Brutale overlevelsesstrategier
Man fødes ikke som kvinne, man blir det. 
Musikalen «Hedwig and the Angry Inch» tøyer både kjønn og skjønn. 

Musikalen «Hedwig and the Angry Inch» fra 1998 av John Cameron Mitchell and Stephen Trask er en humoristisk og burlesk glamrockmusikal med både såre og vanskelige undertoner. 
På lik linje med blant annet «Rocky Horror Show» fra 1975 har også denne musikalen fått kultstatus og fans over hele verden med et aktivt og engasjert publikum i salen ofte. 
Og akkurat som «Rocky Horror Show» som tilsynelatende handler om tull og tøys, tøyer også denne musikalen forestillinger om kjønn og seksualitet. 
Men med et større alvor. 

Forestillingen handler om Hedwig som bor i Øst-Berlin og lever som en gutt. 
Etter en fatal operasjon for å skifte kjønn, en reise til USA, en skilsmisse og et liv i en trailerpark oppstår bandet Hedwig and the Angry Inch. 
Et band inspirert av det androgyne og glamorøse med blant andre Iggy Pop, Lou Reed og David Bowie. 
I drag. 

Den Nationale Scene har gjort et lurt valg når de har lagt forestillingen til Dovregubbens Hall under Grieghallen. 
Betongen og den industrielle parkeringshus-estetikken kler forestillingen godt og holder på tradisjonen med å sette opp forestillingen i en konsertsal og ikke i et teater. 
Det gir både publikum og aktørene på scenen større spillerom. 

For Hedwig er en undergrunnsheltinne, og hun forteller at hennes eks Tommy, som har stjålet alle låtene hennes, spiller i hovedsalen i Grieghallen. 
Dette er liksom b-showet. 
Så synger hun og forteller hele litt liv. 

Scenerommet er romslig og publikum sitter på en metalltribune. 
Søylene er dekorert med plakater og det er en bar i lokalet. 
Salen fylles med røyk. 
Yitzhak, spilt av Ameli Isungset Agbota, kommer på scenen og presenterer Hedwig i Pål Rønnings skikkelse. 
Bandet kommer på plass bak på scenen. 
«Enten dere liker det eller ikke, dette er Hedwig!» 
Isungset Agbota og Rønning er de to eneste skuespillerne på scenen i tillegg til bandet bestående av Eirik Sandvik, Reidar Opdal, Chris Holm og Kim Åge Furuhaug. 
Sammen spiller, synger og forteller de seg gjennom den svært kronglete livshistorien til Hedwig, som aldri helt har funnet sin plass. 
Vi ser hvordan hun går fra å oppleve overgrep til å selv bli en overgriper i sitt eget forhold til Yitzhak, fra mann til kvinne, og alle gråsonene mellom. 

Fortellingen er full av fengende låter, glitter og humor på vegne av rocken. 
Samtidig er den også en fortelling om ikke å føle seg hjemme i sin egen kropp, familie eller verden. 
Gjennom den gjennomteatrale glamrocksjangeren prøver Hedwig å bore gjennom til et «ekte» seg. 

Agbota og Rønning fyller så til de grader scenen og når forestillingen er ferdig er det nesten vanskelig å tro at de faktisk bare var de to i tillegg til det stødige bandet. 
Rønning spiller ut flere scener der han veksler vellykket mellom ulike karakterer og henvender seg også direkte til publikum gjennom monologer. 
Regien er stram og forestillingen er full av nerve. 
Der Rønnings rolle har en veldig kraftig energi, et aktivt kroppsspråk og glamorøs og glitrende fremtoning gjør Agbotas Yitzhak nedpå og fattet. 
Ikke en eneste bevegelse virker tilfeldig i den avmålte holdningen hans og kontrastene mellom de ulike karakterene er effektiv. 
Hva som er maskulint og feminint, biologisk og sosialt kjønn forflyttes og forskyves gjennom forestillingen som stiller alvorlige spørsmål på en tullete måte. 
