Lever ikke opp til tidligere bragder
David Crosbys første soloalbum på 21 år mangler de gode låtene. 

ALBUM: 
43 år etter solodebuten «If I Could Only Remember My Name» - og 21 år etter forrige album - er David Crosby (72) igjen albumaktuell. 

Musikalsk kan det virke som om tida har stått stille. 

Crosby, Stills & Nash 

Crosby var ikke noen stor bidragsyter til The Byrds eller Crosby, Stills & Nash (& Young) på låtsiden, men vil for alltid bli husket for låten «Almost Cut My Hair». 
Hans «Long Time Gone» gjør også nytte som ikonisk hippie-låt. 

På «Croz» har han igjen fått med seg James Raymond, sønnen han i sin tid adopterte bort. 

I 1998 utgjorde de sammen med Jeff Pevar trioen CPR, som ga ut ett album. 
På 2000-tallet fant Crosby og Graham Nash tilbake til hverandre, og etter hvert slang Stephen Stills seg med også. 
I 2005 dukket alle tre opp på Norwegian Wood. 

Knopfler og Marsalis 

På «Croz» har Raymond skrevet flere av sangene, noen av dem sammen med Crosby. 
Tekstene må karakteriseres som noe svevende. 

På gjestesiden finner du folk som gitarist Mark Knopfler og trompetist Wynton Marsalis på et par låter. 

Crosby kan fortsatt passere som «lyden av California», med fine harmonier som kan høres som et lite ekko av Crosby, Stills & Nash. 
Men «Croz» er et ujevnt album som blir mindre og mindre interessant etter hvert som låtene glir nesten umerkelig forbi. 

God start 

Det er akkurat som om futten går ut, etter en god start med «What's Broken» (m/Knopfler) og «The Clearing» som høydepunkter. 

På tampen får albumet igjen et løft med «Morning Falling» og «Find A Heart», den siste med Steve Tavagliones høyst potente saksofon, men det er for langt mellom de virkelig gode låtene. 

Behagelig er ikke nok, det må være substans også. 
