Plateanmeldelse:Sohn - «Tremors» 

Luksussorg. 

Ja visst er det lett å tenke på både James Blake og Burial i samme tåredrypp som denne Wien-baserte briten. 

Cristopher «Sohn» Taylors appliserte vokallooper, bergensregnaktige rytmikk og motorveibass kombinerer begge de forannevnte. 
Dyktig, om ikke umiddelbart nyskapende. 

Vokalen er mer falsetteuforisk enn Blake, men har også mer bredde. 
I enkelte øyeblikk kan den minne om, av alle, Rufus Wainwright som synthesizer. 

Albumet går, selvsagt, i bane rundt mørke og melankoli, og kunne i teorien like gjerne vært laget på et lo-fi-kott. 

Det som virkelig vrir dette fra lignende tristesser er låtenes designerlekre produksjon. 
Melankoli har aldri hatt så flott og eksklusiv klang. 

BESTE LÅT: 
«Artifice» 
