En veisperring på «Thunder Road»
Derfor er «Darkness On The Edge Of Town» 
Springsteens mørke mesterverk. 

BOKS: 
I låten «Thunder Road» følger vi hovedpersonen og hans energiske, nesten desperate kamp for å overbevise kjæresten Mary om at det eneste riktige er å flykte. 

Vekk fra hjembyen, den klaustrofobiske, trangsynte, nitriste taperbyen. 
Det er eneste vei til et liv som kan bety noe. 

Bare hun hopper inn, kan de rulle ned bilvinduene, la vinden ta tak i håret, kjenne nattas magi. 

Men de har ingen tid å miste, dette er siste sjanse. 
Bare de kommer seg av gårde, vil alt bli bra. 

Artistdefinerende 
Dette sprengromantiske, optimistiske og eskapistiske tablået er sammen med tittelsporet fra «Born To Run» et av de virkelig artistdefinerende øyeblikkene på albumet som gjorde Bruce Springsteen til superstjerne. 

«Thunder Road» er en vidunderlig låt på mange plan, men dens håpefulle naivitet er også påtrengende og ubehagelig. 
Den Amerikanske Drømmen destillert ned til fem minutter med ungdommelig dårskap og ansvarsfraskrivelse. 

Da Springsteen etter et par år med kontraktsproblemer, rettssaker og eksistensialistiske grublerier bestemte seg for å forme sin fjerde plate som et strengt, stramt og relativt hitfritt konseptalbum, satte han i praksis opp en veisperring på «Thunder Road». 

Han sendte Mary og kjæresten tilbake til taperbyen, tilbake til et liv fylt av arbeid, arbeid, arbeid, hverdag, rutine, ikke nødvendigvis i fattigdom, men i klar mangel på noe nivå av rikdom og den frihet det medfører. 

Et vendepunkt 
Denne perspektivforskyvningen er altså et helt sentralt vendepunkt for hele Springsteen-karrieren, og gjør «Darkness On The Edge Of Town» til en så viktig plate i diskografien hans at den virkelig fortjener bautabehandlingen den nå får i formidabelt utvidet boksformat. 

Originalalbumet er remastret, ledsaget av et dobbeltalbum («The Promise — The Lost Sessions») med materiale spilt inn i samme epoke, den ypperlige dokumentarfilmen «The Promise» (om innspillingen av albumet) og ytterligere tre disker med filmet arkivmateriale. 
Blant annet en herlig konsert fra 1978 og en overraskende god gjennomspilling av «Darkness»-albumet fra 2009. 

Blandet fornøyelse Mens «The Promise»-dokumentaren er en tidvis rørende høytidsstund for Bruce-fans og et fascinerende innblikk i Springsteens rigorøse arbeidsmetoder under innspillingen, er det «nye» albumet «The Promise» en mer blandet fornøyelse. 

Ingenting i veien med låtene som sådan — kvaliteten på dem er nesten uhørt med tanke på at det meste ble lagt rett i skuffen eller rundhåndet delt ut til andre artister. 

Men som historisk dokument har den, ikke minst for oss som har et nært forhold til bootlegversjonene av alle disse sangene, begrenset verdi. 

Retusjert Opptakene er så mye pyntet på og retusjert i ettertid at mange av de uttalte «dogmene» som dannet grunnlaget for «Darkness»-albumets sound og konsept direkte motarbeides. 

Fiolinen på den nye versjonen av «Racing In The Street» er for så vidt fin, men den har ingenting der å gjøre. 

Strykerne som blåser opp praktverket «The Promise» er helt unødvendige. 

Og Springsteen anno 2010 har en stemme som låter helt annerledes enn i 1978, hvilket medfører en besk ettersmak av revisjonisme og misforstått perfeksjonisme. 

Dette til side, er «The Promise» lett den friskeste samlingen Springsteen-musikk i dette årtusenet, ny eller nygammel. 

Det perfekte album 
Og langt viktigere: 

Albumet «Darkness On The Edge Of Town» i seg selv er perfekt. 

Uhyre deprimerende i all sin innestengte desperasjon, aggresjon og håpløshet, men samtidig med en enorm samvittighet, og med ømhet, empati svøpt rundt de harde, grå realitetene. 

«Sint, rebelsk, men voksen», som Springsteen beskriver det i «The Promise»-filmen. 

