Imaginære flammer
Det er lettere å forestille seg drager enn å innbille seg at denne Las Vegas-kvartetten er en god avslutning på årets Hovefestival. 

Imagine Dragons på Hovescenen, Hove 

Publikum: ca. 8000 

Aktuelt album: 
«Night Visions» 

Uansett vær eller tidligere lineup, har Hove en sterk tradisjon med å avslutte med et pang. 
De tre siste årene har Hovescenens aller siste konsert, uten unntak, ledet opp til steketilstander med dunkingen fra Deadmau5, Skrillex og Calvin Harris som festivalpunktum. 

Las Vegas-bandet Imagine Dragons, som årets siste minne, er en skivebom. 

Vi snakker arenarock av den mest anonyme sorten. 
Altså, Dan Reynolds og gjengen gjør, til tider, det beste de kan med den dølle katalogen de har opparbeidet seg, men beveger sjelden de cirka 16000 føttene i publikum mer enn svak tramping til takten. 

I utgangspunktet låter Imagine Dragons allerede som en kastrert utgave av The Killers, eller Coldplay på «Demons» - live er de på sitt verste en pretensiøs kanalisering av Safri Duo. 
Unødvendige mange trommeslag, fra en helt gjennomsnittlig trommis, fungerer som en kjipere tålmodighetsprøve enn reklamesnutter på YouTube som ikke er mulig å skippe. 
Ikke for å nevne de intetsigende gitarsoloene. 

En sår intro om en venn som døde av kreft i en alder av 17 år, gir «Thirty Lives» en konkret følelsesknagg som burde gjøre det lett å la seg rive med. 
Det er også den eneste låten som tilsier at Reynolds har noe å gjøre foran en mikrofon. 
Men publikum er naturlig nok uengasjerte og snakker heller til sidemannen. 
«The River» minner forferdelig om snorketilstandene fra Kings of Leon på samme scene i fjor. 

Åttende låt ut, «On Top of the World», er en generisk, men festlig søtsak i forhold til resten av materialet, og er den første låten som genererer genuin jubel fra publikum, men etter den er det kun en av deres egne låter igjen - og sannsynligvis den eneste låten brorparten har dukket opp for, nemlig den dubsteppete og enerverende monsterhitten «Radioactive». 

Men de ender seansen der. 
Jeg vet ikke om det er selvinnsikt eller en manglende tiltro til eget materiale, men Reyonlds og co kommer tilbake på scenen for å gjøre en slapp versjon av Blurs «Song 2». 

Når de selv ikke har troen på sin egen låt som klimaks, er det en god indikasjon på at denne konserten ikke er noe som er verdt å huske på dagen etter. 

Hva kan man si. 
Noen ganger skulle man virkelig ønske at det som skjedde i Vegas ble igjen der. 
