Spennende månelanding med trist undertone
Ryan Gosling er en dempet og sørgende Neil Armstrong i «First Man» 

FILM: 
Åja, det er noen veldige panoramaer i «First Man», romfartsfilmen med Ryan Gosling i hovedrollen som Neil Armstrong. 

Det er majestetisk musikk som setter inn i det Ørnen går inn for landing på månen. 
Det hører nesten med. 
Men det mest fascinerende er det andre. 

For «First Man» skildrer først og fremst romfart som noe klaustrofobisk, som en farefull, men også nærmest absurd opplevelse. 
Astronautene betrakter gjennom små vinduer i fartøyene. 
En NASA-tekniker skalker lukene, vinker til astronauten og gir tommelen opp. 

Noen timer senere sees jordkloden på lang, lang avstand mellom samme lille luke. 
Utsikten er uansett begrenset. 

Sorgtynget 

I det hele tatt er sjaktene fra menneske til menneske trange og vanskelige å ta seg gjennom. 
Armstrong er en dyktig, men litt ufokusert astronaut. 
Så dør datteren hans av kreft, og en avstand åpner seg mellom ham og kona Janet (Claire Foy). 
Det er ikke så lett for den pliktoppfyllende amerikanske sekstitallsmannen å finne et sted å gjøre av sorgen. 

I «First Man» er det som om Armstrong blir lett bedøvet, blir nummen, av tapet av barnet. 
Kanskje er det det som gjør at han virker så rolig på jobben som jevnlig koster kollegaene livet. 
Janet og han skal få mange begravelser å gå i. 

Urolig sekstitall 

Sekstitallets USA blir her et sted der de fleste er vekselvis opphetede og numne. 
Mens NASA skrur på rakettene sine er landet i opprør. 
Det stilles rasende spørsmål om kappløpet med Sovjet er verd pengene når det er fattigdom, nød og diskriminering i landet. 
NASA-folket krummer nakken og fortsetter å jobbe. 

Det unge registjerneskuddet Damien Chazelle har tidligere laget ekspressive, musikkdrevne filmer som «Whiplash» og «La La Land». 
I «First Man» finner han et mer innadvendt og melankolsk stemningsleie. 
Også dette får han til. 
Det er scener der Goslings Armstrong er ikke bare holdt, men litt flat. 
Samtidig gjør det at det virker sterkere i det korte øyeblikket der roen revner, i det stille arbeidsrommet der det ikke er noen som ser ham.. 
