I hate the white man
Det er umulig å se dette indianer-dramaet uten å tenke på vietnamesere, irakere, talibanere. 
De hvite skal alltid redde villmennene fra seg sjøl ved å gjøre dem vestlig-siviliserte. 

«Bury my heart at Wounded Knee» er mest et engasjerende drama og brennende magespyd, og det bør dere se filmen som. 
Men den er også noe mye mer. 
Det er en film om tvangs-assimilering, om tvangsfjerning av identitet. 
Hjemme der hvor du og jeg bor er den liksom-frivillig, for villmennene kan jo alltids velge å reise tilbake til slummen de kom fra og spise rotter. 
Men vil de være her, skal de snakke nynorsk og bære norske flagg syttende mai. 

OK. 
Den logikken er presset, men hvis det finnes intellektuell og emosjonell ærlighet i deg når du ser filmen, vil du føle deg som den hvite mann. 
«I hate the white man and the man who turned him loose», sang Roy Harper lenge før nordmenn egentlig visste hva en hvit mann er. 
Nå vet vi det. 

Filmen forteller om hva som skjedde etter at Sitting Bull og hans bulldozere massakrerte general Custer og gjengen hans ved Little Big Horn, en av de få guddommelige begivenhetene i amerikansk historie. 
Velmenere fikk de militante hvite med på at indianerne skulle integreres på det viset at de levde i små reservater (frie som akvariefisk) mens de døde av nye virus-sykdommer og alkoholisme. 
Handlingen forteller om hvordan Sitting Bull forsøkte å være flyktning i det nesten-arktiske Canada, men ga opp vinteren og overga seg til undertrykkelses-pedagogenes ydmykende demokratisme. 

«Bury my heart at Wounded Knee» er et sjeldent eksempel på at demokratiske idealer kan virke undertrykkende. 
Indianerne hadde et høvding-samfunn. 
Likhet ødela dem. 

Dette er en av de nydeligste filmene jeg har sett om den amerikanske indianeren, og den er ikke sentimental, den er stolt og logisk og sterk. 
Du kommer til å holde med Taliban etterpå. 
