TV-anmeldelse «Pose»:Gledelig ballroom 

Strålende og hjerteglamorøs posering fra «Glee»-skaper. 

«Pose» Amerikansk dramaserie i åtte deler 
På HBO Nordic fra mandag 4. juni, kommer mandager Av: Ryan Murphy, Brad Falchuk, Steven Canals Med: MJ Rodriguez, Indya Moore, Dominique Jackson, James van der Beek, Kate Mara 

Vi vil alle bli sett. 
Eller i alle fall bli respektert for den vi er, det vi gjør, og de valgene vi tar og ikke tar. 
Dette er en gjennomgående problemstilling i Ryan Murphys produksjoner. 
Fra «tell me what you don't like about yourself» i «Nip/Tuck» via showkoret i «Glee» til spøkelseshistoriene i «American Horror Story»; Murphy og hans ganske så faste samarbeidspartner Brad Falchuk borrer alltid i historier fra andre vinkler. 
Og gir dem et akkurat passe dryss søtningsmiddel. 

«Pose» er i så måte den ultimate Ryan Murphy-fortellingen. 
Utgangspunktet er ballroom-miljøet i New York på åttitallet. 
Et sted fritt for hvite - der transer, homser, drag queens og andre som ikke blir akseptert for den de vil være, kunne være mer enn seg selv i jublende omgivelser. 
Med voldsomme kostymer, dramatiske moves og storstilte posørkonkurranser. 

Den bruker mye fra 1990-dokumentaren «Paris is Burning» (tilgjengelig på Netflix). 
Om ikke nødvendig i forkant, så definitivt en nyttig bakgrunnsfilm mens man venter på neste episode. 

Tilnærmingen her er selvsagt mer dramatisk og referansemelankolsk i føringene. 
Med et ensemble av flere ukjente, men mektig imponerende nye skuespillere i rollene. 
Spesielt MJ Rodriguez (Blanca) og Indya Moore (Angel). 

Murhpy, som har regissert de to første episodene, maler som alltid med verdens bredeste pensel. 
Tenk bare på bruken av «Don’t Stop Believin’» i første sesong av «Glee». 
Her gjøres noe lignende med Whitney Houston, i en sluttsekvens som får avrundingen av Flashdance til å virke som en skoleavslutning. 

På ingen måte subtilt, men så er det da heller ikke poenget. 

Dessuten føles det så inderlig aktuelt. 

Livet fra den «andre» og kritthvite siden beskrives vel så 2018-speilet: 
James Van Der Beek («Dawson's Creek») tar kokain i jobbintervjuer og er superstolt av sjefens evner til å manipulere media. 
Sjefen? 
Donald Trump. 

Et fortellergrep som virker noe inneklemt, men samtidig mer tilfredstillende enn de noe overtydelige musikkpåleggene: 
«I’m not in love» (10CC) og «Running up that hill» (Kate Bush) i påfølgende rekkefølge, for eksempel. 
Førstnevnte trodde jeg var brukt opp som aproposmusikk en gang for alle i den første «Guardians of the Galaxy»-filmen. 

Vi er uansett i tiden da oppvaskmaskiner var luksus, selv for ansatte i finansbransjen, aids fremdeles var en «homosykdom», og Trump Tower var et slags gryende bisart symbol på suksess. 
Men med et gjennomgående fokus på hva man er og ikke er. 

Eller som speakeren roper i et av de spetakulære ballroom-innslagene: 
«The category is «Dynasty», not god damn «Falcon Crest».» 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 
