«Den andre siden av håpet» er en underholdende advarsel mot fremmedfrykt
Den finske mesterregissøren Aki Kaurismäki er tilbake med en av sine beste filmer på lenge. 

Syriske Khaled ligner en hulder når han reiser seg fra kullhaugen han har gjemt seg i. 
Han snek seg om bord et tankskip og nå vandrer han rundt i Helsingfors på leting etter en dusj. 
Så møter vi en finsk herremann og hans misfornøyde kone. 
De sier ingenting til hverandre, men tar av seg gifteringene. 
Det sier sitt. 

Slik starter «Den andre siden av håpet», den nye filmen til den finske mesterregissøren Aki Kaurismäki. 
Han har gledet norske kinogjengere tidligere, blant annet med «Mannen uten minne» (2002). 
Kaurismäkis stil og tematiske interesser har ikke endret seg mye siden 80-tallet: 
Forkjærlighet for dem som har det vanskelig, men fortalt med blek humor. 
Kaurismäki liker folk som jobber hardt, men lar dem likevel oppleve uflaks. 
Kall det gjerne humanistisk ironi: 
Både Khaled (Sherwan Haji) og den finske herremannen, som heter Wikström (Sakari Kuosmanen), kommer til å oppleve det motsatte av det de håper på. 

Kaurismäkis genistrek er at vi ler med dem. 

«Den andre siden av håpet» handler også om det sjelelige båndet mellom asylsøkere og den finske arbeiderklassen. 
Det blir fort åpenbart at de parallelle historiene til Khaled og Wikström vil møtes. 
Vi vil forstå at de kan hjelpe hverandre, før de forstår det selv. 
Etter hvert forstår vi også hvordan Finland — og Norden — er et samfunn der Khaled og Wikströms utfordringer og potensial er tvunnet sammen i en felles fremtid. 

Om dette hadde vært hele essensen av Kaurismäkis underholdende og rare film, ville det vært mer enn nok. 
«Den andre siden av håpet» er likevel noe mer: 
En advarsel mot å tillate et samfunn der det som er fremmed og vanskelig er noe som bare fjernes. 
Kaurismäki gir oss i stedet en liten fabel som viser at det er riktig å møte både løsninger og utfordringer med respekten det fortjener. 

At man ikke kommer langt med stengte grenser. 

Mine foreldre kjempet mot diktaturet i Chile helt frem til de sto i reell fare for å miste livet. 
De kunne valgt andre land å bosette seg i, men det ble Norge. 
Grunnen var mer enn økonomi: 
Dette landet har demokratiet og velferdsmodellen de selv kjempet for. 
Norge hadde en rik kulturhistorie som ungene kunne lære av for å bli globale borgere. 
Her var det nok av varer, men ingen overdreven kapitalisme. 

«Den andre siden av håpet» er trolig ikke laget med Norges kulturminister, Linda Hofstad Helleland, i tankene. 
Det er også lite sannsynlig at Kaurismäki kjenner mine foreldres historie. 
Likevel forstår han noe fundamentalt om flyktninger og landet de velger seg: 
Helleland opplever nok brunost, Kvikk Lunsj og Ibsen oftere enn mine foreldre, men denne «norske» kulturarven har trolig hatt en sterkere og mer dramatisk betydning for mamma og pappa enn det Helleland noen gang vil oppleve. 

Det må påpekes at «Den andre siden av håpet» ikke er en forelesning i samfunnsvitenskap (selv om den burde vises til mange forståsegpåere). 
Filmen er først og fremst en hyggelig og snodig fortelling gjort i Kaurismäkis karakteristiske stil. 
Den er rik og passe utfordrende. 
Det er ikke mye som skjer, men det viktige her er hvordan ting skjer. 

Kaurismäkis mesterverk «Drivende skyer» (1996) handler om et par i økonomisk knipe som ønsker å åpne en restaurant, og dette oppsummerer hele den filmen. 
Men når femten minutter gjenstår er det ingenting annet i verden som er viktigere for seeren enn at restauranten får åpnet dørene. 
Slik er det også med «Den andre siden av håpet»: 
Det er en liten historie om Khaleds og Wikströms utfordringer. 
Men når denne lille filmen er ferdig, har vi tatt en titt inn i Nordens sjel — intet mindre. 