Punk og country I forkant av innspillingen fylte Springsteen på inspirasjonslageret sitt med John Steinbeck-romaner, «Taxi Driver», punksingler og countrymusikk. 

Lyden endte opp som skarp, hard, nesten helt uten romfølelse, som for å understreke tematikken i tekstene. 

Dette følelsesregisteret gjenspeiler seg musikalsk: den skjærende, metalliske gitarlyden og anspentheten i «Adam Raised A Cain» og «Candy's Room» i kontrast til den resignerte tonen i «Something In The Night» og «Factory». 

Den modne, oppglødde opprørstrangen i «Badlands» og «The Promised Land» i kontrast til den sjelfulle aggresjonen i tittelsporet og ikke minst den varme, dvelende eksistensialismen og samvittighetskvalene i «Racing In The Street»: 

«Some guys they just give up living And start dying little by little, piece by piece Some guys come home from work and wash up And go racin' in the street» 

Arbeiderklasse-USA 
«Springsteen hadde brukt mesteparten av sitt unge liv til å rømme fra arbeiderklasse-Amerika, bare for å finne ut at han forble et produkt av arbeiderklassen», skrev Dave Marsh i sin Springsteen-biografi «Born To Run» allerede i 1979, året etter at «Darkness On The Edge Of Town» ble gitt ut. 

Selv har Springsteen uttalt at han som nyslått superstjerne følte et ansvar for ikke bli korrumpert av suksessen og glemme hvor han kom fra — og alle menneskene som var igjen der. 

Mennesker som forble statister stuet bort i et hjørne på rekvisittlageret for den store oppsetningen av «Den Amerikanske Drømmen». 

Modningsprosess I «The Promise» knytter Springsteen selv dette opp til sin egen modningsprosess: 

- «Darkness» er en meditasjon over din framtidige plass i samfunnet, en meditasjon over hvem og hvor du skal innta denne plassen, sier han et sted i filmen. 

Og han knytter dette opp mot det å leve «et liv med begrensninger og kompromisser» — kort sagt voksenlivet. 

Der ligger også arbeidslivets paradoks, ifølge Springsteen: at du får livet fra et sted som også stjeler så mye av deg. 

En lengre fortelling Uten «Darkness», ville Springsteen lett kunne forblitt i en slags tyggegummiboble av livsbejaende, Phil Spector-inspirert rockmusikk, 60-tallsnostalgi, opprørstrang og svermerisk romantikk. 

I stedet satte han tonen for en lengre og mer grublende beretning om kårene for den amerikanske mannen i gata. 

En låt som «Independence Day», seinere et at høydepunktene på albumet «The River», ble skrevet og spilt inn for «Darkness», men lagt til side fordi den beskrev «han fyren fra Darkness» på et seinere punkt i livet. 

- Jeg var aldri en visjonær slik som Dylan, jeg var ingen revolusjonær. 
Men jeg hadde en idé om en lengre handlingslinje, der du kunne ta det jeg holdt på med og skape en lang, følelsesmessig fortelling med en egen dybde, sa Springsteen til den engelske avisa The Guardian tidligere i høst. 

Instinkt og intelligens 
- Man bruker sitt artistiske instinkt hele tiden, du styres av hva som føles riktig og ikke. 
Men den artistiske intelligensen utvikler seg over tid. 
Den kan være et ess i ermet lengre fram i karrieren, sier Bruce Springsteen i «The Promise». 

Og han har selvsagt rett. 

Uten «Darkness» — ingen «Nebraska», ingen «Born In The U.S.A.», ingen «Tunnel of Love», ingen «The Ghost Of Tom Joad». 

Alle plater som har hjulpet Springsteen med å opprettholde status som en viktig amerikansk stemme, også litterært. 

Sannere historie 
Men låtene på «Darkness» blir også en mer meningsfull og kanskje sannere fortelling om menneskene i «Thunder Road» enn den Springsteen var i stand til å fortelle i 1975. 

Som det heter i «Badlands»: 

«Talk about a dream, try to make it real. 
You wake up in the night with a fear so real. 
You spend your life waiting for a moment that just don't come.» 

Drømmer er drømmer, men realitetene er det vanskelig å løpe fra. 

Og det er det «Darkness On The Edge Of Town», i all sin stemningsmettede kompleksitet, i bunn og grunn handler om. 
