Total krig i Napoli:Gomorrah sesong 3 anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Mafiabossen er død, og sønnen skal overta. 
Det renner blod i gatene i Gomorrah. 

Det skjer saker på den italienske seriefronten om dagen. 
Jeg venter fremdeles spent på om noen norske aktører plukker opp krimsuksessen The Bastards of Pizzofalcone. 
Seriene 1992 og 1993 viste hvor vellaget intrikat politikk kan bli på skjermen, og The Young Pope var et merkverdig og fascinerende Vatikanet-drama fra Paolo Sorrentino. 

Størst forventninger skaper likevel tredje sesong av Gomorrah, mafiaserien basert på spillefilmen ved samme navn, som igjen bygget på Roberto Savianos dokumentarbok om den napolitanske mafiaen. 

Blodet renner lunkent på asfalten 

Det begynner der vi forlot Napoli i sesong 2. 
Blodet fra mafiaboss Don Pietro Savastanos hode renner fremdeles lunkent nedover asfalten på gravplassen hvor han ble skutt. 

Familien, inkludert sønnen Genny, holdes i mørket av farens nærmeste fiksere. 
Gjerningsmann og Gennys tidligere bestevenn Ciro er klokelig nok på flukt, og fotfolket kjører lett forvirret rundt i gatene på sine mopeder. 

I andre sesong seilte fiendskapet mellom Ciro, Savastano-klanen og de andre ambisiøse familiene ned en voldelig spiral som fikk klassisk amerikansk mafiafilm til å fremstå som velkledde glorifiseringer. 
Dette kastet nok en del seere av vognen – drap på barn gjør ofte det, men ga også serien et nødvendig ubehagelighetsslør som skilte Gomorrah fra glorete mafiafortellinger. 
Det lenket også serien tettere opp mot virkeligheten som for eksempel beskrives i Per Kristian Aales glimrende reportasjebok 
De modige. 

Det blir ikke mindre ubehagelig når noen av hovedpersonene i sesong 3 drar over grensen til Albania for å drive menneskehandel, en forretningsmodell som er vanskelig å pusse fasaden på. 

Har stålkontroll 

Som i sesong 2 fortelles Gomorrah mest kronologisk gjennom forskjellige rollefigurer, mens enkelte episoder tar seeren med på tur ut i ukjent land. 
Dette bidrar til å gjøre historien langt mer uforutsigbar enn for eksempel den litt skuffende Suburra, Netflix’ første forsøk på å få en plass rundt det italienske seriebordet. 

Gomorrah har stålkontroll på sine hovedpersoner og deres vei fremover og nedover i mørket, og skrur konfliktene så tett til at det knaker i overprisede Diesel-jakker, finpolerte strippestenger og 300-euros voksstøpte herrefrisyrer. 

Lydbildet er melankolsk, elektroinspirert italiensk pop, og de forfalne sosialboligene Vele di Scampia er fremdeles den beste kulissen en europeisk serie har sett på 2010-tallet. 
Scenene der Don Pietros lik kjøres sakte forbi boligblokkene på en overdådig utsmykket bil blir så kontrastfulle og ikoniske at de skriver seg rett inn i den italienske seriekanonen. 

Et av de mest interessante dramaene 

Gomorrah raser av gårde, full av selvdestruksjon og selvtillit. 
Sesongens største utfordring er å kompensere for savnet av den overskyggende skikkelsen Don Pietro. 
Spesielt i forholdet til den bortskjemte, men etter hvert rutinerte sønnen Genny. 

Sesong 3 mangler dette psykologiske far-sønn-aspektet, og det erstattes i første omgang ikke av den nye generasjon mafiahipstere. 
Med velfriserte skjegg, tynne brilleinnfatninger og pensleikede Emil Meek-frisyrer fremstår de mer som en Jan Vardøen-armé av mikrobryggere og osteluktere der de forsøker å finne sin plass i hierarkiet. 

Likevel blir Gomorrah et av de mest interessante dramaene man kan følge fra strømmetjenestene i dag. 
De nye alliansene er overraskende, og Ciro og Genny er åpenbart klare for å ta neste steg i livene sine. 
Steg tvunget frem av deres handlinger i de første sesongene. 
Det kan bare bety én ting: det blir total krig i Napoli i vinter. 

Anmeldelsen er basert på de tre første episodene av sesong 3 
