Komikeren Jim Carrey står i veien for tragedien
Dette er en bisarr opplevelse. 
Du tror du skal se en morsom komedie med ablegøyetrynet til Jim Carrey. 
I stedet får vi et sjangermisfoster der komikeren passer mindre og mindre inn i løpet av filmen. 

Først varsles vi om at dette har skjedd i virkeligheten, men haha, tenker du, dette er nok diktet opp. 
Carrey har gjennom årene markert seg som ellevill komiker og eksentrisk satiriker (The Truman Show; Man on the Moon; Jeg, meg og Irene). 
Overdreven mimikk og ville øyne, kjappe replikker og langbeint akrobatikk er blitt hans varemerke. 

Starten er at en likblek Carrey framstiller Steven Russell i en sykehusseng, i ferd med å dø (nåtids rammefortelling). 
Et raskt tilbakeblikk til hans 50-tallsbarndom viser at han var adoptert. 

Så løper det av sted i et bankende Carrey-tempo, fra voksne Steven er gift med en overdrevent Jesus-from kone til han oppdager at han egentlig er homofil. 

Fra da av sniker følelsen seg stadig oftere fram: 
Å, kunne ikke en annen spilt Russell!? 
Du tror du skal få le kostelig når Carrey utfolder seg, men latteren setter seg fast i halsen, igjen og igjen. 

Fortellingen viser seg å være den dypt tragiske historien om en virkelig eksisterende bedrager, Steven Jay Russell, som lurte omgivelsene trill rundt. 
Det er ingen feelgood-opplevelse, snarere glir det over i det makabre. 

Å, du har misforstått, hører jeg noen stønne. 
Vaskeseddelen fra filmbyrået påstår at dette er «en morsom og provokativ svart komedie om hva som kan skje når rettssystemet, en freidig fyr og en udødelig kjærlighet krasjer sammen»? 

Men for meg har manusforfatterne og regissørene Glenn Ficarra og John Requa bommet i valget av Carrey i hovedrollen. 
Han ødelegger det svartsynte ved at vi assosierer komiker straks vi ser ham, og med sitt lattervekkende spill. 

Til sammenligning fungerer Ewan McGregor langt bedre som Phillip Morris, den blonde homsen som Steven faller for under et fengselsopphold. 
McGregor holder sin figur fast i noe menneskelig, noe vi kan like og synes synd på samtidig som vi ler av ham. 

Ficarra og Requa kan hevde at de vil provosere ved å vise hvordan politi og myndigheter i Texas ble lurt trill rundt av Russell. 

Men det de ikke synes å se, er at hovedpersonen i våre øyne ender som en usympatisk drittsekk som det er vanskelig å ha noen som helst sympati med. 

Selv en svart komedie får et problem nå du lurer hvorfor du skal le, ikke grine, av det du ser. 
