Mennesket, biene og maktene
Fornemt og vakkert presentert roman, klok og gripende. 

Titlene på de to romanene «Biene» av Laline Paull, som kom på norsk i vinter, og Maja Lundes ferske «Bienes historie» kan forveksles. 
Den første er en slags søtladen fabel der bier er romanens karakterer, med en talefør og eggleggende arbeids— og renholdsbie som hovedperson. 
Maja Lundes «Bienes historie» er noe ganske annet. 
Den handler om biestudier, biehold, bienes vitalt viktige nærvær og vilkår de siste hundre og femti år, til de nå er i ferd med å dø ut, med personer man etter hvert kjenner og bryr seg om, som fører ordet. 

Det lyser av Lundes versjon av «Bienes historie», en strålende vakker roman, også typografisk og utstyrsmessig. 
Den har fortellinger lagt til 1852, 2007 og 2098. 
De utspilles i England, USA og Kina, og er ikke bare bienes, de vitenskapelige gründernes og praktikkens birøkteres historie i fortid og framtid, de er også sammenvevd over kontinenter i de mangefasetterte personenes innbyrdes forhold til hverandre, uavhengig av tid og sted. 

Lunde tar fatt i Kina ved dette hundreårets slutt: 
Tao tilbringer sine lange arbeidsdager klatrende i trær for å pollinere blomstene de bærer: for her er ikke bier lenger. 
Resten av tiden bruker hun i omsorg for, og kjærlighet til, den vesle familien sin, den lille sønnen – særlig ham, ektefellen, drømmen om enda et barn, i et samfunn med matmangel, i jerndisiplinert oppløsning. 

Den vâre og etter hvert så såre historien om denne kjernefamilien utspilles i dystopiske omgivelser. 
For dette er i et Kina lenge etter Kollapsen (som skjedde langt tilbake i 2038), et land med matmangel, i forfall og nød, gjennomdisiplinert og kontrollert av Komiteen og dens representanter. 

Så flytter Lunde leseren over havet, til egen samtid og til biefarmeren George i Ohio, USA. 
Året er 2007. 
Jordbruket er i krise og Colony Collapse Disorder, en uforklarlig massedød og forsvinning av bier, utraderer bifarmene i stat etter stat. 
Som Tao, mannen og hennes lille Wei-Wen lever George også i kjernefamilien, med kone og et eneste barn. 
Men nå har sønnen begynt på college, borte fra far og farm mesteparten av året, så den like røffe som uoppslitelige George kjenner både seg selv og familiebedriften sviktet. 

Som kinesiske Tao hundre år senere, opplever George gledene, konfliktene, og ganske særlig sorgene over at det ikke går med barna slik de hadde håpet, og i Georges tilfelle at sønnen ikke velger den livsveien faren forsøker å sette ham på. 

Romanens tredje tidsplan er lagt til England, sentrert omkring året 1852, der William Savage forsøker å hale seg selv opp etter håret: 
Han var en lovende naturfagstudent. 
Nå har han lagt seg til en stor familie, en sønn og en skokk med døtre, og følgelig skuffet sin mentor professoren enda mer enn seg selv ved å henslepe sine dager i en liten landsby for å forsørge familien med sin frøhandel. 

Det er tidlig Victoria-tid, med dens fordringer, moralkrav, patriarkalske og kvelende familieforhold. 
Når William tross de tyngste depresjoner kommer på beina igjen og konstruerer en bikube som har framtiden for seg, forundrer det ikke at den bringer ham liten lykke. 

Alle de tre historiene er fortalt i første person, som Tao, George og William opplevde sine liv, skrevet sammen i en imponerende og varm romankonstruksjon. 
Biefolkenes liv og personer veves inn i hverandre, og grunnrelasjoner mellom folk spilles ut mot økologiske forhold og endringer i «det store spelet». 

Her er også budskap for dem som vil ha det: 
Kanskje er det med mennesker som med biene, at hver for seg er en ingenting, til sammen er vi tuen (311, o.a.). 
Og for øvrig «å se at de samme drømmene måtte gjelde for oss alle» (455). 
