På Waldemars restaurant er det tradisjonsrikt, men tregt
Dette lokalet er altfor vakkert til å ha så fraværende service. 
Hos Waldemars restaurant på Kalfaret må du beregne god tid. 

Kalfaret Brygghus huser en av Bergens best gjemte restauranter, og et av byens fineste festlokaler. 
Å komme inn føles litt som å stige inn i et museum. 
Her er veggene dekket med gamle sorthvitt-bilder, og fliser som har gått fra moderne til retro. 

På det sjakkrutete gulvet, midt i restauranten, står en diger øltank i skinnende messing. 
Her har Hansa brygget øl siden Waldemar Stoud Platou etablerte selskapet i 1891. 
Nå er det Waldemars Mikrobryggeri som tar videre denne bergenske bryggehistorien. 

Da vi kommer til Waldemars restaurant, er det helt tomt i lokalet. 
Vi får litt tid for oss selv før servitøren kommer overrasket frem fra bak baren. 

– Hei, velkommen, smiler hun. 
– Hvor har dere lyst å sitte? 

Alle bordene er ledige, men ikke alle er rene. 

Servitøren rydder et til oss, mens hun forteller om lokalet og byggets historie. 

– 
I de to øltankene der borte tilsatte de humle. 
Og etterpå fraktet de ølet rett ut her, med hest og kjerre, sier hun og peker. 

Waldemars restaurant er en gastrobar, og mikrobryggeriet gir dem muligheten til å by på noe eget. 
Her har de fem egenproduserte ølsorter, og rundt 40 varianter fra andre bryggerier. 
Servitøren foreslår automatisk husets drikkespesialitet: en planke med fire av deres egne brygg. 

Jeg bestiller en slik og en skogsoppsuppe til å begynne med. 
Suppen er en av de relativt få rettene på pub-menyen. 
Den er fyldig, med krydderaktige undertoner fra hele biter av stjerneanis. 
De gir en spennende og overraskende lakrislignende smak når du tygger på dem. 
Suppen er veldig god, men altfor salt. 

Utvalget på menyen består ellers av tre pizzavarianter, en osteburger, en vegetarrett og et par tradisjonelle, sesongbetonte hovedretter. 
Menyen skiftes omtrent hver sjette uke. 

På ølplanken er glassene satt opp med den mildeste varianten til venstre og den kraftigste til høyre. 

– 
Det letteste er satt ytterst for at du skal få minst mulig påvirkning fra smakene, forteller servitøren. 

Ingen av disse øltypene passer spesielt godt med suppen, men det er en spennende måte å bli kjent med utvalget og bryggeriet på. 

Pilsneren smaker litt nøttaktig, og har den karakteristiske hansasmaken fra den originale gjæren de har brukt siden 1920-årene. 
Pale Ginger har en frisk og søt smak av ingefær, mens Bohemian Lager er en litt mer floral og fyldig variant. 
Dette er min favoritt. 
Siste drikk ut, Red Hot Mama, lukter intenst av malt, og har en bitter ettersmak av habanero. 

For å prøve begge retningene på menyen, bestiller vi to hovedretter. 
En tradisjonell lammeskank og pizzaen med lokalnavnet Nonnestien. 
Lammeskanken er liten, men saftig, med et mørt og smakfullt kjøtt. 
Dette er en klassisk rett, med tykk sjysaus, smørtung potetmos og ovnsbakte gulrøtter. 
Vinen som vi får anbefalt til, er en moden Shiraz med solfylte hint av bær og sort pepper i ettersmaken. 
Dette er en kombinasjon som gir deg en fin høstopplevelse. 
Men pizzaen får du bedre andre steder. 
For sammensetningen av kjøttboller, bacon, paprika, rødløk og rucola gir retten lite særpreg. 

Servitøren fungerer mer som en museumsvert enn som en servitør, og engasjerer seg lite i gjestene. 
Paret som sitter på bordet ved siden av oss, vurderer å gå igjen allerede før de får bestilt. 
De er det eneste bordet utenom oss, men det tar likevel 15 minutter fra hovedretten blir ryddet til servitøren kommer ut igjen i lokalet. 
Heller ikke da får vi spørsmål om hvordan vi har det, eller om vi ønsker noe mer. 
Servitøren plukker opp en mugge og går ut igjen. 
Hun er halvveis ute på kjøkkenet igjen før jeg spør om vi kan få bestille en sjokoladefondant til dessert. 

– Ja. 
Sier hun uten å snu seg, og går videre. 

– 
Og en kaffe? 

– Ja. 

Lokalet har ikke musikk, og det er nesten ingen gjester her i løpet av hele kvelden. 
Når servitøren heller ikke er tilstedeværende, blir atmosfæren tom og kald, selv i et pent lokale med levende lys på bordene. 

Servicen trenger et løft før Waldemars restaurant er klar for årets julebordsesong. 
Over 45 minutter pr. rett er for tregt når man nesten er alene i lokalet. 
