En fantastisk Northug-rev!
Wes Anderson har laget en animasjonsfilm som hjemme hos meg har skapt en like mystisk dyregåte som dettende kramsfugl: 
Hva er det som gjør at en filmvant sjuåring vil se filmen om Roald Dahls fantastiske rev to ganger pr dag? 

Jeg har spurt. 
Han sier: 
Det er fordi figurene ser ut som dokker. 

Dette er sånt som en heimkunnskapslærer med hovedfag i naturleire skulle ha tenkt ut: 
Barna kan faktisk bli leie av de ferrariglatte, computertegna og perfekte animasjonsfigurene. 
De er alle like. 
En shrek ser ut som en bie, og en mammut likner en grønn professor. 

Revene til Wes Anderson derimot er stadig like merkverdige. 
Urovekkende. 
Ironiske, men alvorlige. 
Lunt intellektuelle, med plutselige oppfatninger av hva en skapnings natur er. 
Dessuten er de faktisk dokker, som blir filma med 12 bilder i sekundet i stedet for 24. 
Det gjør hele forskjellen. 
Handlingen hakker seg av gårde som om den ble henta ut av en trengt sengevæters natte-mareritt om tid. 
Den fantastiske reven og hans venner skvetter framover som skapninger med Northugs bevegelighetsmønster og sinnelag. 
Du blir ikke klok på dem. 
De reflekterer over sin eksistens med en slags sorg, men uten at det hemmer dem. 
Dessuten er Reven en slags Hjalmar Ekdal. 
Han er overdrevent oppmerksom på seg sjøl og gjennomfører familielivet med forfengelige fakter. 
Han er herlig. 

Historien er kul som en Guy Ritchie-film, men den er laget med en eksistensiell ironi som man kanskje må være brite for å føle rekkevidden av. 
Reven er som kjent symbolet på den forfulgte natur i England. 
I Dahls historie har herr Rev slått seg til ro som spaltist i en avis, men naturen hans murrer verre enn tom mage. 
Han vil opp av det nedverdigende hiet. 
Han vil stjele høner og drepe dem med ett eneste bitt. 
Som han sier til den bedratte revefruen: 
Jeg er et vilt dyr. 

Dermed kommer han i konflikt med bønder som likner og oppfører seg som utkantkriminelle uten andre kvalifikasjoner enn vulgært sinnelag. 
Sammen med en vakkert særegen pubertetssønn med identitets-utfordringer, et irriterende flinkt søskenbarn fra Gjøvik som heter Kristofferson og en litt rufsete pungrotte erklærer han krig mot undertrykkerne og den slimme, sleipe vaktrotta i ciderkjelleren. 
Han er en rev. 

Det er fristende å gjøre revens sluttord ord til sine egne: 
Vi er alltid bare ville dyr, Petter. 
Det du skal gjøre er å komme først og bakken og ellers drite i alt. 

George Clooney gir originalstemme til reven, og han er bra. 
Jeg syns at Mads Ousdal er enda bedre i den norske versjonen, men det er kanskje fordi jeg alltid har ment at han er en rev. 
Musikken er overraskende og skøyeraktig. 
Se nøye etter og nyt hver scene. 
