Film:Tarmslyng i særklasse 

Enkelte ting kan man ikke beskylde «Død snø 2» for. 
Blodmangel, for eksempel. 
Eller mangel på tarmer til oppfinnsom utdragning. 

Men det finnes ett og annet som sårt savnes. 
Litt finesse i hemningsløsheten, for eksempel. 

På mange måter er nok «Død snø 2» et slags foreløpig klimaks for den balstyrige Alta-energien, som har gitt film-Norge elektrosjokk gjennom prosjekter som «Kill Buljo» og «Død snø». 

Nå var tiden inne, nå var ressursene store nok til å gå grenseløst i gang: jo mer jo bedre, jo blodigere jo morsommere, jo mer rampete dess kulere. 
Drømmen var nok selve det heiteste helvete. 

Vi starter nøyaktig der film nr. én sluttet: 
Vennegjengen er slaktet, bare Martin bakser videre - dog med en uhyggelig, lånt høyrearm. 

Han får det ikke enkelt, for tror du ikke nazizobiene har all mulig grunn til å forfølge ham? 
Og ikke bare ham: 
I nazizomienes råtne sinn ruger hitlersk plikttroskap om utryddelse og gjengjeldelse. 
Derfor må de for enhver pris stoppes - om det så er ved hjelp av amerikanske zombie-nerder eller oppvåknede sovjetiske mot-zombier. 

Det blir i det hele tatt nokså omstendelig, det hele. 
Når alt skal forklares, kreves enkelthet og syk konsekvens. 
Hjernedøden er, som kjent, utbredt på alle sider i denne sjangeren. 

Og på flere steder stopper det for mye opp, ikke minst i innslagene fra den «normale» verden. 
Både replikker og klipping blir av og til oppstyltet. 

Jeg intervjuet en gang zombie-mesteren framfor noen, George A. Romero, som la grunnlaget for hele den moderne zombiebølgen med «Night of the living dead» i 1968. 
Han fant zombiene nyttige, men ufattelig irriterende, blant annet fordi de er så vanskelige å ta livet av. 

«Død snø 2» strever som et helvete med det samme. 
Fram og tilbake, opp og ned, liggende, stående, hodeløst, armløst, innvollssprengt, alt dynket i spy og blod og edder og galle og råttenskap. 
Men etter en stund blir det monotont. 
Og det kunne vært en dødssynd. 

Men så reddes infernoet av små øyeblikk av ubetalelig humor. 
Og søt og vakker romantikk. 
Formidlet, klarest, gjennom Kristoffer Joners håpløse skikkelse. 

Han åpner med en øks i skallen. 
Deretter går det ordløst og grassat nedover, til det til slutt er filla igjen av ham. 
Så vidt. 
Men tror du ikke han greier å forgylle filmens relativt røft romantiske avslutning med ynde og skjønnhet?! 

En trofast fanskare vil og må selvfølgelig se «Død snø 2». 
De vil ikke bli alt for skuffet. 
