Black Mirror sesong 4: – En serie verden trenger |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Black Mirror forteller oss om fremtiden vi skal leve i. 
Det er ikke alltid pent, men det finnes håp. 

Det er ikke mange serier man trygt kan si at verden trenger, men prosjektet Black Mirror bør sees av alle som skrur på en TV, laptop eller mobil i ny og ne. 

Ikke nødvendigvis fordi alle episodene er briljante historier eller stor kunst, men fordi den – skru på det lysende skiltet med klisjévarsel – forteller oss noe viktig om oss selv og fremtiden vi skal leve i. 

For nye seere består Black Mirror av frittstående episoder som handler om menneskers bruk av teknologi. 
Man kan altså begynne rett på sesong 4, men da går man glipp av en av 2000-tallets beste enkeltepisoder, hvor den britiske statsministeren blir tvunget til å ha sex med en gris. 

Hva skjer når sjefen din lager en ond versjon av Star Trek? 

Der forrige sesong varierte i kvalitet, er sesong 4 jevnere og totalt sett et hakk bedre. 
Det begynner forrykende med «U. 
S. S Callister». 
Teknologisjefen i et firma som lager virtuell virkelighet, har skapt sin egen onde versjon av et Star Trek-aktig univers, hvor han fanger folk han ikke liker. 

Jesse Plemons, kjent fra Breaking Bad og Fargo, er glimrende som pompøs Star Fleet-kaptein og mutt teknologinerd. 
Og selv om episoden er nesten 80 minutter, flyr den elegant av gårde som et romskip gjennom rommet. 

Det samme gjelder «Hang The DJ», hvor et forelsket par møter utfordringer når The System – en blanding av Tinder og Siri – forteller dem hvor lenge de kommer til å være sammen. 
Joe Cole og Georgina Campbell er hjertevarmende gode som det famlende paret, og mellom den spisse kritikken av å bruke big data som Kirsten Giftekniv, byr episoden på både overraskelser, morsomme situasjoner og en god dose livsglede. 

To episoder svikter litt 

Livsglede er det ikke mye av i «Arkangel» eller «Crocodile», som må sies å være de to episodene som svikter litt. 
Førstnevnte er regissert av vanligvis stødige Jodie Foster, og selv om premisset med en nervøs mor som installerer en Find My iDaughter-funksjon i datteren er skremmende og spennende, blir historien flat og forutsigbar. 

Firmaet som installerer databrikker i barn, er muligens ikke de beste menneskene, men til og med de kunne forutsett at det blir utfordringer når ungene blir tenåringer? 

«Crocodile» har også et spennende premiss, hvor en minneleser skaper problemer for et vitne til en ulykke. 
Et drap hun selv har begått, blir eksponert for forsikringsagenten som intervjuer henne, og forklaringsjobben blir blodig. 
Filmingen på Island gir spektakulære bilder, men vi får aldri nok sympati for hovedpersonen Mia til at episoden fungerer som planlagt. 
I motsetning til «Shut Up and Dance» fra sesong 3, som snudde rundt på sympatien og klasket seeren i ansiktet med flathånd i episodens siste sekunder. 

Mennesker kan være snille 

Sesong 4 mangler riktignok et slikt øyeblikk, hvor forventninger og sympatier fremkaller åndenød av sjokk, men Black Mirror er blitt stødigere på historiefortelling. 
Overtydeligheten som tidligere preget enkeltepisoder, er borte. 
Teknologikritikken flyter bedre sammen med de menneskelige dramaene som utspiller seg. 

I tillegg får vi en av de kjappeste og mest spennende episodene serien har bydd på, der 30 Days of Night-regissør David Slade loser oss gjennom sin sort-hvitt post-apokalyptiske verden i «Metalhead». 

Black Mirror har knapt vært så spennende som da en robothund jager Bella ut av et varehus og gjennom et øde landskap. 
Episoden er 41 minutter pur intensitet og lekker som en dyr musikkvideo, og selv om avslutningspoenget er enkelt, representerer det den nye overraskelsen som har vokst frem i Black Mirror-universet – at mennesker kan gjøre snille ting for hverandre. 
