Psykedelisk melankoli
The Black Keys følger opp suksessplaten «El Camino» med et album som utfordrer og overrasker lytteren. 
«Turn Blue»Nonesuch/Warner Music 

The Black Keys har alltid hatt noe nostalgisk over seg. 
Helt siden Dan Auerbach og Patrick Carney startet Ohio-bandet i 2001 har de laget musikk med et støvete og rustent uttrykk. 
Gjennom sin moderne tolkning av bluessjangeren har de mestret å skape et følelsesmessig engasjement hos sitt stadig voksende publikum. 

Mengden av støv har dermed ikke alltid vært den samme, for i takt med duoens økende popularitet har også bandets lydbilde ekspandert. 
Det som begynte som et kjellerbasert tomannsprosjekt har utviklet seg til å bli en større og mer ambisiøs affære. 
Bandets komposisjoner, som tidligere rendyrket duoen, krever i dag flere musikere på scenen for at de skal være mulig å fremføre. 
The Black Keys skranglerock er blitt erstattet av heftigere produsert og mer stadionvennlig materiale. 

Med den relativt nylige suksessen i bakhodet er det derfor litt av en overraskelse bandet kommer med nå. 
«Turn Blue» er nemlig ikke bare bandets åttende studioalbum, men også oppfølgeren til «El Camino» fra 2011 — platen som virkelig sørget for å gi The Black Keys sitt kommersielle gjennombrudd. 
De fleste hadde kanskje forventet mer oppløftende og fengende rock fra The Black Keys nyeste utgivelse, men slik er det ikke. 

Flere av albumsporene som for eksempel «Fever» og «It’s Up To You Now» viser bandet fra sin enklere og mer tilgjengelige side, men også her har The Black Keys valgt å avansere ytterligere. 
Lydbildet er fremdeles stort og gjenkjennelig, men bandet leker og eksperimenterer mer med psykedeliske virkemidler denne gangen. 
Temposkifter og uventede avstikkere er også med på å gi låtene en berikende tyngde. 
I likhet med flere av bandets tidligere album er også «Turn Blue» produsert av Brian Burton, bedre kjent under navnet Danger Mouse. 
Produsenten har på karakteristisk vis satt sin lekende og detaljorienterte signatur på det hele. 

Sammenlignet med bandets forrige album dyrker «Turn Blue» likevel et dystrere uttrykk. 
Det er muligens en mindre fengende, men langt ifra en mindre givende plate. 
Tvert imot viser The Black Keys seg fra en sterkere og mer tankevekkende side, når de gjennom sine sørgmodige melodier stadig bryter med lytterens forventninger. 

Dristigheten merkes tidlig, allerede i albumets åpningsspor «Weight Of Love» presenteres en i hovedsak instrumental, syv minutter lang låt. 
Albumets vakreste spor «In Our Prime» viser bandet fra sin beste side, når de tar seg tid til å dvele i en herlig sammensatt masse av americana, psykedelisk rock og melankoli. 

Som helhet fremstår «Turn Blue» som en vågal utgivelse. 
The Black Keys benytter sin nåværende posisjon til å vise seg fra en mer kompleks side, og med det også utfordre sitt publikum ytterligere. 
