Teateranmeldelse:Et utstillingsvindu for skuespillerkunst 

Inkognito er både en spennende intellektuell øvelse og et utstillingsvindu for skuespillerkunst. 

Av Nick Payne 

Det Norske Teatret, Scene 3 

Med Ola G. Furuseth, Ellen Birgitte Winther, Morten Svartveit, Kaia Varjord 

Regi: 
Peer Perez Øian 

Oversettelse: 
Gunstein Bakke 

Spenner fra universets uendelighet til de enkelte gåtefulle sinn, der alt har kortsluttet. 

Hva kan hjernen fortelle om menneskenes personlighet? 
Kunne Einsteins hjerne oppvise «bedre» nevroner og synapser enn andres? 
Eller er en hjerne bare en hjerne? 
Det er spørsmålet som ligger bak mange andre spørsmål i Inkognito, briten Nick Paynes fascinerende, oppslukende, og noe overlessete skuespill. 
Det får en særdeles inspirert fremførelse i Peer Perez Øians rene og staffasjeløse regi, og Gunstein Bakkes drivende oversettelse. 

Tid og rom oppheves 

Dette er også teater som får tilskueren til å føle seg intelligent, på samme måte som Michael Frayns Copenhagen gjorde, der flere tenkte scenarier om møtet i 1941 mellom Niels Bohr og Werner von Heisenberg utspilte seg. 
I begge stykkene oppheves tid og rom, handlingen er dels fiktiv, dels faktisk. 
I Inkognito følger vi tre hovedhistorier; to av dem foregår fra 1950-tallet og frem til i dag, henholdsvis i USA og Storbritannia, den tredje i Storbritannia i dag. 

Bakgrunnen er den faktiske og bisarre historien om hva som skjedde med Albert Einsteins hjerne da han døde i 1955. 
Den ble stjålet av patologen Thomas Harvey som obduserte ham, og Harvey oppbevarte hjernen i formalin i 40 år. 
Besittelsen av Einsteins hjerne ble hans livsinnhold og hans livsløgn. 

Mange bi-historier 

De fire skuespillerne beveger seg koreografisk presist og strømlinjet mellom sine mange roller og epoker – som nerveleger, pasienter, kvinner i et problematisk lesbisk forhold, en advokat, en journalist, en testamentforvalter, Einsteins etterkommere. 
Nå og da blir det for mange personer og bi-historier å forholde seg til. 
Det gjelder særlig de kvinnelige. 
De har mindre å spille på og virker mindre differensierte fra Paynes hånd, men Winthers nevrokirurg og Varjords unge hustru er i utvikling hele veien, som i en krimgåte. 
Og det snekrer seg til en forbindelse mellom to av rollene etter utallige konstellasjoner underveis. 

Total minnesvikt 

Ola G. Furuseth sjonglerer dyktig mellom leger og pasienter, og ikke minst som Richard, mannen som dreper konen på deres 30-års bryllupsdag. 
Som hjernetyven Harvey avdekker han et stort spekter av tanker og følelser, og spiller gammel med fine midler. 

Dypt gripende er Morten Svartveits Henry, epilepsipasienten som alt går i stå for når konen dør. 
Med et mylder av fine, små detaljer, gjennomgår han femti års aldring fra det øyeblikket hjernen hans kobler ut og nekter å koble på igjen. 
Han lyver ikke, men når hjerte og sjel blir knust, sletter hjernen hans alt inntil det siste øyeblikket før ulykkeshendelsen. 
Resten av livet lever han innelåst i dette siste minnet, og spiller ut samme scene i det uendelige, alt mens nevrolog etter nevrolog uten hell forsker på ham. 
Om man skal legge noe annet enn dramatisk virkemiddel i at han tilslutt får hull på minnenes melodi, er usikkert. 

En nøkkelreplikk er Einsteins egen: 
«Fantasi er viktigere enn kunnskap.» 
Og han var ikke noe hjertevarmt menneske, lærer vi. 
