Melankoli med von triersk smell
Lars von Trier klarer å få science fiction-historien sin til å fungere som en eksistensiell metafor. 

Drama/Sci-Fi/Thriller. 
Regi/manus: Lars von Trier. 
Med: 
Kirsten Dunst, Charlotte Gainsbourg, Kiefer Sutherland, Charlotte Rampling, John Hurt, Alexander Skarsgård, Stellan Skarsgård. 
Danmark 2011. 
2 timer 15 minutter. 
Aldersgrense: 
11 år, egnethet ungdom/voksne. 

Noe av det vakreste som er laget på film, er Lars von Triers åpningssekvens i "Antichrist" i svart-hvitt, sakte film og akkompagnert av Händel. 
Nå i "Melancholia" leverer dansken en ny prolog som kan konkurrere med den forrige i skjønnhet. 

Der "Antichrist" ble innledet med en intens fortelling om to foreldre som elsker mens barnet deres dør, overrasker regissøren nå med en serie tablåer i surrealistisk stil, i sakte film og til toner fra Richard Wagners musikk i operaen "Tristan og Isolde". 

Kvinne ser tungt på oss mens fugler faller til jorden. 
Brud flyter på rygg i et tjern eller sleper seg gjennom en skog av tau. 
Et flamsk landskapsmaleri brenner opp. 
Fortvilet mor bærer barn over golfbane. 
Svart hest faller. 
Gutt skjærer i gren. 

Gal? 
Nei, genial 

Hva for noe? 
Er mannen gal? 
Nei, snarere genial. 
Det store med von Trier er at han stadig sprenger grenser til noe nytt, noe originalt, ikke minst formmessig. 

Dette er en regissør som vet å påvirke oss gjennom det visuelle. 
Snart blandes de surrealistiske tablåene med kosmiske science fiction-scener: 
En planet er på kollisjonskurs med jorden. 
En park ved havet overstråles av tre lysende himmellegemer samtidig: 
Solen, månen og – den von trierske planeten Melancholia. 

Å putte alt dette inn i én åpningsekvens kan synes overmodig – dette kan da regissøren aldri få til å henge sammen. 
Men det skal vise seg at von Trier greier det. 

Resten av filmen er todelt – først et portrett av bruden Justine (Kirsten Dunst), så søsteren Claire (Charlotte Gainsbourg). 
Første kapittel er befolket av brudepar og bryllupsgjester, det siste er nesten avfolket etter at gjestene har forlatt herregården ved havet, parken og golfbanen. 

Det jeg har imot Justine-kapitlet, er von Triers velkjente bruk av håndholdt kamera for å skildre bryllupsfesten for Justine og Michael (Alexander Skarsgård). 
Slike visuelle uroligheter blir regelrett slitsomme. 

Men visst svarer formgrepet til kaoset som utvikler seg mellom brudepar, vertskap og gjester. 
I glimt latterliggjør von Trier tåpelige leker og ritualer som menneskene klynger seg til når et giftemål skal feires. 
Charlotte Rampling og John Hurt spiller skikkelser som pinefullt slår kiler inn i drømmen om et lykkelig ekteskap. 

Målt mot erfarne voksnes bitre verden famler to naive nygifte for å bevare kjærligheten. 
Regissøren skaper noen vanvittig sårvonde øyeblikk mellom Justine og Michael. 

Er det rart om et menneske blir deprimert? 

Lars von Trier berører meg sterkt med skildringen av en søster som er lammet av depresjon, en annen som er rammet av angst for at kloden skal knuses – av planeten Melancholia. 
Claire-kapitlet føles likevel langdrygt når regissøren skal bygge opp mot den store undergangsfinalen. 

Det fascinerende er at regissøren, som har skrevet manuset selv, lykkes i å få science fiction-fortellingen til å fungere som eksistensiell metafor: 
Mon tro om ikke det eneste som kan verne oss mot å bli knust av melankoli og tungsinn, er den magiske hulen som Justine og gutten bygger til slutt. 

Så, når von Trier samler prologens tråder til et siste sammenbrudd, gir han oss samtidig sin gåtefulle beskyttelse: 
Skjønnheten i en naken kvinne i måneskinn ved elven, Wagners dypt vemodige musikk, hestene, og haglet rundt moren med barnet. 
Jeg vet ikke hva alt betyr, men at det er storslått filmkunst, er sikkert. 
