Plateanmeldelse:Hanna Paulsberg treffer blink med en svenske 

Bandet går inn i jazztradisjonen med senkede skuldre. 

Det må være en av de vakreste åpningssekvensene jeg har hørt på lenge. 
Jeg husker melodien fra konserten bandet holdt på Cafeteatret i Oslo, før det gikk i studio for å spille inn Daughter of the Sun. 
Den kvelden var Hanna Paulsberg så forkjølet at vi følte med henne, men både hun og bandet var så bra at det oversteg det friske. 

Ideen bak låten «Scent of Soil» er like god som den er enkel. 
Et lite knippe nakne pianoakkorder og en vemodig melodi som nynnes av bandmedlemmene, et slags musikalsk sorgarbeid det føles godt å ta del i. 
Stemningen er sakral. 

En blå godbit 

Det er bassist Trygve Fiske som fører oss videre inn i denne blå godbiten, med et tørt anslag og en varme den akustiske bassen har eneeie i. 
De andre ligger bak og trøster forsiktig, før Magnus Broo stiger frem med trompeten. 

De som kjenner svensken fra Atomic eller Angles, vil neppe bli overrasket over kvaliteten i spillet. 
Det låter som det bærer på Chet Baker og drømmer om Miles David, men lever sitt eget liv i en helt ny fortelling. 

«Scent of Soil» får meg til å tenke på en sterk opplevelse med Pierre Dørge & New Jungle Orchestra for et par tiår siden. 
Da sto også musikerne og nynnet avdempet på scenen og formidlet en menneskelig sårbarhet jeg nå gjenfinner hos Hanna Paulsberg Concept. 

Modenhet og forløsning 

Vi har hatt noen år til å forberede oss på at et så gjennomført stilsikkert album ville komme fra Paulsberg. 
Hun er kanskje mest kjent fra trioen Gurls, men dette er hjemmet. 
Kvartetten med Hans Hulbækmo på trommer, Oscar Grönberg på piano, Trygve Fiske på bass og Paulsberg selv på saksofon var hennes eksamensprosjekt fra jazzlinjen i Trondheim i 2010. 

De tre albumene som kom i perioden 2012–2016 var mer enn solide, men med Magnus Broos inntreden har det skjedd en forløsning. 

– 
Vi har lengtet etter at noen skulle komme inn for å utfordre grensene våre en stund, har saksofonisten uttalt. 

Jeg kan iallfall fastslå at han har bidratt til å utvide feltet, og at han har pirket borti de mønstrene som hadde satt seg i et samspilt band. 
Den modenheten Broo besitter, har kanskje smittet. 

Rett fra hjertet 

Musikken på Daughter of the Sun er full av referanser og står solid plantet i en afroamerikansk tradisjon. 
Måten de fem musikerne fremstår som lekne og tilbakelente i én og samme omdreining, er forbilledlig. 
Det er en åpenhet og klarhet i hver enkelts spill, men også tett samhandling i det kollektive. 
Hele Hanna Paulsberg Concept puster åpenbart friere i rom med Broo. 

Så er det selvsagt flere sider ved hovedpersonens uttrykk det er lett å fremheve. 
Paulsberg har en varm, smidig og spirituell tone. 
Den gir seg vakkert til kjenne i «Hemulen tar ferie» og «Little Big Saxophone». 
Hun har skrevet alt stoffet, bortsett fra «Serianna», som er signert Fiske. 
Sistnevnte låt har en skarp og fortettet pianoinngang og et påfølgende synkronisert trompet- og saksofontema som løfter seg. 

Det skal selvsagt et helt band til for å få sånt til å leve, og Hulbækmo og Fiske kan både fundamentere og utsmykke. 
Hanna Paulsberg Concept og Magnus Broo er frimodige tradisjonsbærere og formidler her rett fra hjertet. 
