Konsertanmeldelse:Roger Waters er på vei – og gjett om han er forbannet 

En tre timer lang, politisk musikal om verdens største utfordring: 
Urettferdigheten. 

BERLIN: 
Pink Floyd, sier du? 
En gjeng med gamlinger som spilte progressiv rock og var populære for minst 40 år siden, og som ikke har skapt noe nytt og bra siden The Wall i 1979? 
Jo, da. 
Du har et poeng. 

Men Pink Floyd er også 74-åringen Roger Waters, som for tiden er ute på en 157 konserter lang verdensturné der han fremstår som alt annet enn passé. 

Heller som et medmenneske som fortsatt er eitrende forbannet på skillet mellom oss og dem, mellom enkeltmennesket og myndighetene, i vår urettferdige verden. 

Akkurat slik han har vært siden låten «Us and Them», som gir navn til den pågående turneen, ble gitt ut i 1973. 
En artist som i den et kvarter lange «Pigs» fra 1977 roper ut «ha, ha, charade, you are» og gir to langfingre i været mens den ene mer nedrige illustrasjonen av Donald Trump etter den andre vises på skjermene. 

Overtydelig, ja, men fortsatt kraftfullt. 
Ting er jo ikke blitt bedre de siste 40 årene, tvert om. 
Det er ikke rart mannen er sint. 

To utsolgte konserter i Norge 

Roger Waters og Pink Floyd har et usedvanlig grep om sitt publikum, og i august kommer denne tre timer lange, politiske musikalen til Norge for to utsolgte konserter i Telenor Arena. 

Da er det ikke sikkert at Waters vil gjenta sin åtte minutter lange monolog om både antisemittisme og Israels krigshandlinger mot palestinerne på Gaza og Vestbredden, men han kommer ikke til å legge noe imellom. 
Garantert. 

Da deler av publikum buet og gikk fra hans konserter i USA i fjor, hovedsakelig på grunn av scenehetsen mot Trump, svarte Waters ganske greit: 
– Har de ikke hørt på mine sanger de siste 50 årene? 

Mannen er et politisk dyr, og buingen uteble i Berlin, selv om han også her gikk løs på noen av landets politikere. 

Det handler om å stå imot 

Men Waters er også en begavet artist, bassist og låtskriver. 
Storhetstiden er 70-tallet og Pink Floyds album The Dark Side Of The Moon, Wish You Were Here, Animals og The Wall, ja, men også fjorårets soloalbum Is This The Life We Really Want? er kurant. 
All musikk han nå spiller live er fra disse. 

Rolige «Breathe» åpner kvelden og setter tonen for den første timen. 
Her handler det mest om musikken, om disse store melodiene som flyter frem båret på Waters’ tydelige basspill, tykk synthbruk og doble gitarer. 
100 prosent kompetent, men samtidig litt flatt rent musikalsk. 

Det er fint, men ingenting som virkelig stikker. 
Ikke før «Another Brick in the Wall». 
Man kan mene mye om det bombastiske og pompøse i hele konseptet The Wall, men det fungerer fortsatt effektivt når 12 ungdommer marsjerer inn på scenen, drar av seg svarte hetter og oransje fangedrakter, og danser rundt i T-skjorter med påskriften «Resist». 

Stå imot hva? 
Det svarer Waters på via skjermen i den påfølgende pausen: 
Facebook-regimet, fascismen og dumme, korrupte politikere. 
Donald Trump får ikke sitt i denne bolken, men litt tidligere i «Picture That» og til gagns etterpå i låtduoen «Dogs» og «Pigs (Three Different Ones)». 

Den flyvende grisen er med 

Det er Trump som har fått Roger Waters til å hente frem disse politiker- og kapitalismekritiske låtene fra Animals i 1977 igjen. 
Hans nye band, med kjente folk som trommeslager Joey Waronker og gitaristene og vokalistene Dave Kilminster og Jonathan Wilson, spiller låtene med like deler entusiasme og perfeksjon. 

Lyden i Berlins store arena er også helt ypperlig, med effekter som dukker opp fra alle kanter. 
Videoskjermene er mange og store og ja, den flyvende grisen er ikke glemt. 

Etter mer sinne i «Money» og mer fortvilelse i «Us and Them» går hele det politiske rabalderet inn for landing, og det oppleves som riktig at mer menneskelige følelser tar over. 

«Brain Damage» og «Eclipse» fra The Dark Side Of The Moon glir etter hvert over i liveshowets faste avslutning «Comfortably Numb», og for første gang er det tid for noe som ligner på allsang. 

Man føler seg faktisk litt nummen på vei ut etterpå, men ikke spesielt komfortabel. 
I en markedsstyrt musikkverden der så mye handler om dyrke det neste nye, er det godt å kjenne på kraften i noe gammelt. 
Samtidig biter kveldens budskap seg fast: 
Når skal det bli slutt på oss mot dem? 
