Sjikkelig Sjandler-sjau
OK. 
Jeg vet at jeg var på nippet til å gi «Doom» en sekser, men hør på meg likevel. 

«Kiss kiss bang bang» er en kriminal-ironisk voksenspøk for folk som kan uttale navnet Chandler uten å låte som jørpedøler og som kan følge med kompliserte ordspill og referanser i replikkvekslinger som ikke bare er kvikkere enn kyllingknall, men dessuten har merkelige, samtidskjappe snakkerytmer. 
En gang til: 
Dette er The Big Shit. 
En reelt underholdningsorientert lek med konvensjonene hos den allerede overstadig feira krimforfatteren Raymond Chandler og hans tallrike etterkommere av språklig bloddopa mysterikere. 

Denne filmen har kapitler som er oppkalt etter Raymond Chandlers romaner, bortsett fra «The simple art of murder», som er en essaysamling. 

Stas: Robert Downey jr. 
er tilbake fra sine duknakka rideturer i Skyggenes Dal, og han spiller med det opplagte, fleipistiske Chaplinfjeset og Betty Boop-øynene. 
Han kan ennå sno hele kroppen rundt en setning som om den var ei glatt striptease-stang. 

Stas: 
Val Kilmer er tilbake iført mer daukjøtt enn den befridde Willy, og han spiller homofil privatdetektiv med en oval snikehumor som er vittigere og mer overflødig enn hvitvinsbalsamico på snudd speilegg. 

Stas: 
Fantasifulle filmfolk har gjenfødt Corbin «Finger i halsen» Bernsen fra «LA Law», frisert ham ned til centimeterlangt torpedohår og satt ham inn i rollen som årets tøffeste og mest kjøttete næringslivskakse. 

Og de har funnet opp det svalesvaie silikonsivbladet Michelle Monaghan med Natalie Woods etterlatte blikk og fått henne til å spille verbalt overlessa kriminalkomedie som om hun har vært hos Dr. 
Roberts med tunga. 

«Kiss kiss bang bang» er en slags metafilm delvis etter Brett Hallidays roman, og Brett Halliday var jamngammel med Chandler og døde i 1977. 
Shane Black, manusforfatteren som gjorde store ting som «Dødelig våpen», «Den siste speider», «Den siste actionhelten» og «The long kiss goodnight», regidebuterer med en film som forsøker å være så elegant at den burde ha snubla i sin egen silkeslåbrok. 
Men det går utrolig bra. 

Han gjør narr av teknikken med jeg-forteller dit hen at Downey jr stanser filmen mellom to ruter og tilbyr seg å gå tilbake. 
Han sier ting som «Ikke vær redde. 
Jeg så «Ringenes herre» og har ikke tenkt å slutte filmen 17 ganger». 
Filmstilen er en antikvitetsvits. 
Damer som er søstre og ellers noen helt annen enn de er, tvilsomme familiekompliasjoner som Ross McDonald kunne ha grått fram, postmodernistisk påklistra nakendamer og nesten pornografisk overlessa pulp-setninger. 
«Kiss kiss bang bang» er en feiring av den hellige klassikerkrimmen. 

Downey jr. stjeler elektronikk, men ved et uhell havner han i en film-audition og imponerer med rik innlevelse. 
Derfor er han i det slimete bursdagshollywoodpartyet der han blir læregutt for detektiven Kilmer og ser den døde dama i tjernet og så skjer alt i god fart og slak nedoverbakke. 
