Soul Calibur II
Det er mange slåssespill på markedet, men Soul Calibur II er nok det mest komplette og gjennomførte akkurat nå. 

Denne serien har sitt utspring i spillet Soul Blade, som opprinnelig kom på gamle PlayStation i 1997. 
Spillet ble fulgt opp av Soul Calibur på Dreamcast i 1999, og denne utgaven ble rost i skyene av samtlige som prøvde det. 

LES OGSÅ: 

I år kommer endelig serien til samtlige plattformer, og blir dermed tilgjengelig til et langt bredere publikum. 
PS2, XBox og GameCube får hver sin versjon av spillet, med en eksklusiv karakter på hver versjon. 

Lekker gjennomføring 

Nå virker ikke Soul Calibur II som noe dramatisk nyskapende med en gang du starter spillet 
 det ser tross alt ut som et hvilket som helst spill der to karakterer står ansikt mot ansikt og det er opp til deg å vri håndleddene dine for å utføre den ene kompliserte kombinasjonen etter den andre. 
Men Soul Calibur II er langt mer enn det. 

Først og fremst er hele spillet utrolig bra presentert, med lettfattelige menyer akkompagnert av den typiske pompøse musikken kjent fra de tidligere spillene. 
Dessuten er grafikken utrolig lekker 
 riktignok ikke så flott som på Dead or Alive 3, som tross alt er spesialdesignet for XBoxens maskinvare 
 men så levende, fargerik og full av detaljer at få konkurrenter kan måle seg mot den. 
Vi rakk dessverre kun å prøve PlayStation 2-versjonen, men XBox- og GameCube-utgavene skal i følge ryktene være enda penere. 

Nok karakterer 

Det er svært mange slåsskjemper å velge mellom i Soul Calibur II. 
Vi har selvsagt det sedvanlige utvalget av blonde damer, japanske småjenter, svære krigere og smidige, unge menn. 
Alle har, som vanlig sine gode og dårlige sider. 
Heldigvis er det flere personligheter med som er mer interessante, som den mildt sagt sære italieneren Voldo. 
Det som er spesielt med Soul Calibur II er at hver versjon har sin spesielle karakter. 
PlayStation 2 har Heihachi, kjent fra Tekken-serien. 
XBox har tegneserie-skikkelsen Spawn, mens GameCube har gode, gamle Link fra Zelda-spillene. 

Tood McFarlane, mannen bak Spawn, har også designet Necrid, en annen karakter i spillet, som er en slags blanding av mange av de andre personene. 
Og, som seg hør og bør i et slåssespill, er det selvsagt massevis av hemmelige karakterer som kan låses opp etter hvert. 
Blant de er også en annen Tekken-kjendis: 
Yoshimitsu. 

Den store forskjellen fra Soul Calibur og mange andre slåssespill er bruken av våpen. 
Alle deltakerne har sine foretrukne våpen, og det er disse, i tillegg til karakterenes styrke og fysikk, som avgjør deres kampstil. 
Du vil etter hvert få tilgang til nye våpen, og deres egenskaper har mye å si for spillflyten og styrken til karakterene. 

Dyp slåssing 

Button-mashers, folk som vinner slåssespill kun ved å trykke fortest mulig på alle knapper, vil forhåpentligvis ikke komme langt i dette spillet. 
Kampmotoren er nemlig en god del dypere enn mange andre spill i sjangeren, og det lønner seg virkelig å øve på sverdteknikker, kombinasjoner og forsvar. 
Takket være ekstramuligheter som å samle styrke for å gjøre slagene ekstra kraftige, kan du alltids overraske motstanderen. 
Men til gjengjeld finnes det forsvar mot alle typer angrep. 

Det er ingen hemmelighet at slåssespill fungerer best når det er flere personer til stede som kjemper mot hverandre. 
Men enkeltspillerdelen er definitivt meget innholdsrik: 
Vi har selvsagt de vanlige Vs, Time Attack og Survivor-modusene, men det som imponerer mest er den meget involverende Weapon-modusen, som nesten er et fullverdig spill i seg selv. 
Og som sagt 
 det er massevis av hemmeligheter å låse opp, både nye karakterer, baner og spillemoduser. 

De eneste minusene ved spillet er at banene til tider kan være litt små. 
Vi savner mer interaktive baner  slik som de i Dead or Alive 3, for eksempel. 

Den PS2-eksklusive karakteren, Heihachi, er heller ikke så spennende i forhold til de andre deltakerne. 
Han har ingen våpen, og virker egentlig litt puslete. 
Vi holder oss unna. 

Men utover dette  Soul Calibur II er så vellaget som et slåssespill kan bli, med et flott utvalg karakterer, masse hemmeligheter, dyp kampmotor og nydelig grafikk. 
Mye kan for øvrig sies om PS2-kontrolleren, men den passer ypperlig til slåssespill 
 og selv om vi ikke har fått prøve de andre versjonene, kan vi, ut fra våre erfaringer, tenke oss at de ikke er fullt så behagelige å styre. 
