Uinspirert mas
«The Heat» vil så gjerne være både drøy og morsom, men lykkes forbausende dårlig. 

FILM: 
Det svinger alltid rundt Melissa McCarthy, fra hysterisk kjolemoro i «Bridesmaids» til lettglemte smakløsheter i «Identity Thief». 
Dessverre ble sistnevnte en kassasuksess og bar bud om at vi kunne forvente oss mer av det samme. 
Energibunten McCarthy er del av den nye bølgen med kvinnelig rølp. 
En velkommen trend, vil jeg påstå. 
Samtidig er problemet at en slik ubehersket rølpetrend per def har litt vanskelig for å begrense seg. 

Finnes det noen etablerte stjerner, må regissør Paul Feig ha tenkt, som kan bidra til å forsterke bølgen? 
Han har muligens vurdert Cameron Diaz, som hadde en stor hit med «Bad Teacher». 
Eller Reese Witherspoon, en søt og naiv kontrast til den framfusende McCarthy. 
Men valget falt på Sandra Bullock, et sikkert kort. 
Selv om hun mottok en Golden Raspberry for den slitsomme «All About Steve», har Bullock vært morsom med pistol i to stykk «Miss Congeniality», så hvorfor ikke? 

Ufordragelig 

«The Heat» er en politikomedie som jobber hardt, men som sjelden klarer å være morsom. 
Svært sjelden. 
La meg i filmens ånd være overtydelig og understreke at humor er smakssak, men jeg vil likevel våge den påstand at alle som spiller i denne filmen, inkludert katta, er smartere enn manuset de har fått i oppdrag å levendegjøre. 
Bullock spiller en nerdete FBI-agent som ikke tåler blod eller smerte. 
McCarthys politietterforsker er en uspiselig gremlin som sliter med hygienen og behandler alle som dritt. 
Etter hvert blir de venner og rydder opp blant Bostons narkolangere. 

Dødfødt 

«The Heat» gir meg lyst til å se «Bridesmaids» om igjen, for å sjekke om det er min humor som har endret seg. 
I mellomtida er det «The Heat» som stinker. 
Paul Feig dynger på med groviser og ufordragelighet, men glemmer at det må ligge noe i bunn, det være seg intelligens, naiv sjarm eller varme. 
Det virker som om dialogene og humoren er hentet fra papirkurven som sto igjen etter en middels politikompisfilm fra 80-tallet. 
Gang på gang blir jeg forbauset over hvilke dødfødte morsomheter man velger å spinne videre på. 

Kjære Paul Feig, ta et skritt tilbake, ring Kristen Wiig, gi Melissa McCarthy en mindre rolle og se om du kan fremme likestillingen i Hollywood uten å senke kvaliteten på filmene så mye at du oppnår motsatt effekt. 
