Aiaiaiaiaiaiai!
Du har Susanne Sundfør, og så har du resten baki der et sted. 

Noen kvelder er bare å legge på harddisken og bevare så godt en kan. 
Det var vanskelig å få snakketøyet i gang da vi forlot Fartein Valen-salen denne onsdagen, for makan til konsert tror jeg ikke jeg kan huske. 

Kvelden starter med «Music For People In Trouble» og dette (oki, litt mumbojumbofilosofisk, men la gå) «we don’t choose life, we don’t do life, life does us»-sampelet, før en svartkappekledd Sundfør plukker opp nylonstreng-gitaren og trekker oss inn i «Mantra». 
Smekker folkpop, med tre positive vers og den mørke finalen: 

I’m as empty as the Earth 

An insignificant birth 

Stardust in a universe 

That is all that I am worth 

Det er virkelig musikk for folk i trøbbel dette her, og for en jord i trøbbel. 
Ingen gladjazz eller snakking eller hvite rever eller dans på lokalet. 
Dette er alvor. 
Den eneste antydningen til en liten dump i veien er «Reincarnation», en låt de kanskje kanskje kanskje tyner mer ut enn den fortjener, men derfra og inn er det nesten euforisk stiligt og fint alt. 

For liksom å understreke det introverte og mørke, stiller samtlige på scenen i mørke hetter. 
Det er et tynt teppe mellom scenen og salen, og videobildene som vises er kunst i seg sjøl. 
Bilder og videografikk, noen ganger abstrakt, andre ganger konkrete bilder av oljeplattformer eller annet skaperverskssynder. 
Det gir en følelse av avstand, av at vi ser en forestilling like mye som vi er på konsert. 

Next level shit 

Hele timen er stilisert uten at det blir stivt og kårni. 
Den eneste gangen vi ser at det er antydning til tilfeldigheter, er når en liiiten feedback legger seg i rommet og Sundfør koster på seg et blikk til siden, og et lite smil. 
Vi bøyer oss i hatten for Per Marius Larsen og James Swindells, som har laget det beste scenedesignet vi noen gang har sett i Stavanger. 
Det som vises på det tynne teppet mellom salen og scenen, kombinert med lyden, er next level shit, som de sier på Jederen. 

De spiller plata. 
Punktum. 
Ingen (naturlige) klappepauser. 
Ingen jabbing, ingen hits, ingen ekstranummer, totlevase mellom sangene eller andre lik-meg-triks. 
Dette er en deilig kompromissløs, snau time som er pylsestappa til skinnet med alt som er godt. 
Mjuk folkpop, plingplong-brekk, droning, jazz, pianoballader og ikke minst: 
Kombinasjonen av disse. 
Overgangene mellom dem. 
Måten streitingpopen plutselig spises opp av elektronikken eller noe taktfullt og artsy greier. 
Mange kan gjøre enten eller. 
Sundførs virkelige kunst ligge i å ri et helt kobbel av ville og tamme hester samtidig. 
«Good Luck Bad Luck» er ett bevis, og de kommer som perler på ei snor. 

Sjelden vare 

Sundfør tar ingen fanger. 
«The Sound of War» buldrer som et stille og uhyre velkomponert protestviserop til gapkjefta krigsmenn med adgang til droner og av- og-på-knapper til folks liv. 
Teksten er smått apokalyptisk, men med små lommer av håp. 
Den starter forsiktig, med gitar og stemme, men godt innen den blir Katie Melua-døll overtar dronealarmene og det illevarslende spetakkelet. 
Kontrastene er enormt effektive. 
Det rister ettertrykkelig i grunnvollene når de visuelle effektene tar det heim. 

I løpet av kvelden er Sundførs vokal både hjerteskjærende kvass og liturgimjuk. 
Stemmen er one in a billon, og hun treffer på alt hun gjør. 
Sjelden vare. 

Beste siden...? 

Konserten, og albumets, smekreste pop-passasje er pianodrevne «Undercover». 
Her er Sundfør tilbake til den sjelevrengende og smådespo «Walls»-stemmen sin. 
Her er ingen musikalske bevegelser vi ikke har hørt før, men du all verden så mye pønsj hun legger i denne. 
Når Megan Kovacs og Gunnhild Kristoffersen (Bow To Each Other) skrur koringa opp på 11, og synthene kommer inn, da er det tåredryppende, selv for oss emosjonelt tilkneppa. 
«It wouldn't even matter, If you didn't even bother» blander seg med steel gitar og alt det andre i en nitrist og eksepsjonelt vakker enhet. 
Kanskje det fineste vi har hørt i Konserthuset siden.....ever, lixom! 
Aiaiaiai! 

Og det er mer! 
Finalene, «The Golden Age» og «Mountaineers» er sjelsettende greier der Sundfør og hennes sortkledde bande nesten går i kamp med Enya, før de jazzer det til før den massive slutten. 
Til slutt, da den nydelige messinga i starten av «Mountaineers» var over, og orgelbrus og vokalchampagne dampveivalset over oss, da var det så man knapt trodde det man hørte. 
Så inn i villeste Haraldsgata massivt og flott. 
Jelpesogbevares! 

Med fare for å bli helt Disney-filosofisk: 
For en fantastisk egenskap hos en artist å bare stole på sin egen intuisjon, sine egne krefter og sine egne veier og bare gå for det. 
Sundfør kunne peiser på med bordellet og de hvite revene og kamikaze alt mulig, men etter en snau time gir de seg. 
Inn og takke og bukke, og dett var dett. 

Ikke for å være positiv eller noe, men dette, Sundfør, var noko heilt for seg sjøl. 
