Solid om Bjerkes liv og diktning
Omfattende og balansert om dikteren, sjakkspilleren, drankeren – og det evig nysgjerrige mennesket. 

Selv om André Bjerke døde for 33 år siden, er det først med Peter Normann Waages ferske bok at vi får en grundig og leseverdig biografi om forfatterens liv og diktning. 
André Bjerke levde fra 1918 til 1985, og var en tydelig og viktig person i norsk kultur- og åndsliv. 

Som forfatter har han satt mange spor etter seg. 
Enhver skoleelev har støtt på hans mange barnevers i norskbøkene. 
Alle krimelskere med respekt for seg selv har lest de fire kriminalromanene Bjerke ga ut under psevdonymet Bernhard Borge. 
Landets mange sjakkspillere kjenner Bjerke fra hans selvbiografiske sjakkbok «Spillet i mitt liv». 
Bjerke var også anerkjent som oversetter og gjendikter. 
Han var aktiv forkjemper for riksmål og en debattglad forsvarer av lyrikk med rim og rytme. 
På 70-tallet var Bjerke TV-stjerne på NRK sammen med Harald Tusberg, der de laget programmer om okkulte fenomener. 
De siste årene av sitt liv engasjerte han seg i kjente saker rundt justismord, som Torgersen- og Liland saken. 

Peter Normann Waage har med andre ord hatt et omfattende kildemateriale til rådighet, og siterer hyppig fra kildene. 
Sitatene er også mye lengre enn det som er vanlig for biografisjangeren. 
Waage holder sin egen biografstemme kledelig tilbake, og fremtrer ofte som en myndig organisator av andres blikk. 
Det har gjort biografien overraskende flerstemt og André Bjerke trer frem som en sammensatt person. 
Vi møter ingen helgen, men heller ingen demon. 

Waage lar ekskoner og barn fortelle om en familiemann som likte barn «som abstraksjon», som var periodedranker og ødela to ekteskap på grunn av det. 
Boken gjengir blant annet Bjerkes egne nedskrevne syner fra da han var innlagt på psykiatrisk sykehus med delirium tremens. 
Skriftstykkene gjør at leseren selv kan avgjøre hvor forstyrret Bjerke faktisk var, og kan leses til skrekk og advarsel for alle med et romantisk forhold til alkohol. 

Waage går kronologisk til verks, og er imponerende grundig med sitt overblikk og teft for kuriøse detaljer. 
I kapittelet der han presenterer Bjerkes kameratflokk fra ungdomsårene, får vi vite at vennen Knut Yrin som 12-åring gikk seirende ut av sykkelfabrikant Øglands navnekonkurranse. 
Bjerkes ungdomsvenn er altså mannen bak navnet DBS (Den Beste Sykkel). 

Waage lykkes også godt med å fremstille Bjerke som opposisjonell i sin samtid, drevet av forakt for henholdsvis dogmatisk og reduksjonistisk vitenskapssyn, programstyrt diktekunst, politisk sentraliseringsiver og kysk seksualmoral. 

Bjerke fremstår som en intellektuell fritenker som liker å utfordre grenser og regler av alle slag. 

I sjakk forelsket han seg i den romantiske, men noe avleggse Evans-gambiten. 
Waage får frem at det går en linje mellom Bjerkes sjakktenkning, diktning, interesse for antroposofi og debattiver. 
De er alle uttrykk for Bjerkes personlighet; et nysgjerrig og kritisk intellekt, med dikterisk begavelse og sans for uforklarlige fenomener. 

Samtidig møter vi en lite selvhøytidelig forfatter med sans for polemikk. 
Under en debatt rundt litteraturkritikk og slakt skriver Bjerke følgende: 
«Jeg har selv vært slaktet mangfoldige ganger, og er takknemlig for det, det er ingenting man lærer mer av enn en hensynsløs, omhyggelig uttenkt og detaljert begrunnet nedsabling. 
Jeg tolererer å bli myrdet hvis min motstander har gode argumenter.» 

Bjerkes kulturelle sportsånd er det ingenting å si på, heller ikke hans forbilledlige evne til å skille sak og person. 
Humor er i det hele tatt noe som en rekke kilder trekker frem som et slående personlighetstrekk ved både Bjerke og hans diktning. 

I Peter Normann Waages solide biografi fremstår Bjerkes humor som en måte å holde tilværelsen sammen på, i et sinn som også er i nærkontakt med destruktive krefter. 
