Stemmestyrt verdenskrig
Det er faktisk ingen overdrivelse å konstatere at «Tom Clancy's Endwar» revolusjonerer strategispill på konsoll. 
Da kan man nesten tilgi at ikke alt går like knirkefritt. 

Jeg skal ærlig innrømme at det var med en sunn dose skepsis jeg satte meg ned med «EndWar». 
Strategispill har alltid vært en nedtur på konsoll, håndkontrollere er rett og slett ikke tilpasset genren på samme måte som mus og tastatur. 

Det har utviklerne bak «EndWar» åpenbart forstått, istedetfor å flikke rundt på knapper og menyer har de spasert ut av boksen og tenkt hardt. 

Idémyldringen resulterte i et strategispill hvor enhetene først og fremst styres med stemmekommandoer. 
I teorien kan man klare seg med én eneste knapp på håndkontrolleren, du gir enkelt og greit ordre gjennom mikrofonen på 360-hodetelefonen og styrkene dine adlyder. 
Språket er engelsk, men spillet var forbausende dyktig til å forstå min tidvis tykke, norske aksent. 

Det tar da heller ikke lang tid før man høres ut som en sørstats-cowboy fra indre Texas. 
Når ørkenstøv virvles opp av angrepshelikoptere, tanks dundrer over slagmarken og ordrene er av typen «all units attack bravo!» og «air strike hostile five!», funker rett og slett ikke småfeminin skolebritisk. 

Selve kampene er da også hektiske, fokuset ligger på hurtig troppeforflytning og taktisk overblikk. 
Her er det kun slagene som er i fokus, som i virkeligheten foregår ikke innhenting av ressurser og bygging av enheter ved frontlinjen. 
Det minner ikke så rent lite om «World in Conflict», men i «EndWar» er realismegraden satt enda et par hakk høyere. 

Du kontrollerer en bataljon på opptil seksten tropper og kan i utgangspunktet kun se det som disse ser, kameravinkelen er låst til synsvinkelen til enhetene dine. 
Dersom du velger å bruke et mobilt kommandosenter, får du i tillegg et oversiktskart og tilgang på små oppklaringsfly. 

Personlig foretrekker jeg å overlate overblikket til helikopterne og heller bruke de begrensede ressursene mine på flere panservogner, man har nemlig kun en tildelt mengde reserver å hente inn. 
Ofte kan det være helt avgjørende å tilkalle rett type forsterkning til rett tid. 

Hver av de tre fraksjonene, USA, Europa og Russland, har seks enheter å velge mellom. 
Styrkeforholdet mellom disse er langt på vei av typen «stein-papir-saks», hvor helikoptere slår panservogner, panservogner slår lettpansrede kjøretøy og lettpansrede kjøretøy slår helikoptere. 
I tillegg kommer ingeniører, soldater, artilleri og tidligere nevnte kommandosenter, alle med sine styrker, svakheter og bruksområder. 

«Endwar» byr på en rekke ulike modus, men i den vanligste og beste av disse er målet å kontrollere og holde flertallet av såkalte «uplinks» på kartet i mer enn fem minutter. 
Alternativt kan man utslette alt fienden har av styrker og reserver. 

Énspillerkampanjen i «EndWar» er ganske underholdende, men spillet kommer først til sin rett når man spiller mot andre over nettet. 
Et felles verdenskart for alle nettspillere fungerer som en vedvarende slagmark som påvirkes av utfallet av de enkelte kampene. 

Hvert døgn telles tap og seiere, fraksjonen som vinner mest tar over området på kartet og nye kampsoner åpnes opp. 
Ved skrivende stund er Rondane okkupert av russiske styrker, men tapre europeiske frigjøringsstyrker kjemper heldigvis hardt for å gjenvinne den norske fjellkjeden. 

Selv om innovasjon og en sterk nettspillerdel sørger for solid pansring, har «EndWar» et par sprekker i skroget. 
Når en av spillerne er i ferd med å vinne et slag, får den tapende part plutselig tilgang på et masseødeleggelsesvåpen og mulighet til å ødelegge en uplink. 

Det skal åpenbart være en balanserende mekanisme, men det føles unektelig urettferdig å tape fordi fienden plutselig fikk lov til å utrydde halve bataljonen din. 

Dessuten tåler infanteri uforholdsmessig mye juling. 
Jeg forstår behovet for balanse, infanteritropper koster tross alt like mye som panservogner og helikoptere, men i et spill med såpass tungt fokus på realisme burde det være mulig å løse det på en annen og bedre måte. 

Når alt kommer til alt er allikevel «EndWar» et vellykket eksperiment. 
Stemmekontrollsystemet fungerer helt utmerket og løfter et allerede godt spill flerfoldige hakk i riktig retning. 

Den taktiske dybden er ikke overveldende, men tilstrekkelig til å belønne kreativitet og taktisk list. 
«EndWar» viser en gang for alle at dersom det gjøres rett, kan faktisk strategi funke på konsoll. 

PS: 
Kommer også på PC i begynnelsen av 2009. 

Lanseringstrailer for PS3- og Xbox 360-spillet Tom Clancys EndWar. 
