Kalkunen som fløy
Dette er en yrkes-hemmelighet: 
Når jeg ser om igjen en DVD-film som jeg allerede anmeldte på kino, da håper jeg at jeg skal like den bedre. 

Trangen til at den gamle driden skal vise seg å inneholde noen fruktbare skarabeer, blir nesten enerverende sterk og fører i noen tilfeller til abrupte vurderings-krasj. 
Viser det seg at filmen fortsatt stinker, kjennes det som om en bit av livsinnholdet blir borte. 

«Watchmen» ble en bekreftelse på at sommeren tross kulturskader har sin misjon: 
Sinnet klysteres av kokt fritid og mye stygt å se på, og utslitt og nedslitt av virkelighet vender man tilbake til skjønnheten og eskapismen. 
Zack Snyders romslige romantikk føles som en sentimental renselse. 
På UVB-helvetets ettermatte går det an å oppleve de unødvendige bildenes magi. 
«Watchmen» skaper sin egen forestillingsverden. 
Den balanserer på grensen mellom det poetiske og det patetiske. 
Man skal antakelig ha ørsmå porer og badstu-tynn hud for å finne bølgelengdene, som er like smale som P4 på FM over Suleskard. 

Handlingen er i grunnen den samme som den var for et halvår siden, men ikke fornemmelsen. 
Den starter med at en tvilsom superhelt-figur blir myrdet i sin egen bolig. 
Deretter kommer en alternativ historie-versjon hvor det lysende tekno-spøkelset Dr. Manhattan vinner Vietnam-krigen for Nixon, som gjenvelges for sjette gang. 
Men etter hvert kommer åttitallet, og superheltene i The Minutemen er moderne forvirra, for det virker ikke som om de blir helt verdsatt lenger. 
De har det slik Høyre-folk antakelig har det for tida. 
Ikke engang våre egne liker oss. 

Fortelleren i filmen er en maskert kyniker som heter Rorschach. 
Rorschach er egentlig navnet på en psykologisk test som filosofisk sett innebærer den absolutte relativitet. 
Det finnes ikke noe rett svar på hva blekkflekken forestiller. 
Det finnes bare tolkinga til forskjellige psyke sinn. 
Rorschach tolker samtida for oss. 

«Watchmen» er en sær film som svimer rundt i en intuisjons-krevende voksenfabel om rare dyr og bisarre hendelser. 
Fremdeles gobler den sinnssyke sex-scenen under Cohens «Hallelujah», men alt det andre kvitrer fint som småtrost-spøkelser. 

Hvis noen lot være å se filmen fordi jeg slakta den, kan dette være en påminnelse om aldri å gjøre sånt. 
Du skal aldri bruke andre menneskers sannheter til å unndra deg opplevelser. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
