Filmanmeldelse «Norske byggeklosser»:Hjelp, vi pusser opp 

Burde aldri fått godkjent ferdigattest. 

KOMEDIE:Norske byggeklosser 

Norge, 12 år 

Med: 
Atle Antonsen, Anders Baasmo Christiansen, Ine Jansen, Anne Marit Jacobsen 

Regi: 
Arild Frölich 

Pål Bang Hansens «Norske Byggeklosser» fra 1972 er mest interessant for sitt tidsbilde av datidens boligbyråkrati, sin noe utradisjonelle omgang med kamera (den føles i klipp og stil særdeles lite datert, selv 46 år etter). 
Og den tok for seg det absurde i det norske samfunnet med å være, vel, absurd. 
Hvordan skal man ellers forklare at den har plassert et norsk kor ute i skogen og har en byggingeniør som gjør alle basert på sjansekort i Monopol. 

2018-versjonen har egentlig ingenting med sin bror med samme navn å gjøre. 
De viktigste likhetstrekkene er at Atle Antonsen tar for seg et like bredt arsenal av roller som Rolv Wesenlund gjorde i 1972-filmen. 
Og at det byggeforskrifter og fylkeskommune kan være enda vanskeligere å forholde seg til, nå som vi også har fått miljøetater. 

Den begynner med en sprengningsulykke som medfører at Ine Jansen plutselig arver et hus etter en ukjent tante. 
Hun er barnløs ansatt på Barnas Hus og prøver å løse befruktningsgåten sammen med Anders Baasmo Christiansen. 
Han er barnebokillustratør. 
De bor gratis hos hans mor Anne Marit Jacobsen. 
Hun er helt uten sosiale antenner og sperrer og har en egen ting for bål i hagen. 

Atle Antonsen gjør en drøss med roller - samtlige ulike versjoner av ting han har vært innom før, men et imponerende spekter likefullt. 

Filmens «humor» spiller på dette hysterisk vittige om at rare folk gjerne har rare dialekter. 
At polske håndverkere ikke snakker så godt engelsk, kommer i alle fasonger og størrelser og generelt sitter mye på do. 
Toaletttrøbbel er et gjennomgående tema, sammen med at en av håndverkerne er kortvokst. 
Det er mye surr med rotete arkitekter som jakter huskarma og ikke sender inn riktige søknader, sinte menn fra planetaten og menn fra Fylkesmannen som leter etter spennende biotoper i utbyggingsområdet. 

Historien er for det meste forutsigbar, masete og aldri særlig morsom. 
Det mest absurde her er et øyeblikk der alle samles i hagen og synger «Vi vandrar saman» av Olav Stedje. 
Uklart av hvilken grunn blir dette et tema som varsler at fare (altså stat/kommune/fylkesmann) følger. 

Baasmo Christiansen spiller like tafatt for system som Bjørn Sand gjorde i 1972, men har fått med seg Nirvana-tskjorte fra samme salg som Stig Henrik Hoff i «Los Bando». 
Anne Marit Jacobsen leverer den beste enkeltprestasjonen, selv om hun har tendenser til overspill når det blir for mye Karate Kid. 
Atle Antonsens er selvsagt fantastisk i hver rolle han spiller, men klarer ikke helt å få noen av dem til å stå helt ut, med unntak av den helt håpløse arkitekten. 
Om man ser på dette som en dokumentasjon på hvor livredd norsk filmbransje er for å prøve noe nytt, siden denne kommer midt i en rekke av gjeninnspillinger fra de siste årene er det interessant. 
Muligens vil den også fungere som tidsdokument når den neste versjonen av «Norske Byggeklosser» lages i 2064. 
Men forhåpentligvis er det slutt på dette tullet nå. 
