Metaforens mester
Mats Dawgs beste utgivelse så langt gir større plass til ham selv. 

I mine øyne er en utgivelse fra Mats Dawg alltid litt av en begivenhet. 
Det er noe ironisk med at en rapper fra Bodø er en av de sterkeste stemmene i byen, men sånn er det altså. 

Samtidig som han tilhører den etter hvert ikoniske stallen og plateselskapet NMG/G-huset er det ingen tvil om at han skiller seg ut fra resten av sine kolleger. 
Mats Dawg dykker liksom dypere ned i sinnet, han graver inn i det ubevisste. 
Naturligvis gir det hans tekster en viss tyngde, et visst mørke. 

Dessuten er han en soleklar mester når det gjelder å vrikke og vrenge på språket, for eksempel på den nye EP-en «VVS» med hans nesten utrolige talent for billedlig språk og analogier. 
Ta høydepunktet «Vepsebol», nærmest en øvelse i naturlivsmetaforer. 

Lyrikken er et kapittel for seg selv, den kunne sikkert stått på egne føtter. 
Det finnes knapt en gjentakelse i låtene. 
Men sammen med hans typiske vekselvis monotone og intense flow, skaper han et oppriktig hypnotisk stykke musikk. 

«Sergio» fortsetter i samme linje, så tung av filmreferanser at enhver elsker av spagettiwestern vil svime av. 
Låten er oppkalt etter regissøren Sergio Leone, på sett og vis dedikert til hans samarbeid med den legendariske komponisten Ennio Morricone. 
Deres klassikere, som «The Good, the Bad and the Ugly», bruker han som springbrett for teksten, som igjen er full av metaforer fra filmens univers overført til våre altfor virkelige liv. 

Musikalsk sett har Mats Dawg strippet ned produksjonene, kanskje nettopp for å gjøre plass til hans komplekse og særdeles rike fortellinger. 
Det demonstrer åpningslåten «Vannseng». 
Beaten ligger der som et forsiktig bakteppe, som harmonerer så godt med hans flyt og rytme, at man knapt legger merke til den i kampens hete. 
Til gjengjeld gir det oss hans definitivt mest tilfredsstillende utgivelse så langt. 
