Wombat-mania
De er fra Liverpool, og vet litt om hvordan The Beatles hadde det. 

«Jøss, viser de fotballkamp? 
Og noen har akkurat scoret et avgjørende praktmål på overtid?» 
Dette er hva jeg tenker på vei inn til The Wombats' største norgeskonsert til nå, men det er ikke noe ballspill på skjerm der - det er bare publikum som for lengst er i gang med ekstatisk allsang. 
Og dette er før konserten begynner. 

Det som utspiller seg når bandet går på scenen er det litt vanskelig å finne ord for. 
Den som lurer på hvor alle under 20 år på Hove ble av mellom 21.20 og 22.20 i går, trenger ikke lure lenger: 
De var her, og hadde antagelig et av sine livs største øyeblikk. 
Samme her, for øvrig - å se så mange unge, vakre mennesker gå så komplett bananas er jo bare vanvittig rørende. 

Trioens indiekraftpop er utvilsomt morsom på plate, men det er live den virkelig kommer til sin rett. 
Hypermelodisk, høyenergisk og med fenomenalt barskt basspill av Tord Øverland-Knudsen, som neppe kan ha følt seg mer hjemme i Norge noen gang før. 

Man kan innvende at noen av låtene deres har like mye dybde som sølepytter, men i konsertsammenheng spiller dét ingen rolle - her er det det pure adrenalinrush som gjelder. 

The Wombats fremstår som et Babyshambles minus dop, pluss C-vitaminer, og spiller en ny låt som vitner om at de går mer i retning av klassisk sekstitalls-britpop. 
Høyst lovende, og ekstremt godt mottatt, den også. 

Men det er på de største hitene, «Moving To New York», «Let's Dance To Joy Division» og «Backfire At The Disco», at det virkelig eksploderer. 
Hvor mye lykke kan man samle under ett tak? 
Temmelig mye, tydeligvis. 
Bandets innsats står «bare» til en klar femmer, men jubelen de høster er av en art som gjør det umulig å ikke skjenke dem toppkarakter. 
