Jazzanmeldelse:Sånn låter det når du mener det du spiller 

Med kongen av Mir på trommer har denne kvartetten et drivverk egnet for monarker. 

Du kan møte ham annenhver tirsdag på Mir i Oslo, der han introduserer kveldens musikere med glød og respekt. 
Eller han sitter bak trommene i samspill med en eller flere størrelser fra det internasjonale improvisasjonsfeltet. 
I mai spiller han med Pan Scan Ensemble på Victoria, Nasjonal Jazzscene. 

Ståle Liavik Solberg er dessuten aktuell på tre ferske utgivelser. 
True Colours er et rent soloalbum der han stiller seg naken og forteller hva han slår for. 
Spor er et trioalbum med Sten Sandell og Frode Gjerstad, en skandinavisk kombinasjon av modenhet og fremdrift. 
Og så dette, His flight’s at ten. 

En krumtapp i frimiljøet 

Vår mann er blitt en krumtapp i det viktige norske frimiljøet som dyrker åpenhet på en annen måte enn tradisjonen gjorde. 
Ett av grepene er å arrangere møter på tvers av generasjoner og landegrenser. 

Møtene mellom den engelske gitaristen John Russell og Liavik Solberg kan stå som eksempler på vellykkethet. 
Noen av disse møtene er dokumentert på plater. 
Den ferskeste heter Into Darkness, der de to spiller med Dominic Lash og selveste John Butcher. 

Risikoen i impromusikk 

På His Flight’s At Ten har trommeslageren gått i kompaniskap med tre andre interessante og erfarne løver: norske Ingebrigt Håker Flaten på bass, danske Lotte Anker på saksofon og engelske Pat Thomas på piano. 
De spiller musikk som komponeres på scenen. 

De tre stykkene på albumet heter «Departure», «In Flight» og «Arrival». 
Det er ikke vanskelig å forstå at vi får være med på reise. 
Og hvilken reise! 
Uten sikkerhetsbelte, selvsagt. 

Noe av poenget med den improviserte musikken er risikoen. 
Ikke sånn å forstå at den kommer helt uten forutsigbarhet. 
Det er i detaljene valgene gir seg til kjenne. 
Det er der musikerne kan ta frem sitt eget og skape nytt, utvide tradisjonen, men det er ingen selvfølge at det skjer. 
Jeg har vært på mange konserter der både samspill og uttrykk mangler nødvendighet. 

Med lyst til å fly 

Selve anslaget på His Flight’s At Ten formidler et imperativ. 
Piano, bass og trommer rykker ut med uslepne kanter. 
Det lugger og rykker og er så levende at det går inn i meg. 
Idet Lotte Anker melder seg på med rått forfinet tone, løfter musikken seg og låter fulladet. 
Hun spiller med overbevisning og fremstår som den modenhetens apostel hun er. 

Ingebrigt Håker Flaten er også en karaktermusiker, med fleksibelt uttrykksregister og evne til å sette avtrykk. 
Det gjør han også her. 
Pat Thomas har funnet seg en egen plass blant alle utøverne som har bygget det frie pianofeltet, mens Liavik Solberg er en dreven lytter og en mann som gjerne gir retning til musikken. 

Dette kveldsmøtet mellom disse fire musikerne ble en god økt for kreativiteten. 
De tre låtene veksler mellom ballade og utblåsning, og konserten inngikk i Blow Out!s serie av arrangementer, gjerne forbundet med nettopp Mir. 

Når vi kommer til «Arrival» og er nede igjen, åpnes det for en ro i uttrykket der de involverte melder seg på med forsiktighet. 
De nærmer seg hverandre og bygger langsomt opp et fellesskap som gir meg lyst til å fly igjen. 
Dette er et album som hører til der oppe. 
