Tøff i sandaler
Sverdsvingerne er sympatiske nok, men det er vanskelig å trenge gjennom grøten som er «Hercules». 

FILM: 
Iblant er det forbløffende hvor mye en film anstrenger seg for å fortelle deg at dette er et skikkelig eventyr, for så å gjøre et enormt poeng ut av at nei, nei, den er ikke noe eventyr likevel. 

«Hercules» er basert på Steve Moores tegneserie, som igjen er basert på den gamle greske myten om Herkules, den råsterke sønnen til gudekongen Zevs, som blir pålagt av gudene å utføre tolv storverk. 
I den nye, dollardunstende blockbusteren som bærer hans navn, er Herkules (Dwayne «The Rock» Johnson) en fattiggutt som har blitt leiesoldat sammen med barndomsvennen Autolykus (Rufus Sewell). 

Halvlogisk 

Med på laget har de fått profeten Amfiaraus (Ian McShane), Herkules' plaprende nevø Iolaus (Reece Ritchie), bueskytteren Atalanta (Ingrid Bolsø Berdal) og den stumme, dyrelignende Tydeus (Aksel Hennie). 
Herkules' bedrifter, som nedkjempelsen av den nihodete hydraen og den trehodete helveteshunden Kerberos, er redusert til PR-triks eller tunge psykologiske metaforer. 
Intrigen er diktet om til en skranglete og halvlogisk militærkonflikt: 
Småkongen Cotys (John Hurt) sender Herkules og gjengen ut for å slåss mot den herjende banden til Rhesus (Tobias Santelmann), skjønt spørsmålet om hvem som egentlig herjer med hvem skal vise seg å være mer komplekst. 

Tittelrollen kaller på karisma og troverdighet som kraftkar mer enn skuespillerdybde, og ekswrestleren Johnson har både den sympatiske utstrålingen og den rette tykkelsen på overarmene. 
Også Ingrid Bolsø Berdal og Aksel Hennie er fysisk overbevisende skuespillere.. 
Bolsø Berdal har den samme intense tilstedeværelsen i kampscenene som hun har hatt i «Fritt Vilt» og «Flukt». 
Hun minner om en falk som alltid er på hugget, men i de få øyeblikkene filmen åpner for å gjøre Atalanta til mer enn en kvinnelig Legolas, kunne hun vært ledigere og varmere. 

Sandalbonanza 

Aksel Hennie lykkes i å gjøre den ordløse, ødelagte Tydeus til en skikkelse man får ømhet for; han kombinerer kroppslig villskap med et stort blikk fullt av sårbarhet. 
Tobias Santelmann får brukt malmrøsten godt, ellers er det lite han kan gjøre med Rhesus, som verken er gitt forhistorie eller egenskaper og stort sett må nøye seg med å se overveldet eller aggressiv ut. 

Filmen «Hercules» prøver å være, en godmodig, gammeldags sandalbonanza med joviale oneliners mellom sverdorgiene, ville vært verd å se. 
Nå og da treffes den rette tonen av selvironisk sjarme. 
Men det er bortimot umulig å trenge gjennom det ubehjelpelige og overbefolkede plottet, der rollefigurer du ikke har noe forhold til plutselig snakker med gravrøst om en kampanje du ikke skjønner poenget med og intetsigende lokalpolitikk avløses av dårlig motiverte slag. 

Originalen er best 

Omgivelsene er det samme ubestemmelige, CGI-polerte og søyletunge antikke landskapet som allerede har blitt ramponert under ildrøde nattehimler to ganger tidligere i år, i «300: Rise of an Empire» og «Pompeii». 

Det ville vært så mye gøyere om monstrene og gudene faktisk hadde eksistert her, og filmen hadde handlet om den mytiske Herkules og det han utrettet. 
Den historien har levd i noen tusen år og den lever forhåpentlig i tusen til, til noen får spart opp millionene som trengs til å lage film om Herkules enda en gang. 
