Trommeslager på nye eventyr
Obijan bringer arven etter Fjorden Baby! videre på et svært fornøyelig vis. 

Det er ingen tvil om at Fjorden Baby! kommer til å bli omtalt som legender når byens nyere musikkhistorie skal nedskrives. 
Bandet vokste frem fra samme plass (Loddefjord!) og tid som John Olav Nilsen & Gjengen, men manifesterte seg alltid som hakket mer eksentrisk enn kameratene. 
Fjorden!, som de oftest kalles, besto av en gjeng med venner hvis musikalske preferanser stakk i alle retninger og kolliderte i en eksplosjon av rock, punk, new wave, verdensmusikk og elektronika. 

Det høres kanskje gammeldags ut, men å høre en ny Fjorden Baby! 
-låt var alltid en overveldende frisk opplevelse. 
Fremtiden til Fjorden Baby! virker å være ganske uklar. 
Det som imidlertid er helt klart, er at soloprosjektet til Fjorden!-trommis Jan Eivind Bertelsen er fullt av mye av det som er bra med moderbandet. 

«Obijan’s Himmel» er en passende tittel, det må jo være akkurat sånn Bertelsens paradis høres ut som. 
På sett og vis er hans lydbilde det mest «nostalgiske», han arbeider i et landskap der favorittartistene får lov til å stikke godt frem imellom låtene, helt usjenert. 

Ta for eksempel den enormt fornøyelige «Elektromagnetisme», som skamløst låner fra en av verdens beste sanger, Talking Heads’ «Take Me To The River». 
Strengt talt kan den vel regnes som en direkte hommage, hvor Bertelsen på et unektelig sjarmerende vis omdanner refrenget til norsk: 
«Ta meg til elven, ta meg i vannet». 

Og Talking Heads’ 
David Byrne er nemlig en god parallell til Bertelsen fordi han opererer like mye med et spekter av smålyder som faktisk vokal. 
Rommet mellom vers og refreng fylles med innpust og utpust, hoi og nynning. 
Dette låner tekstur til låtene, og bidrar til en følelse av en sterkt tilstedeværelse av musikalitet i alle ledd. 

På «Skylder deg et oppsig» har han med Razikas Marie Amdam på sitt aller, aller mildeste. 
Hennes stemme snor seg overraskende harmonisk sammen med Bertelsens mer uhøvlede vokal på et nesten Nick Cave- og Kylie Minogue-aktig vis (eller var det Marion Raven og Meatloaf), i et reggaeinfusert univers som lett bringer tankene til The Specials, et band begge holder kjært. 

«Obijan’s Himmel» hopper mellom låter som er så store at man kan komme i fare for å kalle dem episke («Feeling», «Petter», «Flammer») og de små og intime, som på «Les Blues» og «Ta Det Som Det Kommer». 
Sistnevnte er det nærmeste han kommer Fjorden Baby! s eklektiske og speisede tone, og er som tatt ut av The Clashs katalog, i dans mellom punk og reggae – på dialekt. 

Dette er plate som oppleves svært fornøyelig for en hvilken som helst musikknerd nettopp fordi det er så mange nikk og referanser å bite merke ved. 
Samtidig vil jeg påstå at det aldri kjennes som oppgulp av musikkhistorie. 
Det er en genuin representasjon av artistens musikalske estetikk, formet av hans egne preferanser. 
Det skader heller ikke at Bertelsens har et uant lyrisk talent, med et spraglende, surrealistisk språk som effektivt transporterer en til kjernen av låten. 

Som seg hør og bør sparer han en av platens beste låter til sist: 
«Universet», en klassisk «bruke-alt-kruttet»-låt, som er en verdig avslutning på det som forhåpentligvis bare er starten på et nytt eventyr. 

«Obijan’s Himmel» slippes 7. september. 
