Det storslåtte krimeposet fra Hebridene skuffer til slutt
Men ikke fordi det er så dårlig. 

Sjelden har jeg gledet meg sånn til en bok som til avslutningen på Peter Mays krimtrilogi fra Isle of Lewis. 
Men det går som det ofte gjør med altfor store forventninger. 
Jeg blir skuffet. 

Ikke fordi «Lewisbrikkene» er dårlig, men fordi den blir en litt for triviell avslutning på dette storslåtte krimeposet fra de værbitte Ytre Hebridene. 

«Lewisbrikkene» åpner på samme creepy vis som de to foregående. 
Etter en fryktelig storm – det er mye vær i disse bøkene – har en hel innsjø forsvunnet. 
Et fly kommer til syne. 
I førersetet sitter restene av et menneske. 
Det er Roddy, sin tids mest kjente keltiske rockestjerne, som forsvant på mystisk vis sytten år tidligere. 

To parallelle historier 

Roddy var venn av gjennomgangsfiguren Fin Mcleod. 
I første bok vendte den tidligere etterforskeren i Edinburgh-politiet tilbake til sin barndoms øy, martret av sorg over at hans lille sønn omkom etter å ha blitt påkjørt av en ukjent sjåfør. 
I løpet av «Svarthuset» og «Lewismannen», som begge kom på norsk i fjor, finner Fin tilbake til sin ungdoms kjærlighet, og oppdager at han har en sønn og et barnebarn. 

Som i de to foregående bøkene, har også denne boka to parallelle historier. 
Det er nåtidsfortellingen, som er etterforskningen av mordet. 
Og det er en selvstendig jeg-roman fra Fins ungdomstid om tenåringskjærlighet, forsømte barn, alkoholisme og farlige hemmeligheter. 
Her er den underlige skikkelsen Whistler sentral: 
Fins barndomsvenn som reagerer så merkelig da Roddy blir funnet. 

Triviell løsning 

Peter May skriver også her langt mer spenstig enn den gjennomsnittlige krimforfatter. 
Sammenliknet med de to foregående, er denne boka likevel en ørliten nedtur. 
Det er muligens fordi vi kjenner øya, miljøet og typene litt for godt. 
Min skuffelse går likevel på oppklaringen av gjennomgangsmotivet i bøkene: 
Hvem var den ukjente sjåføren som drepte Fins sønn? 
Her synes jeg May har funnet en litt for triviell løsning. 
