Billige triks svekker et av den norske filmhistoriens beste skrekkfilm-manus
Manuset får ikke den regien det fortjener i Carl Christian Raabes «Hjemsøkt». 

FILM: 
Det er ingen overdrivelse å omtale «Hjemsøkt» som et av den norske filmhistoriens beste grøssermanus, men dette er heller ikke det tungtveiende komplimentet det kan kanskje høres ut som – den norske skrekkfilmtradisjonen er tross alt verken spesielt lang eller stolt. 
Likevel: 
Maja Lundes historie om Cathrine, som i voksen alder vender tilbake til familiens gamle feriehus, opererer på så mange nivåer at den er interessant langt hinsides klisjépreget musikkbruk og brå gys. 

Gammelt hus Cathrine (Synnøve Macody Lund) og hennes danske kjæreste (Ken Vedsegaard) lever et klassisk vellykket liv i hovedstaden – standsmessig leilighet; fjonge restaurantbesøk; sunn og gjensidig seksuell appetitt – når hun får beskjed om at hennes far har gått bort. 
Dødsfallet volder henne flere praktiske enn emosjonelle problemer, og det største av disse er salget av familiens gamle feriehus i Oppland. 

Med sin idylliske beliggenhet og sitt velholdte, staselige interiør, burde boligen være lett å selge, men så fort Cathrine går i gang med ryddingen begynner hun å høre mystiske lyder, og etter hvert tvinger både undertrykte minner og gamle familiehemmeligheter seg på som ubudne gjester – enkelte av dem i fysisk form. 

Gamle synder Lunde har nevnt både «Den sjette sansen» og «The Orphanage» som inspirasjonskilder for «Hjemsøkt», men Roman Polanskis «Leieboeren» framstår som en mer relevant referanse: 
Det mest uhyggelige med filmen er hvordan den gamle bygningen gradvis fester sitt grep om hovedpersonen og tvinger henne til å gjenta en grufull fortid. 
Dessverre utviser regissør Carl Christian Raabe liten interesse for disse kvalitetene. 

Formmessig hviler «Hjemsøkt» på de samme overrumplende lydeffektene og billige jumpscare’ene som gjør 90% av moderne skrekkfilmer til anmassende sløseri med tid, og ved flere tilfeller underminerer de historien fullstendig. 
Lundes manus bærer bud om en kjærkommen heving av ambisjonsnivået for norske grøssere, men for å lage en vellykket film trenger man som kjent mer enn et godt tekstlig forelegg. 
