Festbrems
Den oppsiktsvekkende «Gjenforeningen» skaper ubehag og en rekke interessante spørsmål. 

FILM: 
Det er ikke alle forunt å bli rikskjent gjennom en eksamensoppgave. 
I så fall må du gjøre noe oppsiktsvekkende, som å iscenesette et selvmordsforsøk på ei bru i Stockholm, bli lagt i remmer på psykiatrisk sykehus og neste dag avsløre at det hele var et kunstprosjekt. 
Det var dette Anna Odell (f. 1973) gjorde i 2009, basert på hennes egne erfaringer. 
Debatten raste og Odell mottok alt fra drapstrusler til hjertelig støtte for «Okänd, kvinna 2009-349701». 

Denne mediehendelsen påvirket høyst sannsynlig arbeidet med hennes neste prosjekt. 
Hun ville lage en film med utgangspunkt i 20-årsjubileet for grunnskoleklassen. 
Men så fikk hun vite at festmiddagen allerede var avholdt, uten at hun ble invitert. 
Hun mente selv det skyldtes oppstyret rundt henne som kunstner: 
Hvis Anna Odell var villig til å grave så dypt i sin egen sykdomshistorie, hvordan ville hun oppføre seg på 20-årsjubileet for skoleklassen der hun alltid var «den rare», den man mobbet eller skjøv fra seg. 

Stødig regi 

Etter skolen ble Anna Odell psykisk syk og innlagt. 
Da hun deltok på klassens 10-årsjubileum, hadde hun ennå ikke rukket å utdanne seg eller få en jobb og hun gikk på festen i håp om endelig å bli «godtatt». 
Ti år seinere var hennes utgangspunkt et annet: 
Hun var frisk, ferdig utdannet og hadde i tillegg etablert seg som en omstridt kunstner. 

På grunn av invitasjonen som aldri kom, er «Gjenforeningen» blitt en noe mer fiktiv film enn planlagt. 
Den er delt i to like lange deler og den første foregår på 20-årsjubileet, slik Odell ser for seg at det kunne utviklet seg. 
Se for deg Thomas Vinterbergs «Festen», bortsett fra at alle er like gamle og ingen er i slekt. 
Som regissør og manusforfatter er Odell dyktig på å orkestrere denne seansen og la deltakerne framtre som individer. 
Det gamle hierarkiet kommer til syne under et ferniss av familie og karriere. 

Rekonstruksjon 

Odell spiller seg selv, hun er det anklagende sentrum og selv om hun ikke framviser et stort register som skuespiller, fungerer det aldeles utmerket, mye på grunn av hvordan de andre rollefigurene framstår. 
Ingen av dem blir karikert, heller ikke de mest vellykkede typene. 
Replikkene sitter, skuespillerne er gode og stemningen blir gradvis mer anspent. 

Del to, de siste tre kvarterene, blir slik hele filmen i utgangspunktet skulle vært: 
Odell driver research til del to ved å vise «festen» til noen av sine gamle klassekamerater og inkorporerer deres reaksjoner i filmens andre halvdel, som altså er en rekonstruksjon av disse møtene. 
I denne «bak kulissene»-skildringen sjonglerer Odell flere meta-nivåer, men klarer likevel å bevare en nerve. 
Igjen vil jeg berømme skuespillerne, som virkelig får disse rollefigurene til å leve på lerretet. 

Mange spørsmål 

Den virkningsfulle dramatiseringen åpner for en rekke spørsmål. 
Hvem har makta nå, lederskikkelsene fra 8. klasse, eller den omstridte kunstneren? 
Har klassen fått respekt for henne? 
Frykter de henne? 
Forakter de det hun holder på med? 
Er Anna Odell på hevntokt? 
Følger hun bare trenden innen dagens konfronterende samtidskunst? 
Hva med lærerne og foreldrene? 
Spørsmålene er mange. 
Jeg stiller dem med en undertone av stor begeistring for prosjektet. 
