Teateranmeldelse:Poesi og gru i fin balansegang 

Meningsfullt om valget mellom å vende ryggen til eller engasjere seg i menneskelig elendighet. 

Hvorfor dør det bengalske neshornet en natt i dyrehagen? 
Av kulde, hjemlengsel, ensomhet – eller kanskje av sorg? 
Ser den noe på den andre siden av gjerdet som den ikke kan leve med? 

Utenfor konsentrasjonsleiren Buchenwald ved Weimar bygget leirkommandanten Karl-Otto Koch en dyrehage til forlystelse for offisersfamiliene og deres barn. 
Hans kone 
Ilse var for øvrig den som pyntet opp sitt luksushjem med lampeskjermer av hud fra jøder. 

Denne dyrehagen er åsted for tyskeren Jens Raschkes poetiske parabel Kva nashornet såg, et verk han fortjent fikk den tyske barneteaterprisen for i 2014. 
Tyskland er det eneste landet som har tatt et generaloppgjør med sin nazistiske fortid. 
Raschke fortsetter arbeidet for vår tid. 

En slags krimgåte 

Alt ses fra dyrenes synsvinkel. 
Hvordan stiller de seg til det som foregår på den andre siden av gjerdet, der de ser pinnetynne barn bli drept, og støvler med makt drepe dem. 

Noen lukker øynene, noen avviser det hele, noen er bare opptatt av å overleve selv og ikke blande seg i noe, noen tilpasser seg, alle vender seg gradvis til situasjonen. 
Til den treffer dem fysisk. 
Men neshornet dør av seg selv en natt. 
Hvorfor? 

Avdekningen av hva som skjer på den andre siden av gjerdet, blir som en engasjerende krimgåte. 
Dyrehagen, som mangler en attraksjon etter neshornets død, henter inn en bjørnunge. 
Han er revet bort fra mamma og søster, og er helt alene i verden. 
Full av savn leter han etter dem i stjernebildene, Store Bjørn og Lille Bjørn. 

Han begynner også å stille spørsmål. 
Ubehagelige spørsmål, som hvorfor dreper de barn der borte, og hvor er fuglene? 
Som en ufrivillig detektiv avslører han gradvis sannheten. 
Vantro stirrer han med vidåpne øyne. 
Og han forstår at når dette kan skje, er ingen noen gang trygge. 

Dyktige skuespillere 

Grusomhetene vises aldri direkte, selv om enkelte skildringer er det – i poetisk form. 
De representeres gjennom et par barnesko, noen kofferter, noen lekedyr og et leketog, et vakttårn og piggtråd projisert mot i bakveggen. 

I forgrunnen spiller fire skuespillere en rekke forskjellige dyr på underfundig vis og med like mange dialekter, og dyrenes synsvinkel skaper både en nødvendig avstand og en medfølende nærhet. 
Paul-Ottar Hagas bjørn, mer og mer måpende i møte med det ufattelige, Charlotte Frogners deilige murmeldyr og ekorn, Ellen Birgitte Winthers og Jonas F. Urstads bavianer («Her er de snille med dyra, så lenge vi ter oss»). 

Verst for voksne 

Og slik er det faktisk mulig å fremstille nazistenes utryddelsesleirer. 
Det er nok verre for voksne å se dette stykket. 
Voksne kjenner (eller bør iallfall kjenne og akseptere) sannheten om leirene og bestialitetene som ble utført der. 
Voksne kjenner også samtiden. 

Barn forholder seg mest til det de ser og hører der og da, uten forhåndskunnskap og uten de historiske svart-hvitt- bildene allerede inngravert på netthinnen. 
Teatret inviterer for øvrig til verksted for skolebarn slik at de får behandlet sine inntrykk forsvarlig og stilt sine spørsmål. 

Ivar Tindberg har skapt en meningsfylt forestilling som forhåpentlig kommer til å nå mange. 
Her er ingen store fakter, intet føleri. 
Poesi og virkelighet balanserer. 
Musikken er uvanlig diskret; noen toner fra et rekviem, litt tivolimusikk når hagen åpner på søndagene, og Vera Lynn til slutt – med et litt illevarslende «We’ll meet again». 

Anmeldelsen er skrevet på grunnlag av generalprøven. 
