Fra gresk familietragedie til vår verden
BOK: 
Elegant og perspektivskapende bruk av greske tragedier. 

Colm Tóibín: 
Navnenes hus. 
Roman. 
Oversatt av Merete Alfsen. 
291 sider. 
Press. 

Irske Colm Tóibín (f. 1955) er en prisbelønt, bestselgende romanforfatter med stor spennvidde. 
«Brooklyn» (på norsk 2010) er f.eks. et vakkert, varmt portrett av en fattig, irsk kvinne som tidlig på 1950-tallet emigrerer til New York, mens «Marias testamente» (2016) lar Jesu mor fortelle sin alternative bibelhistorie. 

«Navnenes hus» er med sitt intertekstuelle grunnpreg mest beslektet med sistnevnte verk. 
Som forfatterens korte takkeord understreker: 
«Mye i denne romanen er basert på fantasi og har ingen tekstkilde», men «hovedpersonene» og «fortellingens form» er hentet fra visse navngitte, klassiske tragedier av Aiskylos, Sofokles og Evripides. 

Målet er åpenbart å la den dysfunksjonelle familiesagaen til Klytaimnestra, Agamemnon, Ifigeneia, Elektra og Orestes, med sin stank av angst og gru og drap, bli et speil for vår egen makthungrige, konfliktfylte, voldelige verden. 

Tragedien starter med at kong Agamemnon lurer og ofrer sin vakre datter Ifigeneia da han forlater Mykene og drar på hærtokt mot Troya. 
Dermed skal han være sikret en ærerik seier. 
I løpet av de årene mannen blir borte, tar den hevngjerrige dronning Klytaimnestra seg en elsker, Aigisthos. 
Med kniv kutter hun siden over strupen på sin hjemkomne ektemann, mens sønnen Orestes fanges av hæren til Aigisthos og havner i eksil, før han vender tilbake og dreper sin blodtørstige mor. 
Dermed overlever bare han og den yngste søsteren Elektra den voldskatastrofen som rammer kongefamilien. 

Mot slutten finner man et nøkkelutsagn: 
«Det har vært nok dreping, vi trenger ikke flere lik.» 
Sluttscenen i teksten er åpen. 
En kvinne som ble gravid etter en massevoldtekt, er i ferd med å føde, med bare Elektra og jordmoren til stede i rommet. 
Dermed ser livet ut til å trumfe døden, tross alt. 

Romankomposisjonen virker gjennomført og gjør det mulig for fortelleren å se stoffet fra ulike vinkler. 
I to hoveddeler forteller Klytaimnestra i jeg-form, i en tredje avdeling får Elektra ordet, også hun i første person, mens de tre delene der Orestes tildeles perspektivet er holdt i tredje person. 

Som vanlig er den irske mesterfortellerens prosa nedkjølt, nyansert og godt avstemt, med elegant undertekst og full av sterke, motstridende følelser, kunstneriske kvaliteter som blir ypperlig ivaretatt av en formsterk norsk oversetter. 
