En sann spillstjerne
«Super Mario Galaxy» strekker seg ikke bare etter stjernene. 
Det reiser ut og griper fatt i dem. 

Det er så herlig når spill det er knyttet skyhøye håp og stor spenning til ikke bare innfrir forventningene, men overrasker, forundrer, utfordrer, morer, gleder og fengsler i en så stor grad at du er lenket til spillkontrolleren til tomlene begynner å bli hovne og firkantede øyne ber om nåde. 

Det viser seg nemlig at det etterlengtede Mario-spillet «Super Mario Galaxy» er en veldig sterk tittel og et solid kvalitetsbidrag til Wii-plattformens repertoar. 

Prinsesse Peach er nok en gang kidnappet, og denne gangen er hun ikke bare plassert i et fangehull langt borte, men i en ond base i en annen del av universet. 

Få blir vel overrasket når jeg nå avslører at det store oppdraget i «Super Mario Galaxy» er å hjelpe Mario med å redde den stakkars prinsessen. 
Dermed bærer det ut på et galaktisk eventyr for den ellers så jordnære rørleggeren. 

Blandet inn i historien er de herlig sjarmerende, og til tider imponerende sultne, småstjernene som både trenger hjelp og bistår i din jakt etter de energigivende store stjernene Bowser også har stukket av med. 

Disse finner du spredt omkring på et virrvarr av fantasifulle og sprudlende levende planeter med utfordring og variasjon i det uendelige. 
Det er mye å utforske i «Super Mario Galaxy» og herlige overraskelser, friske omgivelser og fascinerende skapninger myldrer på planetene du besøker. 

Kontrollsystemet i spillet blander gamle og mer tradisjonelle styringsformer med nyere tvister tilpasset Wii-ens egenskaper og særegenheter. 

Du styrer Mario med analogstikken og samler fargerike stjernebiter med å peke på med Wii-kontrolleren på skjermen. 
Enkelte, det vil si mange, situasjoner krever dessuten at du rister løs på Wii-kontrolleren for å få Mario til å suse gjennom rommet til neste planet, hoppe litt lenger eller for å snurre rundt og slå fiender i svime. 

Til tross for delvis ukonvensjonell spillbarhet, føles kontrollsystemet veldig intuitivt. 
Før du vet ordet av det er det som om du selv løper rundt på de små planetene som en liten, lubben rørlegger i røde snekkerbukser. 

I de fleste plattformspill er den nedovertrekkende tyngdekraften hovedkraften man skal forholde seg til. 
Her tvinges man derimot til å ta stilling til at tyngdekraften ikke nødvendigvis trekker deg nedover, men inn mot planetens sentrum. 

I så måte er ikke spillet bare underholdning, men en fin leksjon i fysikk vel egnet til å illustrere en forklaring for perplekse barn som lurer på hvordan kinesere kan leve opp ned på den andre siden av jorda. 

Det tar likevel litt tid før man er hundre prosent vant med noen av kontrollene. 
I begynnelsen (men ikke lenge altså!) tok jeg faktisk meg selv i å lene meg lett til sidene som for å hjelpe bevegelsene på skjermen, slik man gjerne styrer bilspill når man er helt ny med konsollkontroll. 

De kreative plattformutformingene med roterende planeter og retninger som stadig forandrer på seg, betyr at du må tenke noe annerledes enn når du kun har en nogenlunde stillestående grunn under beina å forholde deg til. 

Når alt omsider har satt seg ordentlig i fingrene, fungerer spillet knirkeløst og lykkes med å gi en spillopplevelse hvor du har full kontroll over de viktige detaljene. 

Stigningen i vanskelighetsgrad er i tillegg akkurat passe bratt, og lar deg verken stå utmattet og oppgitt etter få minutter, eller på toppen og enden av strabasene uten å ha kjent pulsen stige. 

«Super Mario Galaxy» gir deg også muligheten til å inkludere en venn i eventyret, som kan hjelpe deg ved å samle sammen stjernebiter og fryse fiender. 
Tospilleraktiviteten er overhode ikke av de mest omfattende, men er allikevel nok til å gi følelsen av samarbeid som forvandler en passiv tilskuer til deltaker. 

Selv om hele spillet, som seg hør og bør, er tro mot seriens tradisjonelle skikkelser og historieutforming, og bærer i seg elementer fra mang et Mario-spill, vil denne plattformopplevelsen kanskje spesielt appellere til de som opplevde rørleggerens eventyr på Nintendo 64. 

Mange ingredienser, som musikkbruk, områder og enkelte oppdrag, vil kunne vekke minner for enhver som var med den italienske rørleggeren på eventyr i «Super Mario 64». 

Du får anledning til å summe rundt som bie, skøyte rundt i isrustning, skyte flammer og gjøre deg om til spøkelse. 
Gamle funksjoner fra tidlige Mario-spill, som ikke har vært sett i alle av rørleggerens siste eventyr, er plukket frem og blandet sammen med nye. 

Når det er sagt, er «Super Mario Galaxy» ikke et spill som flyter på nostalgiske minner fra fordums storhet: spillet imponerer til de grader på egen hånd og fengsler spilleren fra det øyeblikket man tar i kontrolleren. 

Avslutningsvis er det verdt å påpeke at det er morsomt at vår rødkledde helt omsider trekker ut i verdensrommet. 

For hva er vel mer passende enn at Mario, som i en årrekke har jaget etter stjerner på landejorda, i snøverdener, under jorda og under vann, omsider får reise ut i det tilsynelatende uendelige verdensrommet der stjernene egentlig hører hjemme. 

«Super Mario Galaxy» er et spill som fortjener en uforbeholden toppkarakter og som seiler inn som en stjerne blant Wii-spill. 

PS: 
I salg fra fredag 16. november. 

Trailer fra Wii-spillet Super Mario Galaxy. 
