Dette er nok årets flotteste film
Mørk, nifs og vidunderlig. 

||| 

FILM: 
Forventninger er lumske saker. 
Blir de for høye, følges de nesten alltid av en mindre hyggelig nedtur. 
Desto hyggeligere er det å melde at det finnes unntak. 

Fryktelig galt Når Coraline, en svært handlekraftig og tøff jente, flytter inn i et gammelt hus utenfor allfarvei, møter hun en massiv vegg av kjedsomhet. 
Hun savner de gamle vennene sine, nabogutten er dødsteit, foreldrene har ikke tid til henne — og i tillegg regner det. 
Så Coraline har ikke noe annet valg enn å utforske huset hun bor i. 
Det er nedslitt, gammelt — og ikke så veldig spennende. 
Selv en tilsynelatende mystisk, liten dør, viser seg å være en blindvei — den skjuler bare en massiv murvegg. 

Men når Coraline natten etter legger ut på vandring, oppdager hun at mursteinene er borte og ser at døra leder til en merkelig korridor. 
Akkurat som «Alice i Eventyrland» vet hun bedre, men klarer likevel ikke å motstå fristelsen. 
Så hun kryper inn — og kommer ut i et hus som er til forveksling lik hennes eget. 
Rent bortsett fra at alt er mye, mye bedre. 
Og her har foreldrene tid til henne. 
De overøser henne med kjærlighet og oppmerksomhet — men det er likevel noe som ikke stemmer. 
I denne verdenen har mor, far og alle de andre hun møter knapper i stedet for øyne. 
Coraline skjønner at noe er fryktelig galt — og fryktelig farlig. 
Når den hele og grufulle sannheten går opp for henne, er det da allerede for seint? 

Skrekkblandet fryd Geniet bak denne stop motion-filmen, eller dukkefilm, som det het i gamle dager, er Henry Selick. 
Fra før har han den nær geniale «Et førjulsmareritt» (1993). 
«Coraline» er basert på en fortelling av Neil Gaiman («Sandman», «Stardust» m.m.), og som forventet byr den på noen riktig skremmende sekvenser. 
Kjernen i historien leker med vår frykt for det ukjente. 
Eller frykten for å miste grepet på virkeligheten. 

Akkurat som i klassiske eventyr er moralen tydelig. 
Her handler det om å være forsiktig med hva man ønsker seg, da ønsker har en tendens til å gå i oppfyllelse. 
Skrekk er også selvsagte ingredienser i gode eventyr. 

Hva hadde «Snøhvit» vært uten den onde dronningen? 
«Hans og Grete» uten heksa som vil spise dem? 
Eller hva hadde de utallige historiene om Askeladden vært hvis ikke trollet fremmet høyst reelle trusler om å drepe ham? 

Mens noen barn garantert vil bli vettskremte, vil andre gispe i skrekkblandet fryd over denne uforutsigbare og fantasifulle historien. 

Beundringsverdig 
Voksne med sans for det fantastiske vil også ha stort utbytte av «Coraline». 
Teknisk er dette imponerende saker. 
I ei tid da dataanimasjon stadig flytter grensene for hva man trodde var mulig å gjøre på film, er det desto mer beundringsverdig at en så «gammeldags» form for animasjon fungerer så bra. 
Jeg er overbevist om at en vesentlig del av hemmeligheten til filmens suksess nettopp er at den ikke tilstreber hyperrealisme, men i stedet lager sitt eget, fullstendig unike univers. 

Fantastisk Filmen vises også i 3D, og dette er den første i det formatet som ikke overforbruker den slitte effekten med å kaste ting mot kamera. 
I stedet for å bruke teknikken for å komme ut av lerretet, har regissør Selick brukt den til å skape dybde i bildene. 
Men «Coraline» fungerer ypperlig på vanlig kino også. 
Selick driver historien effektivt framover, men tar seg likevel tid til små, artige sidesteg. 

Detaljrikdommen er enorm, humoren underfundig og innsatsen fra skuespillerne, i hovedsak Dakota Fanning og Teri Hatcher som mor og datter, upåklagelig. 

Da rulleteksten kom etter vel halvannen time, tok jeg meg i å tenke at denne skulle jeg gjerne sett en gang til. 
Gjerne der og da. 
Tro meg, det skjer ikke ofte. 
«Coraline» er en fantastisk film, rett og slett. 

