Stort konsept og tidvis også stor musikk fra Bjørk
Utforsker forholdet mellom musikk, teknologi og natur. 

ALBUM: 
Bjørks åttende album har allerede fått mye omtale for sin lek med og utprøving av formater. 
Blant annet er musikken delvis innspilt ved hjelp av en ipad, i tråd med den islandske popstjernens ønske om å utforske forholdet mellom musikk, teknologi og natur. 

Det finnes også apper tilknyttet hver enkelt låt på albumet, der lytteren selv kan forme musikken i interaktive småspill. 
Appene gir musikken en visuell dimensjon — enten man suser gjennom kosmos eller skyver krystaller over skjermen. 
Slik skal lytteren få en følelse av å være «midt i musikken», så å si. 

Men siden vi her opererer i god, gammeldags plateanmeldertradisjon, skal vi behandle «Biophilia» som ti ferdigstilte kutt på en plastdisk, eller en rad lydfiler i et grått, helt ordinært avspillingsprogram. 
Og hvordan høres det da ut? 

Organisk og syntetisk 
De forvrengte klubblåtene fra forgjengeren «Volta» er borte, og lydmessig befinner vi oss et sted mellom «Medulla» (2004) og «Vespertine» (2001). 
Vi får nokså seige, dempete komposisjoner fundert på kantete elektronikk, digitale klikk og synkoperte rytmer. 
Mest av alt minner albumets elementer av electronica om noe som kunne vært utgitt på Planet Mu eller Aphex Twins Rephlex-label på midten av 2000-tallet. 
Altså verken utdatert eller helt fremme i baugen, men solid og dunkelt. 

De beste øyeblikkene på albumet oppstår når elektronikken blandes med uortodokse instrumenter — på «Thunderbolt» brukes for eksempel lyden fra en Tesla-spole — som når Bjørk spiller på ombygget celesta koblet til en ipad. 
Resultatet blir et harpeliknende strengespill, og 17/8-delstaktersporet «Moon» minner sånn sett litt om Joanna Newsom. 

I ensomhet Kuttene «Sacrifice», «Cosmonogy» og «Virus» er oppslukende, unike poplåter som ikke trenger referansepunkter — her høres Bjørk ikke bare ut som Bjørk, men en luftigere versjon av seg selv. 
Elegant kombineres motstand og melodi med organiske og syntetiske lyder. 

Denne dualismen finnes også i Bjørks stemme: noen ganger varm og kjent, andre ganger skingrende, kjølig eller fremmed. 
For det er også nok av utfordringer her for dem som leter etter det. 
Hør bare marerittaktige «Hollow» og kaotiske «Mutual Core». 

Vier du ikke sporene full oppmerksomhet i disse partiene, kan nok Bjørks stemme stimulere sansene på feil måte. 
Derfor er trolig «Biophilia» en plate du nyter best alene med et velfungerende headset. 
Selv prøvde jeg å spille albumet høyt i en stue der folk hadde lavt blodsukker. 
Et feilgrep som nesten endte med smadret stereoanlegg. 
Men i ensomhet kan dette bli en Bjørk-plate jeg ender opp med å høre mye på. 
