Glimrende roman fra krigen endelig ute på norsk
Italo Calvinos debutroman handler om en rufsete italiensk geriljagjeng. 

Pin er altfor ung for det han skal oppleve i «Stien med edderkoppredene», Italo Calvinos debutroman som nå endelig finnes på norsk. 
Han har ingen foreldre, bare en halvvoksen, prostituert søster med okkuperende tyske soldater i kundekretsen. 
På vertshuset sitter voksne menn og lar seg underholde av den viltre Pin, som med vitser og vers skaper liv og røre i en ellers søvnig småby. 

Så stjeler Pin en pistol fra en tysker i full aktivitet i søsterens seng. 
Dette fører ham opp i fjellene der han blir tatt opp som maskot i en gruppe partisaner. 
Pin utøver også der sitt spilloppmakeri mens han håper å få være med i ekte gerilja. 

Lurvete gjeng 

Calvinos roman utkom i 1947, da han var bare 23 år gammel. 
Den er et frodig portrett av en lurvete gjeng stuet sammen rundt bålet i påvente av trefninger med tyskere og fascister. 

Det er langt mellom heltene her, disse gutta har store svakheter og lite styrke. 
Delvis sett gjennom Pins barnslige blikk, får de liv og dybde som overskrider sjablongene i etterkrigstidens Italia. 

En kommisær kommenterer mangfoldet blant dem som søker partisanlivet. 
De er bønder og arbeidere, en og annen intellektuell, men også «sub-proletarer», folk som hverken har noe å forsvare eller noe å vinne. 
Hvorfor er de der? 
De er der av raseri, og de kan like gjerne havne på feil side i konflikten – noe en av hovedpersonene gjør. 
Er det da likegyldig hvilken side man havner på? 
Nei. 
Det finnes en rett side, og det finnes en gal side. 

Seieren over nazifascismen 

Italias etterkrigstid var helt opp til 90-tallet dominert av myten om partisanene som sloss mot tyske nazister og hjemlige fascister i de 20 siste månedene av krigen. 
For å legge Mussolinis epoke bak seg, var det viktig å framheve at mange italienere faktisk var antifascister og at geriljakrigen i fjell og daler var et vesentlig bidrag til seieren over nazifascismen. 

Og visst var det mange partisaner. 
Svært mange av dem var kommunister og anarkister, men det fantes også liberale og kristne partisaner. 
Helt mot slutten, da fascistregimet innså at nederlaget var uunngåelig, ble det enda flere – det var massiv faneflukt fra den tapende front. 

Disse «siste dagers partisaner» ble forhånet både fra den ene og den andre siden i hele etterkrigstiden. 
Kommunistene anså dem som falske posører, de ekte fascistene så på dem som feige renegater. 
Svake mennesker. 

Modernismens mester 

Myten om de staute heltene ble forsterket av skjønnlitterære verk, i det som i Italia kalles «neorealismen». 
Gripende er Renata Viganòs «Agnese drar ut for å dø», der hun følger en kvinnelig partisans vei fra landsbyen, ut i sumpen og inn i døden. 
Hennes partisaner er bedre folk enn Calvinos, men ikke like stor litteratur. 

Calvinos forord til 1964-utgaven er også med i denne boka. 
Dette er kanskje den mest interessante delen av boka nå – en undrende meditasjon over hvorfor han skrev boka den gangen, hvordan den ble som den ble, og hvorfor han skriver det han gjør i forordet. 
Her ser vi den Calvino som ble modernismens mester i Italia, han som åpnet dører inn til nye erkjennelser av språkets og fortellingenes merkelige strukturer. 
Ikke minst derfor er det flott at denne glimrende boka nå endelig er kommet på norsk. 
