Langelands kalkun
Henrik Langelands nye roman «Verdensmestrene» ligner en kalkun. 
Overfôret, men neppe flygedyktig. 

Forfatteren legger listen høyt når han allerede før handlingen begynner kan fortelle sin «kjære leser» at dette skal være første bind i en større romansyklus om fire familier i Oslo på 1980- og 90-tallet. 
Det er vel neppe grunn til å lure på om Langeland har lest Roy Jacobsens «Seierherrene» før han satte i gang. 
Omdreiningspunktet i «Verdensmestrene» er Ski-VM i Oslo i 1982, og den ikoniske hendelsen da Brå brakk staven. 

Med dette som utgangspunkt blir vi introdusert for den tolv år gamle hovedpersonen Lars Meltzer, som bor i ekte Hemingland på Oslo vest. 
Familiemiddagene i denne slekten, som løper over et uendelig antall sider, bringer tankene hen på Johan Borgens «Lillelord»-bøker. 
Og det er i grunnen ganske betegnende, for hvis det er noe denne romanen mangler så er det ekte originalitet. 
Den virker tenkt og konstruert, den drukner i en mengde utmattende og deskriptive detaljer, og fleste personene vi møter er skildret utenfra. 
Ikke opplevd innenfra. 
Særlig gjelder det foreldrene og andre voksne, de er enten pappfigurer eller rene karikaturer. 

Tre andre familiekonstellasjoner er også med i handlingen. 
Langeland er noenlunde på hjemmebane når det gjelder den kulturradikale familien til Simone Bugge Kristoffersen i Husebygrenda. 
Riktig ille blir det når han skal skrive om arbeidersønnen Remi Halvorsen fra Oppsal, og den indiske innvandrergutten Amar Singh som er bosatt på Haugerud. 
Her er klisjeene så tykke at resultatet ganske enkelt blir nedlatende. 
Best på skog 

Føy til et sosialt budskap som blir hamret inn med firetoms spiker, blytung symbolisme, pompøse metaforer og noen stivbeinte gamle AP-pamper som skal utgjøre politisk «tidskoloritt» - da begynner det å ligne en ekte kalkun. 

Men Langeland er god til å skrive om skog. 
Det skal han ha. 
