Finske sukkerspinn-rockere
HIM maler med vannfarger - men med for mye vann og for lite farge. 

|||ALBUM: 
Ville Valo og hans finske kumpaner har spesialisert seg på ulykkelig kjærlighet. 
En ekspertise som har som har gitt dem horder av tilhengere både i hjemlandet, USA og i sær England. 

Tristesse er lett omsettelig, men det vil være litt for enkelt å skylde utelukkende på hjertesmerteaspektet når man skal forklare bandets suksess. 

BredbeintKatalogen har riktig nok vært ujevn, men har likevel bydd på nødvendige mengder melodisterke semiballader, gratinert i smaksrikt keyboardkrydder og velkalibrerte Valo-fraser til at HIM-karriereren har vært i stadig ekspansjon. 

Låter som «Rip Out the Wings of a Butterfly» og «Burried Alive By Love» er gode eksempler på hvordan overnevnte bestanddeler har skapt bredbeint og fengende sukkerspinnrock med appellnedslag et sted mellom Depeche Mode og Nine Inche Nails. 

Dessverre kommer ikke disse grepene helt gjennom på «Screamworks». 

Tross uttallige gjennomlyttinger, er det minimalt som fester seg etter endt lytt. 
Det blir litt som å male med vannfarger med for mye vann og for lite farge. 

RepeterendeMelodiene sklir over i hverandre og blir utydelige, mens Valos bilder om maktesløshet og hans tilnærmet sadomasochistiske forhold til kjærlighetstrøbbel og lengsel føles repeterende og blasse. 

«In the Arms of Rain» drar HIM langt inn i 80-tallets synthtåke med melodlinjer som ligger faretruende nær Hot Butter-klassikeren «Popcorn». 
Da er fusjonen av Kraftwerk-minimalisme og store gitarvegger på «Heartkiller» langt mer tiltalende. 

HIM trår heller ikke veldig feil på den avmålte «Acoustic Funeral» eller temposterke «Like St. Valentine». 

Merkeligere ting har skjedd enn om «Screamworks» skulle løfte HIM ytterligere et par steg på karrierestigen. 

Men dømt ut ifra bandets egen målestokk, er platen verken oppe blant de beste eller nede ved de svakeste. 
