Unreal II
Etter fire år er oppfølgeren til Unreal i butikkene, men de som trodde at dette vil bli årets spill, må belage seg på en liten skuffelse. 

Vi skal ikke legge skjul på at Unreal II er et av de spillene vi har gledet oss aller mest til den siste tiden. 
Kombinasjonen av en skikkelig historie, futuristisk setting og revolusjonerende spillbarhet hørtes meget lovende ut. 
Selv da utviklerne annonserte at det ikke skulle følge med noen flerspillermuligheter var vi ubekymret - enkeltspillerdelen skulle jo være så bra 

LES OGSÅ: 

Og det er klart høye forventninger gjør at det er lett å bli skuffet. 
Dette er delvis problemet med Unreal II  det er et solid spill, men ikke så bra som vi håpet. 

Men la oss begynne fra starten: 
Det første Unreal-spillet (1998) var et meget suksessrikt førstepersonsspill, som imponerte med utrolig grafikk, mange spennende øyeblikk og god historie. 
Spesielt begynnelsen på spillet var ekstremt bra, med flere skriptede sekvenser som for alltid vil bli husket som noe av det mest spennende i spillhistorien. 
Unreal ble etterfulgt av det ekstremt gode multiplayerspillet Unreal Tournament, som også fikk en noe mindre spektakulær oppfølger i fjor. 
Og nå er altså tiden kommet for den virkelige etterfølgeren, Unreal II. 

På utkanten av universet 

Det hele begynner med en introduksjon av vår hovedperson, John Dalton. 
Dalton er en tøff ex-marinesoldat, som er blitt degradert til å patruljere et avsidesliggende område av rommet, noe han selvsagt ikke er helt fornøyd med. 
På hans trofaste skip, Atlantis, får han selskap av vakre Aida, teknikeren Isaak og NeBan, en dyktig, utenomjordisk pilot, hvis merkelige tolkning av det engelske språk tilfører spillet en humoristisk vri. 

Mellom hvert oppdrag får du tid til å bevege deg fritt rundt Atlantis, ta en prat med besetningsmedlemmene og bli briefet om kommende oppdrag. 
Interiøret på Atlantis er ikke spesielt interessant, men det er i hvert fall en fin avveksling fra de voldsomme kampene på bakken. 

Vi skal ikke avsløre for mye av plottet i spillet, men det hele dreier seg om en rekke mystiske artefakter som er blitt funnet på diverse planeter rundt om i universet. 
Flere jordiske fraksjoner, samt fremmede raser, er ute etter disse, og det er ditt oppdrag å finne dem alle og finne ut hva de skal brukes til. 

Historien er ikke akkurat revolusjonerende, men involverende nok til å holde deg interessert. 
I tillegg dukker det opp en del overraskelser, og avslutningen er definitivt ganske storslått og dramatisk. 
Det meste av informasjonen om hva som foregår får du gjennom samtaler med dine venner på Atlantis  selve oppdragene begrenser seg til action, med lite rom for utforsking. 

Selve oppdragene tar deg fra planet til planet, og her er det rom for en del variasjon, men også uutnyttede muligheter. 
De fleste oppdragene starter utendørs og gir deg en vakker oversikt over den aktuelle planeten. 
De har også en tendens til å ende opp i trange, og ganske kjedelige korridorer. 

Ensformig? 

Det største problemet med Unreal II er nettopp det at spillbarheten ikke skiller seg nevneverdig fra ting vi har sett tusen ganger før. 
I følge diverse forhåndsomtaler og intervjuer med utviklerne skulle spillet by på en virkelig revolusjonerende opplevelse, men det er ikke tilfellet. 
I bunn og i grunn er det vanlig 
skyt alt som rører seg, finn artefakt, løp av gårde-mentalitet som gjelder. 
Det er variasjoner, ja, men ikke nok til å revolusjonere sjangeren. 

Blant elementene som faktisk er litt utenom det vanlige, er økt interaksjon med dine allierte 
 du kan gi ordre til medsoldater og ha diskusjoner med besetningsmedlemmer. 
Dette er selvsagt ikke noe nytt, men i alle fall ikke noe vi finner i alle førstepersonsspill. 
En annen ting som er interessant er at du flere ganger blir plassert i defensive situasjoner. 
Du må sette opp sperringer, utplassere soldater og forsvare for eksempel skipet ditt mens det utføres reparasjoner. 
Dette fungerer temmelig bra. 

