Påbyggbøker til stryk
Lærebøkene i norsk gjør det ikke enklere for yrkesfagelever å oppnå generell studiekompetanse. 

Kan lærebøker være medskyldige i den vanvittige høye strykprosenten i påbygg? 
Når to av norskbøkene ikke dekker kompetansemålene godt nok, må svaret bli ja. 

«Påbygging til generell studiekompetanse er en avgrunn av stryk. 
Det er få fag eller løp i videregående skole som på en så effektiv måte sørger for at elevene ikke fullfører.» 
Ordene tilhører Trond Giske, som i høstens bok «La læreren være lærer» foreslår at påbygg blir lagt ned. 
Det er nok flere årsaker til at strykprosenten ligger på 40 prosent, og en grunn kan være manglende kvalitetskontroll av læreverk. 
Les også: 

Påbygg er et tilbud til yrkesfagelever, som etter to år med yrkesfag kan ta et tredje «påbyggingsår» og få generell studiekompetanse. 
Når det gjelder norskfaget, så avlegger påbygg-elevene de samme skriftlige og muntlig eksamener som elever som tar studiespesialiserende (det som tidligere het gymnas). 

Problemet med påbygg er altså den katastrofalt høye strykprosenten, noe jeg mener lærebøkene i norsk påbygging bør ta sin del av ansvaret for. 
Verken «Kontakt» eller «Norsk for påbygging» holder et høyt nok faglig nivå, mens det tredje læreverket, «Signatur 3», man må nesten si heldigvis, oppfyller grunnleggende krav til læreverk på siste året i videregående skole. 

«Signatur 3» er den eneste norskboken som er myntet på både på studiespesialiserende og påbygg. 
I norskfaget ser det altså ut til at påbyggelever får dårligere lærebøker enn elevene på studiespesialiserende. 

Både «Kontakt» og «Norsk for påbygging« fremstår som ryddige og oversiktlige læreverk. 
Ingen av dem er preget av lettvint «namedropping» eller fortettet informasjon. 
«Norsk for påbygging» har valgt å fokusere på tematiske likheter mellom litteratur og språk før og nå, og oppfyller sånn sett lærerplanens målsetting om at norskfaget skal fremstå tematisk mer helhetlig.Problemet er at innholdet til tider blir for spinkelt, og det er for mange generelle kommentarer og for lite analyse av spesifikke tekstutdrag. 
I gjennomgangen av renessansen nevnes Absalon Pederssøn Beyer, men boken unnlater å nevne hovedverket hans, «Norgis rike». 
En slik forglemmelse kan koste elever dyrt til eksamen. 

Litteraturhistorien er helt gjennomgående preget av generelle fraser som gir elevene dårlig innblikk i hva som faktisk forventes til eksamen, eller analytisk forståelse de kan ha glede av i livet. 
Boken siterer et utdrag fra Gerd Brantenbergs banebrytende roman «Egalias døtre», for deretter å komme med følgende frase: 
«Romanen handler om et samfunn som er snudd på hodet.» 
Det er for tynt. 

Les også: 

«Signatur 3» sin omtale av samme bok lyder som følger: 
«Gerd Brantenberg vel å snu kvinne— og mannsrollene på hovudet. 
I samfunnet Egalia har kvinnene all makt og styrer mødrelandet best, mens mennene er låglønte. 
Ho byter også alle ord i språket som er bygde på ordet mann, med nye ord som er bygde på ordet kvinne. 
Eit døme er at ordet menneske blir til kvinneske.» 
Eksemplet viser forskjellen mellom de to lærebøkenes omgang med litteratur. 
Og når «Norsk for påbygging» skriver om nyere lyrikk at «Det er vanskelig å trekke frem enkeltlyrikere i vår egen tid (…)» høres det mest ut som latskap. 

Cappelen Damms bok for påbygg, «Kontakt», fokuserer i første rekke på sentrale verk fra ulike epoker. 
Den er grundigere i sin omgang med skjønnlitteratur enn «Norsk for påbygging», men er derimot dårligere til å sette tekstene i en større sammenheng. 

Psykoanalyse er et teoretisk perspektiv som nevnes, men ikke Charles Darwin og utviklingslæren! 
Darwins tese om arv og miljø har påvirket litterære strømninger som naturalisme, og burde absolutt vært brukt til å belyse for eksempel tekstene til Amalie Skram. 
Boken forteller heller ingenting om sentrale tenkere, slik som Jean Jacques Rousseau, hvis tanker om at sivilisasjon forderver mennesker inspirerte et vell av diktere i romantikken. 
Når boken slik unngår å sette enkelttekster inn i et større teoretisk, historisk og samfunnsmessig sammenheng, svekker den muligheten for påbyggelever til å få like gode karakterer som elevene på studiespesialiserende. 
De har nemlig langt fyldigere læreverk å forholde seg til. 

Les også: 

Dårlige lærebøker kan med andre ord være én av flere forklaringer på den høye strykprosenten på påbygg. 

Trond Giske mener at å gjeninnføre statlig godkjenningsordning av læreverk ikke er veien å gå (den ble nedlagt i 2000), noe jeg er uenig i. 
Kvalitetssikring av læreverk er for viktig og berører så mange, at den ikke kan overlates til Fritt Ord-finansierte bokanmeldere i en regionsavis alene. 
