Risikofri ryser
«Fritt vilt»-lokomotivet ruller inn på endestasjonen, uten uventede overraskelser underveis. 

Det tredje og avsluttende kapitlet i den populære skrekkserien har blitt en grei sjangerøvelse uten særlig appell utenfor målgruppen. 

Litt skuffende egentlig, forhåndsomtalen lovte at nå skulle bakgrunnen for grusomhetene i de to første filmene avsløres: 
Hvem er egentlig den blodtørstige og lite snakkesalige snøhettemannen, og hvorfor har han blitt sånn? 

Den delen av historien er ferdig fortalt før forteksten er ferdig - derfra og ut får vi noe som ser mer ut som en nyinnspilling av film nummer én. 
Vi befinner oss for det meste i 1986 - ti år etter at vertsfamilien på Stehøe fjellhotell forsvant på mystisk vis, og 20 år før snowboarderne tok turen oppover i den første filmen. 

Fem ungdommer er på vei til fjells etter et nachspielinnfall - og har du sett filmer i sjangeren tidligere vet du nok at det ikke blir særlig flere nachspiel på denne gjengen. 

Med solide Trine Wiggen og Hallvard Holmen ute av soga etter bare fem minutter dekkes bordet for seks forholdsvis ukjente skuespillerfjes. 
Det lugger og knirker dessverre mer enn hva godt er, både hva gjelder replikkavleveringer, mimikk og innlevelse. 

Et lite unntak er Artur Bernings rappkjeftede Simen, en nær slektning av hans gjennombruddsfigur i «Mannen som elsket Yngve» - selv islenderen er den samme! 
Manuset gir de unge dertil lite rom til utvikling av karakterene. 
De forblir generiske skrekkfilmfigurer, og vi i salen får lite tid til å utvikle sympati med dem før de forsvinner. 

Foto og klipp holder fortsatt håndverksmessig mål i massevis, fjellheimen ser fryktinngytende ut også uten snø, og scenene fra Sjoa-vassdraget har høy gisp-faktor. 
Men «det ser bra ut til å være norsk» var vel noe vi sa til hverandre på begynnelsen av 2000-tallet? 

Det refereres stadig hemningsløst til andre skrekklassikere, fra «Fredag den 13», via «Picnic med døden» til «De dødes tjern», men uten finessen vi har sett fra «Død snø»-gutta. 

«Fritt vilt»-serien smaker mer av kalkulert kommersialisme enn genuin entusiasme. 
Siste film ut leverer i så måte skrekkvarene nøyaktig som bestilt fra de hundretusener som har sett de to første filmene. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
