Westworld sesong 2:Blir komplett vanedannende. 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Westworld er så uoversiktlig og kompleks at man trenger kart og kompass. 
Belønningen er komplett avhengighet. 

Om du bare vagt erindrer hendelsene i sesongfinalen av Westworld, for eksempel noe om at robotene til slutt angrep menneskene, er det bare å sette av en halvtime med første sesongs notatbøker før du begynner på sesong to. 
Eller en «dette skjedde i Westworld»-oppsummering fra en av de utallige fansidene på nettet. 

Hvis du ikke har sett første sesong, og flørter med tanken om å gå rett på denne premièren, er det kun én ting som gjelder: 
Rykk tilbake til start. 
Historien om den futuristiske fornøyelsesparken, hvor rikfolket spiller ut eventyrscenarioer med roboter, er så kompleks at den grenser til det uhåndterlige. 

Med litt lekselesing og et kart over rollefigurene foran seg, kan Westworld derimot bli komplett vanedannende. 

Som om Abu Ghraib var et fengsel i en westernfilm 

Som vi husker fra sesong en, har vertene (som robotene kalles) utviklet menneskelignende trekk som overkjører programmeringen deres. 
Etter et blodig angrep på en fest som Westworld-eiere hadde i cowboylandsbyen Sweetwater, ser parken nå ut som om amerikanske Irak-styrker er sendt tilbake i tid for å ta seg av brysomme indianere. 

Blodbad, henrettelser og kaos herjer. 
Bernard, vitenskapsmannen som viste seg å være en vert skapt av seg selv da han oppfant parken (puh!), forsøker å forstå hva som har gått galt (eller riktig, alt etter hvem du spør). 
Forskjellige fraksjoner av verter deler på å herje og snike seg rundt i parken. 

The Man in Black (beinhardt spilt av Ed Harris) leter fremdeles etter den mystiske hemmeligheten parkens andre skaper Arnold skal ha gjemt, og et utvalg stressede sikkerhetsfolk leter etter aggressive verter. 

Hva skjer når robotene vil bli mennesker? 

Seriens hovedtema er det klassiske science fiction-spørsmålet: 
Hva skjer når robotene vil bli mennesker, og hvordan reagerer menneskene på det? 
Mens første sesong begynte på svaret, men samtidig ga oss flere spørsmål, er sesong to noen knepp tydeligere. 

Det er fascinerende å se hvordan robotene på smertefullt vis utvikler menneskelige egenskaper, og hvordan dette gang på gang kræsjer med programmeringen som ligger i hjernene deres. 
Den sjarmerende bondedatteren Dolores – seriens hovedperson spilt av Evan Rachel Wood – går med full fart inn i rollen som hevner- Hun utvikler en stadig dypere bevissthet med tilhørende utfordringer. 

Hennes stadige møter med tidligere parkgjester og andre verter bygger minnet, men samtidig knuger et annet vedvarende spørsmål: 
Er dette også en del av et gigantisk narrativ skrevet av avdøde Arnold Ford? 

Like mye detektivarbeid som å oppleve drama 

Sesongen åpner også en stor boks med kledelig konspirasjonsnoia. 
Etter at vi treffer karakteren James Delos i en loop som minner like mye om Groundhog Day som den friske nykommeren Legion, linkes dette til at Bernard oppdager at det dypt inne i parken foregår en helt spesiell forskning. 

Det er drevet en slags butikk-i-butikken, og dette gir serien en ny lukt av mysterium. 
Sammen med noen solide doser humor gir dette Westworld et ordentlig løft. 

Første sesong var så selvhøytidelig og streng som en serie kan bli, og den utvidede rollen til klysen Lee Sizemore gir eposet noen herlige komiske dansesteg. 
Spesielt episode fem byr på mye gull, da en gjeng verter blir kidnappet av de japanske shogun-krigerne vi så vidt så i den siste episoden av sesong en. 

Lee, som er en slags manusforfatter for vertene, må lett innrømme at han har stjålet shogun-historien fra deres eget narrativ, og episoden blir så absurd komisk at den bisarre sci-fi-agentserien The Prisoner – alle uforståelige, psykedeliske seriers mor – nærmest sitter på sidelinjen og klapper. 

Her rører sesongen elegant innom hele spekteret. 
En tung debatt om kunstig intelligens parres med kritikk av mytifiseringen av gamle dager, og det krydres med humor, gåter, overraskelser og den evige reaksjonen: 
Hva i huleste er det som foregår?! 
Å se Westworld er like mye detektivarbeid som å oppleve drama. 

Et univers som fungerer på alle plan, uoversiktlig handling til tross 

I tillegg ser Westworld eksepsjonelt lekker ut, enten vi befinner oss i parken eller i historielinjen som strekker seg til tiden da det bare var en ko-ko idé uten penger. 

Ekteparet Lisa Joy og Jonathan Nolan, som har skrevet serien, har skapt et univers som fungerer på alle plan, fra den uoversiktlige handlingen via de sveipende landskapsbildene, til det dystopiske blikket på teknologi og den artige bruken av musikk (spiss ørene for sitarversjonen av Seven Nation Army). 

Bare husk å ha kart og kompass foran deg, for det er fort gjort å gå seg vill. 

Anmeldelsen er basert på de fem første episodene. 
