No man ble yes man
Egentlig er dette en mye triveligere komedie enn da jeg så den på kino. 
Jim Carrey spiller en voksen og hemma mann, og på et gjenkjennelig vis reflekterer han aldringens problem: 
I det øyeblikket du passerer førti, har du egentlig ikke lyst til å være sammen med folk lenger, for samvær fører bare til at du blir full, kåt, impotent, feit og upopulær. 

Carrey forsøker ikke å komme seg etter skilsmissen fra Stephanie, for han trives defensivt som sorg-hypokonder. 
Så havner han i klørne på «si ja»-sekta, og dermed føler han seg som en SV-er etter Soria Moria: her overlever bare de som sier ja til alt. 

Han treffer Zooey-dama. 
Hun har etternavn som låter som muskatkrydra lasagnesaus, og ser sånn ut. 
Dechanel minner rørende om den viltert villfarne ungdommen Debra Winger som preget 1980-tallet med voksen utestemme og mye dårlig humør. 

Fra da handler filmen ikke så mye om alt som kan gå galt dersom folk avstår fra dømmekraft og forfengelighet, men utvikler seg mjukt til enda en romantisk komedie der de forelska blir uvenner ca. tjue minutter før slutten, sånn at alle skal vite hvor lenge det er til de kan gå på toalettet. 

Men påfunnene virker bedre på TV enn på kravstor silkeskjerm. 
Den snedige bank-briten som holder Harry Potter-fest er egentlig en beroligende utlevering av begeistringens begrensninger. 
Fionnula Flanagan spiller en generøst tannløs rolle, og Carrey foretar faktisk sitt eget strikkhopp, mens Dechanel måtte debutere på scooter under innspillingen. 
