Filmen skulle ha vært en publikumssuksess i 1996
«Askeladden i Dovregubbens hall» får til det den prøver på, men prøver ikke på så mye. 

Prinsessen (Eili Harboe) nekter å gifte seg med den selvsentrerte, voldelige og – enda verre – danske prinsen Fredrik (Allan Hyde). 
Problemet hennes er at et sagn sier at Dovregubben vil rane prinsessen hvis hun ikke har giftet seg før hun fyller 18. 
Hun rømmer, men Dovregubben raner henne likevel. 
Heldigvis finner den godhjertede, men vimsete Espen Askeladd (Vebjørn Enger) ut at han og brødrene kan klare å redde henne fra både Dovregubben og prinsen. 

Både Enger og Harboe er unge og sjarmerende skuespillere fra Stavanger. 
Førstnevnte hadde hovedrollen i «Kompani Orheim», mens du kan se Harboe i kinoaktuelle «Thelma». 
At de begge er fra Bergens vestlandske rivalby er en interessant detalj av flere grunner: 
Den første er at det unektelig er noe «barneteater-aktig» over filmens tilnærming til eventyrene om Askeladden, en tilnærming til formidlingen som minner om det Rogaland Teater (og DNS) er flinke på. 
Innflytelsen fra barneteater går igjen i produksjonselementer som scenografi, kostymer og lyd, men også i filmens bruk av humor, spenning og skuespillernes overdrevne fakter. 
Det er som om Harboe, Enger og resten av skuespillerne spiller for de som sitter bakerst i kinosalen. 

Men Stavanger-bakgrunnen til hovedrolleinnehaverne (Madla-gutten Arthur Berning har også en viktig birolle) er interessant av en annen grunn: 
De har begge gitt avkall på dialekten sin til fordel for en utvannet Marienlyst-uttale. 
Nå er det riktignok sant at det er få som høres ut som Per Inge Torkelsen i området rundt Dovre, men hvis scenene skal være så overdrevne og enkle som de er i «Askeladden i Dovregubbens hall», vil jeg heller se Enger og Harboe bruke mer energi på å formidle det de tenker og føler og mindre på å snakke ty-de-lig i en film der det likevel er veldig enkelt å henge med. 

Denne mangelen på tvetydighet er tydelig etterstrebet. 
Regissør Mikkel Brænne Sandemose fortsetter slik han gjorde i «Gåten Ragnarok» og «Fritt Vilt 3»; med koreograferte kameraføringer og spesialeffekter. 
Man kan se innflytelsen fra selskapet «Amblin» (stiftet av Steven Spielberg) her, et selskap som er ansvarlig for en rekke filmer som i utgangspunktet var ment for hele familien, men som i sin essens likevel snakker mest til unge gutter. 
Slik er det også her: 
«Tøffe» jenter som likevel må bli reddet. 
Kjipe fedre som skjerper seg og lojalitet blant unge gutter i møte med store fiender. 
Slåssing som løsning på problemer. 

Slikt kan være verdt å irritere seg over når de symboliserer større problemer både i filmen i seg selv og ved hvordan den har blitt til: 
Det er vanskelig å finne noen «sjel» her fordi filmen er et gjennomført «produkt» mer enn det er en film eller en fortelling. 
Den beste oppsummeringen er at dette skulle ha vært en stor publikumssuksess i 1996. 
Så kan man selv bestemme om dette høres positivt eller negativt ut. 

Kommersiell tankegang er ikke feil i seg selv, og i en norsk kontekst er den fullt ut forståelig: 
Det er ikke nok folk her til å opprettholde lange karrierer med kun (smal) kunstfilm. 
Det er ikke nok folk her til at man kan ta store risikoer med påkostede produksjoner. 
«Askeladden i Dovregubbens hall» er en underholdningsfilm som gjør det den skal, men ikke noe mer. 
De som ser mange filmer kan godt trekke på smilebåndet her og der og kveppe her og der, men det endrer ikke på at det som binder filmen sammen er et statisk skjema filmen har fulgt. 

Derfor ligner «Askeladden i Dovregubbens hall» mer på «Børning»-filmene enn på Ivo Caprinos gamle mesterverk. 
