The Crown sesong 2: vakrere, mørkere, bedre |anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Andre sesong av historien om Dronning Elizabeth og det britiske kongehuset er vakrere, mørkere og enda bedre enn første runde. 

Det ble ikke laget så mye bedre enn åpningssesongen av The Crown, Netflix’ ambisiøse serie om det britiske kongehuset, i 2016. 
Serien sparket friskt fra som både underholdende drama og interessant historieklasse, samtidig som Peter Morgans gylne tastatur glødet av britisk overklassehumor. 
Desember 2017s beste nyhet så langt? 
Den etterlengtede sesong 2 er både vakrere, mørkere og enda bedre. 

Der første sesong lyste på Elizabeths kronglete sti fra tronarving til fullblods dronning, med en fjellstø John Lithgow som hennes støttespiller Winston Churchill, sitter Elizabeth nå trygt på tronen i siste halvdel av 50-tallet. 
Mens England ruller sakte inn i en moderne tid kongehuset ikke er helt forberedt på, buldrer det tungt i Elizabeths ekteskap med den viltre ektemannen Philip. 

Scener fra et skrantende ekteskap 

Serieskaper Peter Morgan åpner sesongen in medias res, og kaster oss rett inn i et rom hvor luften mellom Elizabeth og Philip – nydelig spilt av Claire Foy og Matt Smith – er tykk som eggelikør. 
«Hva skal til?», spør dronningen en innbitt, slukøret Philip. 
Hva skal til for at de skal holde ekteskapet noenlunde på stell seg mellom, for skilsmisse – og dette er begge skjønt enige om – er uaktuelt. 
Derfra spoler Morgan bak i tid, og The Crown bruker to episoder på å fortelle oss hva som har tøyd ekteskapet til bristepunktet. 
Det hele fortelles elegant og lekende lett, samtidig som hver eneste lille setning borrer dypere ned i disse fascinerende, historiske menneskene. 
Det er ikke alltid pent – og tidvis fryktelig lite flatterende, men skrantende ekteskap som holdes sammen fordi nasjonens fremtid står på spill er nok sjelden vakre innvortes. 

Hver episode spilles ut som en film, med sin egen hovedperson og historie. 
John F. Kennedy og Jackie på statsbesøk får én time, Profumoaffæren en annen, prinsesse Margarets ekteskap med fotografen Antony Armstrong-Jones blir til et kapittel, og Prins Charles traumatiske opphold på tyskinspirert internatskole i Skottland tar oss med dypt ned i Philips egen oppvekst blant nazister, greske eks-konger og flyulykker. 
Best av alt fungerer uansett episoden som tangerer den briljante Winston Churchill-fortellingen fra sesong 1 (episode 9, om du vil tilbake og se dette lille mesterverket), fortellingen om når Edward VIII tar seg hjem fra Frankrike for å få fotfeste i gamlelandet. 

Hemmelige nazidokumenter og mer av Lady Mountbatten 

Eks-kongens patetiske forsøk på å snakke seg tilbake til engelsk sosietet rives nitid opp i løpet av en times hopping mellom hemmelige nazidokumenter og kammerarbeid på slottet, og det thrillerinspirerte crescendoet nås i en brutal sitdown mellom dronningen og den selvopptatte eksilanten. 
Episoden løftes ekstra av at en av favorittene fra første sesong, den nå pensjonerte hoffarbeideren Tommy Lascelles, dukker opp for å rydde i gamle sysaker. 
Hans birolle her overgås kun av de få sekundene Lady Mountbatten valser ned en trapp og slenger rundt seg med de frekkeste velformuleringer. 
Mer av henne i sesong 3, takk! 

– 
Det er ikke plass til menneskelighet 

Man blir nok behagelig salongberuset om man har plingfest med julegløgg for hver lille historiske frihet Peter Morgan har tatt seg, men denne lett improvisatoriske dansen med historiske hendelser er det som gjør The Crown til en fortelling man ikke klarer se bort fra. 
«Det er ikke plass til feil. 
Det er ikke plass til skandaler. 
Det er ikke plass til menneskelighet», sier Philip iskaldt når han uten dikkedarer må sparke sin nærmeste ansatte og venn. 
Det kan godt være hans motto i medarbeidersamtaler, men det det er også det som gjør The Crown så bra, at den tegner et bilde av et kongehus og en nasjon full av feil, skandaler og menneskelighet. 
