Menneskets råskap - og Stieg Larssons evner
STRØMSTAD (VG Nett) 
«Menn som hater kvinner» tar den skandinaviske thrilleren til et par nye høyder. 
Det er tidvis lite vakkert. 

HANDLER OM: 
Mikael Blomkvist, Sveriges ledende undersøkende journalist, er rundlurt: 
Finansmannen han skulle avsløre, avslører ham i stede. 
3 måneders fengsel og evig vanære..? 

Vel: 
Blomskvist blir engasjert av pater familias i en stenrik, gammel kapitalistfamilie. 
Det handler om ei 16 år gammel niese som forsvant for over 40 år siden. 

Blomkvist forsøker å gripe fatt. 
Men riktig fart på sakene blir det ikke før ei skadeskutt, utnyttet jente med alvorlige psykiatrisk diagnose - Lisbeth - dukker opp. 
Hun er sårbar og beintøff og med geniale anlegg for data og hacker seg inn i Blomkvists harddisk. 
Både Blomkvist og Lisbeth har meget gode grunner til å fullføre saken - av noe forskjellige årsaker... 

Basert på den første boka i Stieg Larssons eventyrlig salgbare «Millenium-trilogien». 

DOM: 
Svenskene og danskene hadde premiere på «Menn som hater kvinner» denne helgen. 
Vi må vente til 13. mars. 
Men det er mye å vente på! 

La det være sagt: 
«Menn som hater kvinner» er ikke for sarte sjeler. 
Det er rått, rett og slett. 
Den seksualiserte volden er rendyrket, utstudert, avslørende og frysende realistisk. 

Men samtidig oppleves den ikke spekulativ. 
Volden er, rett og slett. 
Så kan man forholde seg til den. 
Enten, som Mikael, med en slags tradisjonell nordisk, liberal/idealistisk mann. 
Eller som Lisbeth, som ikke ber om unnskyldning for noe. 
Heller ikke sin hevntørst. 
Dette «generasjonsskillet» får filmen til å fremstå forfriskende moderne. 

Filmens store styrke, er at historien henger sammen. 
Stiegs Larssons fortellermesterskap lar seg ikke fornekte. 
Og selv med et (litt for) overfladisk, kjaptgjennonlest kunnskap om romanenen: 
Filmen følger sitt forlegg ganske så nøyaktig. 

Her og der kan man riktignok stille små spørsmål - som i noen innledende forferdelige scener med Lisbeth og hennes "verge". 
Likevel er scenene langt fra hensiktsløse: 
De tegner et presist portrett av jenta, hva hun har gått gjennom og hva hun er i stand til å gjøre. 

De helt avsluttende scenene blir også litt for dillete for meg, for å være helt ærlig. 

Noomi Rapace som Lisbeth er filmens store styrke. 
Rutinerte Michael Nyqvist blir for anemisk som "Kalle" Blomkvist. 

På den annen side: 
Rapace og Nyqvist sammen er en god pakke, der de etter hvert utvikler et bredt følelsesregister seg i mellom. 
Også en noe nær trådløs humor. 

Men alt i alt: 
Dette er godt, rått, høyst diskutabelt og seriøst underholdende! 
