TV-anmeldelse «The Tunnel»:Truende tunnelsyn 

En god, tro kopi av «Broen». 

«The Tunnel» (første sesong av 3) 

Fransk-britisk krimserie i 10 episoder 

NRK TV fra 16. november 

Med: Clémence Poécy, Stephen Dillane, Cédric Vieira, Angel Coulby 

Regi: 
Gilles Bannier m.fl. 

Etter å ha sett to episoder av «The Tunnel», irriterte det meg at jeg brukte opp tittelen «En bro kopi» på anmeldelsen av den meksikansk-amerikanske versjonen av «Broen» i 2013. 
Også fransk-britiske «The Tunnel» kom i 2013, men har brukt noen år på veien mot NRKs strømmetjeneste. 

Det mest oppsiktsvekkende med denne versjonen er hvor lite annerledes den er. 
Jo da, det første liket dukker opp på landegrensen i servicetunnelen under Den britiske kanal i stedet for på Øresundbroen, men ellers har serieskaperne stort sett valgt kopiering i stedet for konvertering. 

Du får en kontroversiell politiker delt i to, en slesk journalist som trues i bil, en enda sleskere fyr som henger rundt prostituerte og ulovlige innvandrere – og to umake politifolk som forsøker å kjevle et forståelig bilde ut av små puslespillbrikker. 

Clémence Poécy, for noen mest kjent som Fleur Delacour i «Harry Potter og dødstalismanene», spiller Saga Norén – eller Elise Wassermann som hun heter her. 
Stephen Dillane er den nysteriliserte menneskekjenneren Karl Roebuck – britenes svar på Martin Rhode. 

De to fungerer utmerket i sine karikaturer – både hver for seg og i samspill. 
Wassermann har en udefinert diagnose, eller mangel på diagnose, som innebærer at hun er blottet for sosiale antenner. 
Til gjengjeld er hun utstyrt med både direkthet og skarpe observasjons – og analytiske evner. 
Wassermann vil følge reglene, Karl synes man må være fleksibel for å få det som man vil. 
De er som fot i hanske. 

Med fortellingen og skuespillerne på plass etter kjent oppskrift, fyller serieskaperne inn rosinen i pølsen med en nesten like stor fotografisk infrastruktur-fetisj som i originalen: 
Tog glir inn og ut av mørke tunneler – togvinduer lyser i geometriske mønstre fra symmetriske toglinjer. 
Alt er litt grått. 
Elises bil er retro. 

Med et så stort fotspor som «Broen» har satt, blir det nærmest umulig å vurdere noen av etterfølgerne uten å måle dem mot originalen – om det i det hele tatt er hensiktsmessig. 

Handlingen vil naturlig nok ikke oppleves som spesielt overraskende om du har den svensk-danske versjonen klart i minnet, men selv en ren klone som «The Tunnel» kan by på spenning i de små genvariasjonene. 

Og for fans av originalen er en tro kopi slett ikke verst. 