Vi ser at utviklerne flere ganger prøver virkelig å variere spillbarheten og innholdet i oppdragene, men bortsett fra noen unntak er Unreal II bare et godt, men standard førstepersonsspill. 

Brettene er generelt ganske gode, men ender som sagt alt for ofte i noe kjedelige innendørsarealer. 
Det er likevel mye godt brettdesign i spillet, spesielt mot slutten, da du får noen virkelig gode oppdrag. 
Begynnelsen er også stilig, med flere skriptede sekvenser som minner mye om det første Unreal-spillet. 

Planetene vi besøker varierer fra snø-, ørken og jungellandskap, til heftige byer konstruert av en mystisk rase og en planet som egentlig er en enorm, levende organisme, og som du får oppleve både fra ut- og innsiden. 

For mye våpen 

I de første brettene kjemper du først og fremst mot aliens, blant annet vender de alltid hyggelige Skaarj-krigerne fra det første spillet tilbake. 
Disse er i grunn ganske dumme, og det er ikke spesielt problematisk å bli kvitt dem. 
Senere møter du på noe mer intelligente menneskelige soldater, som gjør forsøk på å utnytte dine svakheter. 
I tillegg må du hanskes med noen bosser, men disse krever ikke noen spesielle strategier. 

For å kunne motstå disse tøffingene, får du et ganske overveldende utvalg av våpen, både av den mer tradisjonelle sorten (granatkaster, maskinpistol, sniperrifle og lignende), og noen mer spesielle skytere du stjeler fra de forskjellige rasene. 

Vi synes det etter hvert ble litt mange våpen å velge mellom, særlig når du egentlig kommer ganske langt bare med den vanlige maskinpistolen. 
Men for de som er glad i firepower har Unreal II mye å by på. 

Spillbarheten oppsummert 

Selv om vi stort sett hadde det gøy da vi spilte gjennom Unreal II, er spillet som nevnt ikke mye så mer enn et vanlig førstepersonsspill. 
Det er mange bra elementer der, en del gode ideer og spennende øyeblikk, men alt i alt ikke så mye vi ikke har sett før. 

Det største problemet med Unreal II er at det er for kort. 
Det tok oss ikke mange timer før vi var ferdig med spillet, og da er det ikke mye igjen å hente. 
Du kan kanskje spille gjennom det på nytt på høyere vanskelighetsgrad, men det er det. 

Men grafikken da? 

Et element av Unreal II som vi har bare godord å si om, er den nydelige grafikken. 
Motoren spillet bygger på, er den samme som fjorårets Unreal Tournament 2003, men nå er det hele enda mer detaljert, fargerikt og fullt av effekter. 
Spillet er uten tvil det vakreste på markedet akkurat nå, selv om bildet vil nok endre seg den dagen Doom III kommer ut. 
Spesielt utendørsarealene, de fantastiske flammekastereffektene, eksplosjonene og røykeffektene imponerer. 
Som teknisk demo er Unreal II perfekt. 

Alt dette har imidlertid sin pris, og spillet krever virkelig en skikkelig maskin. 
Vi anbefaler noe i overkant av 2 GHz-prosessor, 512 MB RAM og et dyrt grafikkort hvis du vil se Unreal II fra sin beste side. 

Verdt pengene? 

Unreal II er ingen revolusjon, og det er ikke den nyskapende førstepersonsopplevelsen vi trodde vi kom til å få. 
Spillet er imidlertid solid, spennende underholdning  som varer alt for kort. 
Vi skulle virkelig gjerne sett flere brett og muligheter til å spille videre på nettet. 
Slik som det er nå, er 500 kroner ganske mye penger for et spill du nyter i 10 timer, og deretter setter på hylla for godt. 

Vil du ha et førstepersonsspill med virkelig god historie og bedre spillbarhet, anbefaler vi for eksempel No One Lives Forever 2. 
Vil du holde deg innenfor science-fiction-sjangeren, er Halo på XBox definitivt bedre  og snart kommer den på PC også. 
Hvis du har spilt alle disse, og absolutt må ha et nytt førstepersonsspill, kan du for all del satse på Unreal II  men det finnes bedre titler der ute. 
