Bokanmeldelse:Ida Hegazi Høyer: 
«Historier om trøst» 

Ida Hegazi Høyer skriver rått, ømt og drivende godt om ensomhet og intimitet. 
«Historier om trøst» er rett og slett noe av det tøffeste jeg har lest på lang tid. 

Hun ligger ikke på latsiden, Ida Hegazi Høyer, som med fem bøker på like mange år har blitt et viktig navn blant yngre norske forfattere. 
Produktiviteten ser imidlertid ikke ut til å ha gått ut over kvaliteten. 
Fjorårets roman 
«Fortellingen om øde» var en original og unorsk bok inspirert av en sann historie fra Galapagos. 

Årets bok består av tre fortellinger, men det er ikke en typisk novellesamling, snarere tre variasjoner over det samme grunntemaet. 
I hver av historiene befinner en ung nordisk kvinne seg i en europeisk storby, Lisboa, Berlin og Brüssel, der hun av litt uklare årsaker oppholder seg for en kortere periode. 
Kvinnen treffer et annet menneske og innleder et forhold. 
I to av historiene er det menn, i den midterste en kvinne. 

Det kan høres ut som ferieflørting, men så enkelt er det nok ikke. 
Det dreier seg heller om lengselen etter den Andre, en lengsel som i stor grad også handler om å stille sin egen sult: 
«Hver gang jeg ser på deg, leter jeg etter meg selv». 

Høyer har et fininnstilt blikk for situasjonene hun beskriver. 
Boken er en borende undersøkelse av maktforholdet mellom to mennesker som er i ferd med å bli kjent, der språklig likestilthet er underordnet, og veien inn til den andre i hovedsak ligger i de kroppslige erfaringene. 
I hver av historiene knytter det seg dessuten betydelig spenning til hvem mennesket hun har møtt egentlig er. 

I motsetning til Richard Linklaters filmserie der Ethan Hawke og Julie Delpy går pratende gjennom Wien og Paris' gater, er Høyers karakterer mindre bundet og forbundet gjennom språk og mer avhengige av det primære i sine behov. 
Det er der de finner trøst, i nærheten og avstanden, smertefullt til stede, men ikke som noe varig. 

OM FORFATTEREN 

For det er ikke til å fornekte at dette er erotiske fortellinger der veien fra det første kysset til sengen, er kort. 
I Storbritannia finnes det en pris for årets verste sexskildring i bøker, en pris jeg tror Høyer ikke kommer til å få. 
Sjelden har jeg lest bedre, mer troverdige, ømme og rå beskrivelser av erotikk og sex. 
Det er pirrende, pinlig og vakkert i omtrent like store doser. 

«Historier om trøst» vil for meg bli stående som en av årets beste norske leseropplevelser, en bok som forener originalt språk, tematisk mot og observasjonsevne, med et sterkt ønske om å si noe eksistensielt sant om å være en kropp i verden. 

Gabriel M.V. 
Moro 
