Sterkt teater om kjærlighet i ubalanse
Visst virker Riksteatrets oppsetning "Blackbird" aktuell på norske scener mens rettssaken i Vågå pågår. 
Likevel er det tullete å sette likhetstegn mellom hva som kan ha hendt mellom en ordfører og en mindreårig jente, og det som rulles opp på scenen i David Harrowers stykke. 

Men tematisk er det unektelig et slektskap, slik det også går tråder fra den skotske dramatikerens skuespill til Vladimir Nabokovs roman "Lolita" (1954) der en professor forteller om sitt forhold til en jente fra hun var 11 til 17 år. 

Et kjernespørsmål i alle slike ubalanserte relasjoner – mellom en godt voksen og et barn – er dette: 
Hva er sannheten om det som skjedde? 
Hvilken tyngde skal den subjektive opplevelsen ha? 

I rettssalen står ord mot ord. 
I Nabokovs roman regnes fortelleren Humbert som upålitelig i sin skildring av ham og Lolita. 
I Harrowers skuespill kommer Una, som 40-årige Ray hadde sex med da hun bare var 12 år, tilbake som voksen for å konfrontere ham med hvordan hun opplevde forholdet. 

Man kunne selvfølgelig håpe å få en rettlinjet og entydig fortelling der den nå 27-årige kvinnen lekser opp for mannen som har sonet seks år i fengsel for overgrepene han begikk mot henne. 
Jo, først er hun sint: 
"Du er eit beist, Ray!" 
"Eg var jomfru. 
Eg var eit barn, Ray!" 
"Eg mista alle vennene mine på grunn av deg, forstår du?" 

Når han nå røper at han har fått seg voksen kjæreste, fyrer hun drepende spydig av den dobbeltbunnede setningen: 
"Har du lyst på barn?" 
Han krymper seg under det verbale piskeslaget. 

Men så, når Una har snakket seg varm, viker raseri og fortvilelse for en nostalgisk erindring av at hun var barnet som kysset polaroidbildet hun tok av ham: 
"Du var kjæresten min. 
Eg var heilt utan skam." 
Og han legger til: 
"Du var sterk, sta og bestemt. 
Du visste meir om kjærleik enn meg. 
Du var lut lei av å bli behandla som eit barn." 

Jeg opplever at dramatikeren – hvor plagsomt og ubehagelig det enn er – snakker sant om menneskesinnet når han tvinger oss til å se aktørenes ambivalente, tidvis forskjønnende opplevelse av forholdet deres. 
Det er fullt mulig å tro at Una, mange år etter rettssaken, all skammen som familien hennes ble påført, og etter hvileløs jakt på jevnaldrende elskere, ser barndomserfaringen i et rosenrødt lys og drømmer om å gjenoppvekke noe som var. 

Regissør Kim Sørensen lykkes med å skape noen vanvittig sitrende øyeblikk idet Ray omsider legger sin hånd på Unas kne, og like etter kler av henne. 
Jeg røper ikke hvordan det går. 
Det holder å si at skuespillerne Vidar Sandem og ikke minst den mest selvutleverende av de to, Marie Blokhus, leverer et meget sterkt spill. 

Nøyer Harrower seg med å hente fram to personers subjektive nostalgi og idealisere relasjonen som var? 

Nei. 
I stykket har dommen falt og straffen er sonet, og dette har seget inn i Ray til tross for at han har øyeblikk av lengsel tilbake. 
Og enhver som sitter i salen, blir aldri i tvil om at jentungen som i tre måneder ble knullet av en 40-åring, bærer på sår som har hemmet og ødelagt hennes voksne kjærlighetsliv. 

Når billige sponplatevegger deiser i golvet og lysrørene knitrer ekkelt på det simple kopimaskinrommet der Ray jobber, bygger scenografien opp om helhetsinntrykket: 
Dette er ikke et forsvar for voksensex med mindreårige, men en iscenesetting av hvor smertefull ambivalensen kjennes når umodne mennesker forblindes. 
