Til Notodden Blues med heavy rock
Black Country Communion er lekestua til Joe Bonamassa og Glenn Hughes. 

ALBUM: 
Det er utrolig hva Joe Bonamassa får tid til. 
Året etter den selvtitulerte debuten med Black Country Communion (BCC) og ikke lenge etter utgivelsen av hans eget soloalbum «Dust Bowl», er han klar med oppfølgeren til den britisk-amerikanske bandet. 

Bluesbasert rock BCC kommer til Notodden Blues Festival i august. 
Det betyr ikke at det er rein blues de spiller, og definitivt ikke country — navnet til tross. 
BCC spiller bluesbasert rock, med vekt på det siste: 
Rå og kompromissløs rock og heavy metal . 
Produsenten er den samme som på «Dust Bowl», sørafrikaneren Kevin Shirley — som har jobbet med band som Led Zeppelin, Iron Maiden, Dream Theater og Rush. 

I tillegg til bluesrockgitarist og -vokalist Bonamassa består den av bassist og vokalist Glenn Hughes (Deep Purple, Black Sabbath), tangentmann Derek Sherinian fra heavy metal-bandet Dream Theater og trommis Jason Bonham, som tok pappa Johns plass bak trommene da Led Zeppelin ble gjenforent for én konsert i 2007. 

Led Zeppelin droppet alle planer om en mer omfattende turné, og da kan det jo være en trøst at BCC tidvis, og mer enn på debuten, kan minne litt om heavy metals store flaggskip — og ikke bare fordi Bonham Jr. har dette i årene og tar det ut bak trommesettet. 

Like mye skyldes det Bonamassas gitarspilling, ofte med riffmønsteret til Jimmy Page og hovedvokalist Hughes' frasering, ofte på grensa til reint tjuveri. 

Mer melodiøst 
Om han ikke har Robert Plants stemmeprakt, har han langt på vei intensiteten, desperasjonen og drivet. 
Det blir i hvert fall mindre merkbart de gangene Bonamassa synger. 

BCC kan også minne om en annen «supergruppe», Them Crooked Vultures, med blant andre Led Zeppelin-bassist John Paul Jones, men er rå på en annen — og mer melodiøs — måte. 

Som i 1972 
Da Bonamassa spilte i Norge i april, sa han til Dagbladet at ideen om BCC er at det skal låte som det gjorde i 1972. 
Det betyr ikke at dette låter retro. 
BCC er nok tuftet på 70-tallet, men stopper ikke opp der. 

Likevel er det bare å innse at det er svært lite originalt over dette, med unntak av strykerne som gjør «Smokestack Woman» og i særklasse nesten åtte minutter lange «Save Me» til tunge og mektig høydepunkter. 

Bluesballade Enkle, hardtslående riff er mantraet, men som på sin siste soloplate bidrar Bonamassa også med en lettere svulstig bluesballade i Gary Moores ånd — her i form av «Little Secret». 
Kanskje i overkant søt og noe malplassert. 
Her er skillet mellom Bonamassa og BCC hårfint. 

Funnet en form 
På plate er det derfor begrenset hvor interessante BCC er. 
Gruppa har nok satt seg og funnet en form, mer enn på den sprikende debuten, men det føles fortsatt som at dette i første rekke er ei lekestue for fire ganske forskjellige artister. 
Men jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at både de og materialet deres vil falle i smak når de skal rocke Notodden på ettermiddagen 5. august. 

BCC deler scene med Beth Hart på Brygga. 
