Beige-Emil i en mild form for Lønneberget
Hvorfor noen har sett det nødvendig å smelle tre Emil-bøker samme til en gammaldags tegnefilm akkurat nå, det er egentlig uforståelig. 
Resultatet er en timelang parentes. 

Emil og Ida i Lønneberget. 
Regi: 
Per Åhlin. 
Norske stemmer: 
Isak Lindmo, Christian Skolmen, Andrea Johnsen, Christian Skolmen, Marit Berg, Sarah MacDonald Berge, Inger Teien Sverige 2013. 
65 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 

Fortellingen om Emil er jo egentlig nydelig. 
En ramp av en unge, en bråsint far, en mor som sveiser sammen familien, en godfjott av en dreng, ei kjerring til gardsjente, en dommedagsprofet av ei gammal kone og en gjennomsøt lillesøster. 
Skikkelige personligheter som kom ordentlig gjennom i barne-tv-serien fra nitten pil og bue, den som vi foreldre liker. 

Innhylla i bomull 

Tegnefilmversjonen gjør alt litt glattere i kantene. 
Alt blir litt kjedeligere og mildere. 
Farens humørsvingninger er blitt krusninger, Emils hyss (som i filmen heter "spell") er mindre dramatiske og persongalleriet er for beige. 

Historien er jo den samme, den er det ikke noe i veien med, men det herlig ukorrekte i sinnet og straffen og galskapen i begivenhetene, det er innhylla i bomull. 
Det samme er kontrasten mellom harmonien i Katthult og de spinnville påfunnene til Emil. 
Forsøket på å lage pulsdempende tegnefilm er sympatisk nok, men Emil og hans utvida familie flater ut når halvtimen passeres. 

De norske stemmene tilfører heller ikke særlig liv til en tungrodd tegnefilm av den gamle sorten. 
Ingen fancy 3D eller sånt, men tegnet film, et forsøk på å gi bøkene liv. 
Det er smått nostalgisk en liten stund, men det går fort over. 
Man mister det friske fra tv-serien og de fantasifulle, egenproduserte bildene bøkene skaper. 

De minste vil kanskje kose seg med kinoopplevelsen av Emil. 
Kino er jo stas. 
Men denne Emil-filmen er virkelig ikke all verden. 
