Lyden av London
Samleboksen «Sound System» feirer The Clash. 

Er det den endelige fallitterklæring for punkens idealer at The Clash får oppsummert karrieren gjennom en retroindustriell fråtsefest i høyeste prisklasse? 

En gedigen og unektelig noe harry pappboks, formet som en tidlig ghettoblaster, er landet i stua. 
«Sound System» er designet av bandets bassist Paul Simonon, med en mengde visuelle spor fra seint 1970- og tidlig 1980-tall. 
Den rommer remastrede cd-utgaver av bandets fem studioalbum med originalbesetningen - fadesen «Cut The Crap» fra 1985 er utelatt - samt tre cd-er med ekstramateriale, en dvd, to opptrykk og en spesialskrevet nyutgave av fanzinen The Armagideon Times, assortert jutegnask for fans og samlere, som buttons, plakater og klistremerker, samt store mengder lite bærekraftig pappemballasje. 
Butikkpris: 1479 kroner. 

Ironien er åpenbar. 
På den annen side er det vel få band som i større grad har gjort seg fortjent til en grundig karriereroppsummering. 

Man skal dessuten huske at The Clash aldri var et band som sa nei til de kommersielle mulighetene musikkindustrien bød dem. 
I 1977, året Sex Pistols sørget for å få sparken fra EMI, signerte The Clash med CBS for rekordhøye 100.000 pund, noe som fikk lederskribenten i punkblekka «Sniffin' Glue» til å skrive at «Punk died the day The Clash signed to CBS». 

ETTER ET DYPDYKK i «Sound System» føles det kanskje like naturlig å spørre om det i det hele tatt gir mening å båssette The Clash så bastant som punk, slik det helt rutinemessig gjøres i biografier og oppslagsverk. 

«The Clash» (1977) og «Give 'Em Enough Rope» (1978), er selvsagt punkklassikere gode som noen. 
Særlig førstnevnte, med sin fresende energiske tregrepsrock og det John Cooper Clarke kaller «impotent raseri» mot den sosiale og politiske utviklingen i England som to år senere plasserte Maragert Thatcher i statsministerstolen. 

Men et gjenhør viser også at The Clash fra første sekund var i ferd med å sprenge seg ut av punkens snevre rammer. 

Den sjangeroverskridende mentaliteten som gjennom karrieren blant annet skulle få dem til å spille inn minst et 15-talls tungt reggaeinspirerte låter, er der allerede. 
Bare hør på «Janie Jones» og «Remote Control», åpningskuttene på «The Clash»: 
Det er pop, rockabilly, pubrock, ska og fotballsanger i miksen, og de allsangvennlige refrengene bare spretter ut av riffene, som sopp i høstskogen. 

De kunne ikke hjelpe for det. 

Verdensanskuelsen var nok «punk», men med unntak av trommeslager Topper Headon hadde samtlige medlemmer i større eller mindre grad art school-bakgrunn, som John Lennon, Pete Townshend, Ray Davies, Bryan Ferry og flere andre nøkkelfigurer i engelsk pop og rock. 
Det borget for høyere kunstneriske og kommersielle ambisjoner, en viss intellektuell tilnærming, større fokus på spilleferdigheter, samt en bevissthet om mote, stil og iscenesettelse som gikk langt utover punkens uniformering og over i en meget gjennomført og nesten teatralsk omgang med film- og rockrebellens ikonografi. 
En temmelig rå evne til å skrive hitlåter bidro selvsagt også gradvis til å distansere dem fra punkscenen. 

En kort periode var de sannsynligvis verdens beste band. 

Mesterverket «London Calling» (1979), spilt inn i et studio bak en garasje i Pimlico, var soundtracket til en tid da mye så mørkt ut, men alt likevel var mulig, og publikum flest så kulere ut enn noe band får til på scenen i dag. 
Plata er fortsatt så bra at man nesten blir litt svimmel, med sin voldsomme energi, sin fine blanding av politisk og moralsk raseri, melankoli og humor, sine mange briljante låter og sin miks av punk, rock'n'roll, dub, ska, r&b;, jazz, funk, pop og rockabilly. 
Det er absolutt til å forstå at den med jevne mellomrom dukker opp på topp 10 i kåringer av tidenes beste album. 

Trippelalbumet «Sandinista» (1980) slapp det helt løs over seks LP-sider, i en hemningsløs og meget eklektisk miks av stilarter og stemningsleier. 
Jeg spilte hull i plata da den kom, men husker følelsen man fikk noen låter etter den sensasjonelt kule åpningen med discorockeren «The Magnificent Seven», av at det kanskje hadde sklidd vel mye ut. 
8—9 virkelig gode låter blant 37 kutt ble noe snaut. 

Det strammet seg til igjen, kanskje litt for mye, på «Combat Rock» (1982), der den doble whammyen «Should I Stay 
Or Should I Go» og «Rock The Casbah» forseglet skjebnen som megaband, og dermed også innvarslet slutten. 

The Clash har aldri smelt kraftigere ut av høyttalerne enn i årets remastrede utgave, signert tekniker Tim Young under oppsyn av Mick Jones. 
Men vil man bare ha en frisk lytt på studioalbumene, finnes det rimeligere løsninger enn «Sound System». 
De fem studioalbumene slippes for eksempel i et eget bokssett på vinyl, mens den doble cd-en «Hits Back» er for dem som tar litt lettere på det. 

DENNE BOKSEN kjøper man eventuelt for ekstramaterialet og samlegleden, og kanskje for å ha en litt uhåndterlig fysisk manifestasjon av bandets store betydning. 
Om man får «valuta for pengene», kan nok diskuteres. 
Men det er mye her for de spesielt interesserte. 
På tre cd-er med ekstramateriale får man ting som bandets aller første innspillinger fra Beaconsfield Film School i 1976 med regissør Julien Temple bak mikrofonene, uutgitte demoinnspillinger, b-sider og liveversjoner, ukjent EP-materiale, outtakes og remikser. 

En dvd byr på gammel Super 8-film fra Temples arkiver, hittil ukjente liveopptak fra 1977, et Tony Parsons-intervju med bandet, utdrag fra «The Clash On Broadway»-dokumentaren, og diverse promofilmer. 
Det blir kanskje litt episodisk, og er nok mest for den harde kjernen. 

Det samme gjelder nok også for replikaer av klistremerker, buttons, dogtags og annet krimskrams som ligger sirlig pappemballert i boksen. 

JEG SAVNER en skikkelig feit bok med nytt ukjent bildemateriale og dyptpløyende tekster om The Clash og tida som formet dem. 
Det aller fineste blant ekstramaterialet er likevel en nyskrevet og periodekorrekt ikke-designet spesialutgave av fanzinen Armagideon Times, der de gjenlevende bandmedlemmene og andre nøkkelpersoner i bandets historie minnes avdøde Joe Strummer og skriver om sine personlige minner fra ti år med The Clash. 

Tekstene gjør det enda mer åpenbart at The Clash ikke først og fremst var punk, men lyden av forandring i smeltedigelen London. 
