Stor tolkningskunst av Ane Brun
Gjennom andres sanger har Ane Brun kommet opp med et av sine mest personlige album. 

De fleste artister har mer enn nok med egen musikk, og godt er det, fordi ved å tolke andres musikk blir resultatet ofte en blek kopi. 
I Ane Bruns tilfelle blir det noe helt annet, hun klarer å trekke ut essensen, gi tolkningen sin egen vri, og få frem nye vinkler og dybder i en sang. 

Sangene forvandles og fremstår ofte som om de var hennes egne. 
Dermed får du det beste fra to verdener. 
Sanger du kanskje kjenner eller aldri har hørt før fremført av denne fantastiske sangeren. 
Dernest har du muligheten til å oppdage nye sanger og artister der hun blir en kjærkommen veiviser med sitt unike øre for ordene og melodiens nyanserikdom. 

Varsomt og delikat 

Ane Brun har en egen evne til å gi hver enkelt sang hun tolker nye delikate arrangementer, slik at de fremstår som noe helt nytt. 
Hun sier selv at Leave me breathless, bestående av 14 coverlåter, er hennes mest personlige album. 

Etter å ha levd med platen over lang tid, er det lett å skjønne hva hun mener. 
Det er først og fremst en vakker hyllest til kjærligheten, lidenskapen og romantikken, men også noe mye mer. 

Som med mye av det som trigger hennes artistiske virke startet det hele med en forelskelse, og hun begynte å spille sanger for ham, overveldet av følelser som hun var. 
Romansen tok slutt, men prosjektet ble videreført. 

Hun vet hva kjærligheten kan koste, men også hvilke gleder den besitter. 
Denne erfaringen tar hun med seg, kler det hele i varsom melankoli og tilsammen forteller disse sangene en historie vi alle kan relatere til. 
En sang kan si mer enn tusen ord og Ane Brun har funnet de ordene som teller. 

Deler sin glede 

Romantikken er kledd i mange farger. 
Det er også hennes valg av låter, noen opplagte, mens andre er overraskende. 
I sistnevnte kategori kommer Foreigners «I want to know what love is». 
Hennes enkle tapning forvandler den totalt og avdekker sangens kjerne av hjertesorg og smerte. 

Mens Bob Dylans «Make you feel my love» er et mer opplagt valg. 
Her elegant og følsomt tolket. 
Det samme kan sies om Nick Caves «Into my arms». 

Etter Tom Pettys nylige bortgang er det med stort vemod man nyter hennes myke og smertefulle tolkning av «No reason to cry». 
Noen ganger stripper hun sangene ned til beinet, mens andre ganger går hun for et fyldigere lydbilde. 

Det er hennes utsøkte evne til å finne mening og følelser i låtmaterialet som igjen bestemmer hvilket stemningsbilde hun velger. 
Joni Mitchell, Radiohead, Sade, Mariah Carey og Lucinda Williams er noen av de andre hun har valgt å ta med. 

Ane Brun har sin egen, helt personlige grunn til hvorfor hun har valgt akkurat disse sangene. 
Vi som lytter trenger egentlig ingen begrunnelse, fordi hver enkelt sang oppfyller sin berettigelse. 
Når hun først skulle lage et slikt album, gjør hun det med redelighet og all sin artistiske tyngde. 
