Vakkert og rørende
Med en god tekst, fire skuespillere som står godt til hverandre og rollene sine og en følsom regi, kunne ikke dette ende som noe annet enn flott kammerspill. 

Tennessee Williams var en dramatiker som på sitt beste kunne kalle frem skiftende stemninger ved hjelp av de fineste detaljer. 
«Glassmenasjeriet» (1944), hans første stykke av betydning, er et godt eksempel. 
Ytre sett nokså udramatisk, men med desto mer hvilende på henne som spiller den skjøre Laura og på samspillet med den unge mannen som kommer på besøk. 

Nå har riktig nok Anne-Karen Hytten valgt å gjøre litt mer enn vanlig ut av de scenene som innbyr til dramatikk, for slik å skape tydeligere kontraster. 
Men som helhet fungerer det fint. 
Kanskje kunne også de innledende opptrinnene før hovedscenen vært kortet ned noe, for gi den ekstra tyngde, men det går også greit å bygge opp forventningen på den måten hun har gjort. 

Handlingen er lagt til St. Louis, Missouri, i 1937. 
I en liten leilighet «dyrker» den vare Laura (Kamilla Grønli Hartvig) menasjeriet sitt, en gruppe små dyr av glass som hun nærmest kjæler for. 
De representerer en liten verden bortenfor virkeligheten, et sted hun kan søke tilflukt og glemme alt rundt seg. 
Dyrene er vakre og sårbare, som hun selv. 
Ett dyr skiller seg ut med sitt horn, enhjørningen, som nyter Lauras spesielle kjærlighet. 
Laura er litt halt, en defekt hun har forstørret så den er blitt den kanskje aller viktigste delen av personligheten hennes. 

Men moren, Amanda Wingfield (Marianne Nielsen) vil se datteren sin «anbrakt», og til det trenger hun hjelp av sønnen Tom (Jonatan Filip). 
Han har forfatterambisjoner, men må jobbe på et skotøylager for å tjene penger til familien – mens han drømmer om å flykte langt, langt bort. 
Nå vil moren ha ham til å ta med hjem en «kavaler» fra jobben. 
Flotte Jim O’Connor (Kim Jøran Olsen) kommer og gjør stor lykke hos den engstelige Laura. 

Han får henne til å le, han får henne til å prate, han får henne til å danse. 
Og under dansen knuses hornet av enhjørningen – den er blitt som de andre, slik også Laura synes å bli der og da. 
Men det er noe Jim har «glemt» å nevne ... 

Tom er stykkets forteller, den som med sorg og anger et par år senere ser tilbake på det som skjedde og som slik farger hele stemningen. 
(Derav begrepet memory play, som forfatteren kaller stykket og som han definerer som ikke-realistisk.) 
Mens Tom tross alt har en drøm, og som forfatter av det langt på vei selvbiografiske stykket senere lykkes, lever de tre andre i ulike grader av fangenskap. 
Amanda som den engang attraktive sørstatsskjønnheten som kunne blitt gift med en plantasjeeier, Jim som kunne fått en karriere som både det ene og andre, Laura i en tilværelse som levende død. 

DNS-nykomlingen Kim Jøran Olsen gir en fin tolkning av unggutten som ikke har klart å hente ut det som bor i ham, men stadig anstrenger seg for å komme videre. 
Og besøket av ham utløser interessante reaksjoner hos de to kvinnene i huset. 
Moren spiller ut den forlorne sjarmen som angivelig skulle ha gjort så stor lykke i hennes yngre dager. 
I denne rollen får Marianne Nielsen mye å spille på, både som litt engstelig, smånevrotisk mor og dyrker av en fortid som kanskje aldri har eksistert. 
En av hennes beste rolletolkninger på DNS. 

Mye hviler på Laura, som i denne oppsetningen gis større fysisk frihet enn vanlig, rett og slett fordi regissøren har valgt å la hennes fysiske handikap bli en påstand og ikke noe som hindrer hennes bevegelser. 
Kamilla Grønli Hartvig finner talende uttrykk for den unge kvinnens sårbarhet og usikkerhet og – ikke minst – for den «oppvåkning» som skjer da Jim kurtiserer henne. 
Likeledes leverer Jonatan Filip godt spill i «dobbeltrollen» som bror og forteller. 
Han spiller ut Toms frustrasjon over familiesituasjonen og sin egen tilkortkommenhet, men ikke minst sin varme omsorg for en søster han vet ikke er som alle andre. 
