Ujevnt kammerspill med Pia Tjelta
Naturen er flott filmet, skuespilleriet er tidvis godt, men manuset om et ektepar som holder på å ødelegge hverandre, er for uferdig og knapt til at det gjør inntrykk. 

"Amnesia". 
Regi/manus: 
Nini Bull Robsahm. 
Med: 
Pia Tjelta, Christian Rubeck. 
Norge 2013. 
1 time 18 minutter. 
Musikk: 
Henrik Skram. 
Aldersgrense: 15 år. 
Egnethet: Ungdom/voksen. 

Nå er det et velprøvd dramaturgisk knep å isolere to mennesker for å la alt eksplodere mellom dem. 
Ta bare "Dødsdansen" av August Strindberg: 
Et middelaldrende ektepar gremmes over hver sin tapte karriere og lar forbitrelsen gå utover partneren – mens de vokter hverandre på en øy i skjærgården. 
På filmduken er det nok å nevne "Skyggespill" med Jude Law og Michael Caine. 

Dødsdans på øde øy 

Regissør og manusforfatter Nini Bull Robsahm sender sitt ektepar, Thomas og Kathrine, begge i 30-årene, på hyttetur til en avsidesliggende øy. 
Fra en moderne funkishytte har de storslått utsikt mot hav og svaberg, flott filmet av debutanten Axel Mustad. 

Det blir en stygg dødsdans, dette òg. 
Mannsrollen er som en kopi av de kvinnemishandlende mennene i "90 minutter" av Eva Sørhaug (2012) – en psykopatisk type som pendler mellom å være snill som et lam og bli en autoritær, voldelig drittsekk. 
Christian Rubeck spiller på sitt beste når han på sekunder mørkner i øynene og blir farlig. 

Tjelta levendegjør en kvinne som ennå ikke har fått til forfatterkarrieren slik som mannen. 
Dermed blir hun den underlegne og svake part som han kan såre og herse med, noe skuespilleren ofte lykkes med å få fram. 
Hukommelsestap 

Bull Robsahms originale grep er amnesia – hukommelsestapet – som rammer Thomas etter et fall og gjør at han våkner opp uten å huske hvem Kathrine er og hvilken fortid de har sammen. 
Grepet fungerer midtveis – jeg blir nysgjerrig på hvordan det nå skal gå. 
Kan amnesia utradere voldsmannen? 

Ifølge vaskeseddelen utforsker filmskaperen om ondskapen ligger i menneskers minner, i vår omverden eller om den finnes inni og mellom oss. 

Likevel er det noe konstruert over prosjektet som filmfortelling. 
Visst eksisterer det underdanige, selvplageriske kvinner som ikke klarer å rømme fra håpløse menn. 
Men Bull Robsahms manus forteller så lite om Kathrines fortid at jeg ikke klarer å tro at hun – en kvinne som skriver på sin første bok – aldri har gjort opprør mot den selvnyterske Thomas lenge før den dødelige dansen på den øde øya. 

Sørhaugs "90 minutter" gjorde et ubehagelig inntrykk. 
"Amnesia" ender som et ujevnt skyggespill i sammenligning. 
