Deilig og folkelig clintdoris
Dette handler ikke bare om en mann som kan høre baller. 
Det handler om å være ei sånn jente som du drømmer om: 
Ei dame som kjører fortere bil enn deg, som slår deg i biljard og spiser begge pølsene i brød sjøl. 
Amy Adams er en clintdoris, en uvillig bydame som egentlig ikke liker advokater og HR-avdelinger, men søker sin opprinnelighet hos harryene. 
Det er der damer skal bo. 

«Trouble with the curve»: 
Amerikansk drama. 
2012. 
1 time, 51 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Robert Lorenz. 
Med:Clint Eastwood, Amy Adams, John Goodman, Justin Timberlake, Matthew Lillard. 

En mann har regissert enfilm med Clint Eastwood slik Eastwood ville ha regissert den. 
Omtrent. 
Det gir«Trouble with the curve» en stofflig bestandighet som gjør at den i ro og makkan funke som en slags vekkelse. 
Her er verden slik den skulle være. 
Når mennføler seg som resirkulerte deodoranthylser i en urban klosterskole der demoderne nonnene går rundt i nystelt Barbie-hår og casual-kule korpieklær ogetter-definerer den instinktive maskulinitet. 
Da er denne filmen perfekt. 

Eastwood spiller enbaseball-scout. 
Han finner spillere. 
Mannen har et stort talent, men vet ikkehvordan man blir gammel. 
Han pisser irritert, han har grønn stær så hanegentlig ikke kan se hvordan spilleren slår, men han kan skille de rene lydenefra de urene lydene på en baseballbane. 
Jeg hørte det og. 
Når smellet er feil. 

Det skjønne ved filmen erlikevel skildringen av et USA i velsigna avstand fra New York. 
TalentspeiderenGus sitter surt på harde bondebygdsbenker og ser baseball spilt for tjuemennesker. 
Han lever i enkle moteller der det antakelig lukter søtt avvarehus-deodorant fra håndklærne, han tilbringer kvelden på kuskitbrunecowboy-pubber og spiser rødt kjøtt som om det skulle være tofu, han skjellerumoderne på alt som snakker til ham og representerer den andre virkelighetensom blir borte i et samfunn der til og med mennene fortoner seg som etfortløpende talkshow: 
Han er knapp. 
Samtalene hans er knappe. 
Replikkene idenne filmen er mer og mindre som å høre en liten stein dette på uvaskatregolv. 

Når du har knapphetens magi,kan du tillate deg en følsom historie. 
Amy Adams fra «Julie & Julia»spiller dattera hans. 
Hun er blitt forretningsadvokat og skal bli partner ifirmaet der hver eneste mann ser ut som en tørr kødd i en Armani-kondom. 
Dafaren drar på landet for å se på et talent. 
blir hun varsla om at han kantrenge noen hos seg for han driter i doktorens ordre. 
Dessuten har de digitalehodene tenkt å tvangspensjonere baseball-kunstens gud. 

Så hun slår følge. 
Eibondetøff jente som ble advokat. 
I løpet av samværet med den motvillige farensprekker mange nye, tillærte ting. 
Filmen hyller americana slik den skal være: 
Enkle folk. 
Råe skikker. 
Skeive smil. 
Pils fra flaske. 

Jeg skal ikke røpe for mye. 

Når Clint Eastwood er sint,ser han ut som en avbitertang fra sida. 
Forfra er han helt lik en klapperslangefra en glemt indianerfilm. 
Så kommer Justin Timberlake kjørende som en slagsPetter Sprett, og mirakler over alle undere: 
Han funker fint i denne filmen. 
Jeggjerntar: 
Dette er en verden der den irriterte prostata-pisseren kjørerkabriolet-Ford og bor i Grey Squirrel Motel, det er en film der den halvhjertavegetarianerdattera til Eastwood gruser rutskjorte i biljard. 
Det er pølse ogbrød. 
Sjelerensende uvennlighet. 
Maskulinitetens estetisme. 
Den selvfølgelige,masochistiske roen, den milde arrogansen, den varme avvisningen. 
Dette erhjemme. 

Mest handler filmen om atdatter og far etter hvert nesten snakker sammen om hva som skjedde. 
Det villevært kleint i en annen film. 
Det funker her. 
