Som et Led Zeppelin bemannet av roboter
Men er det noe bra? 

ALBUM: 
«What's wrong with me, releasing records that sounds like a chainsaw melody», skriver Justice-manager og plateselskapsmann Pedro Winter i albumheftet til «Audio, Video, Disco». 

Han sikter til den uventede suksessen den franske duoen opplevde med debuten «Cross» fra 2007. 
Platens overstyrte og kaotiske blanding av metal og disco slo nemlig ikke bare an hos trendsensible kritikere, men også blant et overraskende bredt og danselystent festival- og klubbpublikum rundt om i verden. 

Stadionroboter 
Nå er Gaspard Augé og Xavier de Resnay klare med oppfølgeren, et album som er blitt til gjennom halvannet års nitid studioarbeid i Paris. 
Her har enkle låtskisser på piano og gitar blitt utbrodert, programmert og oppbolet til et slags elektronisk bandsound. 
Det låter rett og slett som et stadionband bemannet av roboter, for å bruke et forslitt, men tross alt gyldig bilde. 

Den vrengte, pulserende Justice-signaturen er fortsatt til stede, men låtmaterialet er samtidig mer balansert. 
De spisse og heseblesende trekkene fra debuten er erstattet med et feitere og mer panoramisk lydbilde, som designet for store arenakonserter. 

Hyperaktivt blander Augé og de Rosnay sammen referanser og sitater fra AC/DC og Led Zeppelin, FM-rock, litt prog og skarp 80-talls-elektro. 
Airs «10 000 Hz Legend» eller amerikanske Ratatat kan også fungere som markører. 

Slappere eller drøyere 
Det var noe tidstypisk ved «Cross» — kanskje var timingen bedre enn selve platen? — som vanskelig kunne la seg gjenta i år uten allerede å låte utdatert eller som en slapp (eventuelt mer ekstrem) versjon av forløperen. 
Personlig hadde jeg nok håpet at Justice skulle ta denne platen enda lenger til venstre, men sofistikert, elektronisk poprock er alltids et akseptabelt alternativ. 

I disse ører funker derfor de nye «poplåtene» best, enten det er California-drømmen «Ohio», Zeppelin-aktige «On N On» eller «For Those About To Rock»-parafraserende «New Lands». 

Retningsløse vignetter Platens energitappete videreføringer av «Cross»-konseptet — som «Brianvision», «Canon» og «Parade» — viser derimot hvor svakt dette kunne blitt. 
Disse låtene beveger seg i et tamt vignettmusikktempo, tusler i vei uten særlig retning, og mangler de overraskende brekkene og voldsomme, humørfylte eksessene som preget Justice sin første plate. 

Når det ganske oppskriftsmessige franskhouse-sporet «Helix» dukker opp mot slutten av albumet, blir det stående som et tydelig tegn på «Audio, Video, Disco»s problem: 
Det tilfredstiller verken de som ønsket seg et nytt «Cross» eller de som drømte om noe helt nytt, men prøver å tekkes begge leire. 
