U2s gjenopplivning låter ekstremt dødt
Før brydde folk seg i alle fall - i positiv eller negativ retning. 

ALBUM: 
Det er fort gjort å anmelde fenomenet U2 foran musikken når det kommer en ny plate fra den kanten. 
Bagasjen deres er omfattende både på og utenfor scenen. 
Som pop-pionerer, politiske ambassadører, konsertfenomen og den auraen som medfølger når man er verdens største band. 

Så om man skal ta det første først. 
Hva er egenverdien av «Songs of Innocence» som en pop-plate i 2014? 
Først og fremst låter den ekstremt dødt, om man kan si det på den måten. 

Det kan virke som om bandet har gått i studio med en håndfull ideer, så har de sammen med produsentene (for det meste Danger Mouse) flikket og fiklet så mye med dem at de har glemt hvor de kom fra. 

Det er nemlig veldig lite som minner om en ektefølt formidlingstrang her. 
Plata har også fint lite å melde av nye innfallsvinkler. 
Det handler stort sett om iscenesettelse av gamle ideer. 
De perlende gitarekkoene fra «Where The Streets Have No Name» og fraseringer fra «With Or Without You» dukker opp der det behøves, sånn i tilfelle noen skulle glemme hvor U2 kom fra. 

Men de gjør også noen spede forsøk på å henge seg etter dagens mer visjonære popaktører. 
«This Is Where You Can Reach Me Now» går Arctic Monkeys danse-indie i næringen. 
Og det låter ikke helt bortkastet, selv om de naturlig nok mangler noe av viriliteten og villskapen til førstnevnte. 

The Ramonens-hyllesten «The Miracle(Of Joey Ramone)» låter underlig nok mer som megalomane Thirty Seconds to Mars' orkestrerte og virkelighetsfjerne rock enn minimalistiske og gatesmarte The Ramones. 

Da er man inne på fenomenet U2 igjen. 
De var jo en gang i det minste en radikaliserende kraft innen industrien. 
Gjorde de noe, fikk det gjenklang på godt og vondt. 
Folk krangler fortsatt om «Acthung Baby» er en genistrek eller et pretensiøst takras. 
Det viktige er uansett at folk brydde seg i den ene eller andre retningen. 

Har man en gang vært et band hvor et av de viktigste suksesspremissene var å se fremover, er de naturlig nok ikke like interessante i leten etter seg selv. 

«Songs of Innocence» vil derfor mest sannsynlig verken vekke harme eller de store bølgene. 
Fansen får et lite plaster på såret etter det fem år gamle havariet «No Line On the Horizon», i kraft av det enkle faktum at U2 i alle fall er seg selv noenlunde like. 

Bassen til Adam Clayton pulserer som alltid insisterende og trygt. 
The Edge leker med pedalene sine i passe doser, og Bono synger sårt om sine barne- og ungdomsminner fra oppveksten i Irland. 

Ellers er det lite som virkelig fester seg her bortsett fra avsluttende, «The Troubles», med Sveriges melankoliførstedame, Lykke Li, som gjestevokalist. 
Men grunnen til det er mer hennes melodisignatur enn vertenes bugnende og florlette komp. 

U2 på det jevne, verken mer eller mindre. 
Med andre ord alt annet enn de bør være dersom de fortsatt skal ha en finger med i det musikalske spillet. 
