Filmanmeldelse:Deadpool 2 
- Blodig baluba 

Ryan Reynolds som Deadpool - eller omvendt - er fortsatt en irriterende, bloddryppende, ustyrlig fornøyelse. 

KOMEDIE: Deadpool 2 USA, 15 år MED:Ryan Reynolds, Morena Baccarin, Josh Brolin, Zazie Beetz REGI: 
David Leitch 

«Deadpool» var noe så uvanlig som en Marvel-film med høy aldersgrense. 
Voldsmaskinens utagerende vold, ganske grovmalte språk og andre eksplisitte scener gjorde at den på ingen måte var noen samlende familiestund. 

Oppfølgeren er enda mer grov voldskomedie forkledd som superheltfilm. 
Så full av referanser til seg selv, virkeligheten og populærkultur generelt at den kan oppleves irriterende overlegen og plagsomt smart. 

Det er den ikke. 

Poengene er til tider kjappere, teitere og mer selvrefererende enn både «Airplane», «Naked Gun» og alle andre selvtilfredse, fjerdeveggbrytende komedier fra de siste førti årene. 
Referansene er mer heseblesende enn en tilfeldig valgt sekvens i en hvilken som helst «Family Guy»-episode. 
Og noen ganger virker det som om handlingen eksisterer mer for referansenes skyld enn omvendt. 
Den er nemlig ikke mye å le av, lappet sammen rundt en haug løse sekvenser. 
Med et vagt moralsk, men ikke overdrevent fokusert felleskapskompass i sluttminuttene. 
Dessuten har vi her fått en av de mest fantastiske rulletekstsekvensene i hele Marvels historie. 

Det er selvsagt veldig mye Ryan Reynolds. 
Det er knapt en scene han ikke er med i. 
Hvilket kunne vært ganske travelt, om det ikke var for arsenalet av medspillere: 
Spesielt Josh Brolin, som gjør sin andre Marvel-rolle på under fire uker. 
Det burde det kanskje vært et slags diplom for. 

Her er han ikke lilla nihilist fra verdensrommet, men Cable, en Terminator-lignende cowboykar fra framtiden. 
Han får selvsagt slengt etter seg både John Connor-hets og den ekstremt treffende «Zip it, Thanos» fra replikkautomaten Reynolds (eller Deadpool). 
Zazie Beetz (Atlanta) er en drøm som Marvels svar på heldige fetter Anton, Domino, og kunne gjerne fått enda mer plass. 
Det motsatte kan man si om den fremdeles overdrevent stereotypiske bruken av Dopinder (Karan Soni). 

David Leitch, kreditert i introen som «one of the guys who killed the dog in John Wick» tar over regien nesten umerkelig. 
Det er fordi hele dette voksenhjørnet av film-Marvel primært eksisterer for at Reynolds skal få skinne. 
Som i «slenge fra seg flombølger av énlinjere og skape flere kleine øyeblikk med åttitallsmusikk enn hele Guardians of the Galaxy (blant annet den fineste og mest riktige bruken av «Take on Me» noensinne.).» 

Balansen mellom selvironiske vitser og blodig action er nådeløs og god. 
«Deadpool 2» er ikke noe for folk som liker at alle delene av en kropp helst skal henge sammen hele tiden. 
Eller synes at superhelter er veldig alvorlige ting man ikke skal tøyse med. 

Men det tipper jeg dere allerede var klar over. 
