«Annihilation» er nærkontakt av uvant grad
Ære være Netflix, men denne eksotiske sci-fi-filmen hører hjemme på et virkelig stort lerret. 

Denne filmen av forfatter og regissør Alex Garland var aldri ment for Netflix, men havnet hos strømmetjenesten fordi en av finansiørene mente filmen var for «vanskelig» til å bli lansert utenfor det amerikanske markedet. 
Jeg er selvsagt glad for at Netflix reddet filmen, men er lei meg for at jeg må se den på skjerm. 
For her har Garland laget sin mest ambisiøse langfilm, en film der atmosfære og natur, ja, hele universet, spiller en helt avgjørende rolle. 

I sin forrige film, Oscar-vinneren Ex Machina, overbeviste Garland med en problematisering av kunstig intelligens. 
Denne gangen er det også konsekvensene av vår grenseløse eksperimentering hovedpersonen må forholde seg til. 
Men denne gangen kommer trusselen utenfra. 
Et gåtefullt kraftfelt har lukket seg rundt et naturområde i sørstatene, og amerikanske myndigheter har stengt det av for befolkningen. 
Men feltet utvider seg, og det synes ustoppelig. 

Frykten for det ukjente 

Hæren sender elitesoldater inn i feltet, men bare én vender tilbake – ute av stand til å gjøre rede for seg. 
Denne soldaten (Oscar Isaac) er ektemannen til Lena (Natalie Portman), som selv er tidligere soldat og nå forsker. 
Hun overtaler myndighetene til å la henne få være med en patrulje med kvinner på oppdrag inn i kraftfeltet. 
Tanken er at kvinner kanskje tåler den spesielle atmosfæren bedre enn menn, og for Lenas del handler det også om å finne årsaken til ektemannens sammenbrudd. 

De tar seg inn i området og oppdager at naturen og dyrelivet er i dramatisk endring i det merkelige økosystemet. 
Men frykten for det ukjente – og ikke minst, for muterte rovdyr – gjør at de ofte ikke rekker å reflektere over det de ser, og gradvis får frykten overtaket. 

Det grufulle og fantastiske 

I starten fremstår filmen som en standard science fiction der noe mystisk utenfra truer menneskene på jorden. 
Men selv om det viser seg å være en fremmed kraft som har tatt bolig her, kommer den til syne på måter vi aldri har sett på film før. 
Det er riktignok noen klisjeer som gjentas i starten – som slangelignende aliens som tar bolig i soldatene. 
Men når Lena nærmer seg hjertet av kraftfeltet (eller «the shimmer», som det heter i filmen), skjer det noe med hennes perspektiv. 
Ikke bare er mutasjonene i naturen fascinerende å se på – de utløser prosesser som både er grufulle og fantastiske. 

Her møter vi dyr og vegetasjon som har adoptert menneskelige egenskaper, og døde menneskekropper ligner på bearbeidede kunstverker. 
Og når Lena til slutt ankommer et lysthus ved kysten, der kraften har sitt utspring, blir nærkampen med den mystiske kraften på en merkverdig måte nesten intim. 

Novotny savnes 

Filmen er basert på den første boken i Jeff VanderMeers Southern Reach-trilogi. 
I den boken har Lena og hennes kollega Dr. Ventress (Jennifer Jason Leigh) afroamerikansk og asiatisk bakgrunn, men her er de hvite. 
Jeg har ikke lest boken og kan bare konstatere at soldatenes bakgrunn ikke har stor betydning her. 
Vi får vite lite om dem. 

Det handler primært om overlevelse, men også om å fortolke møtene med de fremmede kreftene. 
Samtidig er dette en svakhet ved filmen: 
Vi kommer aldri under huden på Lena og de andre – det er kun forbeholdt disse usynlige kreftene. 
Tuva Novotny vekker vår interesse ved en sterk tilstedeværelse, men hun – spoiler! – blir ofret altfor tidlig. 

Lena bærer på en sorg over ektemannens mentale kollaps, og det klippes en rekke ganger til scener fra en utroskap, uten at jeg helt forstår hvorfor. 
Om de menneskelige relasjonene ikke er helt til å bli klok på, lar Garland oss betrakte de kosmiske kreftene på avstand, uten forklaringer. 
Rent visuelt er de slående, og som Lena sier det, så er det ikke engang sikkert at de er bevisst vår tilstedeværelse. 
Men er naturen grusom bare fordi den ikke tar hensyn til oss? 
