Trøstefilm for slitne mødre
«Tully» er kanskje ikke filmen du ser for å drømme deg bort fra en krevende hverdag. 
Men det kan være akkurat den filmen du trenger. 

Tunge bryster som lekker melk eller henger koblet til en pumpe. 
Såre brystknopper, strekkmerker, søvnunderskudd og nada overskudd til sex. 
Knapt har noen amerikansk film gitt en så øm og ærlig skildring av en kvinnekropp som nylig har født, og av hverdagen som sliten mamma og ektefelle. 
Det er rent så jeg blir rørt. 

Like rørende er Charlize Theron i rollen som Marlo, nybakt trebarnsmor. 
Jeg kan knapt huske å ha sett henne bedre. 
Marlos slitasje synes å sitte i ryggmargen, og jeg tviler ikke et øyeblikk på at det er sant. 

Sammen med den travle forretningsmannen Drew (Ron Livingston) har hun datteren Sarah – «i ferd med å komme i den alderen da jenter begynner å bli ekstremt selvkritiske» – og sønnen Jonah, en skjønn, men krevende gutt med særskilte behov. 
Så kommer den nye babyen. 

Marlo har også en bror. 
En ekstremt vellykket sådan. 
Han har en smellvakker, åleslank kone, lekker enebolig og råd til å kjøpe seg ut av alle tidsklemmer som finnes. 
Av ham får Marlo en barselsgave hun vil takke nei til, men gir etter for: 
Tully. 
Den unge, velopplagte og litt merksnodige barnevakten som kommer om kvelden og blir natten gjennom. 
Som sørger for at Marlo får sove. 
Som rydder og vasker hus og baker cupcakes, og dessuten er lyttende og støttende overfor en stadig mer uthvilt Marlo. 

Det stopper ikke der. 
Men la meg stanse her og heller påpeke hvor dypt tilfredsstillende det er å se en film som på så ekstremt gjenkjennelig vis går inn i et helt ordinært kvinneliv og skildrer det i fasetter som også innebærer en hyllest til henne og de tusen hverdagene hun prøver å holde sammen. 

Spesielt interesserte kan merke seg at manus er ført i pennen av Diablo Cody, som skrev manus til Jason Reitmans mørke komedie «Young Adult» (også den med Theron i hovedrollen) og uforglemmelige «Juno» (2007). 
Sistnevnte handlet også om å bli og være mor, men sett fra et helt annet ståsted. 
De som så den, husker sikkert hvor bevegende den var, og hvor ustyrtelig morsom. 

Jeg vil ikke kalle «Tully» ustyrtelig morsom, den bærer i seg et for stort alvor til det. 
Det er i det hele tatt som om både Cody og Reitman i mellomtiden har smakt det virkelige livet, der de helt reelle hverdagsmenneskene, ikke snålingene, bor. 
Så mest av alt er «Tully» i støytene fornøyelig, og det på mange plan. 

Blant annet har den et skarpt blikk for klasse- og kulturforskjeller. 
Marlo og Dawn er ikke fattige, de har vanlige, muligens litt småkjedelige jobber. 
De tilhører en middelklasse som klarer seg relativt godt i USAs begrensede velferdssamfunn. 
Avstanden til den vellykkede broren er likevel påtakelig. 

Dessuten har Cody et ærlig og morsomt blikk på kvinnenes syn på hverandre. 
Hvordan en ung og snerten kvinnekropp kan virke som en rød klut når din egen kjennes som et tonn, med dissemage og digre daier pakket inn i amme-BH. 

Cody skriver dialoger slik at jeg får lyst til å applaudere. 
Morsomme, såre, intelligente, fulle av presise observasjoner om kvinner og kvinneliv. 
Like fint er det at filmen ikke presenterer Marlo gjennom barna hennes, være seg hennes relasjon til dem eller vice versa. 
Først og fremst ser vi Marlo som det mennesket hun er; den hun var og er blitt gjennom hendelser i livet, der barna selvsagt også spiller inn. 

Og så er det fint at Drew aldri blir noen drittsekk. 
Ok, jeg får lyst til å sparke ham i ræven når han kveld etter kveld ligger i sengen og spiller dataspill. 
Men han har sitt, og forstår ikke helt at Marlo sliter. 
Hun makter heller ikke å gi uttrykk for det. 
Slik rekker Cody og Reitman ut en forsonlig hånd og gjør samtidig «Tully» til en film også menn kan trenge. 
