Hvorfor prøve å låte som Supremes når du heter Phil Collins?
Planker soulklassikere over en lav sko. 

||| 
ALBUM: 
Phil Collins har solgt 100 millioner plater aleine og ytterligere 150 millioner med Genesis. 

Det er klart du ikke er like sulten lenger, og hva gjør du da? 

Collins har valgt å gjøre samme øvelse som mange andre i samme situasjon har gjort, spilt inn sanger som betydde mye for ham da han var ung. 

Og det lyser virkelig nostalgi av både albumtittelen og bildet av en ung Phil Collins bak trommene på coveret. 

Tamla Motown Hans første studioalbum på åtte år består av 18 soul- og r'n'b-låter med blant andre The Funk Brothers, studiomusikere fra plateselskapet Tamla Motowns glansdager, samt flere blåsere og back up-sangere. 

Her er låter som «Girl (Why You Wanna Make Me Blue)» og «Papa Was A Rolling Stone», som tok The Temptations til store høyder på 60- og 70-tallet, Martha & The Vandellas' «(Love Is Like A) Heat Wave», tre låter signert Stevie Wonder, tre fra The Four Tops-repertoaret samt låter Dusty Springfield, Curtis Mayfield And The Impressions, The Ronettes, Smokey Robinson & The Miracles, Kim Weston og The Supremes har hatt suksess med. 

Planking 
Det er uhyre velspilt og -sunget og plettfritt på alle måter, ja, nesten uangripelig hvis kvalitet isolert sett er eneste målestokk. 

Men den største feilen Collins gjør er at han planker låtene slik de ble framført i sin tid og slik han husker dem, i stedet for å kle dem i nye arrangementer. 

Musikken er den samme, det samme er fraseringene. 

Uansett hvor fine sangene måtte være, hvorfor skal jeg høre Collins synge dem når jeg kan høre dem enda bedre i originalversjon - og kanskje til og med med noen av de samme musikerne? 

Phil Collins har gjort dette før, og hvis du har hørt ham synge «You Can't Hurry Love» eller «A Groovy Kind Of Love» veit du stort sett hva du går til om du setter på dette albumet. 

Det låter pent og flyter motstandsløst forbi - og blir aldri verken engasjerende eller viktig. 
