Jeg får lyst til å riste i dem og si:Våkn opp, dere lever ikke i 1958! 

Billie Joe Armstrong og Norah Jones tolker Everly Brothers. 

ALBUM: 
I serien «rare duoer» er turen kommet til Green Days frontmann Billie Joe Armstrong og Norah Jones. 
Punkrockeren og jazzcrooneren. 

Jones har flørtet med country i gruppa The Little Willies, så det er ikke så overraskende å høre henne i en sånn setting. 
Men Armstrong? 

Gammel fan 

Vel, det viser seg at han har vært fan av The Everly Brothers siden han var en gutt. 
De siste par åra har han hørt spesielt mye på albumet «Songs Our Daddy Taught Us» fra 1958, som for øvrig også er et coveralbum. 

Hvorfor ikke spille det inn på nytt, for et nytt publikum? 

Ja, hvorfor, egentlig, kan man spørre igjen. 
Disse sangene er ikke så gode. 

På oppfordring fra kona ringer han til Norah, som han har truffet noen år tidligere, og etter noen dager i studio foreligger nå «Foreverly». 
Bare rekkefølgen på sangene er forandret. 

Duetter vi husker 

Duetter går aldri av moten, og de siste åra har vi fått noen glimrende eksempler på hva som kan skje når to særegne stemmer møtes: 
Umake Robert Plant og Alison Krauss traff blink med «Raising Sand» i 2007, mens Emmylou Harris og Rodney Crowell var gamle kjente som endelig valgte duoformatet. 

Og så er det Willie Nelson, da, som synger med 17 forskjellige damer på ferske «To All The Girls...». 
Norah Jones er en av dem. 

Trofast mot originalen 

«Songs Our Daddy Taught Us» er et veldig sakte album, og «Foreverly» er trofast mot originalen. 
Er det bare positivt? 

Nei. 
Det må jo innrømmes at originalen er seig og ganske kjedelig, til tross for fine harmonier. 
Denne nyinnspillinga er ikke så mye mer spennende, sjøl om de tross alt gjør mer ut av sangene. 

Annerledes 

Søsken som synger sammen klinger alltid flott. 
Don og Phil Everly er brødre, men likevel vil jeg påstå at miksen av de to stemmene til Billie Joe og Norah gir disse sangene en ny dimensjon. 

Mest vellykket i så måte er irsk-inspirerte «Barbara Allen», som har fått et friskere arrangement - med Charlie Burnhams klagende fele som motor. 
Et opplagt høydepunkt. 

Og ikke minst, stemmebruken er spennende. 

Åpninga «Roving Gambler» og påfølgende «Long Time Gone» er dessuten små perler i det faget som kalles honky tonk. 

Etter hvert går futten ut av materialet, og det blir mindre interessant. 

Perfekt match 

At punkeren Armstrong skulle ha en så myk stemme, som attpåtil passer så bra til denne moderne americana-utgaven av Everly Brothers, er kanskje det mest overraskende med hele prosjektet. 
Stemmene til Armstrong og Jones matcher dessuten hverandre perfekt. 

Det er både pent og vakkert, likevel får jeg lyst til å riste litt i dem og si: 
Våkn opp, dere lever ikke i 1958! 
Dere trenger ikke å lulle sangene inn i nostalgisk sukkerspinn! 

Litt mindre respekt, en noe løsere snipp og en større frigjøring fra originalen hadde gjort dette albumet bedre. 
