Dette kan ha vært Festspillenes høydepunkt
Gidon Kremer og Bergen Filharmoniske 
Orkester ga oss musikalske opplevelser av de sjeldne i Grieghallen søndag. 

Jeg lurer på om ikke konserten i Grieghallen søndag kveld allerede må utnevnes til det kunstneriske høydepunktet under årets festspill. 
Vi i salen ble i alle fall vitne til en musikalsk begivenhet av de helt store og sjeldne – en fremføring av «Offertorium», Sofia Gubaidulinas fiolinkonsert fra 1980, med komponisten selv i salen og Gidon Kremer som solist, han som verket er skrevet til og som i sin tid sørget for at Gubaidulinas musikk ble kjent i Vesten. 

«Offertorium» handler om «forvandling» og «omvendelse», både i åndelig og musikalsk forstand. 
Det musikalske stoffet som helt konkret forvandles og omvendes er det «kongelige» temaet fra Bachs «Musikalisches Opfer» (BWV 1079). 
Vi hører det først i Anton Weberns tolvtoneinspirerte orkestrering fra 1934 – som en serie toner spredt ut på enkeltinstrumenter i orkesteret. 
Og der hvor den avsluttende D skulle komme, trer Kremer da frem, spiller noen triller, og starter et langt, tydelig oppdelt forløp der tonerekken langsomt brytes ned og til sist gjenoppbygges i omvendt orden. 

Kremer er verkets sentrum, det faste punktet midt i alle forvandlinger – fiolinstemmen hans svever over Gubaidulinas tette, komplekse orkesterklang, noen ganger blender han helt ned, spiller på grensen til hørbare, så bryter han frem igjen og lar solostemmen stige triumferende til værs. 
Han er forgrunn, han er bakgrunn, han er hele tiden til stede i musikken, insisterende, talende, anropende, en musikalsk predikant som til sist, når Bach-temaet er blitt dekonstruert og gjenoppbygget, avslutter forvandlingen med en stille D – spilt tre oktaver høyere enn den tonen som forsvant i innledningen. 

Det var åndeløs stillhet i Grieghallen. 
Lenge. 
Så brøt applausen løs. 
Stående applaus til Gubaidulina, til Kremer og til BFO og sjefdirigent Gardner. 

Og her kunne denne konserten for så vidt gjerne vært slutt. 
Men det ble pause, og etter pausen enda to verk. 
Først Tallis-fantasien av Ralph Vaughan Williams, klart og spenstig fremført med BFOs strykere både på og utenfor scenen og av og til med de fire stemmelederne som vakker, innforstått strykekvartett. 

I 2016 vant den sørkoreanske pianisten Ah Ruem Ahn den internasjonale Griegkonkurransen. 
Nå – som siste punkt på søndagens program – var hun tilbake i Bergen som solist i Festspillenes signaturverk, Griegs a-mollkonsert. 
Hun befestet det gode inntrykket fra 2016 med fin, klar fremføring av solostemmen. 
Det var omhu og ettertenksomhet i tolkningen, en reflekterende holdning til stoffet. 
Hun understrekte de lyriske momentene i stemmen, men viste også pianistisk briljans og styrke i de mer utadvendte delene. 

Men det var – litt paradoksalt – først og fremst orkesteret som hadde hovedrollen i denne fremføringen av Griegs konsert. 
Gardner har tilsynelatende hatt verket på verksted og gitt partituret extreme makeover. 
I alle fall virket det som om orkesterklangen var blitt sandblåst. 
Her var uvant friske og klare farger. 
Her var hele tiden «nye» detaljer og oppdagelser – en melodilinje i hornene, et sug i strykerne og mye mer. 
En overraskende kraftig og potent tolkning av en gammel, velkjent konsert. 
