Kunstanmeldelse:«Kjell Erik Killi-Olsen: 
Skulpturer i Dronning Sonja KunstStall» 

Fra outsider til folkekjær: 
Kjell Erik Killi-Olsen levde et vilt liv i New York på 1980-tallet. 
Nå er han omfavnet av dronningen, og folket kan strømme til. 

Den første separatutstillingen i Dronning Sonja Kunststall måtte jo bli en skulpturutstilling. 
Det flotte rommet, som tidligere var stall for slottets hester, egner seg utmerket for skulptur. 
Og hvem er vel da mer sentral enn en av dronningens favorittkunstnere? 

Kjell Erik Killi-Olsen (født 1952) er mest kjent som maler, men han har laget skulpturer siden figurene vokste ut av lerretet tidlig på 80-tallet. 
Kunststallen er full av figurer inspirert av salamandere, krøplinger og spedalske. 
De minner om en drøm. 
Eller kanskje helst et mareritt. 

Men se om det ikke også er en ømhet her. 
En sårbarhet og en menneskelighet som bærer gjennom de avskrekkende detaljene. 
Den byllebefengte figuren i «Bak himmelen» (1991) bærer frem sitt døde barn som det skulle være en gave. 

Det er i denne kontrasten mellom det avskyelige og det medfølende at Killi-Olsens skulpturer trenger gjennom til deg som betrakter. 
Kombinasjonen av ytterkantene i følelsesspekteret gir en åpning for å se gjennom sjokkeffektene. 
Så er det da også grunn til å ha i mente at kunstneren var del av et utagerende kunstnermiljø i New Yorks East Village på 1980-tallet. 
Det var her AIDS-bølgen slo inn, og han var vitne til at flere venner døde av den da gåtefulle sykdommen. 
Akkurat denne perioden er tema for en stor utstilling i Trondheim kunstmuseum akkurat nå, kalt «Killi-Olsen New York 1983». 

Utstillingens 30 skulpturer favner fire tiår, med de tre eldste skulpturene fra 1985 og de fire nyeste fra 2017. 
Sentralt står de tolv store figurene i «Den nakne skogen» (1997), en fabulering av figurer som står så tett at det å passere mellom dem er som å gå inn i en trollskog. 
De hvite overflatene gir et klinisk uttrykk, men det som fortelles er fullt av følelser. 
Her er det ofre for overgrep, hat og kjærlighet, undring og søkende figurer. 

Flere skulpturer kunne vært deler av hans hovedverk, den store installasjonen «Salamandernatten». 
Den ble laget til Sao Paulo-biennalen i 1989, og ble senere vist på Henie Onstad kunstsenter i 2005. 
Nå er den permanent montert i Sparebank 1 i Trondheim. 
Den ruvende installasjonen er en av de sterkeste kunstopplevelser undertegnede har hatt, og det å se igjen disse figurene er like sterkt hver gang. 

I den nyere enden av tidsspennet ser vi en frigjøring fra figurasjonen. 
Den store «Kvinnen som leter etter vinden» er (i prinsippet) en rent formal skulptur, en mer enn tre meter høy konstruksjon sammensatt av oransje pinner, eller streker. 
Riktig nok er det en antydning av et hode på toppen, men den kroppslige formen er, slik jeg ser det, underordnet den formale utfordringen. 

Dette er en tendens vi har sett hos Kjell Erik Killi-Olsen i noen år. 
Det siste tiåret har grafiske, ornamentale elementer fått større plass i maleriene. 
Derfor er det ingen overraskelse at dette dukker opp i skulpturene også. 
For en kunstner som har passert 60 år med god margin er dette et sunnhetstegn. 
Derfor åpner denne utstillingen (i likhet med maleriutstillingen i Galleri Brandstrup i høst) for en utvikling det skal bli spennende å følge. 
Gode kunstnere stopper aldri opp. 
