Krampekul
Så forelsket i sin egen smakløshet at satiren forsvinner 

På sett og vis er «Bad Neighbours» nok et bidrag i den uendelige strømmen av filmer om moden ungdom som sliter med å finne seg til rette i voksentilværelsen. 
Her representert ved Mac og Kelly Radner (Seth Rogen og Rose Byrne). 
Som nybakte foreldre til lille Stella har de kjøpt dyrt hus i antatt rolig strøk, samtidig som de prøver å holde fast ved en kul livsstil og fasade. 

Selvbildet slår sprekker da nabohuset gjøres om til kollektiv bebodd av en studentklubb hvis fremste formål er å arrangere legendariske fester. 
Slitt mellom lysten til å være med og feste og å være ansvarlige foreldre, prøver de å få til en avtale med Teddy Sanders (Zac Efron), lederen for kollektivets ganske lurvete student-«brorskap». 

Opplegget slår feil. 
Krigen er i gang. 
I den er alt tillatt — og ekteparet ganske alene. 
At andre naboer overhodet ikke reagerer på studentenes evigvarende bråk, får krysses av på manusforfatternes konto, i rubrikken for «latskap». 

Forfatterne heter for øvrig Andrew J. Cohen og Brendan O'Brien. 
Både de og regissør Nicholas Stoller har samarbeidet nært med Judd Apatow, og det merkes. 
På de premissene fungerer filmen. 
Den er et oppkomme av stoner-komikk mikset med sex, kjønnsorganer og kroppsvæsker, til glede for alle som synes hjemmelagde dildoer, melkesprengte bryster og en anelse homofobi er gøy. 

Seth Rogen befester sin knubne elskelighet, Rose Byrne befester sitt komiske talent, og inni hasjtåken, mellom de mer eller mindre infantile påfunnene, dukker det opp figurer som gir litt mer å bite i. 
Som Craig Roberts' stakkarslige «Assjuice» og Lisa Kudrows rektor. 

Men i iveren etter å lesse på med kalkulerte, salgbare smakløsheter, gidder filmskaperne heller ikke å utvikle en tydelig idé om hva filmen faktisk handler om og hvem figurene egentlig er. 

Typemessig er det bare kroppsfasong og sivil status som skiller Mac og Teddy, og det er ikke nok til å skape et komisk motsetningsforhold. 

I Mac og Roses krampaktige forsøk på å sanke voksenpoeng samtidig som de beholder sin ungdommelige galskap, anes et satirisk potensial som ikke utnyttes. 

Det samme gjelder Teddy. 
Han er mye kropp og lite intellekt, og måten han etter hvert avslører sin bevissthet om dette, gir skikkelsen et sårt preg som kunne kommet tydeligere til syne. 

Begge deler ville gitt komedien den klangbunnen som utgjør skillet mellom billig latter og intelligent komikk. 
