Ray Davies:Drømmen om Amerika 

Akkurat da løpet virket å være kjørt, har 72-åringen funnet formen igjen. 

Ray Davies: 
"Americana" (Sony) 

Med et riff skrevet for evigheten, brant The Kinks og "You really got me" seg inn i rockehistorien . 
Året var 1964, og de neste ti årene leverte London-bandet en serie klassiske album. 

Man kan krangle om når forfallet satte inn, men fra midten av 70-tallet handlet det mer om enkeltlåter enn gjennomførte plater. 
Da brødrene Ray og Dave Davies skilte lag i 1996, kunne uansett The Kinks se tilbake på en imponerende sangkatalog. 
Den beste av dem alle, vil noen hardnakket hevde. 

Alene har Ray Davies ikke klart å matche glansdagene. 
Kanskje fordi solodebuten kom så sent som i 1985. 
Eller kanskje fordi han trengte broren å bryne seg på. 

Gjengen han har hentet inn denne gangen, gjør i hvert fall ikke tingene verre. 
The Jayhawks er noe av det bedre USA har å by på, selv uten sentrale Mark Olson. 

Opptakene er gjort i Konk Studio i London, grunnlagt av The Kinks i 1973. 
Selv om Davies har holdt seg hjemme i England, handler platen om USA. 
"Americana" var også tittelen på selvbiografien utgitt for fire år siden, med en oppfølger underveis. 

Sangene beveger seg fra Kinks' første, famlende forsøk i det lovede land fram til utsolgte stadioner, pluss Davies' år i New York og New Orléans. 

Drømmen er det første vi møter, i tittelkuttet "Americana": 

I wanna make my own where the buffalo roam 

In that great panorama 

My baby brother and me in the land of the free 

Americana 

Dette kunne lett blitt en pinlig start, men Davies omfavner den rørende naiviteten mens The Jayhawks pakker sangen inn i all den americana du kan ønske deg. 
Og uskylden tok definitivt slutt da han ble skutt i beinet av en veskenapper i New Orléans i 2004. 

Har Davies omsider klart å lage et solid soloalbum? 
Jammen har han det. 
Sangen "The deal" reflekterer varmen han utstrålte for så mange år siden, og "Poetry" tar flørten med glamrocken videre. 
Selv om sangen ligger nærmere Steve Harley og Ian Hunter enn The Kinks, passer den Davies. 

På saktegående "Message of the road" begynner jeg å lure på om løpet likevel er kjørt, men sangen reddes ved at Karen Grotberg overtar vokalen midtveis. 
Hun er en ofte oversett del av Jayhawks, skjult i skyggen av kivingen mellom Olson og Gary Louris. 
Hun gjør et nytt innhopp på music hall-pregede "A place in your heart", like velkommen der. 

"The mystery room" smaker av den amerikanske musikken som vekket The Kinks til live, før de raskt ble mer engelske enn noen. 
Så engelske at amerikanere skydde dem, før de slo om til amerikansk stadionrock i senere år. 
Da var det engelskmennene som ignorerte dem. 

"Rock 'n' roll cowboys" og dens intro "Silent movie" er et varmt minne om tidligere New Orléans-nabo Alex Chilton og andre pionerer. 
Et blikk i speilet er på sin plass: 

Your time's passed 

Now everyone asks for your version of history 

Do you live in a dream, or do you live in reality 

"Change for change" låner fra sumpblues, mens "The man upstairs" innledes med noen strofer fra "You really got me". 

"I’ve heard that beat before" snuser på Tom Waits før Davies gjør den til sin, mens "A long drive home to Tarzana" er av det myke slaget. 
Allsang-rockende "The great highway" sitter som den skal. 

"The invaders" handler om trøbbelet med amerikanske immigrasjonsmyndigheter i 1965: 
Hey, punk, you a boy or a girl? 

Ray Davies ender med trauste "Wings of fantasy", bare for å ha noe å forbedre til neste gang. 

Beste spor: 
"Americana", "The deal", "Poetry", "The great highway", "Rock 'n' roll cowboys", "The great highway". 
