Roman:Kapittel-aktuelle 
Kjærstad tenker stort 

Et møte med mord, politikk og kjærlighet som målbærer tvilens evangelium. 

Jan Kjærstad: 
Berge. 
Roman. 
379 sider. 
Aschehoug. 

23. august 2008 inntreffer en likvidasjon på en hytte i Nordmarka. 
Ap-pampen Arve Storefjeld og samboeren hans, Sofie Nagel, datteren Gry, også hun Ap-politiker, hennes franske elsker - en kontroversiell filmskaper - og hans niårige, fiolinspillende datter får strupene kuttet over på proft, bestialsk vis. 

I en Tour de force-roman formet som et triptykon (alterbilde som består av et midtparti og to sidefløyer. 
Red. anm.) forflytter perspektivet seg fra journalisten Ine Wang via tingrettsdommer Peter Malm til Nicolai Berge, Grys tidligere kjæreste, brysom blogger, ekskludert fra partiet og avskrevet som novellist, nå anklaget for massedrapet. 
Gjennom tre kryssende, motstridende jeg-stemmer skildres bakgrunnen for de ulike aktørene, den norske reaksjonen på tragedien, lanseringen av mulige mordmotiver og letingen etter de(n) skyldige, arrestasjonen av Ap-refseren Nicolai Berge og vitneføringen i rettssal 227 – for øvrig en av flere (fordekte eller åpne) referanser til 22. juli-terroren som rammet regjeringskvartalet og Utøya i 2011. 

Mordmotivet er velkjent i forfatterskapet til Jan Kjærstad (født 1953, debut 1980). 
Men han er ingen tradisjonell krimleverandør av Agatha Christie-typen. 
Hans bredt anlagte, mixtum compositum-orienterte totalromaner unnviker gjerne rebusbaserte fasitsvar hvor alt faller på plass. 
Det viser drapshistoriene i «Homo Falsus» (1984), «Rand» (1990) og Jonas Wergeland-trilogien (1993-99) på finurlig vis. 
Et bærende trekk i hans poetikk er motviljen mot det entydige, troen på tvil og tvisyn og imaginasjonens kraft, insisteringen på det gåtefulle og motsigelsesfylte i tilværelsen, vissheten om at Milan Kundera har evig rett: 
«Alle store verker inneholder (nettopp fordi de er store) noe ufullendt.» 

Så når «Berge» opererer med en åpen slutt, midt i en situasjon preget av ambivalens, usikkerhet, tilbakeholdt informasjon, da er det tilsiktet og tankevekkende og ikke uttrykk for en vaklende krimforfatter på villspor. 

Som vanlig står Jan Kjærstad fram som poeta doctus – en lærd, vidtfavnende dikter som elsker å briljere med kunnskaper på mange felt. 
Gjennom en lavine av allusjoner til litteratur, musikk, billedkunst, tv og film, religion og mytologi, filosofi, politikk, arkitektur og medienes «orgier i forløyet skvalder» makter forfatteren igjen noe helt annet enn å vifte med akademiske moteplagg som bare har appell til dem som foretrekker kompliserte rebuser for skriftlærde. 

For «Brage» er først og fremst et flettverk av fascinerende, perspektivrike fortellinger om barndom, ungdom og familie, forelskelse, sex og kjærlighet, håp og savn og sorg. 
Her fins røff politisk satire, samtidshistorisk klarsyn, dirrende sensualitet, meta-poetisk klokskap, kriminalistisk spenning, rettssalsdramatikk. 
Her knoppskyter fantasien og slår gnister mot et rikt arsenal av encyklopedisk kunnskap og et terrorliknende massedrap – i et typisk kjærstadsk forsøk på å illustrere at det fortsatt gjelder «Å tenke stort», som Jonas Wergeland, og at «Alle historier handler om det som ikke sies, ikke skrives («Erobreren», 1996). 

Men vil du studere fortellerens finurlige bruk av symbolsk ladde ledemotiv og sprelske fantasisprang, hans hyllest til litteraturens perspektivendrende kraft gjennom en vital episk knoppskytingsteknikk – vil du vite hvorfor teksten dveler ved et smykke utstyrt med anker, hjerte og to små diamanter, ønsker å vite mer om symbolikken knyttet til «tennplugger» og «gnister», «flammer», «sigd» og Karakoram, la deg fascinere av en Swiss Army-kniv, en kjeksboks fra Sætre, et kompass, Panter Hansen og det norske riksvåpenet, registrere hvordan det å «pense» og ligge lyttende under et flygel preger teksten, hva som kan komme ut av fiklingen med en penn og armagnacdrikking, lære forskjellen på muntlig og skriftlig, det å tale og tie, sannhet og løgn, forstå hvorfor likene i skogen vekker jubel og redder en karriere, skjønne hvorfor landet vårt kalles en koloni i et imperium, nærme deg kunsten å mikse drinker, hverdagens velsignelser og kjærlighetens veier eller avveier, se hvilke kvaliteter og innsikter som hefter ved Kenneth Clark, David Bowie, Mahler og Beethoven, Frank Sinatra, Dickens og Bleak House, Coleridge, Joseph Conrad, Sokurov, Shakespeare, Sjostakovitsj, Mahabharata (kjent også fra «Oppdageren», 1999), Camus, Hemingway, Proust, Graham Greene, William Golding, Thornton Wilder, Patricia Highsmith, Alain Robbe-Grillet (osv., osv.) – ja, da bør du kaste deg over den polyfone arabeskromanen «Berge». 

Den er en av Jan Kjærstads mest underholdende, innsiktsfulle, velstrukturerte romaner og fortjener mange lesere. 
