Fengende og mektig fra en ekte rockeksentriker
Steven Wilson mikser seg sjøl med heltene fra 70-tallet. 

ALBUM: 
Er det mulig å tenke seg at medlemmer av markante band som Genesis (Peter Gabriel-era), Pink Floyd, Tears For Fears og Talk Talk kan lokkes til øvingsrommet av frontfiguren i progrockbandet Porcupine Tree? 

De trenger ikke det, for Steven Wilson rister dem sammen til sin egen miks. 
Resultatet måtte blitt noe a la det briten presenterer på sitt femte album «To The Bone» - en hel time med progrock og psykedelia, med et lite innslag av elektronika (Wilson delproduserte Anja Garbareks andre album, «Smiling & Waving», i 2001). 

Undergrunnsband 

«Den mest suksessrike britiske artisten du aldri har hørt om», sies det om Wilson (49). 
Hans Porcupine 
Tree er og blir et undergrunnsband, og sjøl om frontmann Wilson fyller stadioner har han nok også beveget seg litt under radaren som soloartist. 
Sånn er det gjerne med artister som ikke er helt A4 - uavhengig av inspirasjonskildene. 

«Dark Side Of The Moon» 

Og apropos det, Pink Floyd-referansen er åpenbar i det snaut sju minutter lange åpningskuttet «To The Bone». 
Låten starter med prat, som i «Speak To Me» fra «Dark Side Of The Moon», 1973.«Truth is individual calculation / Which means, because 
we have different perspectives there isn't just one singular truth, is there?», resiterer en kvinnestemme (Jasmine Walkes). 

«Drønnet» fra «Time» fra samme album er også gjenskapt - eller stjålet om du vil - for å gjøre referansen enda klarere. 
Wilson høres riktignok ut som 80-tallsstjerna Nik Kershaw, men gitarsoloen kunne vært spilt av David Gilmour. 
Jeg tar det som en utilslørt hyllest til progrockkjempen Pink Floyd. 

Mektig 

«To The Bone» er en ambisiøs sjangerlek med både tungt og lett. 
Du kan godt si at Wilson stjeler fra mange, men det er i hvertfall godt stjålet. 
«Permanating» minner av alle ting om Abba! 

Spesielt mektig blir det i «The Same Asylum» og «Refuge», fengende låter med mye grom gitar. 
Catchy «People Who Eat Darkness» (for en tittel!) er et høydepunkt. 
Dystre «Song Of I» er riktignok ikke helt på nivå med resten, men episke «Detonation» tar igjen med sitt intense driv. 
En ni minutter lang popsymfoni som også er et høydepunkt på albumet. 

Genesis a la «The Lamb Lies Down On Broadway», ett av verdens rockunderverker, spøker igjen i avsluttende «Song of Unborn», som bygger seg sakte opp med guttekor og en glidende overgang til mektig, symfonisk rock. 

Steven Wilson spiller i Oslo konserthus 27. 2, USF 
Verftet i Bergen 28.2 og Zetlizt-salen i Stavanger konserthus 1.3. 
