Billige greier
«Man on a Ledge» burde hoppet i døden lenge før innspilling — eller bedt om nytt manus. 

FILM: 
Jeg heiet lenge på «Man on a Ledge», selv med den relativt ukarismatiske Sam Worthington i hovedrollen som selvmordskandidat. 
Nick Cassidy (Worthington) sjekker inn på Hotel Roosevelt midt på Manhattan og bestiller hummer på rommet til frokost. 
Vi vet at han etter hvert skal kravle ut vinduet, men skjønner at noe spesielt er på gang når han fjerner alle fingeravtrykk på bestikk og sjampisglass. 

Deretter få vi et lengre tilbakeblikk og skjønner at Nick har satt livet på spill for å bevise noe. 
Og han gjør det slik amerikanere gjerne liker: 
I full offentlighet, på en luftig avsats i tjueførste etasje. 

Danske debut 

Regien er ved danske Asger Leth, som i 2006 laget den kritikerroste, omdiskuterte og uredde dokumentaren «Ghosts of Cité Soleil», om rivaliserende gjenger i Haitis lovløse hovedstad. 
Hollywood likte filmens røffe stil og Leth skulle få sin store kommersielle debut med «Cartel», om rivaliserende gjenger i den meksikanske dopkrigen, med Josh Brolin i hovedrollen. 
Filmen ble kansellert like før produksjonsstart i Mexico by i 2010, delvis av sikkerhetshensyn, men også på grunn av problemer med manus. 

I stedet debuterer altså Leth med en ytterst ordinær kriminalthriller som kunne blitt mye mer underholdende hvis man hadde oppdaget de relativt store problemene med manus. 

Sukkertøy 

Filmen klarer å bevare spenningen en god stund, men når det strammer seg til, blir det åpenbart at manuset, skrevet av en kar som er mest kjent som ghostwriter av kjendisbiografier, er spekket med billige løsninger. 
Jeg vil røpe minst mulig av plottet (filmen har bra driv hvis du setter hjernen i dvalemodus), men kan antyde at «The Negotiator» og «Inside Man» er filmer med liknende elementer, bare mye bedre utført. 

Ed Harris er superskurkete eiendomsmagnat og Elizabeth Banks politiets sjefforhandler, mens Jamie Bell og Génesis Rodríguez kravler rundt i ventilasjonsanlegg og henger i stroppen, bokstavelig talt. 
Den smellvakre Rodríguez er ingen god skuespiller og Leth bruker henne skamløst som «eye candy» i lateks og rosa push-up, men dette er altså ikke filmens største svakhet. 
