Biff avslutter med en beksvart og suggererende film
«The Killing of a Sacred Deer» er både iskald, skremmende og full av mørk humor. 

«Det er en metafor. 
Symbolsk,» sier unggutten Martin i en av filmens blodige scener; og sannelig – så vel handlingen som ledsager replikken som filmen som sådan er metaforisk så det holder. 
Spørsmålet er bare hvordan man skal tolke metaforen. 
Mulighetene er mange, og filmen vil garantert få sine analytiske hovedoppgaver på diverse filmstudier rundt omkring. 

Martin (Barry Keoghan) er den unge mannen som på inntrengende og mystisk vis invaderer livet til legeparet Steven og Anna Murphy. 
Med fatale følger. 

Steven er kardiolog, Anna oftalmolog. 
Hjerte og øyne, altså. 
Tilfeldig? 
Neppe. 
Dette er også en film der det fysiske og kroppslige kolliderer med det psykiske og muligens overnaturlige, ganske konkret, med også i form av hva man kan kalle skjebne, eller karma. 
Det høres mumbjumbo ut, noen vil også synes at det er det. 
Men så har vi heller ikke å gjøre med en realistisk film. 
Som filmskaper befinner Yorgos Lanthimos seg i absurdismen. 

Nicole Kidman har rollen som Anna, og er, med sin litt stramme stivhet som skapt for den. 
Til å spille 
Steven har Lanthimos tatt med seg Colin Farrell over fra «The Lobster». 
Og hvis du syns «The Lobster» var en pussig skrue av en film, gjør du lurt i ikke å forvente mer av det samme. 
Jo, likhetene er der. 
Som i den, og i gjennombruddsfilmen «Dogtooth», konstruerer Lanthimos et univers som ved første øyekast og på overflaten er likt vårt eget, men hvor det snart blir klart at det ikke bare er Johnnie Burns atonale lydspor som skaper skurr og dissonans. 

Den største forskjellen handler om uhygge. 
Her synes Lanthimos å nærme seg Haneke, både i evnen til å suggerere frem et fryktelig ubehag, og i enkelte scener. 

Noe av det fascinerende med Lanthimos to siste filmer, er måten han rendyrker en mekanisk, lidenskapsløs spillestil og talemåter fulle av høflige konvensjoner og fraser. 
Like fascinerende er hvilken effekt det får. 
Mens det i «The Lobster» fikk frem en tidvis rørende menneskelighet i figurer som synes fremmedgjorte for sine indre og dypere lengsler og behov, bidrar det i «The Killing ...» til å understreke den kalde, ugne følelsen vi får straks vi introduseres for denne tilsynelatende perfekte, borgerlige familien, samlet rundt et middagsbord i et på alle måter ordentlig møblert hjem. 

Datteren Kim på 14 kaster raskt lange blikk på Martin da han dukker opp på besøk med medbrakte roser til Anna og små vennskapsgaver til henne og lillebroren Bob. 
24 år gamle Barry Keoghan er virkelig en skuespiller å se opp for. 
Vi så det i «Dunkirk», og vi ser det her, hvor han balanserer en tilsynelatende kontaktsøkende, men ellers normal ung mann opp mot et stort og i dobbelt forstand ubegripelig mørke. 

At «The Killing ...» åpner med nærbildet av et bankende hjerte og toner fra Mozarts Rekviem (hvis jeg ikke tar feil), er bloddryppende ironisk gitt filmens nesten numne følelsesløshet. 
Men åpningen gir også noen tolkingsmessige ledetråder. 
For hva er han, kardiologen med sin skalpell, annet enn en jordisk hersker over liv og død? 
Og hva er han i familien, denne Steven, annet enn en skjeggete patriark som må innse sin tilkortkommenhet, og for å unnslippe djevelens verk velger ut et offerlam? 
Det er i hvert fall en mulig innfallsvinkel til metaforen(e). 
Men her kan man gå både til Bibelen, greske tragedier og et moderne klassesamfunn for å finne tolkingsmessige innfallsvinkler. 

Man kan også lese inn en kritikk av familien som institusjon og sosial konstruksjon, gitt dens muligheter for makt og derav følgende avmakt og utestengelse. 
I så måte danner den linjer tilbake til «Dogtooth», og tar opp elementer fra «The Lobster». 

Uansett tolkning er dette en film som er like fascinerende som den er breddfull av nerve og ubehageligheter. 
Det er også en film mange nok vil vende ryggen. 
I Cannes ble den møtt med både buing og begeistring. 

I Bergen avslutter den Biff og får ordinær kinopremiere 24. november. 
