«The Post:»Den frie pressens heltinne 

Steven Spielbergs hyllest av den frie journalistikken er en betimelig påminner om hva som fortsatt står på spill i Washington. 
Men det er Meryl Streep som får filmen til å leve. 

Etter Alle presidentens menn (1976) trodde vel de fleste at det var kastet nok laurbær på Washington Post og den amerikanske pressens mest ærefulle saga. 
Hva kan de tilsynelatende grå årene før Watergate, da Katharine Graham prøvde å finne seg selv som eier av avisen, tilføre denne epoken? 

Langt mer enn jeg hadde trodd. 

Historien om Pentagon Papers har havnet noe i bakgrunnen for Watergate-skandalen, men det var der Graham og redaktør Ben Bradlee i 1971 barket sammen med Nixon-administrasjonen første gangen. 

Og det var der hun ble den legendariske aviseieren som trosset makten, selv om avisen risikerte straffeforfølgelse og konkurs. 

Amerikas første varsler 

Pentagon Papers var høyt klassifiserte rapporter der sannheten om krigføringen i Vietnam kom frem på en måte som sjokkerte samtiden. 

Utenriksminister Robert McNamara hadde selv ansatt Daniel Ellsberg til å bidra til rapporten, men hadde oversett det faktum at den unge analytikeren hadde en velutviklet samvittighet. 
Hvorfor har vi sendt tusenvis av soldater i døden når vi allerede i 1965 visste at krigen ikke kunne vinnes, var hans hovedinnvending. 
Og hans varsling fant snart veien til alle landets avisforsider. 

Før Edward Snowden var Ellsberg den amerikanske historiens mest kjente varsler og en sentral stemme i kampen mot Vietnamkrigen. 

Hans historie er her kondensert ned til noen minutter i starten, og den forenkles kraftig, men slik er kinofilmens verden. 
Han er ikke filmens hovedperson. 

Streeps glansnummer 

Om Alle presidentens menn var redaktørskapet og Bradlees film, er dette kanskje aviseierskapets gylne øyeblikk. 

Selv om Tom Hanks og Meryl Streep får like mye tid foran kamera, er det ingen tvil om at dette er mer Katharine Grahams historie. 
Spielberg dreier historien mot Streeps gravitasjonsfelt, og Hanks, som ikke er den som lar andre stjele rampelyset, avgir respektfullt plass. 

Graham levde fortsatt i sorg etter ektemannens selvmord og måtte motvillig ta over hans rolle som aviseier. 
I starten fremstår hun som usikker og vimsete, og bare en skuespiller av Streeps kaliber kan foreta denne forvandlingen på en overbevisende måte. 
Spielberg gir Bradlee noe av æren for Grahams mot, ved at han presset henne, men lar det ikke være noen tvil om at beslutningen var hennes, og hennes alene. 

Kommentar til dagens situasjon 

Spielberg har ikke lagt skjul på at han har laget denne filmen som en kommentar til de utfordringer pressen nå på nytt står overfor, blant annet med en notorisk løgner som president. 

Derfor blir det umulig å se The Post uten samtiden som speil, og det gjør det utfordrende å vurdere filmens langsiktige verdi. 
For her er det ikke mye plass til tvil og nyanser; pressens menn og kvinner jager nyheter i rettferdighetens navn – akkurat slik vi journalister i våre våte drømmer ønsker at det skal være. 

Kvinner var det ikke så mange av, og Spielberg gjør ofte et nummer av det. 
Vi ser Graham i styrerom og på børs i et hav av dresskledde menn, og «nyfeministen» Spielberg lar oss legge merke til kvinnene som befant seg i bakgrunnen. 

I en sentral scene, etter domstolens beslutning, ser vi Graham manøvrere seg unna TV-kameraene gjennom menneskemengden. 

Gradvis legger vi merke til at de som står rundt henne, er kvinner, og at de ser beundrende på henne – ja, det kan virke som de ser seg selv. 
