Sterkt gjensyn med «Broadchurch»
Olivia Coleman, David Tennant og et aktuelt drama er gode kort i seriens tredje sesong. 

Mens jubelen ingen ende ville ta da «Broadchurch» gikk på NRK i 2014, var noen av oss en smule mer tilbakeholdne da dramaet rundt drapet på 11 år gamle Daniel Latimer fortsatte i sesong to. 
Men selv om den ikke holdt helt samme standard som starten, holdt den stand som oppslukende, engasjerende og vond. 

Om tredje sesong har samme kvaliteter skal jeg ikke kategorisk slå fast, til det har jeg sett for få episoder. 
Men at mange vil sitte klistret foran skjermen også denne gangen, tror jeg garantert. 
Noe av seriens appell er de dypt menneskelige aspektene den berører, så lett gjenkjennelige for alle som besitter bare en tøddel empati. 
Og så er det Ellie Miller (Olivia Coleman) og Alec Hardy (David Tennant), et råsterkt parti både på etterforskningsfronten og som typer. 
Ellies store hjerte, den litt kantete skotten, det ikke helt knirkefrie samarbeidet dem imellom, og nå: 
Alt vi vet om dem og hva de har vært gjennom. 

Tre år er gått siden den fryktelige sannheten kom for en dag i de to sakene som ble vevet sammen sist – drapet på Danny og den noe eldre Sandbrook-saken. 
Det som skjedde ligger fortsatt som et sår hos de berørte, for noen åpnere enn for andre. 
Men kriminalgåten er ny. 

Som i TV 2s påskekrim «Apple Tree Yard» handler det om voldtekt. 
Også her er offeret en middelaldrende kvinne, Trish. 
Hun ble også voldtatt på en fest. 
Også for henne endevendes tilværelsen, samtidig som hun må tåle at livet generelt og seksuallivet spesielt gås etter i sømmene under etterforskningen. 

Om man dermed kan snakke om en ny trend innen krim skal være usagt, seksuelle overgrep og etterdønningene av dem har lenge vært tema i krim spesielt og film generelt. 
Det som kan synes nytt, er en dreining fra hevn som drivkraft, over på et større bilde knyttet til mer psykologiske, samfunnsmessige og politiske faktorer som konsekvenser for den utsatte, samfunnets og populærkulturens kvinnesyn og synet på kvinners seksualitet. 
Det større alvoret som nå ligger i bunnen reduserer den ofte ubehagelige følelsen av at et alvorlig samfunnsproblem og en personlig katastrofe brukes som underholdning. 
Det betyr også at man kommer tettere på traumet – med alt det impliserer, være seg innsikt for dem som ikke har erfart, og smerte for dem som har erfart. 

Bortimot 50 menn var gjester på den aktuelle festen. 
Det alene gir en stor mengde potensielle gjerningsmenn. 
Dessuten holder Trish noe tilbake. 
Hva? 
Hvorfor? 

Flere personer fra foregående sesonger dukker opp. 
Redaktøren i lokalavisen føler mediekrisen på kroppen. 
Dannys foreldre, Beth og Mark Latimer (Jodie Whittaker og Andrew Buchan) har skilt lag. 
Han har skrevet bok om sønnen, men er dypt frustrert over at drapsmannen er ute i det fri. 
Beth er relativt nytilsatt rådgiver for et senter for voldsutsatte kvinner. 
Litt for beleilig, kanskje, får hun Trish som klient. 
Men plausibelt, gitt så liten og sammenvevd som byen Broadchurch er. 
Nettopp derfor litt snodig at den første samtalen dem imellom skjer på en offentlig kafé. 
Noen slike usannsynligheter lugget litt i sesong to, og det bør ikke være for mange av dem her heller. 
Særlig fordi småbyens beskaffenhet og befolkningens berøringspunkter ligger som bakteppe også denne gangen. 

Om tyngden fra første sesong matches nå, gjenstår å se. 
Men miljøskildringene, landskapet i Dorset, å følge Ellie og Alec, og skuespillernes glimrende rolletolkninger, gjør «Broadchurch» severdig uansett. 
