En litt annerledes bergensrapper
Simon Alejandro går sin egne veier – og han gjør det bra. 

Det som skiller rapperen Simon Alejandro fra mange av sine kolleger i denne byen, er en helt utpreget musikalitet som ikke lener seg for mye på repetitive, harde beats. 
I starten av karrieren var det jazz, verdensmusikk og annen kuriosa fra lengst inne i platehyllen som utgjorde universet av samples og hele bakteppet for hans tekster. 

«Paris» er sånn sett en real vending, stilmessig. 
Selv sier han at relativt harde rapvarianter som trap og grime, er hovedinspirasjonen for EP-en, men det er hans egen fortolkning av sjangerne. 
Det er lite som minner om Migos og Stormzy her, utenom «brap brap»-lyden på låten «Mat». 

Også Simon Alejandros flyt er transformert, eller kanskje mer solid, mer behersket. 
På åpningslåten «Pittoresque» er det nesten umulig ikke å bli rørt, for det er som å høre den unge Lars Vaular for første gang igjen – og det får en til å løfte munnvikene. 
Han går gjennom en kompleks verden av tekster og lyrikk med et velbehag og en bevisst selvsikkerhet, med evne til å gjøre både seriøse refleksjoner og humørfylte observasjoner i én og samme setning, som på «2 Ganger». 

Denne gangen handler det om artistens opphold i Paris, og tekstene tar for seg de følelsene som oppstår i møte med det ukjente; av og til behøver man det, av og til lengter man bare etter å se et kjent fjes. 
Å være alene i en by som kan spise en opp, beskrives kanskje best på lettere maniske «Jungelen»: 
«Skjønner du ikkje språket, gå på Duolingo, få det til å flyte, tipp topp svømmer». 

Låten er en av de klareste eksemplene på hvor langt Simon Alejandro har nådd, litt på siden av hiphophierarkiet i byen. 
