Døende sjarlatan:Bokanmeldelse: 
Ari Behn – «Inferno» 

Denne boken hadde ikke blitt utgitt hvis ikke forfatteren på omslaget het Ari Behn. 
For hva slags bok er det egentlig Behn kommer med og hvem er den ment for? 

Selv kaller han sjangeren «roman med malerier», noe som i praksis betyr korte tekster på annenhver side og rundt femti avbildede malerier. 
Behn gir leseren små glimt fra et høyst personlig annus horribilis. 
Det handler om året etter at han og prinsesse Märtha Louise gikk fra hverandre. 
Lesere som ønsker juicy sladder fra kongefamilien eller pikante detaljer om bruddet, vil bli skuffet. 
Og godt er det. 

Ari Behn om boken: 
– Har revet hjertet ut 

Ari Behn er døende. 
Eller, han føler det i hvert fall slik. 
Han er livredd og nyskilt, med en cyste i øret og fortærende angst. 
Da hjelper det lite med villa i Bærum, Range Rover og millioninntekt. 
«Jeg er gårsdagens nyheter, enda verden ennå ikke har fått beskjed», skriver han et sted. 
Det er synd på Ari. 
Alt er trist som faen. 

Som Norges største kjendiskunstner lever han av og for rampelyset, et talent han har dyrket og perfeksjonert helt siden han tatoverte VGs terningkast seks på armen etter brakdebuten i 1999. 
Som multikunstner med medietekke, er han suveren. 

Det er umulig å ikke lese denne boken, med den strindbergske tittelen «Inferno», som noe annet enn skrive- og maleterapi. 
Da han hadde sin første utstilling med malerier i 2013, fikk han mye omtale, men lite heder og ære. 
Kunsten ble beskrevet som dilettantisk og flere profesjonelle billedkunstnere ble fornærmet over all omtalen som ble denne amatøren til del. 
Men Behn har fortsatt å male, solgt bilder for millioner av kroner og nå altså forenet tekst og bilder i en bok som mest av alt ligner en utstillingskatalog med tekst. 

Behn holder forsøksvis dommedag over seg selv. 
Situasjonen maner til selvransakelse: 
«Jeg designer også servise og vinglass, tuller med min egen posisjon som offentlig person i mediene. 
Jeg er en klovn, i verste fall. 
I beste fall er jeg en meningsbærer og aktør i offentligheten. 
For mange er jeg en narr.» 

Angst er nærmest blitt en motesykdom blant bloggere og kjendiser. 
Angst ogpsykiske lidelser selger intervjuer, bokbad, tv-opptredener og bøker. 
Dette vet Behn. 
Likevel opplever jeg angsten og depresjonen hans som troverdig og godt skildret. 
Det trøblete året beskrives med stakkato setninger og betydelig trøkk, som på sitt beste gjør inntrykk. 

Jeg stiller fremdeles spørsmål ved hvem som er målgruppen for denne boken? 
Oppmerksomhet får Behn uansett hva han gjør. 
Men hvem ønsker han å nå? 
Folk som har kjøpt kunsten hans som billige trykk? 
Tradisjonelle romanlesere vil i hvert fall bli skuffet. 

Som billedkunstner er Behn nemlig på nivå med mange andre maleglade. 
Han liker spreke farger, ekspressive penselstrøk og drømmeaktige tablåer. 
En spiseskje Jean-Michel Basquiat og en teskje Bjarne Melgaard. 
Stor kunst? 
Tja. 
Én ting er i hvert fall sikkert, bildene selger som hakka møkk. 
Og det kommer sikkert godt med midt oppi det hele. 
Det er tross alt skrekkelig dyrt å skille seg. 
