Moden mosaikk fra rasistisk smeltedigel
Å, for en flott film, med et manus som tør å bore dypt i det ekstremt vanskelige temaet rasisme. 
«Crash» er svartsynt og deprimerende realistisk, men åpner for en strime håp om at menneskelighet er mulig på tvers av hudfarge. 

Paul Haggis har tidligere skrevet manus for Clint Eastwood (Million dollar baby, Flags of our fathers), men denne gang debuterer han som regissør av sitt eget manus. 

Det sier mye om regissørens evner at han debuterer med noe som krevende som en mosaikkfilm. 
Elegant fletter han sammen ulike skikkelser i Los Angeles og tester deres holdninger til personer med en annen hudfarge — hvite, svarte, gule, brune. 

Styggheten avsløres i detaljene, i måten mennesker behandler og snakker til hverandre. 
Den hvite, hjemmeværende fruen hakker på sin spansktalende hushjelp. 
En persisk butikkeier mistenker en meksikansk låsesmed for å bedra ham. 
En hvit politimann trakasserer en afroamerikansk tv-regissør og hans kone. 
To svarte biltyver flirer idet de kjører ned en koreaner. 
Alle oppfører seg nedlatende når hudfarge gjør den andre til pappfigur, ikke til medmenneske. 

Haggis vever uhyre lekre handlingstråder som fører personene i klinsj med hverandre. 
En dramatisk skuddscene forvandles til et vidunderlig mirakel, bare det en bragd å komme på. 
Og personskildringen er overbevisende nyansert. 
Her er få enkle svart-hvitt-tegninger. 
Her er i stedet skikkelser som utfolder seg, forsøker å lære noe av det de opplever, ja, faktisk forandrer seg. 

Det beste med «Crash» er at den balanserer hårfint mellom brutal realisme og optimistisk håp. 
Uten å bli klissete sentimental. 
