Erika Fatlands drøm ble til en to tusen mil lang reise
En norsk Marco Polo. 

Erika Fatland er ikke bare en god forfatter med sans for journalistiske poenger. 
Hun er målrettet og uredd, og hun synes å ha en ustoppelig arbeidskapasitet. 
Seks bøker er det blitt til nå, den siste, «Grensen», lanseres i dag. 
«Sovjetistan» som utkom i 2014, er hittil solgt til mer enn ti land. 
Arbeidet med «Grensen» tok tre år og 259 reisedager. 
Innimellom slagene skrev 34-åringen barneboka «Vinterkrigen» som utkom tidligere i år. 
Man kan bli svett av mindre. 

Vandret på et kart 

«Grensen» ble til som et resultat av en drøm, forteller Fatland i bokas innledningskapittel. 
I drømmen vandret hun på et stort kart, gjennom landene som grenset til Russland, og dette syntes hun var så spennende at hun måtte oppleve det i virkeligheten. 

Fjorten land og tre russisk-støttede utbryterrepublikker har hun besøkt, fra Kim Jung-ils Nord-Korea til Erna Solbergs Norge og Sylvi Listhaugs grensebarriere på Storskog i Finnmark. 

Smak litt på denne reiseruta: 
Nord-Korea, Kina, Mongolia, Kasakhstan, Aserbajdsjan, Georgia, Ukraina, Hviterussland, Litauen, Polen, Latvia, Estland, Finland og Norge, samt Nordøstpassasjen. 

Tjue tusen kilometer 

Russlands grense mot omverdenen utgjør ikke mindre enn 60932 kilometer. 
Som en moderne Marco Polo har Fatland reist over tjue tusen kilometer gjennom en halv verden, for å se hvordan det står til i russernes bakgård, med tog, bil, buss, fly, båt og kajakk – og til hest. 

Hun har måttet lure hjernevaskede oppassere i Nord-Korea og holde sin forfattergjerning skjult en rekke steder. 
Hun har vært i krigssonen i den ukrainske utbryterrepublikken Donetsk og i den radioaktive sonen i Tsjernobyl. 
Hun har frosset halvt i hjel i Mongolia og dratt på padletur i Pasvikelva – uten å ha padlet før. 

Men ikke minst har hun møtt mennesker, haugevis av innbyggere som gjør så godt de kan i de mange nabolandene til Russland. 

Hun treffer politiske dissidenter, akademikere, politikere, flyktninger, Holocaust-overlevende, kommunister, fascister, ultranasjonalister, en gammel latvisk SS-soldat, og ikke minst – vanlige mennesker. 
Møtene med reineieren Aragalan Tsagaach i Mongolia, med den fremdeles svensktalende Maria i Gammalsvenskby i Ukraina og med Hviterusslands ekspresident Stanislav Sjusjkevitsj, mannen som arrangerte hytteturen som førte til oppløsningen av Sovjetunionen, er journalistiske høydare. 
Intervjuet med jødiske Maja som overlevde massedrapene – blant annet med gass – i Minsk i Hviterussland, er dyster, men viktig formidling. 

Spennende historier 

Fatland har gjort grundig research og kommer derfor også til steder man ellers ikke hører så mye om. 
Og hun forteller spennende historier i historien, som den om danske Vitus Bering, som var den første europeer som fant den østlige sjøveien til Amerika, og som ansatt av den russiske tsar ledet et forskerprosjekt som omregnet til dagens valuta kostet 34 milliarder euro. 
Dessverre døde han av utmattelse før han nådde målstreken. 

Erika Fatland er utdannet sosialantropolog, men i boka har hun også geografens, historikerens, og zoologens årvåkne blikk. 
Hun er god på skildringer, både av natur, mennesker og dyr. 

Beskrivelsen av en gruppe aper i bur som brukes til eksperimentell forskning i Sukhumi i den georgiske utbryterrepublikken Abkhasia, er sterk og sitter lenge igjen i minnet. 

Mye krydder 

I boka øser forfatteren av sin kunnskap, og hun har sans for gode detaljer. 
Derfor er det også mange anekdoter og mye krydder i boka. 
Hvem ville ha brukt en hel side for å beskrive de 358 norske grensestolpene på grensa mot Russland? 
Fatland gjør det med hell. 

Overalt hvor Fatland er får vi et historisk innblikk. 
Det fungerer bra i begynnelsen, men etter hvert blir det så mange temaer og så mange detaljer og faktaopplysninger at til og med en historiker begynner å falle av. 

Da er det kanskje grunn til å spørre seg om ikke denne mastodonten av en bok på 601 sider kanskje kunne ha trengt en deskmedarbeider fra en av hovedstadens herværende tabloidaviser, med sans for å kappe. 
Det er for eksempel ikke nødvendig å fortelle livshistorien til den finske feltmarskalken og presidenten Carl Gustaf Mannerheim, selv om han spilte en ledende rolle i krigene mot nabolandet Sovjetunionen. 

«Grensen» er som et kinderegg, en reiseskildring, en historiebok og en biografi om mennesker vi vanligvis ikke hører noe særlig om, men som kommer oss nærmere gjennom Fatlands mange måneder lange odyssé. 
Boka er også ajourført helt opp til i sommer, og det er bra. 

Grenser som flyttes 

Hvor har vi så ordet grense fra? 
Fatland forteller at det kommer fra det urslaviske «gran», som betyr skarp kant eller ende. 
Det finns et annet ord som forfatteren oversetter til norsk med «grensing», og det er et territorium som stadig flyttes på, meter for meter i ly av mørket. 
Området det er snakk om her er Sør-Ossetia, utbryterrepublikken fra Georgia, som støttes av russerne. 

Georgieren Dato Vanisjvili oppdaget en morgen da han våknet at han befant seg i et nytt land, Sør-Ossetia. 
Nå må han snike seg over grensa til sitt gamle fedreland en gang i måneden for å hente pensjonen sin. 
Og forfatteren må intervjue ham gjennom et piggtrådgjerde. 

Det finns grenser for alt, unntatt for Fatland. 
