Mel Gibson burde holdes langt unna denne typen familieunderholdning
Men den skandalebefengte skuespilleren er langt fra det eneste problemet med «Daddy's Home 2». 

FILM: 
Regissør Garry Marshall brukte de siste årene av sitt liv på å finslipe formelen for en type film hvis fremste kvaliteter var at de var akseptable kompromisser for par, kjernefamilier og andre konstellasjoner med vidt forskjellig filmsmak som skulle markere ulike former for høytider på kino. 
Med den kombinerte Thanksgiving- og julefilmen «Daddy’s Home 2», leverer Sean Anders sitt bidrag til denne sjangeren, og man skal lete både lenge og vel for å finne en film som er bedre egnet som adspredelse i langvarige familieselskaper. 

Stor familie «Daddy’s Home»-franchisen er bygget opp rundt konflikten mellom tradisjonelle maskuline idealer og en moderne myk mann-rolle representert ved henholdsvis Dusty Mayron (Mark Wahlberg) og Brad Whitaker (Will Ferrell), som deler på papparollen i en utvidet familie. 
Både Ferrell og Wahlberg er morsomme og karismatiske skuespillere, og begge gjør varianter av sine komiske standdardroller, hvilket betyr at Ferrell er blid, klønete og barnslig, mens Wahlberg balanserer på stram line mellom aggresjon og moderne populærpsykologisk introspeksjon. 

Det er en pålitelig oppskrift for folkelig humor, og i «Daddy’s Home 2» forsterkes dynamikken av introduksjonen av Brad og Dustys opphav: 
John Lithgow spiller Brads snakkesalige og uutholdelige muntre far Don, mens Mel Gibson er Dustys glamorøse og fraværende farsfigur Kurt. 
Sistnevnte skrider inn på lerretet innhyllet i en sky av mannevond utilpasshet, og går gjennom filmen med en grimase som får det til å se ut som om den lettbeinte dialogen volder ham fysiske smerter. 

Store problemer 
Ikke sånn å forstå at «Daddy’s Home 2«» hadde vært en god film dersom produsentene hadde castet en skuespiller som var mer komfortabel med konseptet om å få publikum til å føle seg vel: 
På tross av morsomme mennesker foran og bak kamera mangler filmen både komisk timing og narrativt momentum, og i andre halvdel kollapser den i en serie platte og forutsigbare sketsjer uten noen åpenbar forbindelse med hverandre. 

«Daddy’s Home 2» er ikke en film man med god samvittighet kan anbefale noen å se på kino, men som bakgrunnsstøy i familieselskaper – der man vandrer mellom rommene, ser et par minutter og forklarer en vits for besteforeldregenerasjonen, før man forsvinner ut på kjøkkenet for å hjelpe til – er den bortimot perfekt. 

Også i en slik setting vil det uunngåelig oppstå en del dødpunkter, men de kan man bruke til å diskutere nøyaktig hva det var som gjorde at Gibson ble svartelistet av Hollywood i et snaut tiår, og hvorvidt han nå fortjener å bli tatt inn i varmen igjen. 
Skal man dømme på bakgrunn av «Daddy’s Home 2» bør han uavhengig av sine synder holdes langt unna denne typen familieunderholdning. 
