Veien fra Toten til USA er kortere enn du tror
Visegruppa Narum er blitt popband på album nummer fire. 

ALBUM: 
Du hører umiddelbart at det har skjedd noe med Narum på «Heme» - album nummer fire på fem år. 

Og det handler ikke bare om at de får en større selvsikkerhet for hvert album. 

Hver gang det er kommet et nytt abum, og det er nesten én gang i året, har jeg tenkt at de neste gang må komme seg videre. 
Hver gang er de blitt reddet av en ny omdreining her og der og den gjennomgående kvaliteten på materialet og produksjonen. 

«Heme» er friskere.Og selv om trioen har en lett gjenkjennelig stil, går de også her nye veier - enda mer i retning amerikansk musikk. 
Om de synger aldri så mye på totning. 

Mørkt og lyst 

Åpningskuttet «Brudholmen» er for eksempel en mørk affære der trommespillet til Håvar Gjestvang brått er blitt viktig. 

Trommene har i det hele tatt fått en mer framtredende plass på «Heme», men i lysere leie på den sterkt The Band-inspirerte countrylåten «Ranglefant» - med en kledelig mandolin som en viktig detalj i lydbildet. 

Kontraster 

Lystig er også «Bære du», med «Neil Young-munnspill», også den i ganske sterk kontrast til gruppas mer melankolske tidligere album. 

I nedstrippede «Skauen heme» er det bare Jon Anders Narums akustiske gitar som høres, smakfullt og langt unna alt det du har hørt fra Narum før. 
På samme måte løfter det elektriske gitarspillet hans «Blommer og kratt». 

Den minst interessante låten på albumet er den eneste du kanskje har hørt, radiosingelen «Bær på en drøm». 

Bygdepoesi 

Lars Christian Narum finsliper dikterfoten og framstår igjen som en av de fineste låtskriverne på norsk - i samme divisjon som en annen formidler av «bygdepoesi», Stein Torleif Bjella. 

Samtidig passer han på å være forsiktig til stede med et orgelspill som aldri tar for mye plass. 
Bare hør fargelegginga hans av «Vinterstid». 
På samme måte er Benediktes stemme blitt et varemerke og en signatur. 

Albumet er i salg fra mandag 17. februar. 
