Bokanmeldelse:Pierre Lemaitre: 
«Irène» 

Til tross for en nærmest grotesk handling, er det en språklig nytelse å lese denne franske krimboken. 

Det er duket for gjensyn med vår parisiske kjenning politioverbetjent Camille Verhoeven, hovedpersonen også i Lemaitres bok fra i fjor, «Alex». 

Den ekstremt kortvokste Verhoeven (1,45 m.o.h) er som så ofte førstemann på åstedet når det skal oppklares drap i den franske hovedstaden. 
Denne gang er det et ekstraordinært åsted han ankommer, der en gjerningsperson tilsynelatende har gått fullstendig amok med ulike parteringsverktøy. 
Her er det helt åpenbart en «psycho» morder på ferde, noe som skal vise seg å stemme i mer enn én forstand. 

Pierre Lemaitre bruker usedvanlig mye tid og oppmerksomhet på selve etterforskningsarbeidet, samtidig som det også blir god plass til miljøskildringer og personportretter. 

Franskmannen kan virke noe affektert til å begynne med, men snart skjønner vi at sporene til en løsning ligger nettopp i å forstå og tolke menneskesinnet i all dets dybde. 

Det dukker selvsagt opp flere drapssaker som virker relaterte til den første, men først da Verhoeven og hans menn finner en litterær nøkkel til å forstå disse drapene, ser etterforskningen ut til å lede et sted. 
En etterforskning som ellers blir sterkt hemmet både av innpåslitne journalister, åpenbare lekkasjer og press fra en utålmodig påtalemyndighet. 

I kontrast til påkjenningene på jobben, gleder Camille og hans venninne Irène seg til å bli foreldre til sitt første barn. 

Først når det begynner å bli for sent, oppdager Camille at morderen truer mye nærmere enn han tror. 
Forfatteren skal ellers ha ros for en uvanlig frekk litterær dreining helt mot slutten. 

Mange lesere vil sikkert ha problemer med de til tider kvalmende voldssekvensene i denne boken. 
Likevel er den faktisk en språklig nytelse å lese, og mye av æren for det tilfaller oversetter Christina Revold. 
