Kunstanmeldelse:Bjarne Melgaard 
- Overload!!! 

Det blir masse sex, dop og rock & roll når Munchmuseet starter sin nye «+Munch»-serie. 
Spørsmålet er om Edvard Munch får større relevans i vår samtid ved å settes sammen i en kakofonisk billedstorm med Bjarne Melgaard? 

«Melgaard+Munch – The End of it All Has Already Happened» 

Munchmuseet, Oslo, 31/1 – 12/4 

Det er usedvanlig tydelig at det har skjedd et generasjonsskifte ved Munchmuseet. 
Utstillingen «Melgaard+Munch», som åpner for publikum lørdag, er så heftig og provoserende at Munch-puritanerne vil snu seg bort i vemmelse. 

Men er du ute etter kunst som partybakgrunn, er Munchmuseet rette sted. 
Veggene er tapetsert med fotografier som bakgrunn for kunsten. 
Resultatet er en kakofoni av visuelle inntrykk der tapetene langt på vei overdøver den «fine» kunsten. 

Det fine med det hele er at uansett hvor festinnstilt du er (det spilles musikk hele tiden), kan du ikke forlate museet uten å ha blitt påvirket. 
Feststemningen blir sittende fast i halsen, og brekningsfornemmelsene kan lett melde seg hvis du tar inn over deg innholdet i den kunsten som presenteres. 

LES OGSÅ PÅ VG+: 
Duket for bråk: 
Bjarne Melgaard møter Edvard Munch (krever innlogging!) 

For selv om veggene er tapetsert og hjernen får lyst til å gjøre som datamaskinene når det blir for mye informasjon – skrike OVERLOAD! 
­– så er det umulig å se utstillingen uten å ta til seg den informasjonen som oppstår i kollisjonen mellom Melgaard og Munch. 

For det er virkelig en kollisjon. 
Det er blitt en floskel at unge kunstnere gjerne utnevnes til «den nye Munch». 

Og det er liten tvil om at Munch har hatt betydning for Melgaard. 

Det demonstreres i den første salen, ofte omtalt som «blindtarmen», der kunstnerne presenteres i en konvensjonell museumssammenheng. 
Her henger kunsten pent dandert på hvite vegger med klare paralleller mellom de to kunstnernes verk. 
Det er liten tvil om påvirkningen fra Munch til Melgaard. 

Men så er idyllen over. 
For allerede i det andre rommet blir den konvensjonelle tenkemåten utfordret. 
Resten av utstillingen har overskrifter som «Seksualitet, kjønn og normativitet» og «Sykdom, død og dystopi», mens Bjarne Melgaards egen avdeling med nyproduserte verk i midten bærer tittelen «Daddypussy». 

Etter Charlie Hebdo-terroren er det smertelig demonstrert at bilder virker sterkere enn ord: 
Overskriftene er ingen ting mot innholdet i flere av Melgaards bilder. 

Han har som kjent vært innom det meste av perversiteter, misbruk og avvik, og kurator Lars Toft-Eriksen sparer ikke på kruttet. 
Han er ansvarlig for utvalget, i nært samarbeid med Melgaard selv. 

Det vi lett glemmer, og som kuratoren ønsker å demonstrere, er at Munchs bilder var minst like provoserende i hans egen samtid. 

Skandalehistoriene er mange, og Munch bygget sin karriere etter at kunsten hans var blitt kastet ut av kunstforeningen i Berlin i 1892. 

LES OGSÅ PÅ VG+: 
– Jeg er jo liksom litt mer klar i hodet (krever innlogging!) 

Derfor er det en mening bak når ett av Bjarne Melgaards omdiskuterte NAMBLA-malerier henger ved siden av Munchs «Pubertet». 
Forkortelsen står for «North American Man/Boy Love Association», en organisasjon som kjemper for å legalisere sex mellom unge gutter og voksne menn. 

Mange vil hevde at det er et forsøk på å legalisere pedofili, og Melgaards utstilling i 2009 vakte atskillig rabalder. 

Like stort rabalder kan det bli rundt det at museet har tillatt Melgaard å dekke til Munchs «Skrik» med et dårlig sort-hvitt bilde av et plastposedekket ansikt som skriker ut i smerte. 
Enkelte sies å oppleve forsterket seksuell ekstase samtidig som de blir kvalt. 

Risikoen ved en slik praksis er enormt stor, og man må ha lov til å spørre om Munchmuseet synes dette er greit? 

Uavhengig av moral er det interessante ved dette at tildekkingen demonstrerer det som er den vesentlige forskjellen mellom Munch og Melgaard. 
«Skrik» er blitt et uttrykk for vår kollektive smerte og har sin tekstlige begrunnelse (blant annet) i hensynet til naturen. 

I motsetning til Munch, som oppleves som en fortolker av allmennmenneskelige problemstillinger, er Melgaards skrik uttrykk for en personlig – for ikke å si privat – opplevelse som i mye mindre grad har overføringsverdi til andre. 

Så selv om Melgaard vinner den visuelle krigen, er det Munch som står igjen som den som forer tankene. 
Det blir 1-0 til Edvard Munch i kampen mot Bjarne Melgaard. 
