Plateanmeldelse:Enslaved - «E» 

Gjenoppfinner seg selv. 
Igjen. 

ALBUM: 
METAL 

Enslaved 

«E» 

(Nuclear blast/Sony) 

For å bruke sånn passe store ord: 
Vi er i tydeligvis i en fase der norsk metal først ser bakover, for så å fornye seg. 
For noen uker siden ankom Satyricon i et uttrykk som brukte blikket både bakover og framover, etter at de brukte fjoråret på å markere at «Nemesis Divina» var 20. 

Samtidig brukte bergensbaserte Enslaved 2016 til å markere sine første 25 år som band. 
2017 markerer de med både nytt bandmedlem (Håkon Vinje - på keyboard og vokal) og nytt album. 
At Vinje faktisk er ett år YNGRE enn bandet er like mye en dokumentasjon på deres evne til endring, som at de har holdt på i en generasjon. 

Les også: 
Enslaved knuste rock-gigantene 

De er i alle fall ikke på vei til å bli metalens svar på Ole Ivars, i den forstand at bandets eksistens er større enn medlemmene. 

Selv om man kan lure på hva de egentlig er på vei mot, når man tar inn de første minuttene på «E». 
En lydkulisse med båter som knirker, sjø som slår, hester som vrinsker og voldsomme horn som går over i vennlig fingerplukket gitar. 
Grutles growling slipper ikke til før det nesten har gått fire minutter, og snur «Storm Son» til noe mer gjenkjennelig, men samtidig helt annerledes: 
En voldsom, stadig voksende storm. 

Her kan det være på sin plass å påpeke for de som avfeier «E» som billig bandforkortelse: 
Albumtittelen er eol-runen, som direkte oversatt betyr hest, som i Odins hest, Sleipner. 
Sannsynligvis representert ved låten «Sacred Horse» her. 
Nærmere tolket som nært forhold mellom to partnere med tillit til hverandre - som i et ekteskap. 
Et tett, gjensidig samarbeid. 
Men også en reise. 
Og ikke minst symbiose. 

Om det er Ivar Bjørnssons samarbeid med Einar Selvik fra Wardruna på grunnlovsprosjektet Skuggsjá (2014) og Festspillprosjektet Hugsjá 
(2017) (Selvik har en visitt her også) som har påvirket er nok en del av forklaringen, det er likevel en tydelig reise fra måten man tenker musikk der, til hvordan Enslaved nå er både mykere - og med den Vinjes sangvokal - nesten poprockete i deler av uttrykket. 
Det er ingen like voldsomme låter som «A Thousands Year of Rain» fra «In Times», men et mer dynamisk og fintmalende lydbilde. 

Til og med allstedsværende Kjetil Møsters saksofon er det blitt plass til. 

Helheten er noe dradd ut her og der, men sjelden har vel begrensningens kunst vært sterkere tilstede. 
For «E» er et lettere tilgjengelig - men samtidig like kompromissløst Enslaved. 
Dét er mektig imponerende. 

BESTE LÅT: 
«Sacred Horse» 

TOR MARTIN BØE 

﻿ 
