Film:President på ville veier 

Vampyrer er i støtet, presidenter er alltid anvendelige. 
Men å gjøre denne miksen til en alvorstynget affære er nokså malplassert. 

«Abraham Lincoln: 
Vampire Hunter» er proppet med blodsprutende voldsscener der vampyrer tordner frem, ofte forkledd som sørstatssoldater, med en jagende president Abraham Lincoln som effektiv motstander. 
Denne absurde situasjonen kunne vært både kul og underholdende dersom humoren - gjerne av det mørke slaget - hadde ligget som en solid påle i basketakene. 
Det gjør den ikke og etter en drøy times tid fortoner de endeløse actionscenene seg som et langt gjesp. 

Forfatter Seth Grahame-Smith må hatt det artig med å klekke ut ideen om at Lincoln, den amerikanske presidenten som gikk til borgerkrig for å få oppløst slaveriet, i all hemmelighet var vampyrjeger. 
Amerikanerne er gode på å bruke sine presidenter for alt de er verdt, både i litteratur og på film. 
Siden sex, vold og utroskapaspektet er nærmest oppbrukt, var det på tide med noe nytt; tidens hit - vampyrer. 
At Lincoln selv skulle være vampyr var vel i drøyeste laget. 
Bedre å la han være vampyrjeger. 
Og at regivalget falt på russiskfødte Bekmambeto («Night Watch», «Day Watch») skulle være en garanti for den visuelle blodige biten. 

Men det ser så forbasket alvorlig ut. 
De historiske begivenheter, som slaveri og kampen for likhet, samt forholdet mellom Abraham og hans kone Mary, skildres som om dette var reinspikka realisme. 
Effektiviteten i voldsscenene er det lite å utsette på, og iblant aner vi ironiske spark. 
Selve slutten vitner om antydning til vidd. 
Persongalleriet er forholdsvis endimensjonalt, selv om Benjamin Walker som Lincoln er god til å slenge med øksa. 

Tanken bak dette prosjektet er kreativ. 
Får vi kanskje en gang se en norsk film der landsfader Gerhardsen hadde tilsvarende ferdigheter som denne filmens Lincoln? 
I så fall må man ikke gå seg vill i alvoret. 

Filmen har premiere i dag - på den amerikanske nasjonaldagen. 
Happy birthday Abe! 
