Norgesvenn uten retning
Hun ryster deg ikke, hun dysser deg i søvn. 

|||ALBUM: 
Katie Melua (25) tar ingen sjumilssteg med sitt fjerde originalalbum. 

Riktignok er kontrasten mellom teksten og melodien i åpningssporet «I'd Like To Kill You» på grensa til det oppskakende, med sin enkle, poetiske skildring av et forhold som åpenbart er låst i et voldsomt kjærlighetshat. 

I en glansbildeforsiktig, varsom sang forkynner sangeren gjennom fire vers at hun ønsker livet av kjæresten sin, og femte vers forteller hvorfor. 

Men gjennomgående er albumet mer søvndyssende enn rystende. 

Tekstene er ikke det største problemet til Katie Melua. 

De har en viss nerve og rommer både paradokser og forfriskende formuleringer. 

Melodiene på dette albumet er derimot preget av klisjeer og enkle refrengløsninger. 

Arrangementene er glatte og følger motstandsløst Meluas ubestridelig vakre sangstemme, men de utfordrer den ikke. 

Singellåten «The Flood» har en viss energi og framdrift. 

Den eneste låta Melua ikke har bidratt til selv, Bill Monroes «The One I Love Is Gone», er en grei øvelse i countryblues. 

Platas beste tittel, «God On the Drums, Devil on the Bass», har et visst rock'n'roll-driv, men Melua tar ikke ut den rette kraften i stemmen sin. 

Hvor vil Melua og hennes medarbeidere med dette produktet? 

Det er som om hun tråkker vannet mens hun søker etter en retning. 

Kanskje en naturlig nøling, hennes kometaktige karriere tatt i betraktning. 
