Et effektivt drap på all lyst til å le
Til deg. 
Fra fire norske komikere. 

TV: 
Et eget TV-program med imitatoren Rune Andersen, standuperen Jonas Kinge Bergland, go'blunkeren Sturla Berg Johansen og jovialitetsbegavelsen Tommy Steine - det må jo bli morro, det? 
Eller? 

Nei, ikke nødvendigvis. 
Ikke når en programskaper tenker at komikere som er komiske, det har folk sett før. 
Og istedet velger å fokusere på komikere når de er på sitt sureste, mest kranglete, usjarmerende og regelrett ekle - alt annet enn morsomme, igrunn. 

Foranledningen til at denne oppkonstruerte firerbanden i det hele tatt var å finne i samme turnebuss deler av fjoråret, er enkel og ikke engang forsøksvis kamuflert i «Komikameratene»: 
Elina Krantz, leder av Norges største bookingbyrå for komikere, trenger en ny blockbuster av en forestilling på sitt showhus på Aker Brygge og har slukt Steines ide om en slags moromann-variant av Gitarkameratene med søkke og snøre. 

Dama har ikke blitt komi-Norges mektigste uten grunn, og når Steine og kompani samles på et konferansehotell for å koke opp ett eller annet å levere på scenen, er billettene allerede solgt. 

At kjemien mellom de fire stjernene på dette tidspunktet har en pH som tangerer saltsyre er det som skal fungere som spenningsdriver i dokusåpen om prosjektet. 
Sturla er «skeptisk». 
Jonas vil bli «mer synlig». 
Rune sier rett ut at Krantz har presset ham til å bli med. 
Tommy Steine oppfører seg dårlig mot hotellbetjeningen. 
For øvrig sitter alle på et møterom og drikker kaffe, ser på laptoper og syter over hvor lite morsomme de andre tre er, mens Elina Krantz presser fram en krampaktig latter når noen i korte glimt utviser små tegn på kreativ prosess. 

Konklusjon: 
Selv ikke dokusåpens virkemidler kan gjøre gull av gråstein. 
Og den som har bodd under en stein og tror tilblivelsen av noe morsomt er like morsomt som sluttproduktet, må tenke om igjen. 
Helst både en og to ganger. 
