«Hvalumrød» blander stemmer så det er en fryd
Kunstpopsuperduo med vakkert og behagelig utfordrende konseptalbum. 

ALBUM: 
Det er lite ved dette albumet som røper at det er spilt inn live på kunstmuseum i Bærum. 

Men det er det altså. 
For fem år siden, på Henie Onstad Kunstsenter, som bestillingsverk til arrangementet Ladyfest. 

Sterke stemmer Allerede da, i 2009, var Jenny Hval og Susanna Wallumrød etablerte størrelser i et utvidet norsk popbegrep. 

Hval under navnet Rockettothesky, Wallumrød gjennom flere album med saktmodige dekonstruksjoner av låter fra forskjellige steder i rockens kanon, og låtskriver med og uten «The Magical Orchestra» (Morten Qvenild). 

To særpregede, sterke stemmer vokalt sett, men også på trykk (Hval romandebuterte samme år) og verbalt i offentligheten for øvrig. 

Stor spennvidde 
I 2014 har «Hvalumrød» enda flere plater og ordskifter på samvittigheten. 

Et akkumulert perspektiv på deres respektive kataloger tilsier at man i et samarbeid mellom dem kan forvente alt i spennet fra, relativt sett, lett tilgjengelig pop til krevende kunstmusikk, alltid med høye litterære og soniske ambisjoner. 

«Meshes of Voice» er nesten innom hele spekteret, fra pianodrevne ballader og folkaktig tanderhet (som oftest sunget av Wallumrød) via støyknudrete slowcore og stemmecollager til kompromissløse lydeksperimenter godt til venstre for ethvert rockparadigme. 

En egen rytme Albumet finner sin egen rytme og dynamikk nettopp i turneringen mellom de ulike uttrykkene og hvordan den unike blenden av deres to særpregede stemmer brukes i ulike kontekster, stemninger og intensitet. 

Det bølger mellom skjønnhet og larm, mellom varhet og aggresjon. 

Wallumrød og Hval har slik sett konstruert sitt verk på en måte som er både inkluderende og utfordrende på samme tid. 
Aldri easy listening, men «lettspilt» som bare et virkelig godt sekvensert album kan være. 

Skjønnhet og uro Som «etterpåklokt» album i 2014, fem år etter innspillingen, er det uovertruffent i sin konseptuelle troverdighet: 
Dette føles utvilsomt som musikk som er «spilt inn», bearbeidet og ferdigstilt som et album — ikke en konsert. 

Og bruken av flere Arne Bendik Sjur-motiver i omslaget illustrerer den vedvarende skjønnheten og uroen. 

For lyttere som har fulgt begge artister det siste tiåret, vil «Meshes of Voice» trolig framstå som noe av den mest interessante musikken de har laget. 
