Døden er faktisk ikke en ironi
Døden er et håpløst filmtema, og egentlig har vi allerede for mange filmer der romantiske trøstere forsøker å poetisere den bort. 
Aronofsky får til det uventede. 
Han lager en rørende film som enten er varmt religiøs eller kirurgisk kald. 

FØRST OG FREMST er «The fountain» et uvanlig vakkert voksendrama som er rørende, intellektuelt utfordrende, gåtefullt, drømmersk og velformulert. 
I tillegg svever den modige filmen et sted i morgentåka der filmskapere ikke høster mange kyniker-poeng. 
Dette er virkelig en stor opplevelse for dem som går rett inn i den, blir der, ikke ser seg rundt og gir blanke julenissen i om historien av og til kan se ut som New Age fra ei slarven astrologisjappe. 

AT HJERNEN blir gyllent hypnotisert og foruroliget av en fortelling der forskerens døende hustru forvandles til spansk dronning og kosmisk tre, må kalles en god start på dagen. 
At man uten videre aksepterer at Livets Tre vokser i Guatemala, og at Udødeligheten er noe ganske annet enn vi egentlig hadde håpet på, er også en signal om at den intense formulereren Darren Aronofsky («Pi» og «Reqiuem for a dream») har funnet et tema han behersker. 
At en historie der hustruens kreftsvulst plutselig er en spansk inkvisitor kan fungere som et hjertesvulmende, magerivende tårekraftdrama om en mann som forsøker å redde kona si, forteller om en nesten usannsynlig balansering av virkemidler. 

«THE FOUNTAIN» kan forstås eller bare inntas, som om den besto av en visuell smitte. 
Stjernene er frø. 
Det svever et tre et sted i himmelen, og en dag vil det eksplodere og bli en ny verden. 
Treet består av de dødes sjeler. 
En blek astronaut-munk svever i yogastilling ved mayaprestens flammende sverd. 
For et øyeblikk siden var munken en conquistador som kom til jungelen for å redde sin dronning fra de gale katolikkene. 
I laboratoriet sitter kreftpasienten Julius og venter på mirakler med åpent kranium. 

YTRE SETT handler «The fountain» om forskeren Hugh Jackman som stresser opp kollegene sine i farmasi-bransjen fordi han vil finne en medisin mot kreft før det er for seint for kona Rachel Weisz. 

Hun har imidlertid funnet trøst og forsoning i historien til en guide i Guatemala; han fortalte om at faren ble til trær og fugler og fant ærefrykt gjennom døden. 
Det har hun skrevet en bok om. 

FORSKEREN leser boka mens dama blir gradvis dårligere, og alle livets elementer blander seg i fantasien hans som når folk sovner på kino og drømmer nye handlinger i filmen. 
Plutselig er han i Spania, plutselig befinner han seg som en slags romreise-alv i kosmiske bobler. 

Mannen søker desperat kuren mot døden, mens kona gradvis og med stor ro blir en del av den. 
Så avslutter han fortellingen hennes og oppdager skrekkslagent at naturen alltid har en overraskelse på lager. 

DU KOMMER til å måpe. 
Du kommer til å grine. 
Du kommer til å undre deg og muligens lure på om sånt som dette egentlig er helt OK for medlemmer av Human-Etisk Forbund. 
Men alt avhenger om du er i stand til å legge den ironibaserte tids-kynismen din til side og ta imot noe så enkelt og selvfølgelig som en følelsestung og romantisk religiøs visjon. 
Da får du det fint. 

FILMEN kan også sees som en skildring av den desperate følelsesaktiviteten til den pårørende ved sengekanten til dødssyk elskede, og metafysikken kan oppleves som en metaforisk framstilling av fortvilte lengsler og håp. 

OG: 
Dette kan være Requiem-regissørens film om at mennesker bruker dop som religion og farmasi for å unnslippe virkeligheten. 
Kanskje er filmen en rå rundjuling av forventningene våre og en nesten hjerteløs utlevering av vestens evne til flukt fra alt som er ubehagelig. 
"Pi" handler om en matematiker som tror han har funnet tallet som skal løse allke problemer — "Reqiuem for a dream" viser hvordan nesten alle ting i folks liv funker som narkotika. 

Dette er virkelig en film til å lure på. 
