Anmeldelse:Swedish House Mafia - arktisk på arenaen 

Vi kom, vi frøs, vi kom oss ikke hjem igjen. 

Swedish House Mafia Telenor Arena Publikum: 
Ca. 20 000 Aktuell CD: «Until Now» 

Forbausende mange er kommet til Fornebu uten å ha tatt med seg jakker eller annet varmt vintertøy. 
Telenor Arena har mangelfull garderobeservice, og kidsa har planer om å danse seg varme. 

Dette skal de komme til å angre, både under og spesielt etter konserten. 

Swedish House Mafia - elsket av feststemte 17-åringer og partysvensker, ansett som tre Stureplan-slimåler i en bøtte snørr av housemusikkpurister og andre «undergrunns»-angstbitere - begynner med «We Came, We Raved, We Loved» like før klokken 22.00. 

Undertegnede står i frakk og pelslue, skjerf og votter i den såkalte «VIP 18»-delen helt bakerst i arenaen. 
Jeg fryser likevel. 

Det skal bedre seg da de store utgangsdørene lukkes etter hvert. 
For så å bli helt krise igjen da dørene åpnes og publikum så smått begynner å forlate åstedet, tre kvarter før konsertslutt. 

Lyden er dårlig definert, ganske lav. 
Bassen slår ikke, den bare rumler. 

VAR DU PÅ KONSERTEN? 
Del dine erfaringer i kommentarfeltet nederst i artikkelen. 

Produksjonen er imponerende nok, dog. 
Sebastian Ingrosso, Steve Angello og Axwell står ved en opphøyd DJ-konsoll i et byggverk som viser video og spruter røyk; bygd opp i etasjer. 
Scenerigget ser ut som det tykke låret til Michelin-mannen. 

De tre svenskene er alle kledd i sort. 
Onde tunger - deriblant megarave-konkurrenten Deadmau5' - skal ha det til at de knapt skrur på en knapp der oppe. 
At showet i lange strekk er en ferdigprodusert miks spilt rett fra computeren, fullstendig umanipulert her og nå. 
Det kan godt være. 

Sikkert er det at showet er neandertalsk usubtilt, og at man etter kort tid begynner å bli godt kjent med de nokså simple triksene deres. 
Mafiaen har lite variasjon i arsenalet, for å si det mildt. 
Oppbygging, eksplosjon, oppbygging, eksplosjon; «cheesy» synthriff, store gester, oppfordringer om å «get fucked up!» på dårlig engelsk. 

Swedish House Mafia forholder seg nesten utelukkende til sjangerklisjeer; bombastiske «readymades». 

Men. 
Det fungerer til sitt bruk. 
Og stort sett fungerer det bedre jo voldsommere og mer autoritært det er. 

Da monotonien for alvor begynner å sette inn etter halvannen time, er det tid for det mest ublu publikumsfrieriet. 
Norske flagg på scenen under remiksen av Coldplays «Every Teardrop Is A Waterfall». 
«Don't Worry Child» får kveldens største applaus, og publikum blir oppfordret til å sette seg ned på huk, for så å kollektivt hoppe i været når klimakset slår inn. 
Det spruter konfetti fra kanoner midt i salen. 

«Miami 2 Ibiza» minner oss på at vi er i Norge i desember, og på hvor kaldt det er blitt her inne igjen. 
Etter at de hvite ballongene er sluppet løs, under «Save The World», bærer det ut, hvor det selvsagt er enda kaldere. 
Minus seks. 

Og der, utenfor arenaen, skal vi bli stående, flere tusen av oss, i timer. 
Tilførselen av drosjer stopper på et tidspunkt simpelthen opp. 
Folk sniker i køen uansett, uten at vaktene griper inn. 
Busskøen er enorm, uoverstigelig. 
Tynnkledde ungdommer stabber rundt på høye hæler på isen. 

Publikummere kan fortelle at de har stått i kø i kulden i to timer, trass i at de forlot arenaen før konsertslutt. 
Hotellene i området åpner lobbyene sine for blåfrosne ungdommer (og sure anmeldere). 

Undertegnede nådde Oslo sentrum først i 03.00-tiden, tre timer etter at konserten var over. 
Da hadde jeg vært vitne til en OK fest med et fint lysshow, og en infrastrukturkatastrofe. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
