Sart, skjønn stil-film
Det fantastiske med denne filmen er at den ikke puster. 
Personene er som under vann. 

Alt står stille, og forventningene og mistankene blir så statiske at man nesten blir kvalt. 
Hvis Jonathan Glazer hadde klart å gi «Birth» en slutt som sa noe solid om julaften, kjærligheten, håpet og udødeligheten, ville den blitt årets mest overraskende sekserterning. 
For stilmessig er filmen perfekt. 
Og Nicole Kidman blir gjennomsiktig av bare sorg & sarthet. 

Det er underveis umulig å si om du ser en film inspirert av eksotismens syttitallsikon Dusan Makavejev eller nåtidas mystiker M. Night Shyamalan. 
Nicole Kidmans ektemann erklærer i svart bilde at han ikke tror på udødeligheten. 
Han jogger på vei hjem i et endeløst, vakkert fugleperspektiv med akademikersnø, og han dør. 
Ti år seinere skal kona hans giftes på nytt med en uggen portvinsfyr som minner om Mario Lanza og har kleisete hår. 
Da kommer en 10 år gammel gutt og sier at han er Sean, damas avdøde mann. 
Han vil ha kona si tilbake. 

Det finnes nesten ikke lys i Kidmans overklasse-familie. 
Lampettene er avviker-okre som gulsott-urin. 
Menneskene ser ut som om de ble kasta ut av James Joyces «The dead» på grunn av livløshet. 
Den rundkinna lille gutten kommer til et stillestående fellesskap av absolutt tungsinn med sitt latterlige budskap og vanvittige håp. 
Kidman er denne ukas Mia Farrow med kort guttehår og magrere bein enn Ramses II. 
Lauren Bacalls gammelmoransikt er som uthulet av termitter. 

Det er ikke lett å forestille seg hvordan noen kan lage en troverdig handling etter at et barn har erklært seg som gjenfødt ektemann. 
Men «Birth» fastholder sin historie i en genial balansekunst. 
38 år gamle Glazer ser ut som en amerikansk OL-svømmer, men han tenker som et spøkelse. 
Når rein livløshet driver en film framover, da har noen vært flinkere enn de bør få lov til. 

Kidmans aseksuelle nysgjerrighet overfor ti-åringens kropp er uproblematisk og smakfull. 
Det finnes ingen pedofile forundringspakker i denne filmen, så noen Makavejev-etterlikning er den nok ikke. 
«Birth» forteller kanskje mer om samtidas hurtigvoksende behov for noe å tro på, en absolutt trøst, en djup og pålitelig troverdighet, et spørsmål som overgår alle de lettvinte svarene som vi aldri ba om. 
Så dette er kanskje julefilmen. 
En gutt blir født. 
Hvor kommer han fra? 
Kanskje fra det gigantiske behovet for et håp? 

Glazer har skrevet sammen med Jean-Claude Carriere og Milo Addica, og de trøbler med slutten. 
Den er vakker, men den snyter. 
Uoppklarte mysterier har vi sannelig nok av. 
