En midtsommernatts drøm
«Soufflette» er en kroppslig feiring av lyster, naturen og mangfoldet. 

Den unge, franske koreografen François Chaignaud står bak årets Festspillforestilling signert dansekompaniet Carte Blanche. 
Tittelen, «Soufflette», er også fransk og er «et fransk slanguttrykk som betyr å blåse røyk inn i munnen på en annen person. 
Det er en intim handling der pusten gir liv og beruselse». 

Nettopp dette med liv og beruselse står sentralt i forestillingen, som fortoner seg som en hemmelig fest, en feiring eller oppvåkning i en frodig skog eller hage. 
Innledningsvis kryper danserne ut av skap og kommoder. 
Scenen er pyntet med blomsterkreasjoner. 
Danserne har på seg enorme, heklede plagg, og både kostymene og rekvisittene er vakre. 

Danserne synger og nynner og fremstår mer som vesener eller overnaturlige skikkelser enn mennesker. 
Rytmen lager de selv med bena, og de danser rundt i klynger, nærmest som et ritual. 
Lyset er fremdeles dunkelt, og det oppstår en lek mellom lys og skygge og kroppene i de store kostymene. 

Igjen overbeviser kompaniet med hvor flinke de er på skjønnsang, og lydsetter like gjerne hele forestillingen selv med salmeliknende versjoner av blant annet «Killing Me Softly» og «Is this love» (resultatet er mye finere enn det høres ut som). 

Et trekkspill-liknende instrument er også med i dansen og er med på å forsterke det mytiske preget. 
De veksler mellom å ha fokus på seg selv, hverandre og er også direkte henvendt mot oss. 
Å få dansen til å passe til både sangene og den kroppslige perkusjonen, er imponerende, og forestillingen har en fin utvikling der spenningen og nerven i forestillingen utvikles. 

Forestillingen starter påkledd, før danserne til slutt nærmest går i ett med naturen naken ved å ikle seg enorme blomsteroppsatser. 
Det gir noen hinsides vakre scenebilder avslutningsvis, og typiske forventninger om hva som er maskulint og feminint, tøyes og strekkes. 

Dansen veksler mellom det harde og det mykeste og mest sensuelle, men alltid virker det som en feiring og en nytelsesbasert fest. 

Det er også en opplagt styrke med Carte Blanche at de er et så mangfoldig kompani, med mange ulike typer dansere og med ulik bakgrunn. 
Det er stor variasjon i hvordan folk ser ut, og hvordan de uttrykker seg. 

Igjen er det også knyttet spenning til tidsskriftene som følger med forestillingene hos Carte Blanche, som skal bidra til å løfte forestillingen og samtalen ut av scenerommet. 
Valg av skribenter gir gjerne en ekstra dimensjon til hva kompaniet og regissøren ønsker med en forestilling. 

Gjesteredaktør er Gisle A. Gjevestad Agledahl, programleder av serien «Jævla homo», og han har valgt ut spennende bidragsytere som blant andre Ulrikke Falch, Nils Bech og Sumaya Jirde Ali. 
De skriver alle om grenser, skam, normer, forventninger, og magasinet har også et helt klart skeivt preg. 

Forestillingens skamløshet og grad av overskridelse blir enda mer påfallende når disse tekstene fordøyes med i miksen. 
