Plateanmeldelse:Ivar Bjørnson & Einar Selvik «Hugsjá» 

Vakker og overbevisende nattesfred. 

ALBUM: 
AMBIENT Ivar Bjørnson & Einar Selvik,«Hugsjá» (By Norse/Border) 

Bjørnson og Selvik fra henholdsvis Enslaved og Wardruna har tidligere samarbeidet på grunnlovsjubileumsmarkeringen «Skuggsjá». 
Det kombinerte de beste delene av begge band, med en overvekt av Enslaveds tunge gitarer. 
Dette albumet, som baserer seg på et bestillingsverk fra Festspillene i Bergen i 2017 lener seg betydelig mer mot Selviks Wardruna. 
«Hugsjá» trekker lange, seige toner, spilt på instrumenter man ikke alltid er sikker på tilhører vår tid, for å skape sitt eget, helt unike univers. 
Selv om den til tider blir tyngre i stilen, for eksempel på de drivende avsluttende og nesten skumle «Oska» og «Um Heilage Fjell», er det vanskelig å ikke kategorisere helheten som meditativ. 

Om duoen ønsker at lytteopplevelsen skal gjenspeile seilbåten på framsiden er ikke helt klart. 
Man kan ha i bakhodet at forståelsen av det norrøne «hugsjá» både referer til hukommelse og dét å gå inn i seg selv. 
Og samtidig er det et sakteløpende vannmotiv som beveger seg inni og mellom låtene hele den drøye timen dette varer. 

Det betyr ikke at dette er stillestående musikalsk lim som ikke tar en noe sted. 
Tvert imot har verket, som man egentlig bør kalle dette, styrken i at disse musikerne har tilnærmet seg det nordiske elementet i egne band så ulikt. 
Bare hør på morbandenes respektive tolkninger av runen «Isa» i 2004 og 2016. 

De som forventer en akutt forlengelse av Wardrunas «Runaljod» vil ikke bli skuffet, men heller ikke få stagget behovet for urørt vikingmusikk. 

Nå har vel egentlig aldri Wardruna bedrevet autentisk tonelegging for antikvariater og historieforeninger med langskip heller. 
Hovedstyrken deres er at de gjør de eldgamle instrumentene de spiller på og teknikkene de bruker til noe relevant for vår tid. 
Hvilket blir videreført her, inni Bjørnsons vel så unike musikalske prosjekt. 
Sammenfatningen er noe man ikke har hørt før, men samtidig umiskjennelig kjent og lett å forholde seg til. 
Noen ganger lavmælt akustisk. 
Andre ganger med vekselsang, fullt kor og stor styrke. 

Uansett er det et fascinerende og besnærende stykke musikk som krever å lyttes til. 
Som bakgrunnsmusikk kan det fort blir norrøn tapet. 
Selv om nevnte «Oska» er derimot nesten på nippet til å være noe som kunne vært med på Motorpsychos akustiske periode rundt årtusenskiftet. 
Dette er en utgivelse som sitter i lenge. 

BESTE LÅT: 
«Ni Mødre av Sol» 
