Følger opp Grønlands-romanen med en ny bok full av sex, vold og lidelse - og humor
Kim Leine skriver om Grønlands stridige apostel. 

Hvis dere skal være til noen nytte for meg, må dere lære å gå fram mot de innfødte med fast hånd. 
Ingen frykt. 
Ingen bløtaktighet. 
Ingen nåde. 
De skal tuktes. 
De er kaldblodige som kakerlakker. 
Men de lar seg kue ganske lett. 
Bruk pisken, hvis det blir nødvendig.» 

Dette rådet gav Hans Egede sine hjelpeprester, når de skulle ut å misjonere blant inuittene på Grønland. 
Det vil si – det er et råd Kim Leine dikter inn i romanen om mannen som ble kalt Grønlands apostel. 

Den stridige Nordlands-presten som sammen med sin tretten år eldre kone Gertrud Rasch, deres fire barn og et førtitalls andre, dro fra Bergen til Grønland i 1821. 
Målet til Egede var å frelse «gammelnordmennene» fra papismen. 
Men de hadde forsvunnet to hundre år tidligere, noe som for øvrig er tema i Tore Kvævens nylig utkomne vikingeroman «Når landet mørknar». 

Hans Egede måtte til sin skuffelse nøye seg med å frelse inuittene. 
Det gikk trått; «det ser ut til at de har bestemt seg for å dø i samme tempo som de blir døpt, og status quo er nesten den samme. 
Det er en ren himmelfabrikk.» 

Sex, barnedrap og død 

«Rød mann/ sort mann» starter i 1728. 
Da ankommer en ny ekspedisjon øya, sendt av danskekongen Frederik. 
Målet er å starte handel på Grønland, og den udugelige major Pors utnevnes til guvernør. 
Med seg har han sin hvithårede tjener Skård og den vakre og gale husholdersken, jomfru Titia. 
Samt et tredvetalls soldater og tolv tukthusfanger som er tvangsgiftet med tolv horer. 
De fleste stryker med i løpet av vinteren. 
Egede har nemlig anlagt sin koloni Godthåb på øyas mest ugjestmilde sted; ufruktbart, gjørmete, tåkelagt, kald og rått. 
Og det er dette som kommer til å gjennomsyre boka; kulde, gjørme, fyll, vold og voldtekt, uhemmet sex, barnedrap, mord og død. 
Mye død. 

Den dansk-norske forfatteren Kim Leine har selv bodd 15 år på Grønland, noe som var tema i debuten «Kalak» (2007), som var en selvbiografisk fortelling om drikk og dop, vold og incest. 
Grønland var også tema i «Profetene i Evighetsfjorden» (2012), som Leine fikk Nordisk Råds Litteraturpris for. 
Også det en historisk roman, men lagt 60 år etter denne. 
I «Rød mann/sort mann», skriver Leine i etterordet, har han gått mye nærmere virkeligheten enn i forgjengeren, med navn, hendelser, skikkelser. 
Men også denne, bedyrer han, må leses som ren fiksjon. 

Gåtefullt torskesmil 

I likhet med «Profetene i Evighetsfjorden» er også denne boka bygget opp gjennom et konglomerat av stemmer. 
Det er blant annet den gamle og døende kong Frederik, som frykter sin hevngjerrige sønn Christian. 
Det er Gjertrud Egede, langt mer intelligent enn sin mann. 
Og det er den tafatte presten Henrik Balthazar Miltzov. 
Han drukner seg i alkohol med tanke på hva som venter ham; å måtte ta Egedes langnesete datter Kirstine «med det gåtefulle torskesmilet og det kalde fiskeblodet til ekte hustru». 

Tross det dystre temaet er fortellingen gjennomsyret av humor; besk og tragikomisk. 
Egede selv framstår etter hvert som en narr. 
Han slår kone og barn, og driver med alkymistiske eksperimenter som tar livet av en liten innfødt jente. 
Henne vil han ikke begrave. 
Hun er ikke frelst. 
Her er han streng. 
«Han har ikke ønsket å spre, og dermed fortynne, budskapet, men tvert imot konsentrere det til en liten menighet av oppriktig troende innfødte». 
For det er mye teologi og tungt tankestoff i fortellingen, formulert med Leines lette penn og burleske humor. 
Sentralt er forholdet mellom fedre og sønner, lest gjennom historien om Abraham og Isak. 
Et tema som for øvrig gjennomsyrer Leines forfatterskap. 

Snev av magi 

Ved siden av Hans Egede, er åndemaneren Aappaluttoq den mest sentrale. 
Han nærer et inderlig hat til misjonæren, fordi Egede har tatt hans sønn Paapa, fordansket ham og gitt ham navnet Christian Frederik. 
Åndemaneren gir boka et snev av magi. 
Han er overalt; våker hos den døende kong Frederik, elsker med Egedes lidenskapelige kone Gertrud. 
Han diskuterer teologi med paven, lærer seg å lese, og ønsker kristendommen velkommen, bare ikke i Egedes versjon. 

Kolonistene selv dør som fluer. 
Godt hjulpet av ekspedisjonens kyniske kirurg. 
Han trekker tennene på samtlige, skjærer ut svulster uten bedøvelse og behandler grå stær ved å la bartskjærer Thomas Tode stikke en nål inn i øyet på pasientene: 
Vips, tenker kirurgen fornøyd: 
«Alle pasientene som før så tåke, ser nå bare mørke.» 
Også brorparten av inuittene dør, av kopper kommet med skip fra Danmark. 

Menneskenes lidelse 

Ved siden av Leines imponerende evne til å bake fakta og tankestoff inn med en lekende letthet, er evnen til å formulere den rå sanseligheten, begjæret, brutaliteten som ligger under det tynne lag av sivilisasjon; all lidelsen i menneskenes historie. 
Jeg skulle bare ønske den 600 siders romanen var et par hundre sider kortere. 
En leser skal ikke trekke et lettelsens sukk når en bok er ferdig, heller ønske seg mer når den lukkes. 
For det kommer mer. 
Ifølge Leine skriver han på et tredje bind om kolonialiseringen av Grønland. 
Den gleder jeg meg til, når jeg bare har fått summet meg litt. 
For dette er sterk kost. 
