TV-anmeldelse «Ari & halve kongeriket»:Aris horribilis 

Menneskeliggjøring eller merkevarebygging? 
Ikke godt å si. 

DOKUMENTAR/DOKUSÅPE 

«Ari & halve kongeriket» 

Regi: 
Katharina Gellein Viken 

Med: 
Ari Behn 

Det er en redusert mann vi ser subbe rundt i sokkelesten på kjøkkenet i «Ari & halve kongeriket». 
Han leter etter pastaen. 
Prøver å få kontroll på gassovnen. 

Kontrasten til bildene av lykke fra 2002, året da Ari Behn og prinsesse Märtha Louise giftet seg, er markant. 
Det selvbevisste filmstjernegliset er borte, erstattet av et sørgmodig, resignert smil. 
Den svarte sleiken er blitt til en grå manke. 
(Men hei, han har i alle fall hår fremdeles). 

Det er ikke så rart at Behn er slapp og sliten, for vi treffer ham rett etter et samlivsbrudd og mellom to kirurgiske inngrep. 
Den første operasjonen, for kolesteatom i øret, høres ikke ut som noen piknik. 
«Det er som en kniv inn i øret», sier Behn. 

En tid senere, etter at Behn har gjeninntatt den norske offentligheten som vert for Se og Hørs kjendisgalla høsten 2016, må han under kniven igjen, denne gangen for trøbbel i bihulene. 
Blod renner ned i svelget hans. 
«Som å bli waterboardet i 48 timer», sier han. 
«Ari & halve kongeriket» mer enn antyder at disse plagene er utslag av psykisk stress. 

Det er et godt stykke fra den Ari Behn som opptrer i offentligheten, alltid oppmerksom på omgivelsene, til den medtatte karen som ligger og kjenner på angsten i en lilla Chesterfield-sofa i «Ari & halve kongeriket». 

Alle mennesker opplever livskriser. 
Dette er Ari Behns. 
Denne krisen er selve utgangspunktet for at denne serien er laget. 
Så blir spørsmålet: 
Behn – som snakker på kamera om at «historien om meg er blitt en fiksjon i seg selv» og om masken som aldri tas av, men er «grodd fast til ansiktet» – han vet vel hva han er med på, eller? 

Instinktivt tenker man at: 
Ja, det gjør han sikkert. 
Vi snakker tross alt om en mann hvis fremste kunstverk er seg selv. 
En fruktig og fargerikt unorsk «livskunstner»-type i tradisjonen fra Ferdinand Finne, som kan alt om å iscenesette seg selv. 

Men vi kan ikke vite. 
Det at det nå blir gjort forsøk på å stoppe serien, forteller en annen historie. 

I utgangspunktet gjør ikke Behn noe mer radikalt enn å «snakke ut om den vonde tiden» – på TV. 
Regissør Gellein Viken følger ham, tilsynelatende med den gamle Se og Hør-doktrinen i bakhodet: 
«Når vi er med på bryllupet, skal vi også være med på skilsmissen». 
Å vise sine svakheter på TV er ingenting om ikke «i tiden». 
Men TV er et lumsk medium, vanskelig å kontrollere både for regissør og objekt. 

VG har sett den første av de totalt tre episodene. 
Den er full av Ari-ismer («jeg er et inferno»), og innprenter oss det vi allerede burde ane: 
At skilsmissen og barnas fravær har plassert ham ved «avgrunnen» (Behn har på ingen måte mistet talens bruk: 
Det svir når han sammenligner seg selv med F. Scott Fitzgeralds «Den store Gatsby»). 

Gellein Viken kaller serien en «dokumentar». 
«Dokusåpe» ville vært ærligere – formspråket er lett gjenkjennelig fra lignende serier om mindre personligheter. 
Det gjelder musikken, de stadig tilbakevendende innklippsbildene, blandingen av dokumentariske opptak, arkivbilder og intervjuer på kamera. 
Sammenlagt gir dette «Ari & halve kongeriket» et billig preg, som står dårlig i stil til livsdramaet vi hadde tenkt at den skulle fortelle oss noe vettugt om. 

I en tid da så mange mennesker lever store deler av sine liv på TV, er det ingen grunn til å tro at Behns navn og rykte skal ta varig skade av «Ari & halve kongeriket». 
Så får vi håpe at Behn selv ikke tar skade av at den blir sendt (hvis den da blir sendt). 

Problemet for alle som ikke går rundt og tenker på Ari Behn til daglig, og vi er vel i flertall, er at serien er så lite ambisiøs på både sine egne og Behns vegne. 
At sjansen til å si noe mer enn «Ari har det ikke så fett akkurat nå», tilsynelatende ikke er blitt tatt. 
Som sådan føles «Ari & halve kongeriket» nokså bortkastet. 

Anmeldelsen er basert på én av totalt tre episoder 
