Teateranmeldelse:Tryllefløyten 

Operaens nye Tryllefløyte-forestilling har blitt en morsom og radikalt ny oppsetning der Atle Antonsen overbeviser både som skuespiller og sanger. 

Det kunne gått begge veier. 
Det er dristig å sette en komiker uten operabakgrunn inn i en sentral rolle i en av musikkhistoriens mest kjente operaer. 

Og ikke nok med det: 
Regissør Alexander Mørk-Eidem har bearbeidet Mozarts musikk i Tryllefløyten med elektronikk i utvalgte partier, laget en ny slutt der kjærligheten seirer og til og med vederstyggelige Monostratos får seg dame. 

Han har plassert rollefigurene i en science-fiction-setting fra etterkrigstida, det er improvisert fram og lagt til tekst i et språk og en stil der bannskapen sitter atskillig løsere enn det vi er vant til å høre i Operaen, og der Papageno i Atle Antonsens skikkelse opererer på et metaplan der han kommenterer utviklingen i operaen direkte mot publikum. 
Han roper på Mozart innimellom og. 

Det kunne blitt en skikkelig pinlig sak, men det er en suksess. 

Og Atle Antonsen overbeviser som sanger. 
Man hører selvfølgelig at han ikke har dem samme skoleringen som de andre og langt ifra har den samme store klangen, og litt surt var det også i starten. 
Likevel har han en god og fyldig stemme som bærer godt både når han synger solo og i duetter med både Mari Eriksmoen som Pamina og Silvia Moi som Papagena. 

På premieren lørdag møtte vi dessuten et knallsterkt, helskandinavisk sangerlag nesten uten svake punkter. 
Det virket som den teaterrelaterte regien preget stemmene til sangerne også: 
Nattens dronning er ikke den hysteriske kjerringa hun ofte kan være, men en mye mildere og mer forsonlig karakter i Eir Inderhaugs varme stemme. 
Eks-mannen hennes, Sarastro, blir sunget av svenske Henning von Schulman som er en praktfull og nyansert bass. 
Marius Roth Christensen som prins Tamino er bra på plass med både stemme og framtoning. 

Tre gutter sunget av tre jenter fra barnekoret og viste seg som noen merkelige romvesener. 
Operaorkesteret under Thomas Søndergård spiller nydelig. 

Av og til kan det kan bli litt vel mye prat og ord fra Antonsen, og noen steder kan man også merke karakteristiske spennet mellom wienerklassisisme kombinert med et scenebilde som tilhører en helt annen tid. 

Men på grunn av de radikale grepene flyter kombinasjonen mye bedre enn i det aller meste jeg har sett. 
Takk for en morsom og takevekkende kveld. 
