Større, raskere og penere
«Forged Alliance» gir fans av det originale «Supreme Commander» akkurat det de vil ha, men erobrer neppe noen ny tilhengerskare. 

«Nei til brukergrensesnitt, ja til grafikk». 
Hadde «Forged Alliance» stilt til valg, hadde nok mottoet vært noe slikt. 

Utvidelsespakker pleier normalt ikke å gjøre altfor mye med nettopp disse to elementene av moderspillet, men «Forged Alliance» går mot strømmen og gir et av årets beste strategispill en omgang med malerkosten. 

Grafikken er jekket opp noen hakk, særlig detaljnivået når du zoomer ut er atskillig høyere enn før. 
Det er praktisk når hundrevis av små bokser av ulike former vrimler rundt nede på den til tider enorme slagmarken. 
Systemkravene er derfor også noe høyere, men de grafiske nyvinningene kan skrus av dersom det er nødvendig. 

Brukergrensesnittet har gått fra massivt og udiskré i «Supreme Commander» til minimalistisk i «Forged Alliance». 
Det var forsåvidt ikke noe direkte galt med det gamle, men når du blir vant til det nye designet er det deilig å slippe de klumpete boksene som dekket omtrent halve skjermen. 

Til min store lettelse har også Gas Powered Games pusset opp retningssansen til enhetene dine - den er fortsatt langt fra perfekt, men den er ikke like irriterende som i originalen. 

Enspillerkampanjen i «Forged Alliance» byr på seks kart. 
Nå høres dette i utgangspunktet ikke mye ut, men kartene skalerer utover fra å være store til å bli helt hinsides gigantiske. 

Syntes du kartstørrelsen var skremmende i «Supreme Commander» vil ikke «Forged Alliance» gjøre noe særlig for å betrygge deg. 
Størrelsen på kartene gjør at logistikk blir mye viktigere enn det pleier å være i sanntidsstrategispill. 
Skal troppene dine kjapt inn i striden må du bruke transportfly, å ta seg frem til fots kan nemlig ta opp mot tjue minutter. 

Nå er ikke det forsåvidt noe nytt for «Supreme Commander»-fans, størrelsen på kampene og kartene er noe av sjarmen, og det er ingen tvil om at «Forged Alliance» egner seg først og fremst for fans. 

Selv om utvidelsespakken er en såkalt «stand alone», du trenger ikke originalspillet for å kjøre det, vil en nybegynner få problemer med vanskelighetsgraden på kampanjekartene, de er åpenbart beregnet på veteraner. 
Dessuten vil spillere uten originalen kun få lov til å spille som den nye rasen «Seraphim» i flerspillermodus. 

Det er derfor litt paradoksalt at «Forged Alliance» inkluderer samme læringskampanje som «Supreme Commander», denne er på ingen måter god nok for å forberede en førstegangsspiller på første kart av kampanjen. 

Det holder ikke å såvidt lære hvordan du flytter på en liten robot, hvis den neste roboten du skal flytte på er en toppnivå stridsbot som rykker inn sammen med fly- og marinestøtte for å avlaste en alliert base fra et massivt fientlig angrep. 
Kampanjeåpningen er dessuten ikke bare komplisert på papiret, den krever at du har full oversikt over byggeprioriteringene dine og ressurshåndteringen fra første minutt. 

Historien i «Forged Alliance» er verken original eller interessant, men den gir iallefall kartene en følelse av kontinuitet og fungerer som bakteppe for noen virkelig storslagne kamper. 
På et kart er sjøkrig hovedfokuset, på et annet må du desperat forsvare basen din mot horder av sinte romvesener. 
Det er gjort før, men ikke i denne skalaen. 

«Forged Alliance» er en solid utvidelsespakke. 
Et tresifret antall nye enheter, en ny spillbar rase, et knippe nye kart både for flerspiller- og enspillermodus, en grafisk overhaling og forbedret kunstig retningsans er som musikk i ørene på erfarne øverstkommanderene. 

Men tempoet er økt og kartene er større, terskelen for å gi seg i kast med de intergalaktiske stridighetene er derfor høyere enn noen gang. 
Likte du ikke originalen, vil «Forged Alliance» være et bomkjøp. 
Er du ny til serien, kan det nok være lurt å starte med originalen. 

Syns du derimot som meg, at «Supreme Commander» er vel verdt den forholdsvis bratte læringskurven, er det ingen grunn til ikke å gi seg i kast med «Forged Alliance». 
