«Kjenner du jorden gynge ved synet av blod, bør du holde deg langt unna»
«Kick-Ass» mister sjarmen underveis. 

||| 
FILM: 
Helt overbevisende er det ikke når Aaron Johnson, mørklokket og fløyelshudet, skal spille Dave Lizewski, en keitete ungdomsskoleelev som onanerer til et indre bilde av engelsklæreren og og fantaserer om å bli superhelt, men er henvist til å henge med de upopulære kompisene på tegneseriesjappa nede i gata. 

Det blir litt som da Sandra Bullock trakk i sporveisuniform i «Mens du sov» og ble instant burugle. 

Cage-kosJohnson er ellers likandes som tenåringseksentrikeren som insisterer på å sette superheltdrømmen ut i livet. 
Iført et mirakel av en mørkegrønn våtdrakt og superheltnavnet Kick-Ass gyver han løs på biltyver og bøller og lemlester nesten seg selv i forsøket på å redde en bortkommen katt. 

Snart må Dave selv reddes, av Big Daddy (Nicholas Cage) og Hit-Girl (Chloe Moretz), superheltfar og superheltdatter som er minst like nerdete som ham selv, og konfrontere en ordentlig skurk med ordentlige våpen. 

Cage, som har sovet gjennom de fleste av filmene sine i de senere år, ser ut til å storkose seg. 

«Kick-Ass» er basert på Mark Millar og John Romita Jr.s Marvel-tegneserie og er klart best når den tuller rundt og ler av alt man ikke skal le av og er såre tilfreds med å være en referansespekket pubertal fantasi i sprakende farger. 
Daves fekting med lokale labaner er nydelig hjelpeløs, og ikke minst et deilig avbrekk fra de strømlinjeformede maskinslåsskampene som det finnes så fortærende mange av. 

Langdryg lemlesting«Kick-Ass» er en av disse filmene der kunsten er å vite om du tilhører kjernepublikummet eller ikke. 
Fans av tegneseriens særegne sorte humor, samt de fleste med en over gjennomsnittlig interesse for superheltsjangeren, vil kjenne det kile i magen for hver slemming tolvåringen Hit-Girl spretter opp. 

Kinogjengere som kjenner jorden gynge ved synet av blod, bør holde seg langt unna. 

Om du ennå ikke vet hvilken av fraksjonene du skal slutte deg til, bør du være klar over følgende: 
Kick-Ass mister mye av sjarmen og selvironien underveis, og nedmåkingen av skurkens hær av gorillaer er langdryg og skjematisk. 
Kjeklingen mellom Dave og kumpanene sitter ikke helt, de høres mest ut som om de har sett «Superbad» og «Juno» og veldig gjerne vil være akkurat sånn. 

Sånn. 
Da må du velge side, leser. 
For her er du enten med eller mot. 
Det er nesten som i «Kick-Ass». 
