Teateranmeldelse:«En mann ved navn Ove» 

Med varme grynt og treffsikre replikker er Ove mannen som skal varme oss i en ellers hustrig høst. 

Ove er tilbake - denne gang på scenen. 
Etter braksuksess i bokform, på film og som monolog på svensk teater, har den noe smågretne einstøingen funnet veien til en norsk scene. 

Med Sven Nordin i førersetet har vår venn funnet en utmerket forsvarer. 
Nordin spiller ut sine nyanser; er barsk og øm, forsiktig følsom og et rappkjefta petimeter. 

Det er jevnlige doser med herlig humor og ironi, krydret med rørende observasjoner. 
Det er «feelgood» i ordets beste forstand. 
Nordin styrer stødig unna alt som kan virke klissete, og leverer en halvannen time lang forestilling som muntrer og berører. 

Det som først og fremst treffer med fortellingen om Ove, er hvordan så mange aspekter ved et levd liv får plass. 
Det gjelder både i forhold til personlige relasjoner, men også i forhold til samfunnet, til en arbeidsplass, og med innlagte spark til et byråkratiske helsevesen. 
Mye av dette fremkaller humrende gjenkjennelse. 

Ove er altså en godt voksen mann som ikke kommer over tapet av sin kone Sonja. 
Som den sparsommelige og ryddige mann han er, forsøker han å finne måter å ta livet sitt på, som ikke medfører rot eller brydderi. 

Alle hans selvmordsforsøk blir imidlertid avbrutt. 
Noen - særlig i form av en iransk høygravid nyinnflyttet naborfrue - trenger gradvis inn i hans firkanta domene. 

Oves isfront-tilværelse glir over i tøvær, for etterhvert å la solstrålene slippe inn i hans liv. 
Et broket persongalleri , samt minnene om Sonja, åpner for at det faktisk kan være ganske okei å være litt grei mot andre også. 

Forestillingen er et enmanns-show. 
Dramatiseringen av teksten fungerer godt i scenisk format. 
Nordin spiller Oves naboer - venner og uvenner - med raske skift, presise detaljer og en timing i blikk, stemme og bevegelser som bare de beste komediespillerne har. 

Her snakker vi om en mann som mener at ordet langsint egentlig betyr å være prinsippfast, for så å omtale sin kone som «hun var alle mine farger»; en mann som mener at alle som kjører franske biler er gærne, og at kaffe skal være svart. 
Basta! 

Spranget mellom det rigide ytre og de såre tankene formidles med saftige replikker som rammer med skarp humoristisk snert og ørsmå uttrykk av undertrykt savn og lengsel. 

Sånn sett har Nordins Ove gjort senhøsten varm igjen. 
