Tv-serien «The Spiral» er et kunststunt på avveie
Ideen er spennende, men gjennomføringen står ikke i stil. 

TV-SERIE: 
I en tv-høstmeny der det ikke er fryktelig mye som skal til for å skille seg fra mengden, tar NRK sats med et kobbel EU-land i ryggen og disker opp med den ambisiøse dramaproduksjonen «The Spiral». 

Serien lanseres som et nyskapende, multimedialt og interaktivt prosjekt, der seerne underveis skal kunne være med på å løse den sentrale krimgåten ved hjelp av nettstedet thespiral.eu. 

Kunstprotest 

I sentrum for «The Spiral» står nemlig et storstilt kunsttyveri, organisert av den verdenskjente konseptuelle gatekunstneren «Arturo». 

Han har sett seg lei kommersialiseringen av kunstverdenen, og bestemmer seg sammen med sine yngre følgere i et københavnbasert kunstnerkollektiv for å gjennomføre en spektakulær markering. 

Men ikke alt går som det skal, og på toppen av det hele får gjengen etterforskerne i Europol på nakken. 

Multinasjonale utfordringer 

Det er lett å se at «The Spiral» er en påkostet produksjon. 
Dessverre får man ikke tilsvarende innhold for pengene. 

Det er en voldsom oppgave å ha skuespillere fra seks forskjellige land, som nesten utelukkende kommuniserer på engelsk, og som dermed fremfører dialog som heller ikke er skrevet på manusforfatternes morsmål. 

Dette merkes tydelig på både manus og spill, og understreket av karakterklisjeer som den evinnelige regelbrytende politimannen får man altfor ofte følelsen av å se noen tøffe seg foran speilet og leke amerikansk filmhelt. 

Halvveis interaktivitet 

Når det gjelder de interaktive ambisjonene, blinker alarmene fra første stund. 

Hvordan skal seere kunne påvirke en innspilt tv-serie? 
Svaret er at de ikke kan det. 

Derimot kan de ta del i et utvidet serieunivers, der nettsiden gir publikum mulighet til å involverer seg i Arturos folkelige kunstvekkelsesprosjekt. 
Det er imidlertid ikke lett, med et så uoversiktlig og lite intuitivt nettsted. 

Handlingen som driver selve tv-serien, er spennende nok. 

Men den løftes ikke akkurat av en gjennomgående følelse av at både premisset, innspillingssteder og karaktersammensetning er styrt av hvordan man kan hente produksjonsstøtte fra flest mulig land, ikke hvordan man best mulig forteller en god historie. 
