Anmeldelse:Håkon Kornstad Trio har blikk for kunstmusikken 

I dag er heldigvis alt lov, også å forene opera og jazz på denne utsøkte måten. 

Det musikalske mangfoldet i dag er formidabelt, og nær sagt enhver kombinasjon, stilblanding eller konstellasjon er utprøvd. 
Allikevel vil det kunne påstås at det Håkon Kornstad driver med, bærer i seg overraskelsens vesen. 
Opera og jazz, nå i trioformat, er en krevende øvelse. 

Da Kornstad kom med albumet Tenor Battle i 2015, var det en liten sensasjon. 
Der forente han opera og jazz som om de alltid har passet sammen. 

Med seg den gang hadde han Kornstad Ensemble. 
To år senere tok han konseptet et steg videre på konsertalbumet Live, da med ensemblet og Kringkastingsorkestret under ledelse av Christian Eggen. 

Strippet ned lydbildet 

Forløperen til det hele var albumet Symphonies in My Head fra 2011. 
Det som gjør Håkon Kornstads prosjekt så besnærende, er med hvilken kunstnerisk integritet og musikalitet han fordyper seg i dette grensesprengende forehavende. 

Denne gangen har han strippet ned lydbildet totalt, til kun akkordion og kontrabass, samt Kornstads vokal, saksofon, fløyte, tommelpianoet sansula og plystring. 

Overraskende nok forsterker trioformatet det hele og gjør noe med begge uttrykkene. 
Konseptet blir klarere. 
Det er som om det blir både mer jazz og mer opera, uten at det går på bekostning av den musikalske friheten det hele er tuftet på. 
Frode Haltli og Mats Eilertsen er perfekte medspillerne i denne settingen, to lyttende og sensitive musikere. 
De er kreative, åpne og erfarne. 

Fascinerende klangbilde 

Den nyeste av disse komposisjonene er fra 1914, mens den eldste er fra 1823. 
Vi snakker om komponister som Schubert, Verdi, Tosti, Wagner, Lalo, Grieg og de Falla. 
Allikevel fremstår musikken, i trioens hender, høyst levende og moderne uten hverken påklistret staffasje, publikumsfrierier eller annet påhitt. 

Det er en renhet i uttrykket, en enkelhet som understreker og forsterker opplevelsen av det melodiøse. 
Samtidig forflytter trioen komposisjonenes fokus og utfordrer det opphavlige. 
Det er noe dypt fascinerende, annerledes og forløsende ved selve instrumenteringen. 
Musikken spirer og gror, mens nye blendende knopper oppstår i dette musikalske drivhuset. 

Ingen skjønnmaling 

Trioen klarer på mesterlig vis å unngå skjønnmalingsfellen, selv om de forvalter og henter frem også det vakre i disse sangene. 
Og her er det de skapende og improviserende jazzmusikerne som trer frem. 

Det blir spesielt tydelig i Wagners «Di Tu Se Fedele» fra Un Ballo di Maschera. 
Riktig lekent utført. 
Disse nytolkningene gjør mer enn å invitere oss inn. 
Det er berikende, underholdende og viser at musikk fortsatt har uante berøringspunkter. 

Albumet og trioen innbyr til så vel nysgjerrigheten som den musikalske oppdagertrangen. 
Det er i seg selv en sjeldenhet, spesielt når det er så vellykket turnert. 
