«Arvingene» er et nyansert portrett av en kvinne som gjenoppdager sin evne til lidenskap
En bemerkelsesverdig levende skildring av en passiv kvinne som mister sin sosiale status. 

Klassereise på film handler oftest om underdogs som slår seg opp. 
Den motsatte klassereisen tilhører sjeldenhetene. 
For hvem bryr seg om hvordan den bortskjemte overklassen takler nedgradering – om de da ikke er en keiser eller konge? 

Chela er vokst opp i skjermede omgivelser i Asunción, Paraguays hovedstad, men opplever nær pensjonsalder at familiens formue er brukt opp. 
Samtidig må hennes livsledsagerske Chiquita sone en dom for svindel, og de må begynne å selge unna møbler og inventar. 

Fallet er mer enn Chela kan bære alene, og selv om de er blakke, insisterer hun på å beholde en hushjelp mens Chiquita soner dommen i fengsel. 

Vi opplever Chela som ganske patetisk i starten. 
Hennes behandling av hushjelpen som en del av møblementet, ga meg ikke akkurat lyst til å bli bedre kjent med henne. 

Klassesamfunn 

Men gradvis makter regissør Marcelo Martinessi og Ana Brun, som ble tildelt skuespillerprisen på Berlinalen for hovedrollen, ikke bare å vekke vår interesse for denne fortapte skapningen, men også empati. 
Med små og underspilte virkemidler slipper Martinessi verden utenfor inn i det nedslitte herskapshuset, og Chela tar de første stegene ut i et samfunn hun har vært beskyttet mot. 

I møte med virkeligheten, uansett hvor ubehagelig den er, kommer hun til liv, og kanskje litt uventet oppdager vi at hun er en observant betrakter. 
Gjennom de ukentlige møtene med Chiquita i fengsel får hun en effektiv innføring i hvordan klassesamfunnet hun har vokst opp i, fungerer. 
Den festligste delen av filmen inntreffer når hun, ved en tilfeldighet, inntar rollen som sjåfør for et knippe herlige 80-årige kvinner som samles til sitt ukentlige kortspill. 

Nyansert karakterportrett 

Dette er en film med bare kvinner, og de aller fleste har ikke lang erfaring foran kamera, om noen i det hele tatt. 

Likevel, eller kanskje på grunn av det, får Martinessi frem en hverdagslig troverdighet i måten de forholder seg til hverandre på, som om de utfører et ritual de har gjort tusen ganger før. 
Det faktum at Chela er lesbisk, har nok utløst flere reaksjoner i Paraguay enn det vil her til lands, men det er ikke filmens fremste anliggende. 

Kvinnene i filmen har alle vært avhengige av menn, noe som gjenspeiler et patriarkalsk samfunn. 
Kanskje er Chelas oppvåkning også et bilde på nasjonens oppvåkning. 
Paraguay lever fortsatt i skyggen av epoken med diktaturet. 
Men fremfor alt er dette et nyansert karakterportrett av en kvinne som gjenoppdager sin evne til lidenskap, og som er så ute av trening at hun ikke helt vet hva hun skal foreta seg. 
