«Thor: Ragnarok»:Kanskje den morsomste av filmene 

Gudene ofrer verdigheten for å gi oss overdådig komedie. 

FILM: 
Gudene i «Thor: Ragnarok» er så mangt, men spesielt guddommelige er de strengt tatt ikke. 
Tordenguden Thor (Chris Hemsworth), lurendreieren Loke (Tom Hiddleston) og de andre tilbringer dagene og nettene som leder frem mot verdens potensielle dommedag med å være småkjeklete, jålete og forfengelige, i replikkvekslinger fulle av innforståtte syrligheter og henrykte ordspill. 
For det aller meste fungerer det strøkent. 

«Thor: Ragnarok» ligner i det ytre alle andre megalomane superheltfilmer som har blåst bruttonasjonalproduktet til et lite mellomeuropeisk land på spesialeffekter. 
Men i sin sjel er filmen en overdådig komedie, som skrider til verket med et lekent overskudd og et selvhøytidelighetsnivå på minus tolv. 
Hyringen av den newzealandske regissøren Taika Waititi viser seg å være en betimelig blodoverføring i en sjanger som med stadig kortere mellomrom pumper ut overpriset dusinvare. 

Praktfull Goldblum 

Adoptivbrødrene Thor og Loke har vært i tottene på hverandre i et par filmer allerede. 
Denne gangen er deres felles nemesis halvsøsteren Hel. 
Hun kommer tilbake etter at gudekongen Odin forsvinner og spilles smart av Cate Blanchett som en slags snurt gother med to kilo øyenskygge og et eklektisk arsenal av kniver og spyd til rådighet. 

Mens 
Hel konsoliderer makten i Åsgard, slynges guttene til en annen og underlig planet. 
Der er det en påfuglaktig despot, spilt av en praktfull Jeff Goldblum, som arrangerer gigantiske gladiatorkamper, der en bekjent fra en tidligere film stikker innom og hilser på på sitt sedvanlig knusende vis. 
Likevel er det en annen, steinmannen Korg, med regissør Waititis egen stemme, som kanskje kan bli den største publikumskjæledeggen, med sin lakonisk-tilforlatelige tilnærming til larmen og vreden som omgir ham. 

Alvor vs. moro 

Alle som prøver å gripe roret på en digital fullrigger av en superheltfilm, må utføre en balansegang. 
For det første på historien, eventyret, tas alvorlig og fortelles med alvor og begeistring, for de store fanskarenes skyld. 
For det andre må man ha et skråblikk på hva det er man faktisk driver med: 
Menn (og noen ganske få kvinner) som trekker noe såpass upraktisk som trikot og kappe for å hindre verden i å ødelegges. 
Ta det for seriøst og du har en vingestekket kalkun som blir mer beklemmende å se på jo hardere den prøver (kremt, «Man of Steel», kremt). 
Tar du det for lite seriøst, og det skinner gjennom at selv filmskaperne innerst inne synes dette er litt teit og ikke ser at også superheltbonanzaer handler om noe, blir det beklemmende på en annen måte. 

Det må sies at «Thor: Ragnarok» beveger seg veldig langt i den siste retningen. 
Verken Waititi eller manusforfatterne hans tar like godt vare på de store konfrontasjonsøyeblikkene som de passer på tullet og fjaset som fyller alle glipene mellom dem. 
Slik sett kommer filmen til kort sammenlignet med for eksempel «Guardians of the Galaxy Vol. 
2», som hadde en kjerne av oppriktig tematisering av far-sønn-utfordringer under de eksploderende planetskorpene. 

Til gjengjeld lykkes ukens romeventyr bedre enn de nesten alle forgjengere med å skru popcornfaktoren opp til elleve og ikke nekte seg noe hva angår skamløs underholdning. 
Alle involverte ser ut til å ha det storveies. 
Det er en følelse som er bemerkelsesverdig smittsom. 
Disse gudene fremstår ikke akkurat som allmektige, men jeg inviterer dem gjerne på vorspiel. 
