Du trenger ikke like designerdresser og antikke biler for å elske denne filmen
Men det hjelper. 

|||FILM: 
Blar du drømmende i sofistikerte magasiner som Fantastic Man og Monocle, magasiner som absolutt ikke undervurderer sine lesere, som ser det som en selvfølge at du kjenner igjen et John Edward Lautner-tegnet hus når du ser det, kommer du mest sannsynlig til å falle for den anerkjente klesdesigneren Tom Fords debutfilm, «A Single Man». 

Pistoler og fristelserFilmen er skrudd sammen av vakre tablåer, scener i slow motion, drømmende tilbakeblikk, alt akkompagnert av cellotunge symfonier, ført fram av stødig estetisk perfeksjonisme. 

Når det er sagt, det er ikke slik at du er nødt til å ha sans for designerdresser, antikke biler og klassiske armbåndsur, for å ha glede av denne filmen. 
Men det hjelper. 

Handlingen utspiller seg i Los Angeles tidlig på 1960-tallet og vi følger den britiske, svært velkledde litteraturprofessoren George Falconer (Colin Firth, «Bridget Jones? dagbok») en dag i hans liv. 
Falconer har mistet mannen han elsker og han har begravd seg i et stadig mørkere og nedstemt sinn. 
Makter han å grave seg ut i tide? 
I kulissene lurer pistolen han bærer i sin italienske skinnveske, en gammel ginpimpende venninne, men også nye fristelser. 

Fargespill «A Single Man» er en dristig debutfilm. 
Ford utforsker filmmediet og han gjør det godt. 
Bildene i filmen er kornete og fargene er nedtonet. 

Det er bare når Falconers emosjoner blir satt i sving fargene i filmen skrus varme. 

I tillegg benytter regissør Ford seg svart-hvitt og tåkelagte bilder for å forsterke og tydeliggjøre Falconers sinnsstemning. 
Slik sett kan man beskrive det hele som en film noir med flere nyanser. 

Nødvendig luft 
Tidskoloritten er upåklagelig og Ford har fått hjelp av produksjonsteamet bak en av 2000-tallets beste tv-serier, «Mad Men», for å knyte windsorknutene riktig. 
Filmen er rett og slett svært delikat. 

Til tider skaper dette raffinementet distanse til handlingsgangen og hadde det ikke vært for Colin Firths svært så følelsesladede ansikt, hadde «A Single Man» fort endt som en kjølig, gjennomdesignet affære. 

Men Firth gir filmen luft. 
Falconer omfavner sin tristesse og melankoli med litterær visdom og sort humor, og mens majoriteten av amerikanerne frykter nukleær undergang, frykter Falconer amerikanernes naivitet og redsel for det ukjente. 
