Teateranmeldelse:Intenst, smart og sårbart om å bli edru 

Ine Jansen på rehab i Gisli Örn Gardarssons oppsetning av Personer, steder og ting er årets hittil kraftigste teateroverraskelse. 

Den britiske dramatikeren Duncan Macmillan har hentet tittelen Personer, steder og ting fra tolvtrinnsmodellen, som blir hyppig brukt i gruppeterapitimer verden over. 
Hvis du skal bli nykter, må du lære deg å håndtere personer, steder og ting som trigger rusbruk. 
Det er naturligvis enklere sagt enn gjort. 

Men stykket handler ikke bare om kostnaden ved rus, men også om prisen etter avrusning. 
Kan alt bli som før, dersom du bare er lydig, ærlig og lover bedring? 
Eller må du starte på nytt som mentor på en behandlingsinstitusjon, med nye venner fra gruppeterapien og bikkja som din nærmeste pårørende? 

Personer, steder og ting ser på behandlingsinstitusjonen som et dødens venterom fremfor en tolvtrinnstrapp mot livet. 
Det er en spennende dramatisk tanke. 

Les portrett med Ine Jansen fra 2015: 
Dama til Giertsen 

Fra teatersensasjon til West End-narkoman 

Börkur Jonssons scenerom forteller sin egen historie. 
En hvit trakt omringet av publikum, med svingdører på hver sin side. 
Stykket veksler i perspektiv, mellom Emmas hallusinasjoner og den høyst virkelige behandlingen. 

Men her er det ingen rusklisjeer å spore. 
Mye på grunn av en uforutsigbar og morsom tekst, som særlig mot slutten forløser seg. 
Men mest fordi dette er godt løst av regissør Gisli Örn Gardarsson og skuespillerensemblet. 

Sist Gardarsson var på Nationaltheatret var med Kafkas Forvandlingen på hovedscenen. 
Kombinasjonen heftig akrobatikk, Franz Kafka og spesialskrevet musikk av Nick Cave ble en teatersensasjon som gikk over flere sesonger. 
Personer, steder og ting er satt opp som et streit West End-drama, men også her aner vi Gardarssons sans for det fysiske teateret. 

Dette er Ine Jansens forestilling 

Forestillingen har et utrolig tempo. 
Svingdører opp og igjen. 
Pleiere inn og ut, med sterile hansker og mekaniske bevegelser, løpende forbi korridorens pregløse potteplanter. 
Ensemblet tar ikke lett på sine mange statistroller. 
Her er hver sykepleierbevegelse innøvet på sekundet. 
Å se Anne Krigsvoll være en tvers igjennom troverdig akuttsykepleier, for minutter senere å spille et aspeløv av en eks-misbruker, er skuespillerkunst på sitt morsomste. 

Men Personer, steder og ting er først og fremst Ine Jansens forestilling. 
Hennes Emma bryter sammen i første scene, mens hun spiller Nina i Tsjekhovs Måken. 
(En rolle som har tatt knekken på flere skuespillere, men det er en annen historie.) 

Deretter følger vi henne inn i avrusningens forskjellige stadier. 
Først skjelvende, spyende, suicidal og selvfornektende. 
Deretter med en voksende trass. 
Et behov for å være seg selv i en sekterisk organisasjon. 
Eller kanskje helst: 
Være noen i det hele tatt. 
Ine Jansen spiller med stor fysisk og komisk timing. 
Hun er til å grine og le av. 

Vi vil heie på henne, men skjønner at Team Emma ikke er et vinnende lag. 

Et sjeldent stykke på norske scener 

Rundt henne er birollene bedre tegnet på scenen enn i teksten. 
Eindride Eidsvolds rehab-venn veksler mellom ironi og avmakt. 
Han vil hjelpe Emma, helt genuint, men han vil også beskytte seg selv. 
Anneke von der Lippe går inn og ut av tre større roller, som lege, terapeut og mor. 
Hvordan hun spiller maktmenneske på forskjellige måter, kunne vært pensum på teaterhøgskolen. 

Personer, steder og ting er en sjelden plante i norsk teaterflora. 
Det er et stykke som handler om avrusning, og ikke gir seg ut for å fortelle en større historie. 
Det er britisk samtidsdramatikk spilt i en psykologisk-realistisk spillestil. 
Og det er, sjeldent til West End å være, et stykke uten en klar moral. 

Gå og se. 
Det vil gi deg større glede enn en god Rioja. 
