Voksne som maser
Småbarnsforeldrene er mer irriterende enn de festgale studentene i «Bad Neighbours». 

FILM: 
Dessverre er Zac Efrons rollefigur den mest interessante i denne nabokrigen. 
Hadde filmen vært bedre, ville Efrons partystudent vært en middels bifigur, men i «Bad Neighbours» har han svak konkurranse. 
Seth Rogen spiller en ekstra slitsom versjon av seg selv og Rose Byrne prøver å holde følge. 
Det blir masete. 

Mac (Rogen) og Kelly (Byrne) har nettopp fått baby og prøver å venne seg til at livet har gått over i en ny fase, noe vi får overtydelig demonstrert når de prøver å få med seg alt babyutstyret på en fest og i stedet sovner foran utgangsdøra. 

Feil taktikk 

Alarmen går når et studentbrorskap flytter inn i nabohuset. 
Mac og Kelly bestemmer seg for å legge godsida til, byr på velkomstmarijuana og deltar på første festen. 
Deretter ber de Teddy (Efron) om å roe ned troppene. 
Fra nå av skal det være stille om natta. 
De voksne bestemmer. 

Herfra eskalerer fiendskapen i et rasende tempo. 
I stedet for at komikken oppstår i kontrasten mellom festglade studenter og en mer moden fiende, får vi den totale rølp, med ei tynn suppe av påfunn. 
Politiet kommer på et par umorsomme visitter og ingen av de andre naboene har ikke noe imot et kontinuerlig «fratparty», siden gutta visstnok er snille mot dem. 

Bare nesten for Efron 

Det vi ender opp med, er en lite gjennomarbeidet komedie som veksler mellom to stemninger: Voksenkjas og partykaos. 
Kjaset foregår stort sett mellom Rogen og Byrne, som holder gående en utmattende form for verbal pingpong. 
Denne dialogen skal dels latterliggjøre rollefigurene og dels si noe smart om voksenlivet, men det er litt for langt mellom gullkornene. 

Resten av filmen er partykaos. 
Et sted inne i virvaret finnes individer, fra stjernestudenter og bikiniblondiner til Efrons velbygde Teddy, partysjef og akademisk jumbo. 
Teddy har små ansatser til noe mer «ondt» og interessant, men dette drukner i halvgode påfunn fra de voksne. 

Jeg lo av kollisjonsputene og et par andre eksempler på vellykket slapstick, men hver gang tenkte jeg: 
Denne filmen burde hatt flere overraskelser å by på. 
