Ikke kødd med Mor Foster!
«Flightplan» er først nerveskakende, hjernemyknende, åreinntrengende paranoisk spennende og ekkel. 
Deretter blir den verre. 

Amerikas flotteste fjes sitter på Jodie Foster, og akkurat som i «Panic room» er hun i stand til å uttrykke desperat løvinne-besluttsomhet sånn at menn i salen utvikler livmor og kvinner antakelig mister sin. 

Hvis du er en 22 år gammel mannlig tegneserieleser med Viggo Mortensen og plastsverd på veggen, tror jeg ikke nødvendigvis at du blir så imponert av tyskeren Robert Schwentkes flythriller. 
Men det er noe med barn og reiser. 
Forflytting understreker barns ekstreme sårbarhet, og den stimulerer foreldres angstkjertler. 
«Flightplan» har en rå historie. 

Jodie Foster skal fly kista med sin avdøde mann hjem fra et så vintertungt Berlin at byen virker begrava. 
De er passasjerer i det nye superflyet som Foster var med og bygde. 
Det er gigantisk og grått som en død ubåt. 
Med seg har hun ei sorgtynga og nervøs datter på seks år. 
Da mor har sovet i tre timer, er Julia borte. 
Og ingen kan huske å ha sett henne. 

Det er ekkelt. 
Nesevingene til Foster nesten vifter av opphisselse. 

Så sier flyvertinnene at jenta ikke står i passasjerlistene. 
Det er enda eklere. 
Jodies ansikt fryser fast i en fasettert skrekk. 
Og verre blir det, på en måte som anmeldere ikke røper. 
Schwentke unngår elegant at filmen blir stående stille og skrike i midtgangen og ingenting skjer. 
Kameraet glir, bildevekslingene holder i live en enkel, men lekker paranoisk ventestemning mens mor Fosters nerver blir synlig mer tynnslitte for hvert minutt. 
Budeiefjeset Erika Christensen kommer innom og er godhjerta flyvertinne, Peter Sarsgaard med det narkoleptiske slørblikket involverer seg fra nabosetet. 
Forskrekka arabere forkynner sin absolutte uskyld. 
Flykapteinen Sean Bean er lys som en tysk-irsk Redford og bidrar til å øke nervepresset ved å bekjentgjøre nye, ekle ting, og VHS-fyrstinnen Greta Scacchi spiller psykolog med så forståelsesfullt blikk at hun ser ut som et optiker-eksperiment. 

Når Schwentke har roet historien nesten ned i setet og du tenker: «og så da?», skifter filmen brått tempo. 
Foster tar en Willis. 
Hun hiver genseren, og iført bare sin gymnastiske singlet overtar hun thriller-handlinga. 
Ikke kødd med Mor Foster. 
Folk gjorde det før. 
Støntet varer akkurat lenge nok. 
Så skifter tyskeren igjen. 
Han er god med rytme, stuttgartneren med de grå hendene. 
Noen av dere vil nok mene at klimakset kommer litt brått, men det funker. 

Noen vil også njaaae over sannsynlighetene i en historie som baserer seg på at en eller annen kunne forutsi hva alle skulle komme til å gjøre. 
Men hør her: 
Ikke vær så forbaska flinke bestandig, for da opplever dere aldri noe morsomt.Jodie: Hold midtgangen fri for bortførte barn! 
