Underdaninghetsmaskinen
«Eventyret om Askepott» er designet for å produsere beskjedne, utseendefikserte og autoritetstro pikebarn. 

FILM: 
Når Disney produserer en spillefilmversjon av en av sine mest populære animasjonsfilmer er det ikke et resultat av idétørke, men et tidstypisk eksempel på et fornuftsbasert vedlikehold av selskapets prominente franchiser. 

Og i et slikt økonomisk perspektiv erstattes de kunstneriske ambisjonene som opprinnelig gjorde Disney til en av filmverdenens sentrale institusjoner av en utstrakt fetisjering av en substansløs overflate. 

Et dukkehjem 

På et filmatisk plan er da også «Eventyret om Askepott» en påfallende forglemmelig affære. 
De tegnede figurene fra «Askepott» (1950) har blitt til mennesker av kjøtt og blod, men bisart nok fremstår de nå som mer éndimensjonale enn før. 

Dette skyldes ikke minst at regissør Kenneth Branagh har vært langt mer opptatt av stable på beina en kransekake av kitsch enn av å la dyktige skuespillere som Cate Blanchett, Helena Bonham Carter og Rob Brydon slå seg løs i birollene. 

Hovedrolleinnehaver Lily James tripper rundt som en usannsynlig vakker dukke, hvis indre liv begrenser seg til et brennende ønske om å bli tatt vare på av en velstående mann. 
Hennes troskyldige, forsvarsløse ansikt er som skapt for å skuffes og såres, og Branagh skrider til verket med all den sadismen det er plass til innenfor rammene av en noenlunde respektabel barnefilm. 

Et dukkeliv 

Skjønt, man kan saktens spørre seg hvor respektabel en film dette i realiteten er. 
Det er lett å avfeie «Eventyret om Askepott» som harmløs underholdning, og «stole på at publikummet er intelligente nok til å ta den for det den er», som det pleier å hete, men det er strengt tatt i overkant optimistisk å tro at de unge jentene som utgjør filmens hovedmålgruppe vil betrakte den med et distanserte blikk. 

For disse jentene vil budskapet om at kvinner defineres av mennene i deres liv, og at utseendet er nøkkelen til suksess, bore seg inn i bevisstheten med all den kraft Disneys sukkersøte manipuleringsapparat har til disposisjon. 

Og uansett hvor glad man måtte være i overdådige ballkjoler, dype utringinger og amerikanske fantasier om det føydale Europa, fortjener den oppvoksende generasjon langt, langt bedre enn som så. 
