Energisk portrett av erkefiender
Kroppens sårbarhet, arrogansens sjarm 

Interesse for Formel 1 er slett ingen forutsetning for å se «Rush». 

Alle som liker motorsport vil ha ekstra glede av filmen. 
Men i den grad den handler om bilrace, er det risikoviljen den tar for seg. 
Døden i hvitøyet. 
Drivkraften bak. 
Konsentrert i en fascinerende karakterstudie av to konkurrerende motsetninger, erkerivaler som stort sett slenger dritt til hverandre, men som også er gjensidig avhengige av det formidable vinnerinstinktet de trigger hos hverandre. 

De har sine ekvivalenter i de fleste sportsgrener, noen mer legendariske enn andre. 
John McEnroe og Björn Borg på tennisbanen, Muhammad Ali og Joe Frazier i bokseringen, Stephen Hendry og Jimmy White ved snookerbordet. 

Og — altså - James Hunt og Niki Lauda på Formel 1-banen. 

Hunt. 
Risikotaker. 
Blond begersvinger og jentefut, oppsummert i en talende scene der han har seg med en tilfeldig flyvertinne på et toalett, mens han gransker sitt eget speilbilde. 

Lauda. 
Kjølig analytiker med overbitt, et bilteknisk geni, skildret like talende i en scene der han som passasjer i en personbil kjenner - gjennom rumpen, som han sier - at viftereimen er slakk og at det er for lite luft i det ene dekket. 

Med det dramatiske krasjet under tysk Grand Prix i 1976 som omdreiningspunkt, følger filmen dem fra de møtes første gang i et Formel 3-løp, frem til - og litt forbi - det store oppgjøret i Japan. 
Hunt trengte skarve fire poeng for å bli verdensmester. 
Lauda hadde knapt kommet seg etter ulykken, der han pådro seg store røykskader og massive brannskader i ansiktet. 

Som regissør kan Ron Howard håndverket sitt, men velger ikke alltid prosjekter like nennsomt. 
Blant hans beste er nettopp filmer basert på virkelige hendelser, som «Apollo 13» og «Frost/Nixon». 

Skrevet av Peter Morgan, viser sistnevnte - sammen med filmer som «The Queen» og «The Last King of Scotland» - hvilket talent denne manusforfatteren har for nettopp å skildre møter mellom sterke personligheter. 

Med «Rush» ser vi igjen hvilken god match Morgan og Howard er. 
Også denne gangen får de kjente hendelser, og en duell på liv og død, til å dirre av intensitet. 

Fotograf Anthony Dod Mantle metter filmens glamorøse 70-tall med farger og tekstur. 

Nerven ligger i dragkampen mellom Hunt og Lauda, dybden ligger i psykologien; i deres ulike tilnærminger til sporten. 

Begge skildres som personer man strever med å like. 
Filmens fortjeneste er at den går bak de ytre særtrekkene, og gir oss sammensatte personer vi etter hvert begynner å forstå. 

Det gjelder særlig den frittalende, men smått arrogante Lauda. 
Howard kler bokstavelig talt av Hunt, og følger ham over i sengehalmen. 
Men det er Lauda vi kommer psykologisk tettest på. 

Måten de ulike personlighetene reflekteres i filmens vekslende energi, gir filmen en nesten suggererende rytme. 
Med Hunt er det disko-a-go-go og full rulle. 
Med Lauda følger en merkelig poesi, like stakkato som aksenten hans. 
Daniel Brühls spill legger alen til stykket. 
Han er briljant. 
Men sannelig spiller også Chris Hemsworth frem Hunt som en fascinerende, sammensatt skikkelse. 

Howard og Mantle lager ikke bare sitrende spenning ut av oppgjørene på banen, de skaper filmkunst ut av dem også. 
Rytmen i et knull kryssklippes med hamringen fra motorens stempler. 
Kamera går så tett på at det omtrent hekter seg fast i nervøst dirrende øyenvipper. 
Ofte kryper det inn i bilen, også, og gir oss førerens perspektiv, svettedrivende klaustrofobisk; særlig på den klissvåte banen i Japan, der regnet høljer ned og visirene grises til av sølesprut. 
