Tungrodd begravelse
Tre år etter innspillingen er «Wide Blue Yonder» endelig sjøsatt. 
Filmen holder seg flytende, men er rimelig tung i baugen. 

KOMEDIE/DRAMA «WIDE BLUE YONDER» Storbritannia/Norge Fra 11 år Regi: 
Robert Young Med: Brian Cox, Lauren Bacall, James Fox, Hege Schøyen, Ingrid Bolsø Berdal, Kåre Conradi, Sverre Anker Ousdal, Øyvind Blunck, Elsa Lystad, Helge Reiss 

Filmveteranen Brian Cox («X-Men 2», «Gåten Jason Bourne») tar oss inn i historien med en innledende fortellerstemme fra den pensjonerte sjømannen Wally. 
Hans nærmeste venn, kaptein Sørensen, er nettopp død, og Wally og omgangsvennene hedrer kapteinens minne ved å smugle sprit i Haugesund. 
Sjømennene var romkamerater på et aldershjem i vestlandsbyen, og nå vil villstyringen Wally gjøre alt for å oppfylle Sørensens siste ønske: 
Å bli gravsatt til sjøs. 
Det krever både penger, mot og utmanøvrering av aldershjemsbestyreren frøken Reimark, spilt av Hege Schøyen. 

Både Cox og Schøyen er lyspunkter i denne slapstickpregede komedien med et svært karikert persongalleri. 
Vi tror på de ekstreme figurene deres, til tross for at frøken Reimark ikke er riktig ond nok til å komplettere karikaturen. 

Den potensielle språkforvirringen løses ved at alle snakker engelsk - noe man raskt venner seg til. 

Men andre rollefigurer, som Nina og Ben, spilt av Ingrid Bolsø Berdal og Kåre Conradi, skjemmes av for dårlig balanse mellom det melodramatiske og det komiske - en balansegang filmen selv tidvis sliter med. 
At Bolsø Berdal og Conradi får vist fram talenter i både sang, akrobatikk, stepping og spilling på skje, tilfører ingen dybde til deres grunne spillerom. 
Og i det tjuende klippet med dvelende blikk og stadig kortere munn-til-munn-avstand dem imellom, har vi skjønt poenget for atten klipp siden. 

Hollywoodlegenden Lauren Bacall er fin å se på ene og alene i egenskap av at hun er den hun er. 
Men heller ikke hennes May er en minneverdig karakter, selv om hun er nødvendig brennstoff for trekantdramaet med de to eldre herrene Wally og George (Cox og Fox). 

Det er både fornøyelige, galgenhumoristiske og varme øyeblikk i «Wide Blue Yonder», og ikke minst viser den fram Bolsø Berdals sangtalent - også i avslutningslåten. 

Klippingen, derimot, skurrer flere steder og musikken til Bill Connor slår til med crescendoer bare Bolsø Berdal går mot bilen i tights. 

Det går ikke lang tid før filmen minner kraftig om en krysning mellom «Viva Villaveien!» og «Med hjartet på rette staden». 

Dermed vil nok «Wide Blue Yonder» finne sitt publikum. 
Både Villaveien og Aidensfield har jo vist seg å treffe bredt. 
Så gjenstår det å se om også symbiosen er suksessfull. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