« Coraline og den hemmelige dør » 

6 

Kategori 

Regi Henry Selick Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

filmanmeldelsedakota_fanningfilmanmeldelserteri_hatcheranimasjonsfilmkultur 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

Fryktelig galt Når Coraline, en svært handlekraftig og tøff jente, flytter inn i et gammelt hus utenfor allfarvei, møter hun en massiv vegg av kjedsomhet. 
Hun savner de gamle vennene sine, nabogutten er dødsteit, foreldrene har ikke tid til henne — og i tillegg regner det. 
Så Coraline har ikke noe annet valg enn å utforske huset hun bor i. 
Det er nedslitt, gammelt — og ikke så veldig spennende. 
Selv en tilsynelatende mystisk, liten dør, viser seg å være en blindvei — den skjuler bare en massiv murvegg. 

Men når Coraline natten etter legger ut på vandring, oppdager hun at mursteinene er borte og ser at døra leder til en merkelig korridor. 
Akkurat som «Alice i Eventyrland» vet hun bedre, men klarer likevel ikke å motstå fristelsen. 
Så hun kryper inn — og kommer ut i et hus som er til forveksling lik hennes eget. 
Rent bortsett fra at alt er mye, mye bedre. 
Og her har foreldrene tid til henne. 
De overøser henne med kjærlighet og oppmerksomhet — men det er likevel noe som ikke stemmer. 
I denne verdenen har mor, far og alle de andre hun møter knapper i stedet for øyne. 
Coraline skjønner at noe er fryktelig galt — og fryktelig farlig. 
Når den hele og grufulle sannheten går opp for henne, er det da allerede for seint? 

Skrekkblandet fryd Geniet bak denne stop motion-filmen, eller dukkefilm, som det het i gamle dager, er Henry Selick. 
Fra før har han den nær geniale «Et førjulsmareritt» (1993). 
«Coraline» er basert på en fortelling av Neil Gaiman («Sandman», «Stardust» m.m.), og som forventet byr den på noen riktig skremmende sekvenser. 
Kjernen i historien leker med vår frykt for det ukjente. 
Eller frykten for å miste grepet på virkeligheten. 

Akkurat som i klassiske eventyr er moralen tydelig. 
Her handler det om å være forsiktig med hva man ønsker seg, da ønsker har en tendens til å gå i oppfyllelse. 
Skrekk er også selvsagte ingredienser i gode eventyr. 

Hva hadde «Snøhvit» vært uten den onde dronningen? 
«Hans og Grete» uten heksa som vil spise dem? 
Eller hva hadde de utallige historiene om Askeladden vært hvis ikke trollet fremmet høyst reelle trusler om å drepe ham? 

Mens noen barn garantert vil bli vettskremte, vil andre gispe i skrekkblandet fryd over denne uforutsigbare og fantasifulle historien. 

Beundringsverdig 
Voksne med sans for det fantastiske vil også ha stort utbytte av «Coraline». 
Teknisk er dette imponerende saker. 
I ei tid da dataanimasjon stadig flytter grensene for hva man trodde var mulig å gjøre på film, er det desto mer beundringsverdig at en så «gammeldags» form for animasjon fungerer så bra. 
Jeg er overbevist om at en vesentlig del av hemmeligheten til filmens suksess nettopp er at den ikke tilstreber hyperrealisme, men i stedet lager sitt eget, fullstendig unike univers. 

Fantastisk Filmen vises også i 3D, og dette er den første i det formatet som ikke overforbruker den slitte effekten med å kaste ting mot kamera. 
I stedet for å bruke teknikken for å komme ut av lerretet, har regissør Selick brukt den til å skape dybde i bildene. 
Men «Coraline» fungerer ypperlig på vanlig kino også. 
Selick driver historien effektivt framover, men tar seg likevel tid til små, artige sidesteg. 

Detaljrikdommen er enorm, humoren underfundig og innsatsen fra skuespillerne, i hovedsak Dakota Fanning og Teri Hatcher som mor og datter, upåklagelig. 

Da rulleteksten kom etter vel halvannen time, tok jeg meg i å tenke at denne skulle jeg gjerne sett en gang til. 
Gjerne der og da. 
Tro meg, det skjer ikke ofte. 
«Coraline» er en fantastisk film, rett og slett. 
