Anmeldelse av teaterstykket Kasimir og Karoline:Stopp festen, jeg vil av 

Kasimir og Karoline skal være en folkelig fest mot undergangen. 
Men på Det Norske Teatret er festen like rotete som et dårlig improvisert nachspiel. 

Ödön von Horwaths folkestykke fra 1932 er både en slags kjærlighetshistorie, en folkekomedie, en skakk kabaret og en politisk satire om klasseforskjellene. 
Horwath syntes ikke han lyktes spesielt godt mellom å kombinere satiren med alvoret, for både publikum, skuespillere og regissører misforsto kontinuerlig stykkene hans. 

Han tok det på sin egen kappe og ba publikum innstendig om å lese teksten fremfor å se forestillingene. 
Etter å ha sett Kasimir og Karoline på Det Norske Teatret, får man litt lyst til å gjøre det samme. 

Genuint gripende historie 

I Horwaths stykke er vi på oktoberfesten under den store depresjonen. 
Kasimir har nettopp mistet jobben som sjåfør, og vil helst være hjemme med kjæresten Karoline. 
Men hun vil ut og ha det gøy. 
I motsetning til Kasimir har hun både jobb, middelklasseforeldre og et generelt positivt syn på livet. 

”Kanskje vi er for tunge for kvarandre?” spør Karoline. 
Stykket skal vise at svaret er ja. 
Karoline kliner seg oppover i klassesystemet, mens Kasimir kjemper for å beholde selvrespekten. 

Selv om karakterene i Kasimir og Karoline er like satiriske som i en traust NRK-sitcom, synes jeg Ödön von Horwaths originaltekst er genuint gripende. 

#metoo fra 30-tallet 

Regissør Peer Perez Øian har modernisert teksten, og laget arketyper fra vår egen tid. 
Her har vi megleren med rosa genser over skulderen, banksjefen med fargerike bukser, den småkriminelle med hockeysveis og bimboen med nasal stemme og fuskepels. 

Det er klisjeer så store at det skal mye til å gjøre disse morsomme, gripende og/eller gjenkjennbare. 
Ett par av skuespillerne klarer det likevel. 
Per Schaanings banksjef Rauch er midt i #metoo-land. 
Klående, kåt og sulten på maktmisbruk. 
Han er banksjefen slik du ser ham halv tre om natten. 
Gammel og venneløs, men med en Jacuzzi en kort kjøretur unna. 

Det er faktisk den eneste karakteren jeg føler noe for, i løpet av de to og en halv timene stykket varer. 

Slapp satire 

Den sosiale kritikken fra Horwath kommer altså tydelig frem, men Øian stoler ikke på at det er tydelig nok. 
Derfor har han skrevet inn noen politiske taler om alt fra upålitelige politikere til psykopatiske mannfolk (”Jeg vil bli lesbisk,” sier Karoline og tar med seg en kvinnelig publikummer fra salen). 

I tillegg har han samplet inn litt Dickens, litt Strindberg og mye populærkulturell karaoke, som bare kommenterer handlingen med litt sånn fem-på-halv-tre-presisjon. 
Tilsammen blir det en heller slapp satire. 

Rave på oktoberfest? 
Eh ... 

Det virker som at Peer Perez Øian og scenograf Etienne Pluss har kjempet hardt for å gjøre denne historien stor nok for Det Norske Teatrets hovedscene. 
Pluss har bygget et festtelt med festivaltoalett, langbord og tivolikafé. 
I bakgrunnen danser Bårdarstudenter rave, til dels som skygger, til dels på forscenen. 

Danserne veksler mellom å være en del av koreograferte opptrinn, og å være rene feststatister. 
Noen ganger er det vanskelig å forstå hva som skal være dans, og hva som skal være rent fyllerør. 
Og hvorfor går denne ungdomsgjengen på rave på en oktoberfest? 
Det er meg en gåte. 

En lystig aften i teateret 

Skuespillerne er også på forskjellige fester. 
Her har vi utroperen (Petter Winther) som er en slags androgyn konferansier à la Cabaret. 
Hva han skal symbolisere av ”livet er en scene”-metaforer, orker jeg ikke engang å tenke på. 
Vi har tivolimedarbeideren (Paul Åge Johannessen) som er utkledt, spilt og regissert som i en operette fra 1960-tallet. 
Og vi har de andre karakterene, spilt med et temperament hentet fra Berlins regiteater. 

Det er ofte morsomt, men jeg tror det er en form som må balanseres med inderlighet. 
I denne oppsetningen går satiren alltid på bekostning av inderligheten. 
Selv ikke Amell Basics svært troverdige Kasimir klarer å bryte gjennom. 
Kjærlighetshistorien blir aldri viktig, og den politiske satiren treffer aldri skikkelig. 

Det vi sitter igjen med er en lystig, musikalsk og forglemmelig aften i teateret. 
Jeg tror både Peer Perez Øian og Ödön von Horwath ville gi noe mer. 
