Plateanmeldelse:Justin Timberlake 
- «The 20/20 Experience: 2 of 2» 

En 20-karats opplevelse. 

ALBUM: 
R&B Justin Timberlake «The 20/20 Experience: 2 of 2» (RCA/Sony) 

Etter seks år med diverse skjermjobber, mest minneverdig i «The Social Network» og raphistorieleksjonene på «Late Night with Jimmy Fallon», vendte Justin Timberlake tilbake til musikken med den overglatte «The 20/20 Experience» - en av årets bestselgende plater. 

Kun syv måneder senere står oppfølgeren i hyllene. 

Aksentuert av klassereisen fra tyggegummi-krølltopp til premissleverende R & B-kjekkas, er Justin Timberlakes kulhet vanskelig å bestride. 

Han fikk dress og joggesko til å fremstå som en lur kombo og han har fortsatt til gode å slippe en dårlig solosingel. 

Prognosen er dog ikke helt gull når materialet på den nye platen blir indirekte presentert som restene den forrige ikke hadde plass til. 

Men JT og medprodusentene Timbaland og Jerome «J-Roc» Harmon briljerer på denne mer nattlige og basstunge «20/20»-halvdelen. 

Mindre sofistikert og mer dyrisk, nesten okkult. 
Ulvehyl og Vincent Price' latter gjester «True Blood», et nesten ti minutter langt Halloween-tema av suggererende demondisko. 

Minner om «Thriller», sier du? 

Justin legger fortsatt ikke skjul på hvem som er hans store idol og med sjarmbomben «Take Back the Night», en slags pre-pigmentfattig Jacko-hyllest, reparerer han den knuste diskokulen fra «FutureSex/LoveSounds». 

Det blir også gjenhør av dansegulvuttrykket fra nevnte plate, men med et bredere, sterkere og mindre fjortisfertilt arsenal av spor. 
Sprø beats, kommanderende synther og orale perkusjonsmønstre. 

Drake gjør god figur på den formidable «Cabaret». 
Og «Murder» er, litt tamt refreng til tross, en rå banger båret av klubb-bhangra og Jay-Zs frekke Yoko Ono-linjer. 
Mens «Amnesia» låter som den voksne (eller senile?) oppfølgeren til «Cry Me A River». 

På tross av litt keitete elementer av gospelblues i «Drink You Away» og eimen av ost fra «Not A Bad Thing» er kjedelige øyeblikk en sjeldenhet på «2 of 2». 

Det store kunststykket er den kompromissløse utfordringen av radioformatet. 
Snittlengden på låtene er på over seks minutter, men ingen av sporene skjender sin besøkelsestid. 
Låtene er konstruert fengende og er proppet med fornøyelige referanser. 

Timba/Lake har altså ikke oppfunnet noe hjul, bare lakkert det i gull. 

BESTE LÅT: 
«True Blood» 
