Larmende Lauryn
Ørene er mette etter halvannen time jubileumsfest med Ms. Lauryn Hill. 

Nittitallet er tilbake, med en tribal-tatovert arm i godt grep rundt populærkulturen. 

Dagens unge rocker boybandsk midtskill-sveis, choker-smykker og løse nittitallsjeans. 
Og de som var unge på nittitallet, har i dag fast jobb og penger å kaste etter mimrefester som «We love the 90's» og Britney Spears' norgesbesøk. 

Et av de sterkeste kulturuttrykkene fra nittitallet, er Lauryn Hills 20 år gamle album «The Miseducation of Lauryn Hill». 
På banebrytende vis mikset eks-Fugeen soul og hip hop, og la verden for sine føtter med låter som «Doo Wop (That Thing)», «Ex-Factor» og «To Zion». 

Plata utløste prisdryss og platesalg av elleville dimensjoner: 
Hill har solgt over 19 millioner eksemplarer av sitt første - og foreløpig eneste - studioalbum som soloartist. 

Selvfølgelig sein 

«The Miseducation of Lauryn Hill» står fortsatt som en av de mest ikoniske plateutgivelsene i vår tid. 
20 år seinere er hovedpersonen på jubileumsturné verden over. 
Hill har fått blandede anmeldelser i danske og svenske medier, hvis hovedsteder hun har besøkt de siste dagene. 
Tirsdag kveld var det Oslos tur. 

Først: 
Nei, selvfølgelig gikk hun ikke på scenen til annonsert tid. 

43-åringen er kjent for å være notorisk sein (hun skal ved ett tilfelle ha latt publikum vente i over to timer). 
Slik ble det heldigvis ikke for de 6500 publikummerne som trosset hovedstadens hålkeføre for å se Ms. Hill tirsdag kveld. 

Hun entrer scenen en drøy halvtime etter oppsatt tid, iført lange sølvstøvletter, boblejakke og lua på snei. 
Første låt ut er «Lost Ones». 
Umiddelbart: 
Frysninger. 
Fader, så tøff hun er. 

Musikalsk «øspøs» 

Det skulle dessverre vise seg å bli langt mellom frysningene. 

Det blir fort klart at Lauryn Hill ikke legger seg tett på versjonene fra jubileumsskiva, med sine tighte, elegante og lekne arrangementer. 

Istedenfor kjøres fleste låtene gjennom ei musikalsk «øspøs»-kvern, der det dynges på med trommer og gitar og orgel og hva ellers det instrumentale arsenalet kan by på. 
Kul effekt på noen låter, med trykk på noen. 
Ofte bikker musikken over til å bli anmasende. 

Det går også kraftig på bekostning av vokallyden. 
Det høres tidvis ut som om noen har trædd en selbuvott over mikrofonen til Hill. 
Dessverre, for hun kan fortsatt spytte som bare det. 

På «When It Hurts So Bad» kommer vokalen bedre fram - og avslører rasp i 43-åringens stemme. 
Artisten kommenterer det selv, med glimt i øyet: 
«Dere får den bluesy stemmen i kveld». 

Kanskje hun har skreket litt for høyt i forsøk på å overdøve eget band? 

Klart signal 

Hill er en markant skikkelse på scenen, og nøler ikke med å dirigere musikerne rundt seg. 

Spesielt er det én person som får gjentatte signaler fra artisten: 

Gjennom hele konserten vender hun seg nemlig mot lydteknikeren på venstre scenekant, løfter armen og peker, som en mor som skal gi sitt ulydige barn klar beskjed (kanskje en vant bevegelse for seksbarnsmoren Hill?). 

Denne stadige signaliseringen gir rapperen et noe stresset preg, som om hun ikke klarer å slappe av og bare være i musikken. 

Gåsehud 

Det er synd, for når hun senker skuldrene og slipper seg løs, er det stjernestøv i tonene. 

Som i Nina Simone-coveren «Feeling Good», der glitrende falsett og vokal urkraft bringer tilbake gåsehuden fra starten av konserten. 
Eller «Forgive Them Father», der Hill er rå og på. 

Et tilsynelatende uengasjert publikum våkner mot slutten av settet, når Hill og bandet drar til med finale-troikaen «Doo Wop (That Thing)» og Fugees-låtene «Killing Me Softly» og «Ready Or Not». 
Omsider er armene i været i Oslo Spektrum. 

Bonuslåt kommer i form av Drake-coveren «Nice For What», der kanadieren sampler Hills låt «Ex-Factor». 
I Spektrum servert med egne tekstlinjer fra Hill: 

«I'll be the mastermind / He took the sample / My shit is classic / He's an example». 

Tro mot seg selv 

Kveldens oppvarmingsartist, rapperen Iamddb, fortalte fra scenen at hun hadde fått et personlig råd fra Lauryn Hill: 
«Alltid vær tro mot deg selv». 

Det er utvilsomt mantraet som Hill selv lever etter. 
Hun gir ikke nødvendigvis fansen det de vil ha. 
Take it or leave it. 

Vil folk ha en mer forutsigbar nostalgifest, får de dra på «We love the 90's» eller liknende - der Hills eks-bandkamerat og -kjæreste Wyclef Jean spilte for bare noen uker siden. 

Ms. 
Lauryn Hill er sin helt egen. 
På godt og vondt. 
