Ron Sexsmith:Tilbake til det vante 

Han ga ut sitt første album i 1991 og har fortsatt til gode å komme med noe dårlig eller middelmådig. 

Ron Sexsmith: 
"The last rider" (Cooking Vinyl/Playground) 

I kjølvannet av påsken gir Ron Sexsmith ut "The last rider". 
Selvsagt en vri på "the last supper", altså Jesu siste måltid, nattverden. 

En rider er ønskelisten turnerende artister sender til arrangørene, og omgitt av turnébandet har Sexsmith satt seg ned ved det dekkete bordet. 
Den samme gjengen er for en gangs skyld med i studio, og trommis Don Kerr er medprodusent. 

Sexsmiths to siste plater har vært preget av troen på at han skulle dø og av gleden over at svulsten i halsen likevel ikke var strupekreft. 
Nå er den kanadiske crooneren tilbake ved normalen, noe som i hans tilfelle betyr 15 sanger fylt med både håp og resignasjon, melankoli og varme. 

Klisjeene lyder nesten kloke når han synger dem i "Dreams are bigger", og "Who we are right now" minner om The Carpenters. 

Han avslutter med vakre "Man at the gate (1913)", om tanker som melder seg ved å se på et gammelt postkort kjøpt tilfeldig i en butikk. 

Beste spor: 
"It won't last for long", "Worried song", "West Gwillimbury", "Who we are right now", "Dead end dream", "Man at the gate (1913)". 
