The Low Anthem, «Smart Flesh»
(Bella Union / Tuba) 
Hvis Neil Youngs «Helpless» var et band. 

Rhode Island-trioen har en godskremmende evne til å klisjefylt nok få tiden til å stoppe, og samtidig gi selv de mest uberørlige blant oss gåsehud. 
Andre utgivelse på halvstort selskap forandrer ikke så mye fra debuten, utover å trekke de nær-kirkelige meditativene ut i en enorm velstandsromklang og redusere støykontrasten til én enkelt låt. 
Det kler de intime låtene godt, og gjør váre piano- og pumpeorgelanslag, eviglange munnspilltoner - for ikke å glemme den ensomme saga - enda større enn seg selv. 

I en drømmekombinasjon av sørstatsfolk og cohenske melankolier har The Low Anthem skapt noe tidløst, unikt og muligens evigvarende. 

BESTE LÅT: 
«Burn» TOR MARTIN BØE 
