Vellykket musikalsk galskap fra Jack White
Rock, funk, folk, jazz, hiphop og mye annet rart. 
Jack White kaster alt i gryten på sitt tredje soloalbum, og lykkes. 

Det er ingen drøy påstand å mene at Jack White (42) er rockens viktigste artist siden millenniumsskiftet. 
En garantist mot sjangerens såkalte død. 
Først sammen med eksen 
Meg i The White Stripes, duoen som gjorde rød/svart/hvit estetikk og høyenergiske riff til musikkens mest gangbare valuta i noen år tidlig på 2000-tallet. 

Tilbake fra duoen står mye, ikke minst den vilt fengende låten «Seven Nation Army», som nå er allsangfavoritt på alt av idrettsarrangement verden over. 
White har for lengst mistet grepet om låten, opphavsmessig og mentalt, men reagerte illsint da noen brukte den i en kampanje for Donald Trumps valgkamp. 

– 
Det er pinlig å være amerikaner akkurat nå. 
Han er en total vits, og jeg er skamfull, sier Jack White om Trump i et intervju med musikkmagasinet Mojo. 

På nye musikalske veier 

Det politiske aspektet er likevel ikke det viktigste her på mannens tredje soloalbum, Boarding House Reach. 
Dette handler mest av alt om musikken i seg selv, men ikke helt på den blå og bluesrockorienterte måten man er vant til fra Jack White. 

En konklusjon får være at dette er hans mest eksperimentelle album noensinne. 
Hans Odelay, for dem som husker den amerikanske artisten Becks klassiker fra 1996. 

For å komme hit har Jack White gjort mye mer enn riffrocken med The White Stripes. 
Mer poporienterte The Raconteurs og tyngre The Dead Weather er to band han har drevet, samtidig som han skriver og produserer for andre. 
For eksempel Beyoncé. 
I tillegg drifter han selskapet Third Man Records i sin nåværende hjemby Nashville, og har gitt ut mer enn 500 plater med utallige artister i ulike sjangre de siste tiåret, ofte på vinyl. 

Til tross for variasjonen der, har han selv holdt seg relativt strengt til rockeformatet på sine to tidligere soloalbum Blunderbuss (2012) og Lazaretto (2014), og det samme i konsertsammenhenger. 
Den formelen brytes på Boarding House Reach, for å si det mildt. 

– 
Jeg trodde jeg hadde prøvd så mye, men fant virkelig nye måter å jobbe på for å sette meg selv i ukomfortable posisjoner, sier Jack White om innspillingen av albumet i MOJO-intervjuet. 

Skrevet alene, spilt inn med nye folk 

Historien er at White skrev disse 13 låtene og spilte inn 4-spors demoer av dem alene i en hemmelig, leid leilighet i Nashville. 
Så dro han til L.A. og New York og spilte dem inn på ordentlig sammen med musikere som han aldri tidligere hadde jobbet med, og som har bakgrunn fra hiphop. 
Trommisen til Q-Tip, bassisten til Jay Z og Kanye West, keyboardisten til Talib Kweli, og så videre. 

Som ikke det var nok nytt, redigerte White hele albumet etterpå ved hjelp av ProTools. 
Digitalt utstyr som han ifølge et intervju med The Guardian tidligere har kalt «djevelens verk», men som nå er gangbart fordi hiphop-produksjoner er «the punk rock of right now». 

Selv analog-fantaster som Jack White blir påvirket av tidsånden, og mulighetene som åpner seg når man ikke velger å være bastant retro. 
En gang utenkelig, nå fascinerende. 

Det oser av hiphop og funk 

Likevel åpner Boarding House Reach på tradisjonelt vis med «Connected to love» som første låt ut. 
«Woman, don't you know what I'm suffering from? 
Ease my pain, make it wash on with the rain», synger White velkjent sårt over en ganske streit rockeballade med normal instrumentering og en solid orgelsolo. 

Balladen «Why walk a dog?» smyger seg frem i det samme sporet, men noe ulmer under, og i låt nummer tre smeller det for alvor. 
«Who´s with me?» roper White flere ganger i starten av «Corporation». 
Et «lån» fra Donald Trumps retorikk, som også kan tolkes musikalsk. 

For dette er et rytmisk fyrverkeri som oser langt mer av sampling, hiphop og etter hvert seig funk enn rock. 
En tydelig miks av både Whites inspirasjon og musikerne han spiller med, der de ikke fornekter seg noe i sin søken etter å gjøre ting annerledes. 
Latterlig fengende. 

Det er derfra man føler på sammenligningen med nevnte Odelay av Beck, som brukte de samme virkemidlene for å overraske for to tiår siden. 

Nok en gang ville Beck vært stolt 

Galskapen tar overhånd i «Hypermisophoniac», som mest av alt høres ut som et dataspill fra 80-tallet selv om Whites karakteristiske gitar og pianospill er med i miksen. 
Det fortsetter med spinnvill lyd og rap i «Ice Station Zebra», og nok en gang ville Beck vært stolt. 

Låter som rent gitardrevne «Over and over and over» og (etter hvert) «Respect commander» ligger nærmere et «normalt» uttrykk med sin basis i rocken, men leken med sjangre er likevel ikke over. 
Til slutt serveres én folk- og én jazzet popballade, sånn for å ha sneiet innom det også. 

Alt på Boarding House Reach er ikke like bra og interessant, det kan innvendes. 
Det er også en del av de mest eksperimentelle låtene her som neppe blir med i en fremtidig livesetting, der White har en klar tendens til å sette energien i førersetet. 

Den samlede opplevelsen av en artist som har utfordret seg selv og oss som lytter til musikken, er likevel sterk nok. 
Jack White holder posisjonen i musikkens frontrekke. 
