Grå tristesse
«Noen ganger regner det, andre ganger snør det». 
Slik kan «Brennende i vinden» oppsummeres i en setning, en film som er gråere og tristere enn godt er. 

Tobias (Ivan Franek) har i ti år jobbet på en klokkefabrikk i Sveits, og livet hans er fylt av traurig rutine. 
Få har sett Tobias smile. 
Kollegene aner heller ikke at han som tenåring flyktet fra et land i Øst-Europa etter å ha begått en alvorlig forbrytelse, og at han har tatt en ny identitet. 

Tobias opplever tilværelsen som fullstendig tom og meningsløs. 
Han drømmer om Line, navnet han har gitt sine drømmers perfekte kvinne. 
Men innerst inne tror han aldri han kommer til å treffe henne. 

Men en dag dukker virkelighetens Line opp. 
Tobias kjenner henne igjen som en klassekamerat fra barndommen, og blir helt besatt av henne. 
Samtidig vet han at han det vil være fullstendig ødeleggende for dem begge om han røper for henne hvem han er. 

Dramaet som utspiller seg rundt Tobias og Line er i utgangspunktet gripende nok — de er knyttet til hverandre på mange kompliserte måter. 
Bare så synd da, at ethvert tilløp til spenning og engasjement fisles vekk i enda en busstur og enda et sidespor. 

Regissør Silvio Soldini, som også er mannen bak den stilige «Brød og tulipaner» bruker vær og farger som metaforer på karakterenes sinnstilstand gjennom hele filmen. 
Derfor er det mye grått, vått og kaldt her. 
For mye. 
Både fordi gråheten er smurt for tjukt på, den står ikke helt i forhold til det faktiske følelsesregisteret som spilles ut. 
Og gråheten er også med på å gjøre den totale filmopplevelsen tristere og kjedeligere enn den kunne vært. 
