Det som funker
Lars Vaular leverer en innertier som bare han kan. 

Å leke med albumformatet er noe Lars Vaular er godt vant med. 
2013s «1001 Hjem» ble lansert som et visuelt album og viste at den bergenske rapperen kunne gjøre som han ville, strekke det så langt som han følte for, alt uten å harme sitt eget omry. 
En rapper med kunstnerisk integritet og gatekredibilitet. 
Slike vokser ikke på trær. 
Når han over ett år senere vender tilbake er det i nok et utradisjonelt format; en albumserie. 
I stedet for å samle alt på en plate, kommer han med en rekke utgivelser som på en eller annen måte hører sammen. 

Håpet er at alle platene holder nivået som på «666 ALT», den første i rekken. 
Det vil være en prestasjon. 

«666 ALT» er nemlig platen jeg har savnet i Vaulars katalog. 
Den som syr sammen ærligheten og den konfronterende stemmen du møter på de første platene og den utforskende, og den lekende særgenheten man er vitne til på «1001 Hjem». 
Det er et overraskende møte mellom det maskuline og det feminine, det myke og harde, ømt og tøft. 
Mest tøft, som på singelen «D D Eg Gjør». 

Sammen med klikken i NMG-huset kverner Lars Vaular ut noen av de mest smittsomme melodiene og beatsene i det norske rapgamet. 
«666 ALT» er en slags musikalsk stollek mellom ulike hiphopgreiner, fra den sleske, smoothe rapballaden til god gammel gangsterrap. 

Det høye kvalitetsnivået kan vel ikke sies å kun være Vaulars verk — han har tross alt privilegiet av å samarbeide med de beste musikerne og produsentene i Norge. 
«Nordisk Design» beviser at ordsmien kan rappe om hva som helst, om form og funksjonalitet, kasjmirsjal og silke - det handle vel rett og slett om variasjoner på samme tema; penger. 
Han tar nåtidens Norge på kornet, i all sin forfengelighet og overdådige forbruk. 

Språket på «666 ALT» er så eksplisitt bergensk, ja, det er faktisk det mest språklig lojale jeg har hørt på lenge. 
Man kan spørre seg om Vaulars musikk faktisk gir et av de mest sanne bildene på det unge bergenske språk i dag. 
Det grunnleggende NMG-vokabularet er selvsagt på plass, hvis fremste eksempel er «Ung Heit Gateflamme». 
Men Vaular har alltid vært en mester med ord, helt utenom det vanlige. 
Fremmedordene sniker seg inn, så fornorskes de og blir en del av det hele. 
«Raving» blir til «reiving», og at det beriker musikken, spesielt i en hiphopkonsekst, er åpenbart. 
Det brukes som et musikalsk verktøy, og det er genialt. 

Nettopp «Reiving» er låten som får æren av å avslutte kalaset, og det går totalt av skaftet. 
En finner dype spor av dancehall og en humor som ikke sjelden dukker opp i Vaulars musikk, midt oppi mørket og fordervelsen. 
Her går det i ett, med et snev absurdisme: 
«Bank, bank, kem e det? 
Hasj. 
Hasj? 
Hasj. 
Kem? 
Hasje aning, hasje nåkke utdanning». 
Teksten runger stort gjennom beaten, den blir musikken. 

På «666 ALT» er Vaular atter en gang i storform, og når det er skikkelig bra er det fullstendig avhengighetsskapende. 
Faktisk ender man fort opp med å høre de seks altfor korte låtene ti ganger i strekk, uten at man helt merker det selv. 
Her er ingen ord overflødige, og det er ingenting som er bedre enn å tenke på enn at det er mer musikk på vei, veldig snart. 
