Spennende familiefilm fra øde Svalbard-øy
Her kommer Norges svar på hvordan overleve på en stillehavsøy. 
Ved et uhell har tre barn strandet i en utkant av Svalbard, der isbjørnen brøler og vinterstormen uler. 
Det har blitt en riktig spennende historie. 

Forbausende sjelden ser man barnefilmer som utnytter den polare, ugjestmilde naturen som preger store deler av Norden. 
Islendingene gjorde det i "Ikingut" (2001) der storyen var lagt til et lite fiskevær på Islands nordlige kyst. 
Hovedpersonen Boas blir venn med en eskimogutt fra Grønland som vet mer om å overleve i is og snø enn det islendingene selv gjør. 

Eskimoguttens knep kunne barna i "Operasjon Arktis" hatt uendelig nytte av. 
For hvordan skal tre bybarn, oppvokst i Stavanger, overleve etter at de – nærmest ved et uhell og uten at noen voksne vet det (jeg røper ikke mer) – blir isolert på Halvmåneøya sørøst av Svalbard? 

Spillefilmdebutant Grethe Bøe-Waal har skrevet manuset etter en bok av Leif Hamre. 
I hans fortelling handlet det om en 14-årig gutt og hans småsøsken. 
I Bøe-Waals manus er eldstemann blitt til Julie på 13 år, ei sart jente som svært brått må kvinne seg opp for å finne måter å berge seg selv og de åtte år gamle tvillingene Ida og Sindre på. 

Selv om vi har å gjøre med uerfarne barneskuespillere, vokser Kaisa Gurine Antonsen med oppgaven og de store, følelsesmessige utfordringene hun må gjennom i løpet av historien. 
Ida Leonora Valestrand Eike og Leonard Valestrand Eike har så mye spontanitet i replikkene sine at de tilfører både humor og ekte fortvilelse. 
Bøe-Waal er dyktig til å feste det eventyraktige utgangspunktet i en beinhard virkelighet. 
Trinn for trinn viser hun hvordan barna utnytter det de finner i stedets eneste tilfluktssted: 
En enkel hytte etter en fangstmann som har etterlatt seg atskillige loggbøker. 

Dermed har de iallfall tilgang til hermetikk, ved, et våpen, en radiosender, en snøscooter og en tønne bensin. 
Problemet er bare at barnas manglende kunnskap om farlige forhold på øya – fra isbjørn til sviktende is – eller tabber de selv gjør, stadig setter nye kjepper i hjulene for at de skal kunne klare seg. 

Jeg spår at små, men også store tilskuere i kinosalen vil sitte på nåler under flere av scenene, for Bøe-Waal kan kunsten å utsette sine unge helter for farer de egentlig ikke skal kunne overleve. 
Ikke vet jeg hvilke triks som er brukt for å filme barna så nært en isbjørnbinne med unger. 
Sikkert er at det virker livaktig og skummelt nok. 

Midt i alt det vanskelige og stormfylte tar fotograf Trond Tønder seg tid til å fange inn de vakreste bilder av snøkledde fjell, dype fjorder i sol og under nordlys. 
Til og med en hval slår med halen i havet da Julie prøver å forstå hvor de er strandet. 

Alt i alt er dette blitt spennende, imponerende og rørende. 
Kom dere på kino, barnefamilier. 
