Plateanmeldelse:Ingrid Olava - «Summer House» 

Pretensiøs, moi? 

ALBUM: 
POP Ingrid Olava «Summer House» (Daring Viola/Universal) 
Fem år og mange spaltekilometer etter at Ingrid Olava debuterte føles det betimelig å stille et krav: 
Nå må det leveres et album som gjør krav på mer enn høflig applaus. 
Men det gjør hun ikke med «Summer House». 

Både «Juliet's Wishes» (2008) og «The Guest» (2010) overlevde på godt studiohåndverk, artistisk vilje og nyhetens interesse. 
«Summer House» er ingen radikal endring av kurs, men den lider av det som kan minne om for raust budsjett og mangel på deadline - platen er overkokt og selvhøytidelig. 

Produsent David Kosten skal få sin del av skylden. 
Han har erfaring med dramatiske, pianodrevne artister fra før (Bat For Lashes, Gabrielle Aplin), men bringer lite annet enn tvilsom smak inn i selskapet. 

Han plasserer Ingrid Olava i et overdrevet og ukledelig «eterisk» lydbilde som gir de gravalvorlige sangene mangel på oppdrift. 

Det har blitt en greie å klage over at produsenter trekkes frem i anmeldelser av kvinnelige soloartister, men når en plate er så effektdrevet som «Summer House», blir temaet vanskelig å komme forbi. 

Og der Frode Jacobsen sørget for røff nakenhet på forgjengerens «Treasure And Pain», blir denne platens «Clap Hands» bare platt, som en forkastet Bertine Zetlitz-låt fra rundt årtusenskiftet. 
Der «The Guest» hadde et gyllent singeløyeblikk i «The Warrior Song», har «Summer House» den tamme «Jackie Kennedy» å vise til. 

I tillegg er det flere tilfeller av et Sundfør-kompleks her - elektronikken i «Black Box» er ett eksempel, mens «Fire And Snow» minner oss om at man skal være forsiktig med å dra Vårherre inn i popmusikken. 

Lyrisk er det mye rart. 
«Where are all the boys I believed in?/Fa-la-la-la», synger hun dramatisk, som om himmelen er i ferd med å ramle ned. 

Platens soleklare opptur er den perkussivt spretne «Girl Who Got Away», hvor det for en gangs skyld høres ut som om Ingrid Olava har det moro. 

Musikk må ikke på død og liv være «festlig». 
Men «Summer House» drukner i sitt eget forsøk på å formidle alvor. 

BESTE LÅT: 
«Girl Who Got Away» 
