Du kan da ikke la det ende med dette, Ragde
Den avsluttende Neshov-boka trenger høyere tempo, mer action, og en langt mer spenstig avslutning. 

«Berlinerpoplene» er en av Norges største boksuksesser. 
Den var egentlig ment å være en trilogi, men etter ni års pause gledet Anne B. Ragde leserne i fjor med oppfølgeren «Alltid tilgivelse». 
Årets roman skal være den siste og avsluttende. 
Her sliter Ragde. 
Hun tværer ut stoff vi kjenner altfor godt, i en bok som både mangler driv og en samlende handling. 
Avslutningen er heller dvask. 

Boka begynner der den forrige sluttet. 
Torunn fortsetter oppussingen av Neshov, og setter seg mer inn i jobben som begravelsesagent. 
Og der Margido var den sentrale skikkelsen i «Tilgivelse», er denne boka viet gamle Tormod. 

Tidlig i serien ble det avslørt at den unnselige gamle mannen ikke var far til de tre brødrene Neshov, men deres halvbror. 
Nå får vi innsikt i hans tragiske liv, og hans eneste og store kjærlighet. 
Dette kjærlighetsforholdet forklarer også Tormods besettelse av krigslitteratur, som i forrige roman virket nokså formålsløs. 

Hjerteskjærende 

Historien fra krigen og portrettet av Tormod, er det bærende i denne romanen. 
Her er Ragde god. 
Beskrivelsen av hvordan den mektige faren Tallak herset med den unge odelsgutten er hjerteskjærende. 
Det er også hendelsen som avslørte at Tormod var homoseksuell. 
Liksom i «Alltid tilgivelse» benytter Ragde anledningen til å skildre et velfungerende sykehjem, i motsetning til det sykehjemmet der hennes mor endte sitt liv i den vakre boka «Jeg har et teppe i tusen farger» (2014). 
Ragde er også god når hun skildrer det rørende forholdet mellom Tormod og Torunn. 

Utover det består «Liebhaberne» stort sett av trivielle gjentagelser fra de tidligere bøkene. 
I Danmark starter riktignok Krumme på en slankekur, som forsurer det ellers så lykkelige familielivet til Erlend og Krumme, deres trillinger og to mødre. 
Erlend trøster seg med å pusse opp herskapshuset som overklassegutten Krumme vokste opp i, med de detaljrike interiørskildringene vi kjenner fra tidligere bøker. 
Men det er ingen handling, ikke noe som vekker oss lesere. 

Matleie oppskrifter 

Ragde har i hele denne serien brukt mye tid på interiør og matoppskrifter, men her er det som om hun bokstavelig talt er matlei. 
Det er noe dødt og belærende i skildringen av alle matrettene vi får beskrevet i detalj. 
Trivielt er det også, eksempelvis at bacon burde stekes i ovn og ikke i stekepanna. 

«Liebhaberne» skal ifølge Ragde være den siste boka i serien. 
Det kan jeg ikke helt forstå. 
Det er noe amputert og uforløst ved avslutningen. 
Som om Ragde bare har tenkt at her må hun sette et punktum. 
