Genialt trekk
"Neste gang kan det likevel tas flere sjanser", konkluderte jeg da Birger Bekkeheien alias Hovering Orville debuterte med albumet "Silverlines" for fem år siden. 
Det kan man trygt si at han har gjort på oppfølgeren. 

Aliaset er blitt et band og inkluderer Jostein Goa og Tormod Aass på bass og trommer, begge med røtter i garasjerocken. 
Og ikke minst: 
Ashley Stubbert er produsent. 
Han har tidligere produsert Purified In Blood og Helldorado, og det merkes. 

Bekkeheien kom fra pønken, debuterte med americana og begir seg nå inn i turbulent farvann. 
Bryne-musikeren må være glad i forandring og dypt vann. 
Det er et langt, langt steg fra de saktegående viser til det han kommer med her. 

Er det et smart trekk? 
Absolutt. 
Det er tettere mellom countrybandene i Norge enn i Nashville, og Hovering Orville har isteden funnet seg en ny og tynnere befolket nisje. 
Da er det lettere å høres. 

Åpningskuttet "Der hund" starter tungt og endrer seg mot slutten – fra Purified In Blood til Helldorado, for å trekke en tynn tråd til Stubberts cv. 
Med en helt annen produksjon kunne dette vært americana. 
I tillegg beveger bandet seg uanstrengt fra det harde til det mykere, gjerne innenfor en og samme sang. 

Hovering 
Orville tar deg med på en reise, og du vet aldri hva som venter bak neste sving. 
Trioen trives med den tyngre delen av rocken, uten å falle for fristelsen til å gro fast der. 
Platen preges av selvtillit, kreativ produksjon og sterke sanger. 

Forrige gang kunne Bekkeheien på sitt beste sammenlignes med Ryan Adams. 
Denne gang er det folk som Josh Homme og Mike Patton som dukker opp i hjernens senter for assosiasjoner. 
Ikke fordi musikken er helt lik, men på grunn av viljen til å prøve noe nytt, uforutsigbarheten og de skarpe kantene. 
For så vidt Adams også, som har hatt sine utblåsninger. 
En skarp og dristig kursendring, som lykkes til fulle. 

Beste spor: 
"Der hund", "Aching head", "Lungs". 
