En springskalle mot Satan
Nydelig. 
Jeg hadde egentlig gitt opp å få høre militant latin igjen, så tilspissa og elokvent at den skinnbarlige må forlate naken kvinnekropp for å vende tilbake til internett-bloggen sin. 
Da kom Nicolas Cage. 

Det er litt synd at jeg må røpe hva «Season of the witch» handler om, for den starter som en uskyldig speidertur for korsfarere på midten av 1300-tallet. 
Men da Cage og hans venn Ron Perlman oppdager at de faktisk har slått i hjel kvinner og barn, deserterer de fra Guds Afghanistan-styrke og vil reise hjem. 

Dessverre skjer det samtidig med Svartedauen. 
Derfor blir de fanga av Kaptein Kvarme og Katolikkgjengen hans, og så må de ledsage en jentunge av Twilight-størrelse til klosteret der munkene driver med boka. 
Hun er tydeligvis ei frisk og sterk idrettsjente med enarmsløft av tenåring, så vi kaller henne Marit. 
Med på reisen kommer en altergutt, en slags Bieber med krøllehår, og han er både uregjerlig og kvikk, så vi kaller ham Petter. 
Det blir Kollen-tåke før de kommer til klosteret i Severac, og frelserne må ha tatt like lang tid som svensker, for munkene er allerede døde. 

Det er da det skjer. 
Jernsprinklene i heksas rullebur begynner å gløde. 
Da skjønner vi at hun ikke er ei vanlig Snåsekjerring, men faktisk tilhører det gamle laget som kjempet mot Max von Sydow den gang han stilte opp i VM for vannviftere og magimessere. 

«Vi trenger mer vievann.» 
O yeah. 
De ville også hatt mye igjen for et mobilkamera. 

Nå må jeg røpe igjen, for en av de minneverdige scenene i denne skrudde satangrøsseren er da Perlman forsøker å ta Djevelen med springskalle. 
Bønder har aldri vært skuggaredde. 
Ikke før de ble med i en Stoltenberg-regjering. 

Vi tror at Svartedauen forsvant av seg sjøl fordi virusene ble slitne. 
Men pesten forsvant fordi det finnes ei hellig bok som kurerte den. 
Når boka omsider blir digitalisert og lagt på Kindle, blir vi aldri forkjøla mer. 
Og Marit og Petter får det fint. 
