Halvhjertet avslutning
«Maze Runner»-trilogien startet friskt, men ender som en overlesset dusinvare. 

Maze Runner: 
Dødskuren 

Sjanger: Action / Spenning / Thriller 

Skuespillere: Kaya Scodelario, Dylan O'Brien, Walton Goggins, Katherine McNamara, Thomas Brodie-Sangster, Nathalie Emmanuel 

Regi: Wes Ball 

USA, 2018 

Lengde: 2 t. 21 min. 

Aldersgrense: 
12 år 

Det beste man kan si om den siste filmen i «Maze Runner»-trilogien er at den i det minste er litt bedre enn den forrige. 
Det er gått et drøyt halvår etter den halsbrekkende flukten i film nummer to. 
I en actionpakket åpningssekvens kaprer Thomas (Dylan O’Brian) og medhjelperne hans et tog som transporterer fanger på vei til et laboratorium. 
De får reddet passasjerene i den ene vognen, men oppdager at kompisen Minho ikke er blant dem. 
Dermed starter en farefull ferd mot denne dystopiske verdenens eneste gjenværende, fungerende by, hvor hovedkvarteret til den autoritære organisasjonen OND befinner seg. 
Her er også Thomas’ tidligere nesten-kjæresten, Teresa, som sviktet vennene sine i den forrige filmen. 
Det gjorde hun på bakgrunn av en slags utilitaristisk holdning om at det var riktig å dømme sine nærmeste til et liv i fangenskap hvor de langsomt ble torturert til døde for å redde menneskeheten fra et dødelig virus. 
Ja, det er store spørsmål som reises. 
Bare så synd at regissør Wes Ball behandler dem med harelabb. 

I stedet for å gå mer inn i alle de betente politiske temaene og de moralske valgene de ulike karakterene stilles overfor, har han laget en på mange måter uengasjerende actionfilm. 
Her dynges det på med for mye av alt. 
Filmen er så fylt av dramatiske reddet i siste sekund-scener at man blir helt utslitt, og manuset preges av en lang rekke urealistiske snarveier og løsninger, samt en god del fullstendig hjelpeløse replikker som repeteres til det kjedsommelige. 
«Vi må komme oss vekk herfra», sier de når de blir jaktet på av væpnede styrker og bygningene raser sammen på alle kanter. 
Nei, sier du det. 

Det som startet som en på mange måter forfriskende trilogi med et interessant plot, avsluttes altså med en gjennomsnittlig actionfilm som bærer preg av at man skulle bruke opp et overdimensjonert budsjett uten å ha en tilstrekkelig god story til å rettferdiggjøre alle de voldsomme scenene. 
