BOK:Selvbiografisk om diabetes 

BOK: 
Troverdig og inderlig, men tidvis litt for detaljert. 

Ragnhild Eskeland: 
Føling. 
Roman. 
318 sider. 
Pelikanen. 

Når Ragnhild Eskeland (f. 1986) etter en Marguerite Duras-epigraf om kjærlighet og livet «med all sin skjønnhet, drit og kjedsomhet» kaller tittelen «føling» en «anamnese» som bl.a. betyr «sykdomshistorie» «fremstilt av pasienten selv», og i tillegg lar jeg-fortelleren hete Ragnhild, etterlater hun liten tvil om at hun debuterer med en Jeg skriver mitt liv-historie innenfor den desidert mest markante moteretningen i norsk samtidsdiktning akkurat nå. 

Opplegget for hennes selvbiografiske fortelling er enkelt. 
I åpningskapitlet «Diagnose 1990» får det tørste, tissetrengte barnehagebarnet Ragnhild vite at hun har diabetes. 
Deretter forflytter vi oss kronologisk og med visse tidssprang gjennom fortellerens trøblete liv, noe som f.eks. omfatter diabetes-, skole- og reiseminner, en abort, møter med leger, sykepleiere og psykologer, studier i inn- og utland, ulike vennskapsbånd, forelskelser og samboerskap. 
Det lange sluttkapitlet «Senskade» utspiller seg fra påske til juni 2015, tar for seg en smertefull, farlig operasjon og ender med orda: 
«Jeg ligner ingen jeg har kjent.» 

I den forbindelse kan jeg tilføye: 
Denne diabeteshistorien hvor kritikken av egen skjødesløse atferd blir sterkere enn refsen av andres forsømmelser, er ulik alt annet jeg har lest, og framstår slik sett som unik. 
Ikke alltid like «suverent» strukturert eller «imponerende» formulert, kanskje, men med et sug av levd liv som gjør inntrykk. 
Her er en debutant som har et viktig stoff å formidle, som ved å vise til egne erfaringer og nytte lærde, litterære referanser eller medisinsk sjargong, sier noe sannferdig om eget liv. 
Det får denne gang veie tyngre enn romantekniske innvendinger – som at spenningen i pasjonshistorien tidvis kveles av for mange faktabaserte detaljer om alt diabetes fører med seg. 

Og likevel – i sine beste sekvenser eier denne teksten om lengselen, smerten, depresjonen, selvbebreidelsene, kvalmen, gråten, sinnet, skammen (osv.) som diabetes representerer, en inderlighet, kraft og intensitet som også speiler seg språklig, ofte i form av affektladde, retorisk insisterende utsagn av typen: 
«Hvis tuberkulose er et kjærlighetsdikt, er diabetes porno. 
Hvis minimalisme er frykten for kropp, er diabetes maksimalisme» - alltid forbundet med «det feite, det fattige, det late, det forfalne. 
Lavere klassers bleike kropper på en sliten strand. 
En hamburger. 
Fett som renner. 
Coca-Cola.» 
