Gåten gikk opp til slutt
Gåten gikk ikke opp med en gang. 
Men da Gåte først kom i séget, fikk kastet av seg den første halvtimens konfirmasjonsflinkhet, så satt konserten som et skudd: 
Den satt som et rall og et tordenskrall inni de dypeste, mørkeste norske fjell. 

Gunnhild E. Sundli og resten av trønderske Gåte står med et bein plantet i folkemusikken og et i den tunge, metalliske delen av rocken. 
Kombinasjonen er mektig, men krevende. 

For Gåte har — i likhet med Kaizers Orchestra - lagt seg på en ekstremt energisk, men samtidig energikrevende linje. 
Dermed er også bandet best når det tar ut energien gjennom det musikalsk ekstreme i begge retninger: 
Gåte i Folken i går fungerte best påde følelsesmessig helt nedpå låtene, som «Kjærleik» og «Sjåaren», samt på de aller, aller råeste. 

Det begynte å boble under låter som «Du som er ung» og mektige, manifestpregete «Til ungdommen» - og i ekstranummerdelen satte den voldsomme panzerutgaven av Gåte seg i bevegelse gjennom låter som «Margit». 
Jeg tror det var den, i alle fall. 
Det lødså tungt og kompakt at til og med Sundlis vokal forsvant i den kokende musikalske jettegryten. 

Gitarist Magnus «Edward Saksehånd» 
Børmark maktet i ekstraavdelingen både å hoppe opp på P.A.-anlegget, skremme ungjentene på galleriet samt lirke av seg gitarsolo ved bruk av lyskaster som en form for lysende, forvokst plekter. 
Men han skal passe seg for ikke å ende opp som ren posør. 

Og Sveinung Sundli på fele, Gunnhilds bror, kjørte noen riff som ville gitt Arve Tellefsen & hans orkestervenner bakoversveis. 
Det er lett å skjønne at fela i gamle dager ble betraktet som Djevelens instrument på landsbygda. 
Sveinung gjør fela farlig igjen. 

Gåte er nå vel halvveis i norgesturneen. 
Gårsdagens Folken-seanse var konsert nummer 13. 
Bandet er nå solid innspilt. 
Og Gunnhild er det skjøre, men samtidig farlige huldersentrum som alt annet i bandet beveger seg omkring. 
Greier Gåte å holde på energien og kraften kan det gå veien - også i utlandet. 
