Snill kos for de aller minste
Barne-TV i ikke helt vellykket langfilmformat. 

FILM: 
De fleste smårollinger med tilgang på NRK Super vil kjenne igjen Brillebjørn, den lille grå bjørnen som klapper i hendene og skaper «fantasimagi». 
Han finnes i bokform også. 
I TV-formatet dukker han opp i kortkorte episoder, akkurat passe lenge til å holde på tre-fireåringer i ro. 
At bamsen nå dukker opp i filmformat – 1 time og 5 minutter – beregnet på samme målgruppe er kanskje et uttrykk for hybris fra filmskapernes side. 

Filmen «Brillebjørn på bondegården» inneholder en del av de samme elementene som TV-serien, blant annet en sanglek, der barna oppfordres til å «gå på ski», snurre rundt osv. 
Sangleken forekommer fem-seks ganger i løpet av filmen. 
Tenk deg en mørk kinosal full av smårollinger som uavlatelig hopper ut av og opp i kinosetene. 
Hm. 

Pedagogisk 

For øvrig er Brillebjørn-universet strengt pedagogisk. 
Den rolige bjørnestemmen (Thomas Hildebrand) veileder sin eier Lucy (Lucy Garrett Prestø) gjennom alle skumle utfordringer på bondegården. 
Her er det både sauer, høner, kuer og andre skapninger Lucy må våge å nærme seg. 

Plukke egg og telle hvert egg som legges pent i kurv, er så sin sak, men å spise omelett? 
Det er nærmest uoverstigelig, helt til Brillebjørn klapper i labbene og utløser sin «fantasimagi». 
Dermed omskapes både barn og bjørn til laboranter med vernebriller og hvite frakker som undersøker og godkjenner hver eneste ingrediens. 
Slik glir omeletten ned på rekordtid. 

Og slik løses de fleste utfordringer. 
Sitte ved siden av bestefar på traktoren, vinke adjø til pappa, våge seg inn i fjøset. 
Min innvending vil nok være at Lucy er nokså pysete stilt overfor temmelig hverdagslige gjøremål, men barn er jo forskjellige. 
Noen er så fryktsomme som Lucy, og da kan det være greit å ha en bjørn med superkrefter på laget. 

Men «Brillebjørn på bondegården» er så snill og ufarlig at det nærmer seg det kjedelige og glatte. 
Selv små barn lar seg gysende begeistre av slue rever og slemme ulver, så lenge alt ender godt. 
Her er slike «mørke» innslag sterilt fraværende, i hele den lange kinofilmen. 
Det mest spennende blir formodentlig om barna klarer å klatre opp i kinosetet igjen etter hver dans. 
