Kjærlighet gjør fin
Amor skyter vilt rundt seg i «I Am Love». 
Han treffer den fabelaktige Tilda Swinton. 
Og han treffer oss. 

|||FILM: 
Underlig med det. 
«I Am Love» har alle melodramaets og såpeoperaens kjennetegn. 
I øredøvende glamorøse omgivelser i Milano utspilles en intrige om makt og mørke familiehemmeligheter og forbudt lidenskap. 

Men «I Am Love», frontet av den kompromissløse og kunstnerisk bevisste Tilda Swinton, som også har produsert filmen, er en utsøkt kunstfilm med et hardt bankende hjerte. 

Vill Amor Emma (en magnetisk Swinton) er giftet inn i den rike Recchi-familien, som kontrolleres av hennes buldrende svigerfar, men avhenger av at den oppvoksende slekt, nærmere bestemt Emmas sønn Edo, (Flavio Parenti) tar grep. 
Den opprinnelig russiske Emma er fremdeles noe av en fremmed fugl og moderat interessert i de dynastiske hensyn. 

I dette miljøet er det Amor begynner å skyte vilt rundt seg. 
Emma seiler inn i en Lady Chatterley-aktig affære med Edos bestevenn, kokken Antonio (Edoardo Gabbriellini), hvilket resulterer i noen hudrike scener der det levnes liten tvil om akkurat hva de to foretar seg i de angende skogende rundt Antonios grønnsaksgård. 

Edo bringer begeistret hjem sin vakre forlovede, men virker langt sterkere bundet både til moren og vennen, og det er de som har makt til å utløse sårhet og sjalusi hos ham. 

For alle involverte blir det stadig vanskeligere å konsentrere seg om den daglige dont. 
De går rundt i en døs av et ofte vagt og retningsløst begjær. 
Katastrofen følger. 

Anti-såpe Dessverre lar Guadagnino, i likhet med Emma, alt fare til sist og stabler på bena en bombastisk og psykologisk pussig sluttscene. 
Før den tid gjør han alt riktig. 

Et av kjennetegnene ved en såpeopera er at de vakre hovedpersonene lever i en slags parallell, konstant høydramatisk sfære. 
Alle samtaler er konfrontasjoner der liv, død eller, som regel, kjærlighet står på spill. 
Vi tas fra høydepunkt til høydepunkt der alt er utvendig og uttalt, der hat og kjærlighet stadig slynges i ansiktet på andre. 
Selv om «I 
Am Love» har store ytre likheter, gjør regissør Luca Guadagnino akkurat det motsatte. 

Han fokuserer stadig på det meniale, hverdagslige: 
Hender som sjenker vin og trekker opp glidelåser, planlegging av bordplasseringer, besøk hos renseriet. 
Han lar publikum følge med på adelsskapet gjennom smått kornete bilder, uten forskjønnende lys eller filtre, og man tenker ja, slik må det være å leve slik. 

Det gjøres mye og sies lite. 
Her er alt gjort underdrevet og med omhu, ned til Emmas elegante garderobe, fra Fendi og Jil Sander, opplyser rulleteksten. 
Det gjør det følelsestunge dramaet desto mer vektig. 
