Sorg og skam
«Shame» er en ekstremt utleverende, eksplisitt og gledesløs film. 
Den er også genialt god. 

Det handler om en noen-og-tretti-årig new yorker, Brandon, i vellykket jobb, i pen leilighet og med alle forutsetninger for vellykkethet. 
Men han er alt annet enn dét: 
Han er nemlig avhengig av sex - eller snarere: orgasmer. 
Hele livet dreier seg om de små øyeblikkene av utløsning. 
Og bare dem. 

Det er blitt en besettelse. 
Og som med så mange typer avhengighet: 
Den mekaniske og grenseløse konsumpsjonen gir ingen glede, nærhet eller berikelse. 
Verken for ham eller andre. 

Avhengighet er et ordinært filmtema. 
At det drikkes tett eller snortes metervis med kokain, er så vanlig, at man knapt gidder å reagere. 

Sexavhengighet, derimot, er en annen sak. 
For det første fordi det ennå som begrep ligger litt i nærheten av hva en pokkers til mann bør være. 
For det andre fordi det er så vanskelig å fremstille i en bransje og en samtid som tross alt fortsatt har sine tabuer. 

Men regissør McQueen (som overhode ikke må forveksles med sin mer berømte skuespillernavnebror) og Michael Fassbender klarer det, djevelsk klart og tydelig. 
Og til omkostninger man bare kan ane omrisset av. 

Så kan man jo undres over hva som er vitsen med en film som denne. 
Vel; 
Det er en nådeløs beskrivelse av en moderne mann som har alt. 
Men det er også alt han har. 
Når alt av forpliktelse og ansvar kan pulveriseres, når hele livet egentlig består i å tilfredsstille seg selv, når den velfødde og rike egoismen får råde grunnen alene, blir Brandons liv ikke bare mulig, men faktisk logisk og sannsynlig. 

Så vi snakker om et uhørt ærlig og nådeløst konsekvent portrett av en moderne mann. 
Og kanskje et moderne samfunn. 
Ekstremt, ja vel. 
Men meget godt mulig. 
Og derfor uhyre relevant. 
