Halvhjertet, ikke kald-hjertet
Varg Veum virker lei av hele kriminaliteten — han vil hjem til familien og det normale liv. 
Litt halvhjertet slutt på den 12 filmer lange serien. 

Varg Veum 
— Kalde hjerter 

Regi: 
Trond Espen Seim. 
Med: 
Trond Espen Seim, Bjørn Floberg, Lene Nystrøm, Ingrid Olava, Mads Ousdal, Gitte Witt, Kim Sørensen. 
Manus: Geir Moum Olsen, Trond Espen Seim. 
Danmark/Norge 2012. 
1 time 30 minutter. 
Aldersgrense: 15 år. 

Så er to Varg Veum-serier kommet til sin ende med denne 12. filmen. 
Til tross for at skuespiller Trond Espen Seim gjør en streit regidebut, blir man glad for at det hele er slutt. 

Visst har Seim vært en energisk, sexy Varg i noen av de åtte Veum-filmene jeg har sett. 
Men etter hvert har dårlig motiverte plot gjort ham til en sliten, mekanisk skikkelse som kjører rundt i svart SUV for å ordne opp i Bergens underverden, til politibetjent Hamres store irritasjon. 

Som regissør og medvirkende manusforfatter gjør Seim mye av det sedvanlige som skal til i krimsjangeren, nemlig å anrette gåtene uten å røpe for mye: 
Hvem voldtok prostituerte Maggie og kidnappet henne? 
Er hun død eller i live? 
Og hvor er det blitt av partiet med narkotika som noen løse fugler har rotet bort? 
Likevel klarer regissøren aldri å løfte historien over det ordinære. 
Følgelig får vi en porsjon tortur (sinte narkobaroner er aldri nådige), noen nye mord, et partert lik (kan dagens krim klare seg uten?), tilfangetaking av detektiv samt syrlige kommentarer fra Hamre (Bjørn Floberg). 
Kjeltringene lever opp til standens brutale klisjeer, morderen kan man ganske fort gjette seg til. 
Men det tvingende motivet for all elendigheten, utover den forsvunne narkotikaen, er ingenlunde krystallklart og blir heller aldri overbevisende. 
Jeg er en svoren fan av Flobergs skarpe, ironiske framtoning, men selv dialogene mellom ham og Seim kjennes oppbrukt fordi de til forveksling ligner hverandre fra episode til episode. 

Egentlig virker Varg lei av å knekke skurkekoder, av den enkle grunn at han nå vil over på livets myke side og ta imot barnet som kjæresten Karin er høygravid med. 
Men en gjennomgående svakhet med alle Veum-filmene har vært at verken Kathrine Fagerland eller Lene Nystrøm har maktet å gjøre Vargs samboer til en interessant og livlig partner for detektiven. 
Denne gang får Nystrøm knapt noe å spille på utover å strutte med magen sin. 
Da er det langt bedre innsats fra Ingrid Olava i rollen som Siv, søster til den forsvunne Maggie. 
Hun har en sår usikkerhet over seg som åpner rom inn mot en nitrist familiebakgrunn. 
Her har Seim funnet et godt scenografisk bildespråk ved å la rekkehus og boligblokker signalisere underklasse i stedet for byens bedre borgerskap. 
Godt grep. 

Men nå er det exit Bergen for diverse Veum-regissører og én hovedrolleinnehaver. 
Det er å håpe at Seim finner seg nye, mer originale oppgaver og rister av seg dusinvarepreget som krimserien dessverre strandet i. 
