Religionenes dag på Mars
Filmen om den dimensjonsreisende John Carter forsvinner først og fremst i et Star Wars-hermende mangfold av udokumenterte skapninger med for mange armer og for teit kultur. 

"John Carter": 
Amerikansk eventyraction. 
2012. 
2timer, 12 minutter. 
11 år. 
Regi: Andrew Stanton. 
Med: 
Taylor Kitsch, LynnCollins, Willem Dafoe, Samantha Morton, Mark Strong. 

Disney-filmen "John Carter" er først og fremst sålang at man får følelsen av å se en TV-serie, og det innebærer også at den bliretnisk komplisert og ideologisk uoversiktlig som en valgkamp. 
Etter hvertutvikler historien seg til en slags Religionenes Dag i Byparken, et parodisksammensurium av okkulte undertrykkelsesmekanismer. 
Handlingen virker unødvendigpåtrengende, som et besøk fra Jehovas Vitner midt i fotball-VM. 

Filmen starter på Mars, som vi jo er ganske godt kjent med iaugust. 
Planeten heter Barseem og befolkes av både kvasi-barbarer med rød hudog stygge krukke-tatoveringer og en gjeng grønne gresshoppetryner som med sinefire armer og to bein mest likner på jødiske lysestaker. 
På Barseem finnes ogsådet universelle kommentator-lauget som går rundt i allvitenhetskapper ogfordeler verdensrommets blå superlys, som likner en litt billig Toys RUs-lampe. 

John Carter er en uforklarlig aggressiv eventyrer i 1881, ogkommer til de grader i konflikt med hæren at han gjemmer seg i en hule der enav jediene beamer ham til Mars (Barseem). 
Landskapet der er skrint som enerstatningsavhengig potetbondes sommerdrøm, og den hoppende jordboeren måforsere sånne steinrøyser som feller Gunn-Rita. 

Amerikanere er sykelig besatt av å blande seg inn iborgerkriger, så det gjør også Carter. 
Han blir inspirert av en åpenbartfeministisk indianerprinsesse som ganske riktig heter Deja 
Vu eller noe sånt,og før du vet ordet av det er amerikaneren fra Virginia involvert i tharkenessak, slik Worthington rota seg bort i "Avatar". 

Samtidig er filmen ufrivillig påminnelse om at religiøsepietister praktiserer dødsstraff for vanhelligelse og forbud mot alt.Multikulturalismen er virkelig på sitt minst sjarmerende. 
