I skvisen mellom de ville og de gale
BOK: 
Fra slagmarkene og ingenmannsland mellom tro, tvil og fornektelse. 
Ikke dusinvare. 

Øystein Stene: 
De opplyste. 
Roman. 
311 sider. 
Gyldendal. 

Hvis tittelen ikke allerede hadde vært brukt av sørafrikanske Andre Brink, kunne norske Øystein Stene (1969, debut 2003) gjerne ha kalt sin siste roman for «En lenke av stemmer». 
Men der Brink fletter sammen en rekke personers historier i en faren koloni- og slavetid, legger Stene handlingen i «De opplyste» til en vedvarende apokalytisk framtid der halve menneskeheten har blitt utryddet. 
Og der Brinks personer levde i det sørlige Afrika, utspilles «De opplyste» i Europas sør-østligste hjørne i og rundt Balkan. 

«De opplyste» er en sjeldenhet blant dagens romaner, hinsides flodbølgen av romaner der forfatter og forteller forbruker det meste av energien på å meddele hvordan de har det. 
(De har det fælt, og det har de bestandig hatt.) 
«De opplyste» er i denne, ellers svært så fysiske og konkrete, ideromanen ute i et større ærend. 

Personene her har også vanskelige liv i savn og sorg og nød, men kilden til alle fysiske besvær er eksistensiell og politisk: 
De lever i en todelt verden der religionen konstituerer det avgjørende skillet. 
På den ene siden av grensen er «Det åndelige rikets konføderasjon av troende», på den andre «Unionen» av ikke-troende. 
Skulle man være nøytral, eller ønske å bytte leir og tilhørighet, er det livsfarlig bare å forsøke å krysse ingenmannslandet mellom de «ville» - gudløse og de «gale» - troende, sjøl med grenselosers hjelp. 

Leseren setter nok romanen automatisk inn i sin egen samtidige virkelighet og kan lese den som en skildring av alle pågående stridigheter mellom religioner og regimer samt håpløsheten til flyktningene fra en blokk til en annen. 
Men det er ikke denne gåtefulle og virtuose romanens hovedsak, som gjennom sin lenke av enkeltstemmer og synsvinkler drøfter troens vesen og implikasjoner, enten karakterene er muslimer eller kristne av en eller annen avskygning, mildt fromme eller fundamentalister, vantro, tvilende, likeglad, religionshatere, unge eller gamle, menn eller kvinner, og enten vi er i Trakia, Novi Sad eller «den religionsfrie hovedstaden» Ys. 

Eller hvilket historisk, språklig og kulturelt opphav navnene deres knyttes til: 
Bogdan, Atanasia, Sibel, Tamas, Angelo, Jaidev (sikh), Serge og Luc, Gael eller Lis, etc. etc., før Stene lenker stemmene i romanens sju hoveddeler sammen med sin begynnelse, i Trakia. 
