Litt latter, ingen tårer for Bente
Et stykke om demens skal gripe oss. 
Det gjør "Jeg heter Bente" for sjeldent. 

Det starter veldig bra, midt i en samtale om hva var det nå han het, han skuespilleren, han som spilte i den filmen, vet du, der hun rødhårete var med, hun som var gift med — og ja, vi vet alle hvordan det er. 

I en stille scene på stranden sitter de fire venninnene og småsnakker om uvesentligheter som gir livet mening og holder vennskapet gående på felles minner og interesser. 
Der og da lover stykket meget godt, der og da vitner replikkene og smilene og kastene med hodet om teater som skal gi oss fargebilder fra et land av grå glemsel, et tåkelandskap mange av oss svinser borti, men noen - altfor mange - forsvinner inn og går seg vill i. 

Halvannen time med "Jeg er Bente" blir godt utført håndverk i Teaterhallen til Rogaland teater, ikke mer. 

Latter uten tårer 

Dessverre klarer aldri forestillingen å løfte seg til de høyder åpningen varsler. 
De fire skuespillerne leverer godt, teksten er grei, og temaet så nært at det burde gripe oss midt mellom latteren og tårene. 
Men halvannen time med "Jeg er Bente" blir godt utført håndverk i Teaterhallen til Rogaland teater, ikke mer. 
De små øyeblikkene av vâr ømhet, de stille ordene som snur situasjonen fra latter til tårer, de avslørende bevegelsene som overvelder oss og blir så mye større enn seg selv, blir altfor få. 

Antakelig handler det aller mest om teksten. 
Den handler om de fire venninnene som opplever at en av dem, Bente (Mette Arnstad), blir dement. 
Hun glemmer mer og mer, og hun blir stadig mer uforutsigbar i sine reaksjoner. 
Tidligere var hun den sterke, den pragmatiske som styrte sitt eget liv - nå går hun inn i en hjelpeløshet som føder et ustyrt sinne og grovt språk. 
Rundt henne er Marie (Marianne Holter), den 20 år yngre kvinnen som stakk av med Bentes ektemann, Hanne (Gretelill Tangen) som er mest opptatt av sine barn, og psykologen Vera (Ragnhild Hiorthøy) som gjerne vil nå den spirituelle lykke før hun forlater livet. 

Nesten for mye 

Fire ulike kvinner, fire ulike historier og fire helt ulike holdninger til livet - det er nesten underlig at de har beholdt vennskapet. 
Men det har de altså, og rundt Bentes sykdom rulles skisser av livene deres fram. 

Det burde vært nok. 
Når stykket i tillegg inviterer til debatt om aktiv dødshjelp, blir det nesten for mye - for det er i den vonde gjenkjennelsen at nerven bor, ikke i de politiskmoralske spørsmålene. 

Svein Harry Schöttker Hauge har regien, og han velger ganske trygge løsninger. 
Videobilder der skuespillerne snakker direkte til publikum er et velkjent grep. 
Det samme er det å fylle tomrommene med velkjent musikk - denne gang mest mjukjazz, ballader og taffeltoner. 
Det bidrar til å tegne bilder av venninner som dyrker det gode liv med vin og småfilosofiske forsøk på å finne de store svarene når de ikke lenger er helt unge. 

Altfor ung 

Der er Bente selv mest treffsikker når hun omtaler sykdommen sin. 
Hun er for ung til å bli dement. 
Eller yngre. 
Eller ikke helt gammel. 
Det er fint formulert, og godt framført. 

Bra er også de små blikkene som forsvinner i femte veggen når hun faller ut av her og nå, når hun mister kontakten, når hun famler seg tilbake til den virkeligheten de andre helt ukomplisert manøvrerer i. 

Akkurat der ligger styrken både i teksten og i forestillingen, og det ville vært mye kortere mellom forsonende humring og klump i halsen dersom vi hadde fått enda mer av den stille frykten som ligger i lavmælt gjenkjennelse. 

LES OGSÅ: 
