Robert Plant bedre enn han pleier å være
Led Zeppelin-vokalisten står stadig tryggere på egne ben. 

Jeg kan telle dem på én hånd, de vokalistene jeg hørte på som tenåring og som fortsatt gir ut noe nytt det er verdt å lytte til. 
Robert Plant står fremst blant dem. 
Han har klart overgangen. 
Ja, han aldres med verdighet og skiller seg dermed ut i den skrantende gjengen av 70-tallsguder. 

Robert Plant har nektet å klamre seg til fortiden og for lengst forstått at han ikke kan være 25 resten av livet. 
Han har dekonstruert sin egen musikalske fortid og skapt en ny og moden plattform. 

Arven fra Led Zeppelin 

Carry Fire, som er Plants ellevte soloalbum, legger hverken skjul på hvor han kommer fra eller hvem som har vært hans samarbeidspartnere gjennom femti år. 
Arven etter Led Zeppelin gir seg til kjenne der Plant lar folkemusikk og blues nære det sammensatte uttrykket sitt. 

Den lar seg også spore der gitarlyden er eksplosiv og akkordene åpne. 
«Bones Of Saints» og «New World» er to av sangene der dette kan høres. 
Noe annet som også kan høres, er påvirkningen fra gitaristene og produsentene Budy Miller og T Bone Burnett. 
De har begge vært avgjørende for Robert Plants vellykkede møter med moderne americana. 

Den lyden som fyller musikken på Carry Fire, henter inspirasjon både fra Band Of Joy-perioden der Miller var sentral og fra Raising Sand-albumet med Alison Krauss, der Burnett trakk i trådene. 

Åpningssporet «The May Queen» speiler dette på vellykket vis. 
Det er et lettbent og fengende, blåmerket stykke som løftes frem av akustiske gitarer. 
En grublende Plant synger om livssykluser og «the dimming of my light». 
Det er stilfullt gjort, typisk Robert, og det smaker mer enn det overrasker. 
Tittelen refererer for øvrig til en tekstlinje i «Stairway to Heaven». 

Gjør smakfulle valg 

Det er fristende å påstå at den aldrende vokalistens stil ble påvirket i samarbeidet han hadde med bluegrass- og countrysangerne Alison Krauss og Patty Griffin. 

Den myke og avdempede sangstilen Plant la seg på gjennom Raising Sand-albumet, var iallfall slående, og denne tilbakelente uttrykksmåten kler det han nå er ute etter å formidle. 

Både «Dance With Me» og «A Way With Words» kan underbygge poenget mitt. 
Så er det selvsagt Robert Plant selv som styrer det store uttrykksregisteret og med sin overveldende erfaring gjør smakfulle valg. 

Er gjennomgående bedre 

På «A Way With Words» ligger det som må være piano og strykere sentralt i miksen. 
Det er uvant i Plant-sammenheng, men ubetinget vellykket. 
«Season´s Song» har et touch av Tim Buckley ved seg. 

Stemmen til Plant har denne lett hese modenheten som har satt seg de senere årene, men han vet også å temperere med den indre kraften og intensiteten han fortsatt eier. 
Jeg synes kvaliteten på låtene er gjennomgående bedre enn de har pleid å være på soloalbumene. 
På «Bluebirds Over The Mountain» er det selveste Chrissie Hynde som bidrar på vokal. 

Dette albumets vellykkethet må ellers knyttes til bandet The Sensational Space Shifters. 
Det har utviklet seg til et elastisk og følsomt redskap for Robert Plants prosjekt og skaper en usedvanlig sterk helhet av tilsynelatende inkongruente stilsegmenter. 
