En imponerende mengde selvironi redder ikke Thomas Hayes' nye komiserie
Men den har et ganske artig metanivå. 

Som William i «Skam» ble Thomas Hayes en kløpper til å kaste på luggen i slow motion, mens jenter fra 14 til 50 hvinte i sosiale medier. 
Siden har det gått i reklame- og dj-oppdrag, pluss en mindre rolle i seerfloppen «Elven» på TV3. 
Det store karriereløftet har latt vente på seg. 
Nå forsøker manager Harald Dal å få fart på sakene, ved å hyre inn den erfarne skuespilleren Eivind Sander som mentor. 
Slik starter TV3s liksom-dokumentarserie 
«Han heter ikke William». 
Men det er ikke umulig at det er akkurat det som har skjedd i virkeligheten også. 

Uferdig skuespiller 

Seriens åpenbare forbilde er navnebror Giertsens «Helt perfekt», men de har en drøss med internasjonale mockumentaries å slekte på, som Larry Davids «Curb Your Enthusiasm» eller danske «Klovn». 
Stikkordet er kleine situasjoner og putehumor, og de fleste kretser rundt livet til en veletablert showbiz-person med kjendistungt kontaktnett. 
Hayes er ikke helt der. 
Det har åpenbart krevd noen justeringer. 

Arbeidstittelen for serien var lenge «Jeg heter ikke William», og den lille endringen av kan virke ubetydelig, men den gjenspeiler det som må ha blitt tydelig for de fleste involverte ganske raskt: 
At Hayes’ mimikkløse ansikt ikke er det minste i stand til å bære en serie. 
Som skuespiller er han «veldig uferdig», som Sander forteller ham til å begynne med. 

Morsomt metanivå 

Her er vi ved seriens tross alt ganske artige metanivå: 
Hayes er ingen strålende skuespiller i virkeligheten. 
Ansiktet hans ser klin likt ut, enten han skal være sint, lei seg, eller flørte med den søte dama som vi med en gang skjønner at han skal forelske seg i (fordi hun har den rollen, ikke fordi vi ser det på ham). 

Det er så man får lyst til å ta ham i skuldrene og riste liv i ham, og det er da også noen som forsøker. 
For rollefiguren «Thomas Hayes» skal heller ikke være spesielt god i jobben sin. 
Det ser vi av det kleine forsøket på å lage auditiontape, og på alle som ler av ham bak ryggen hans og snakker om hvor dårlig han er. 

Hayes har på sett og vis fått den samme rollen som han hadde i «Skam», som trekkplaster, uten å være helt i sentrum. 
Objekt i stedet for subjekt. 
En klassisk bimborolle, rett og slett. 
Serien er på sitt beste når den klarer å lage humor ut av det. 
Hayes skal ha ros for selvironien her, det samme gjelder flere andre involverte. 
Fridtjof Såheim og Stig Henrik Hoff er småmorsomme som fyllerørete mannsgris-utgaver av seg selv på guttetur. 
Linni Meister gir alt hun har som Hayes «kjæreste» - et forhold manageren har dyttet ham inn i fordi det skal være bra PR. 
Og Linni er helt med: 
«Petter og Vendela var heller ikke forelsket i starten, men se på dem nå!». 
Manager Dal, som lykksalig nok er både skuespiller og manager på ordentlig, er faktisk ganske troverdig i alle sine forsøk på å glatte over og backe opp. 
Mens Eivind Sander jobber hardt i den egentlige hovedrollen, som notorisk utro og lett oppfarende bransjeveteran. 

Masete 

I serien har Sander har sitt eget prosjekt som han trenger Hayes’ 1,3 millioner følgere på Instagram til å hjelpe seg med – han prøver å slå gjennom som musiker. 
Det er motoren i serien, sammen med Hayes’ forsøk på å bli tatt alvorlig som skuespiller. 
Begge prøver altså febrilsk å bli anerkjent for noe annet enn det de allerede er kjent for. 
Som seer er det lett å tenke at kan de ikke bare være fornøyd med det de har, der de er? 
Selv om det for Hayes’ del innebærer «skuespilleroppdrag» der han sitter i bar overkropp i en musikkvideo, mens halvnakne damer smører ham inn med babyolje. 

Men tilfredshet har vel aldri skapt komikk. 
Folk som gaper over for mye, derimot! 
Utgangspunktet er ikke så aller verst. 
Det er gjennomføringen som skranter. 
Hayes’ skuespillerferdigheter er en utfordring, som nevnt. 
Det samme er det trege manuset, alle klisjeene og poengene som varsles milevis før de kommer. 
Og den hyperaktive spillestilen til Sander, en ellers habil skuespiller. 
Det er som om han føler han må skrike ekstra høyt for å overdøve stillheten fra steinansiktet han spiller mot. 
Det skiftende humøret skal nok være et poeng, men det blir masete og overtydelig og heller ikke særlig morsomt. 
Som serien for øvrig, all selvironi til tross. 
