Denne vil splitte menigheten
Opeth har vandret langt inn i progskauen. 

ALBUM: 
Mikael Åkerfeldt, primus motor, gitarist, vokalist og låtskriver i det svenske femmannskollektivet Opeth, har ikke tatt mange feilsteg i sin drøyt 20 år lange karriere. 

Siden gjengen debuterte med relativt ekstreme «Orchid», har de sakte men sikkert beveget seg over i mer progressivt orientert landskap. 
Og lytterskaren har økt like taktfast. 
Det skal man ikke kimse av. 

Åkerfelds kreative ferdigheter er udiskutable og han særegne tonespråk like lett gjenkjennelig uansett hvilke frakk han har på seg — om det er semiakustiske løsninger i det ene øyeblikket, eller heftig orkestrert ekstrem-metal i det andre. 

Det blir umiddelbart klart at dette er en plate som vil splitte fanskaren i to. 
Alle de buldrende death metal-elementene som tidligere har vært midtaksen i låtmaterien er borte. 
Noe som i og for seg ikke er helt nytt i Opeth-sammenheng, glimrende «Damnation» fra 2003 var også mer eller mindre fri for gutturale brøl og fuzzgitarer. 

«Heritage» på sin side går mye lenger i sin behandling av gammelskoleprogen og alle de absurditetene det noen gang medfører. 

Mektig finale «The Devil?s Orchard» er Opeth ikke så langt unna det bandet vi har hørt på de siste platene, selv om lydbildet er langt mer rustikk og grovkornet. 
Så begynner de psykedeliske elementene for alvor å gjøre seg gjeldende. 
I låter som «I Feel the Dark» og «Haxprocess» skorter det ikke på fargerik instrumentering - tverrfløyte, melotron, orgel og lyrisk gitarklimpring fyller behørig ut lydbildet der det trengs. 

«Slither» er the missing link mellom «Machine Head»- og «Come Taste the Band»-Deep Purple med et fantastisk funky groove. 

Det storslåtte høydepunktet kommer derimot helt på tampen. 
«Folklore» varter opp med klassiske Opeth-melodier og et episk crescendo som nesten er på nivå med Rainbows «Stargazer». 

Da skal i alle fall ikke jeg klage. 
