Glimrende om Valgerd
Det Norske Samlaget 

Olav Kobbeltveit har fått metervis med spalteplass for sin bok om kulturminister og tidligere KrF-leder Valgerd Svarstad Haugland. 
Det er fortjent. 

Boken er glimrende skrevet og har allerede utløst mange nye stormkast rundt en omstridt politiker. 

Den tidligere politiske redaktøren i Bergens Tidende var sannsynligvis det beste valget forlaget kunne gjøre da det ville ha en bok om den fargerike og omstridte KrF-politikeren. 

Samspillet mellom Kobbeltveit og Svarstad Haugland har tydeligvis vært det beste. 

Forfatteren har fått nærmest ubegrenset adgang til Valgerds innerste gjemmer og foredlet stoffet til oss lesere på en forbilledlig måte. 

Kobbeltveits blanding av fakta og gode politiske analyser gjør boken svært leseverdig, selv om mange av begivenhetene som omtales, er godt kjent fra før. 

På denne måten får han også frem et godt og nyansert bilde av Valgerd og et interessant innblikk bak kulissene i et parti som i hele sin 70-årige historie har levd med store indre spenninger. 

Kobbeltveit mener Valgerd Svarstad Haugland er den største suksessen KrF noen gang har hatt. 
Hun maktet å lede partiet til rekordoppslutning ved stortingsvalget i 1997, da KrF fikk stemmene fra hele 350.000 velgere. 

I motsetning til Kjell Magne Bondevik nådde hun frem til nye velgergrupper som aldri tidligere. 
Resultatet gjorde at Bondevik tok i bruk de store ordene, og så KrF som et nytt stort kristeligdemokratisk parti, på størrelse med Ap. 

Det ble med drømmen. 
Etter 97-valget begynte det å butte, og ved valget i 2003 opplevde partiet det rene takraset. 
Valgvinden var borte, og på «resultattavlen» sto det katastrofale 6,4 prosent. 

Underveis sank Valgerds popularitet som en stein. 
Hun ble gjort til «hakkekylling» for det meste som var galt. 

Den såkalte «havarikommisjonen» som ble nedsatt etter valget i fjor, kom med knusende kritikk av partilederen. 
Det hele endte med at hun måtte trekke seg, enormt skuffet over manglende støtte i partiet og fra sine nærmeste partivenner da det røynet på som verst. 

Bak kulissene hadde Valgerd lenge hatt problemer. 
Hun ble aldri mer enn den evige toer bak Bondevik i partiet, selv som partileder. 

Bondevik var stjernen. 
Hun led i det stille, gråt etter partilandsmøter og var frustrert over ikke å få større anerkjennelse. 

Så kom Medhaug-saken i fjor vår, som på mange måter ble spikeren i kisten for henne som partileder. 
Dramaet rundt Valgerd både i Medhaug-saken og gjennom «hekseprosessen» i partiet som førte til hennes avgang, har Kobbeltveit skildret på en måte som gjør boken så leseverdig. 

Tidspunktet for denne bokutgivelsen er jeg redd ikke faller ut til Valgerds fordel. 
Å rippe opp i indre partiproblemer mens man står midt oppe i en opprivende nominasjonsprosess, og partiet har problemer på alle kanter, får hun neppe roser for. 

Men det er ikke Kobbeltveits problem. 
Han har fått en veldig god bok ut av det. 
