Nådeløst nybyggerliv
Tommy Lee Jones tar tak i en lite fortalt del av nordamerikansk nybyggerhistorie, men lykkes bare delvis. 

Håndverksmessig er «The Homesman» svakere enn «The Three Burials of Melquiades Estrada», Tommy Lee Jones' debutfilm fra 2005. 
Basert på en roman av Glendon Swarthout, har den visse likhetstrekk med Kelly Reichardts «Meek's Cutoff» fra 2010. 
Men også den er, sin langsomhet til tross, en bedre film. 
Det de deler, er dvelingen ved et nådeløst prærielandskap, og konsentrasjonen om dem som i tradisjonelle westerns med få unntak er tildelt rollen som enten hustru eller hore. 

Hos Jones, som hos Reichardt, er kvinnene i sentrum. 
De er de handlende, det er de som driver historien fremover. 
Og selv om «The Homesman» ikke lykkes helt, er forsøket på å fortelle mer om nybyggerkvinnenes historie filmens største pre; i tillegg til Hilary Swanks innsats i hovedrollen. 

Swank spiller Mary Bee Cuddy, en enslig nybygger i Nebraskas ødemark. 
Av det lille vi får vite om bakgrunnen hennes, aner vi muligens en flik av hva det unge Amerika hadde å tilby kvinner som, lik Mary Bee, ikke var spesielt attråverdig på ekteskapsmarkedet. 

Arbeidsom og sterk har hun etter forholdene greid seg bra der ute på prærien. 
I kontrast til de tre andre kvinnene som danner fortellingens bakteppe: 
Unge Arabella Sours (Grace Gummer), Theoline Belknap (Miranda Otto) og danske Gro Svendsen (Sonja Richter), alle drevet fra forstanden som følge av fattigdom og slit, sykdom, barnedødelighet og overgrep. 

De tilbys pleie hos en prestefrue i Iowa, men noen må frakte dem dit, og reisen er lang og farefull. 
Mary Bee er den eneste som ikke feiger ut. 

Tilfeldigvis snubler hun over George Briggs (Tommy Lee Jones), en ubehøvlet fyr med hang til å stikke av fra det meste. 
Mary Bee gir ham et tilbud han ikke kan avslå. 
Slik skaffer hun seg en erfaren følgesvenn på reisen. 

Med de psykotiske kvinnene innestengt i en kasseliknende vogn, skranglende under en himmel like endeløs vid som det barske, forblåste landskapet, skaper Jones og fotograf Rodrigo Prieto noen kraftfulle bilder, der begrepet «dårekiste» blir ubehagelig konkret. 

De byr også på hard kost, de korte glimtene inn i hva som brakte kvinnene over randen. 
Men kryssklippet med Mary Bees liv på gården blir presentasjonen abrupt og til dels forvirrende. 

Sjuskete klipp skjemmer filmen flere steder. 
Det ødelegger rytmen og gir filmen et episodisk, uforløst og ufokusert preg som forsterkes av at det innimellom legges opp til en komikk som aldri finner formen innenfor filmens tone. 

På samme måte vakler Tommy Lee Jones' spillestil lenge mellom overflatisk klovnaktig komikk og karakterstudie. 
Først når han og Swank legger ut på reisen, finner den vanligvis stødige skuespilleren en riktigere mal for Briggs. 

Helt til han mot slutten endrer karakter igjen. 
Slik også filmen gjør. 
Snuoperasjonen forklarer tittelen, og har et både narrativt og psykologisk grunnlag. 
Kvinnene, også Mary Bee, har satt sterke spor i ham. 
Men ved å la ham gå ut av historien som hovedfigur, svikter filmen deler av sitt prosjekt. 
