Alle veier fører hjem
Livsglad Åge Aleksandersen (65) uten tyngende pretensjoner. 

ALBUM: 
Under rockens historie strømmer en lengsel i flere retninger. 

På den ene siden dyrking av uro, villskap og stadig jakt på nye erfaringer, på den andre en lengsel etter ro og harmoni. 

«Med drømmen i blikket og ei underlig ro / Reist du ut for å erobre jorda,» heter det i åpningslåta på albumet «Sukker og salt». 

Den begynner i forventningsfull ro; men etter omkvedet «I natt skal vi danse og feire», bryter den løs i et hesteklaprende, vilt countrytempo. 

Full fest, med all slags fargerike brødre og søstre, sigøynere og banditter, på «Veien hjem», som sangen heter, framført i duett med Åges rockebror fra det dype sør; Henning Kvitnes og med gruppa Violet Road i koret. 

Satirisk 
Hva er det som skal feires? 

Neste sang heter «Kjæresten min», en lovsang til den livslange hengivelsen mellom to mennesker, den som overvinner alle tap, alle ulykker, selv ensomheten. 

Kari Rueslåtten bidrar vakkert til dette uforbeholdne fellesskapet av følelser. 

Trønderrockeren fortsetter å demonstrere sine forskjellige sider. 

I neste låt, «Sommersang til siste slutt», er han satirikeren som bidrar med en humoristisk parodi på fenomenet sommersang; et latterlig virvar av solkrem, solsenger, grillmat, lyn og torden. 

Den nydelige «Kveldssol» fortsetter der «Kjæresten min» slapp, med en hyllest til det levde livet, til gleden over selve det å overleve så lenge at man ser verdien idet enkle; «et kyss fra en mild sommervind», verdt å bøye hodet for: 
«Hvis det finnes en Gud / vil æ takke for det her / Hvis det ikke e så / E det enkelt å bære». 

Folk-gruppa 
Dalakopa gir Sambandet stemningsfullt selskap. 

Det vakre og nære I «Kari og Knut» dukker den sosialt engasjerte Aleksandersen opp, i en sammenlikning mellom fortidas utvandrere fra Norge til Amerika og dagens folkevandrere i en hjerteløs verden, i en sang som munner ut med Frode Fjellheims joik. 

Et mønster tegner seg, som om annenhver sang byr på fortellinger, avbrutt av bekjennelser til det vakre i det nære. 

«10 grader øst 63 grader nord» er åpenbart hjemstedet, der du lar «drømman og hjertet ditt stå i brann / Så glad, så glad for alt det her som du vant», dette hverdagslige som overgår ethvert av de «eventyrpalass» den vide verden måtte by på. 

Her er de suverene TrondheimSolistene på plass. 

Kjempeform 
Den kanskje fineste sangen på plata heter «Svarttrosten», både på grunn av den vellykte, poetiske og tvetydige melankolien i ordene og det rødglødende arrangementet, preget både av en skjelvende sax og en vibrerende cello. 

Derfra videre inn i det personlige; «Bestefars vise / Minas sang», en hyllest til det myke forholdet mellom en bestefar og barnebarn. 

Sambandet er i kjempeform, noe de viser på «Under samme sol og samme måne», en rocksolid hyllest til øyeblikket, det eneste du har å holde fast i. 

Uansett: 
«Det er ikke alle svar vi treng å finne». 

Til slutt dukker åpningssangen opp på ny, men nå under tittelen «Hjem». 

Roligere nå, framme. 

Ikke noe brudd ut i et hekseritt. 

Veien er slutt, festen er her. 

Etter «ei reise så lang / og valgan så mang». 
Kanskje kan man kalle dette et konseptalbum; en bevegelse gjennom en karriere, fra en artist som har opplevd mye og som etter mange netter på veien har et mer og mer avklart og harmonisk forhold både til seg selv og musikken sin. 
