Hopp og sprett
«The Amazing Spider-Man 2» beveger seg lett i takt med sin bråkjekke og sårbare helt. 

FILM: 
Det er noe grunnleggende guttete over Spider-Man. 
Han er spretten og lett der mange av de andre superheltene er tunge og muskuløse, og kroppen speiler sjelen: 
Edderkoppmannens alter ego, foreldreløse Peter Parker, er ung og keitete og i bevegelse, stadig under utforming. 
Han kan være overmodig kjekkas og leke seg med evnene sine det ene øyeblikket, for å være sår og rådvill i det neste. 

I bevegelse 

Den første filmen med Andrew Garfield i tittelrollen lente seg for tungt på kjekkaseriet. 
Nå, i når trådene spinnes i større spindelsirkler rundt navet, har både Garfield og regissør Marc Webb funnet fotfestet. 
Garfield, som bikket over i selvhøytidelighet i forrige film, er ledigere og åpnere her. 
«The Amazing Spider-Man 2» er, og skal være, en lek først og fremst, der kameraet springer mellom skyskraperveggene og 3D'en for en gangs skyld gjør nytte for seg ved å la publikum stupe nedover sammen med Spider-Man. 

Marc Webb er ingen distinkt regissør, han gjør langt mindre ut av seg enn for eksempel Batman-regissør Christopher Nolan, men han finner en rytme som passer godt til akkurat den superhelten han er satt til å forvalte: 
En lett, springende dramaturgi i et klart, lettgjenkjennelig Marvel-New York. 
Dette er ikke det mørke, uhellsvangre urbania så mange av de senere årenes superheltfilmer har foregått i, men en verden i stadig bevegelse. 

Psykologisk 

Den emosjonelle tyngden er der, men uten å være for invaderende eller gjøre for stort nummer ut av seg. 
Det dreier seg blant annet om de famlende forsøkene på å holde fast noe som ikke kan holdes fast: 
Øyeblikk som forsvinner, foreldre som dør, minnet om foreldrene som kompliseres når ny kunnskap kommer for en dag, kjærester som ser seg ut nye destinasjoner. 
Spider-Man må forholde seg til krav og ønsker fra kjæresten Gwen (Emma Stone), til den sjangermessig upåklagelig korrupte korporasjonen Oscorp, som er knyttet til foreldrenes forsvinning, og til barndomsvennen Harry (Dane DeHaan), Oscorp-arvingen som prøver å betale seg ut av både hatefullhet og sykdom. 

Vår man stilles også overfor Electro, den superheltifiserte varianten av hverdagsmannen Max (Jamie Foxx), en sosialt hjelpeløs elektriker som klamrer seg altfor hardt til tilfeldige møter og blir en stalker. 
Scenene der Electro tar ut frustrasjonen ved å mørklegge bygninger og kvartaler, som avmektig kompensasjon for det han ikke har makt til å sikre seg, har en klingende undertone av nennsom psykologisk innsikt. 

Grasiøst 

Men dukkene ned i avmektigheten er bare korte avrivninger, og avbrytes fort av mer handling og fjas. 
«The Amazing Spider-Man 2» hengir seg ofte og gjerne til tullball, på en måte som kan bli litt barnslig for voksenpublikummet, men vil sjarmere andre. 
Det er vel også sannsynlig at noen vil irritere seg over den optimistiske lengden på to timer og tyve, og over at mye av slutten består i å legge ballene klare for den uunngåelige tredjefilmen. 
Dét fortjener Webb og kreftene bak ham litt trekk for. 
Men først og fremst skal de ha godord og skulderklapp, for å spenne minst fem spinkle spindeltråder mellom skyskraperveggene og balansere så grasiøst på dem. 
