Guetta Krutt
David Guetta, verdenskjent julebords-DJ, byr på masse konfetti og tam EDM. 

Du kan umulig ha hørt om det, men i dag har det foregått en hagefest ved navn Larvik Internasjonale Poesifestival – ifølge initiativtakerne en motreaksjon på at det har blitt «så mye EDM» på Stavernfestivalen. 

Det er kanskje gubbete å synes er et problem, men det blir ikke mindre sant av den grunn: 
På bare noen få år har nemlig Stavernfestivalen snudd skuta fullstendig. 
Fra å være en litt traust festival for oldingene, utgjør kidsa nå en ubestridelig overvekt av publikummet. 
Samtidig har festivalen har vokst enormt, trolig til Slottsfjells store fortvilelse. 

Det skyldes i stor grad bookinger som David Guetta, som er EDM så det holder. 
Låta han velger å åpne settet sitt med, Martin Garrix-samarbeidet «Like I Do», er faktisk den pyrofrelste franskmannens morsomste tilskudd til sjangeren på år og dag. 

Om man må gi slipp på tvilen for å digge actionfilm, stiller hyperstimulerende kjøttmusikk som «Like I Do» samme krav. 
Det betyr ikke at det nødvendigvis finnes veldig mye veldig gøy EDM. 
I hvert fall ikke om man skal tro den virtuelle platebaggen Guetta har tatt med seg for anledningen. 

«NORWAY HAVE SOME ENERGY IN THIS PLACE?!?!» hoier 50-åringen. 
Tusenvis med sprettende skrotter skulle tilsi det. 
Så man må kanskje være skrudd feil sammen for å synes at musikken stort sett er enormt intetsigende. 

I visse øyeblikk, som når han drar på med en remiks av Cranberries’ grusomme «Zombie», er den i tillegg direkte dårlig. 
Med aerobic-mantraer som «Jump! Jump», «Let me see your fucking hands!» og 
«I like to move it, move it» går det hardt for seg, men uten ekstasen eller galskapen til gammeldags ravemusikk. 

Når Guetta plukker fram en raveklassiker som Alice Deejays «Better of Alone», er det i form av en generisk EDM-remiks som ofrer melodien for litt flat funksjonalitet. 
Det er først og fremst derfor Guetta er en så døll DJ: 
Han flyr fra det ene til det andre, mer interessert i å tviholde på oppmerksomheten enn å skape noen emosjonell avkastning. 

Selv det avsluttende Kelly Rowland-samarbeidet «When Love Takes Over», den største poplåten hans, går kjapt over i hektisk maskinmusikk. 

Her helt på tampen skjer det riktignok noe litt mer bananas. 
Musikken blir nesten tribalistisk, og i likhet med tilløpene til brostep midtveis uti settet, vitner det om at Guetta faktisk har mer enn bare én knapp å trykke på. 
Det er vel kanskje det meste man kan håpe på, gitt tid og sted. 
