Bokanmeldelse:Maja Lunde: 
«Bienes historie» 

Maja Lunde skaper livshistorier som berører og engasjerer, samtidig som hun belyser en global katastrofe. 
Biene spiller hovedrollen, men dette er også en roman om foreldre og barn, veivalg og livsskjebner og et «laug-slektskap» som overskrider tid og sted. 

Første fortelling foregår i en landsby i Hertfordshire i England i 1850-årene. 
William er syvbarnsfar og driver frøhandel. 

En gang var han et naturvitenskapelig talent, nå sliter han med sykelig melankoli. 
Den begavede datteren Charlotte går opp i rollen som pappas gode fe, mens sønnen Edmund ikke finner ut av livet, han heller. 

En bok om bier og bikuber får William opp av sykesengen. 
Den gamle forskeren i ham våkner; han vil erstatte de gamle halmkubene med mer moderne og effektive. 
Men han er ikke alene. 
Hvem kommer først til patentkontoret? 

I andre fortelling er året 2007, scenen Autumn Hill i Ohio, USA, og en bifarm med lange slektstradisjoner. 
Nå er det den handlingsorienterte og noe firkantige George som driver gården. 
Han vil at sønnen Tom skal overta, men Tom er en følsom intellektuell som heller vil bli forfatter ... 

Samtidig har bidøden blitt et kjempeproblem i mange stater: 
CCD. 
Colony Collapse Disorder. 
Hva er det som skjer? 
Og hvorfor? 

Den tredje og viktigste fortellingen – som åpner og avslutter romanen – er lagt til Sichuan i Kina i 2098, femti år etter en global kollaps. 
Pesticider, midd, ekstremvær og uvettige dyrkingsmåter tok knekken på biene og landbruket. 

Europa og USA ligger nede med massedød, sult og fattigdom. 
Kina har klart seg bedre, med diktatorisk sentralisering og utvelgelse av «bærekraftige» områder. 

Tao arbeider med håndpollinering av trær. 
På en landlig utflukt blir sønnen hennes alvorlig skadet under mystiske omstendigheter. 
Det legges lokk på all informasjon. 
Familien får ikke se den skadede eller kanskje døde sønnen, og moren foretar en kafkaaktig «dannelsesreise» til Beijing. 
Taos historie samler romanen og gir den et virkningsfullt helhetsperspektiv. 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 

Lundes fortellerglede er slående. 
Hun skriver lettfattelig, «filmatisk» og billedrikt, med stor detaljrikdom og en god porsjon kjærlighet til sine romanskikkelser. 

«Bienes historie» kan virke som en i overkant ambisiøs tittel, men Lunde innfrir langt på vei. 
En omfattende research flyter naturlig inn i fortellingene. 
Og forfatteren går ikke av veien for å underholde! 
Her er rikelig med situasjonskomikk, personlige katastrofer og kollektiv uhygge. 
Kanskje ender litt for mange kapitler i betimelige spenningsavbrudd à la ukebladsføljetong, særlig i deler av Georges fortelling. 

Men Maja Lunde har uansett skrevet en god og viktig roman som vil vekke både glede og bekymring hos leseren. 
Kanskje mest det siste. 

ARNE HUGO STØLAN 
