Kulturkollisjon
«The Good Lie»: 
Velment om flyktninger fra borgerkrigen i Sudan. 

Alle som så Skavlan forrige uke, husker Emmanuel Jal, den tidligere barnesoldaten fra Sør-Sudan som nå har gjort karriere som hip hop-artist. 
Han er også menneskerettighetsaktivist, og det er laget en prisbelønnet dokumentarfilm om ham, «Warchild». 

I «The Good Lie» spiller han Paul, en ung sudaner med en litt annerledes skjebne. 

Paul er liten gutt da den andre borgerkrigen bryter ut i 1983. 
Foreldrene blir drept under et angrep på landsbyen. 
Filmens første del følger Paul og en gruppe foreldreløse barn gjennom deres lange og dramatiske vandring, først mot Etiopia, så til Kenya. 
Flukten skildres relativt nøkternt og «snilt», muligens for å skåne et yngre publikum for de verste realitetene. 
Det vi får vite, er likevel nok til å gi et innblikk i vilkårene for de mange tusen som i virkeligheten gikk de samme, lange milene. 

Etter tretten år i flyktningleiren Kakuma får Paul, Jeremiah (Ger Duany), Mamere (Arnold Oceng) og Mameres søster Abital (Kuoth Wiel) innreisetillatelse til USA. 
De unge mennene havner i Kansas, Abital i Boston. 

I Kansas møtes de av Carrie (Reese Witherspoon). 
Ansatt i et privat arbeidsformidlingsbyrå, får hun jobben med å hjelpe de tre mennene i gang med deres nye liv. 

Carries møte med de traumatiserte sudanerne, og deres møte med USA, gir en kulturkollisjon som skildres med sympatiske mengder godmodig humor. 
Det kommer godt med i en film som ellers er en heller merkelig blanding av afrikansk tragedie og amerikansk godhjertethet, mikset sammen i Hollywood-stil til noe som i hendene på en annen regissør kunne blitt ganske uutholdelig. 

Regissøren er kanadiske Philippe Falardeau, som tidligere har laget «Det var ikke meg!», som vant Krystallbjørnen i Berlin og gikk rett på DVD i Norge, og Oscar-nominerte «Den gode læreren», som var blant julefilmene for to år siden. 

Tematisk har de likhetstrekk med «The Good Lie» — alle handler i bunn og grunn om å takle sorg og annerledeshet, og vokse opp med livet i behold. 

Men de to foregående lodder langt dypere enn denne, som tross sin vonde og dramatiske historie er ganske enkel, konvensjonell og forutsigbar. 
Fortalt rett frem og uten dikkedarer gir den et etter måten autentisk innblikk i noen enkeltstående flyktningers historie og ressurser. 
Som sådan er den en anstendig, velmenende film man vanskelig kan mislike eller unngå å bli rørt av. 

Den har sine sentimentale sider, men styrer stort sett utenom de største fallgruvene. 

Samtidig er det noe problematisk ved beskrivelsen av snille, hvite amerikanere som hjelper svarte afrikanere og «lærer en lekse» i møtet med dem (slik også vi tilskuere åpenbart skal «lære noe» om nestekjærlighet og solidaritet i møtet med filmen). 
Tross gode intensjoner, sniker det seg inn en emmen smak av selvgodhet blandet med eksotisme, forsterket av filmplakaten, der nærbildet av Witherspoon troner som lokkemiddel for en film hun har en etter måten liten birolle i. 
