No music for old men
Makalaust effektivt, men Tiësto låter som et ISDN-modem på steroider. 

Et eller annet sted har jeg lest en fordums avisartikkel der forfatteren i nokså bibelske vendinger advarer mot døgnfluene i Beatles mens han insisterer på at Arne Bendiksens verker på en helt annen måte vil tåle tidens tann. 
Dette er en sånn artikkel. 
Kanskje er det like grelt å lese dette om 25 år som den nevnte Bendiksen vs. Beatles-teksten, men jeg tar sjansen. 
Tiësto vil gå inn i historien (i den grad han vil bli husket) som en som framkalte en form for kombinert masaihopping og sjølfilming, en partystarter og en ok håndverker. 
Full fest i teltet, men lyden av mannen – og konsertopplevelsen – er stusselige greier. 

Litt fakta før synsingen: 
Nederlandske Tijs Michiel Verwest tok artistnavnet Tiësto og ble et stort navn i house og trance utover 2000-tallet. 
Det er sånne som han som har beredt grunnen for ungfoler som Kygo, Alan Walker og resten av EDM-gjengen. 
Tiësto trekker masse folk. 
Sørmarka 
Arena var pakka av de festklare tusener lørdag kveld. 
De fikk nok det de ville ha. 
En heidundrande fest. 
Mission accomplished. 
Så skal vi kranglevorne høneplukkere si litt om noe så lite viktig som musikken oppi det hele. 
Vi later som om det er relevant, siden man fort kan få inntrykk av at dette er en konsert. 

Det virker 

Er det originalt? 
Nei. 
Er de spennende? 
Nei. 
Er det noen form for musikalsk brodd der? 
Nei. 
Ambisjoner, utover en god fest? 
Fint lite. 
Tiësto pumper ut mjuktrance og EDM som det går 17 av på dusinet. 
Han tar i bruk absolutt alle kjente triks og vendinger. 
Boksvokalen, de tunge beatstrekkene, droppet, de rytmiske doblingene i oppsangen til et nytt go maaad!-strekk og i det hele tatt. 
Selv står han bak bordet sitt og veifter litt med hendene, smiler og synes det står godt til. 
Nu vel. 

Disse super-dj-enes inntog som store konsertartister er pussige greier, og selv om Bendiksen-Beatles-saken melder seg i bakhodet er det like greit å bare si det som det er: 
EDM-gjengen, og de litt tyngre fedrene som Tiësto tilhører, er for det alle meste en musikalsk ambisjonslaus bande. 
Etter 10-12 minutter tenker man, om man skulle gjøre som undertegnede og hører etter: 
”Er dette alt?”. 
Og det er det. 
Omtrent midtskips slår det meg at det kanskje er helt feil å behandle dette som en konsert. 
Det er en ærlig sak å tjene penger på å lage musikk til fest. 
Det er et nobelt yrke, i likhet med pylsemaker og sjømann. 
Men de to sistnevnte plager jo ikke folk mot inngangspenger i interkommunale skøytehaller og kaller det konsert. 
Det var flåsete, beklager, men her kommer det kompliserende element for oss som skal si noe om kvaliteten på dette: 
Tiësto funker. 
Målet er fest, og fest blir det. 

Jump around 

Etter en means to an end-målestokk er dette av ypperste kvalitet. 
Den endelause, fantasilause strømmen av tung formelmusikk som tyter ut av det enorme lydanlegget får folk til å innta denne masai-hoppingen som åpenbart kvalifiserer som dans. 
Folk har det kolossalt kjekt, noe som selvsagt er ufravikelig knytta til tilgangen på rusmidler. 
Folk samles, tar litt i glasset, tester #metoo-grensene og filmer seg sjøl mens de masaihopper til lyden et nederlandsk ISDN-modem. 
Klart det er løye. 
Heia russen! 
I all sin kunstneriske meingingslaushet funker Tiësto ypperlig til fest, tross lyden, og den kvaliteten kan vi jo ikke se helt bort fra. 
Det er, målt etter standardkriteriene for kunst, ei smørje av billige og kjipe triks. 
Etter å ha hørt et par av hans likesinnede går man nesten ned i fortvilt knestående når han tyr til White Stripes’ ”Seven Nation Army” for å få kok i salen. 
Men altså: 
Det virker. 
Bak ham ruller en videoproduksjon, foran ham kjøres det på med godt taima pyro og i salen pøses det på med et effektivt lysshow. 
I midten står Han Sjøl og... vel, holder på. 
Gudene må vite hva han sånn reint faktisk gjør. 
Som konsept kan man også spørre om hvor interessant det eeegentlig er å se en musikkvideo på 1 time og 40 minutter. 
Men igjen: 
Det virker. 

Et godt stykke uti repetisjonene kommer bergenske Alan Walker på scenen. 
Endelig noe nytt...aaaaaand we’re back. 
Make som noise, Stavanger. 

Den evige russen 

Så er det små lommer av musikalsk håp inni der. 
Plutselig dukker det opp et stilig brekk, en liten snutt, en vokaldel eller noe som får en edru voksenperson til å si «oi», men det går fort over. 
I kombinasjon med lette eller tunge rusmidler kan det nok låte hypnotiserende, ta tak i mellomgulvet og få deg til å både make some noise og get your hands in the air. 
Folk hadde det syyyykt kjekt, så kudos til Tiësto for å fikse det. 

Man går ut etter en kveld med den evige russen og Tiësto med litt vondt i hodet, i full faglig forvirring og med angst for rett og slett å være for gammal, for sur og for kjedelig. 
Sånn er det ofte, og nok en gang har det vært euforisk stemning til skikkelig kjip musikk. 
Vi har sett det før. 
Intet er nytt under solen, som Beatles’ overmann Arne Bendiksen skrev. 
