Livsviktig historiefortelling
Døveteatret Teater Manu hadde torsdag Norges-premiere på en sterk og viktig forestilling om holocaust 

Det er litt underlig å overvære en teaterforestilling skapt for og beregnet for et publikum av døve, og så komme ut i verden etterpå og tenke at dette, denne forestillingen, burde vises for alle elever i videregående skole i hele Norge. 
Så viktig er den. 
Og så god er den. 
Og så effektiv er fortellemåten i tegnspråkteatret når det gjelder å formidle både historie, kunnskap og aller mest følelser. 
I tillegg formidles her masse historie gjennom fotos fra førkrigs og krigstid. 

Teater Manu (hånd-teatret) ble en realitet i 2003, stiftet av Norges døveforbund etter at Stortinget to år tidligere hadde besluttet at et slikt teater skulle opprettes. 
Bentein Baardson har i år både manus og regi for forestillingen. 

Her fortelles historien om Hans og Gertrud, to tyske barn født tidlig i forrige århundre, ungdommer i mellomkrigstidens Tyskland da Hitler seiler opp som landets leder. 
Hans er født døv, men lar seg fascinere av nazistenes ungdomsorganisasjon, blir medlem og erfarer at på et visst tidspunkt blir hans døve-avdeling av SA, Sturm-Abteilung, avviklet. 
Det passet ikke Føreren og hans medhjelpere å ha funksjonshemmede i rekkene. 

Gertrud er en vanlig tysk pike. 
Skoleflink og flittig, blir lege og fascinert av programmet som skal gjenopprette Tyskland etter første verdenskrig, programmet som skal «Make Germany Great Again» som det tilnærmelsesvis heter i forestillingen, altså programmet for etnisk rensning, rasehygiene og eugenesi, altså utryddelse av alle dårlige gener. 
Lite vet hun om sitt jødiske opphav. 

På scenen forteller Ipek Mehlum fortellingen til Gertrud – med hendene sine. 
Ronny Patrick Jacobsen forteller om Hans. 
Eitan Zuckerman bruker både hender og en liten stemme-rest til å binde sammen det hele. 
Hånd-språket ligger ikke langt fra figurteatret. 
Heller ikke fra mime-teatret. 
Selv om man ikke har peiling på døvespråk, er det så uttrykksfullt at en utrenet «leser» blir fjetret. 

Legg så til at stemmeskuespiller Kjersti Fjeldstad gir den hørende hele historien, usminket og uten filter, med dyp kvinnerøst, noen ganger nesten nøytral, andre ganger med masse engasjement bare tydelig ved senket volum. 
Og du har en komplett forestilling, sterk, bevegende, viktig og nesten helt uten sidestykke i norsk teater. 
Jeg nøler ikke med å si: 
Den burde vises for alle elever i videregående skole. 
Vi har ikke tid og råd til å la være. 
