Samtida ignorerte dem, men ingen skjønner hvorfor
Big Star setter varige spor i sjelen. 

||| 
BOKS: 
Innflytelsesrikt band, blablabla, R.E.M. og The Replacements og Teenage Fanclub, blablabla... 

Jo da, Big Star er et av disse klassiske kultbandtilfellene hvor samtida ignorerte dem og ettertiden ikke begriper hvorfor. 

Men alle som har hørt mer enn et kvarter med Big Star (det er fortsatt langt færre enn man skulle tro) får varige spor i sin musikalske sjel. 
Men hvorfor? 

Da havner vi raskt over i alkymibransjen. 
Big Star med Chris Bell og Alex Chilton i spissen gjorde ikke stort annet enn de fleste andre band — de blandet det de likte, og låter for så vidt som summen av sine innflytelser: 
Beatles, Byrds, sørstatssoul, countryrock og noe folk for å forenkle veldig. 
Og det ble gull ut av det. 

Vesentlig her er hvordan de tilsatte musikken distinkte kjennemerker og enorme mengder personlighet. 
Spensten i framføringen, de vakre, men lett riflede vokalharmoniene, hele klangen, helt ned til innstillingene av gitarpedaler og -forsterkere. 
Når andre band låter som Big Star, er det nettopp alle disse kjennemerkene og personlighetstingene som kopieres, ikke nødvendigvis musikken i seg selv. 
Og det, folkens, er selve kjennetegnet på et virkelig bra band. 

Og man må ikke glemme en serie låter fra pophimmelens øverste nivåer, marinert i en desillusjonert romantikk. 

Bokssettet «Keep An Eye On The Sky» retter opp alt som har vært stemoderlig ved behandlingen av Big Stars relativt sparsommelige og litt ujevne katalog, og utvider med både uhørt og kjærkomment tilleggsmateriale, deriblant en hel konsert fra 1973 med påfallende glissent oppmøte, men med flere coverlåter, deriblant en helt innlysende og selvfølgelig, men like fullt overraskende versjon av Flying Burrito Brothers' «Hot Burrito #2». 
Som tilsatt alle kjennemerkene - ja, det var den spesielle spensten i framføringen, de deilige, vakre, lett riflede vokalharmoniene, hele den enoorme klangen, skapt av spesifikke pedal- og forsterkerinnstillinger - høres 100 prosent ut som en Big Star-låt. 

Boksen er med sine outtakes, alternative versjoner og altomfattende utvalg forøvrig (selvsagt inkludert Chris Bells smellvakre solosingle «I Am The Cosmos», nylig covret av Pete Yorn & Scarlett Johansson) er mer enn nok til å holde flammen i gang for alle oss som fortsatt opplever at popmusikk egentlig ikke kan bli bedre enn dette. 
