Klassiker om en tegnet heks - men også om å bli voksen
«Kikis budservice» er et deilig gjensyn med en av tegnefilmens mestere 

FILM: 
Det er noe herlig ved det selvfølgelige eventyret, det sprelske universet der ikke alt som er ureglementert eller overjordisk blir forklart, men der alle som er med og alle som ser på lett aksepterer det som skjer og gleder seg til fortsettelsen. 
I japanske «Kikis budservice», for eksempel, er det ingen bakgrunnshistorie som møysommelig redegjør for hvorfor alle hekser må forlate barndomshjemmet når de er tretten, og begi seg ut i verden for å finne en annen by der de må leve og virke i ett år. 

Men når hovedpersonen Kiki kjekt klemmer foreldrene, setter seg på sopelimen og begir seg ut i verden, har både hun og vi blikket fremover. 

Terskelen bygges ned 

Skjønt, selve premieren på «Kikis budservice» er lett bakoverskuende. 
Den japanske tegnefilmen er nesten tredve år gammel, og er en av de tidlige klassikerene til Studio Ghibli og den legendariske filmskaperen Hayao Miyazaki, som også er berømt for verk som «Prinsesse Mononoke» og «Chihiro og heksene». 
Men nå får filmen, igjen, kinopremiere med norske stemmer. 
Dermed blir terskelen inn til Miyazakis forunderlige univers bygget ned, slik at også barn som strever med å lese undertekster får slippe inn. 
Det er et stort gode, selv om noen av stemmene i den norske versjonen er vel skarpe og insisterende. 

Som så mange eventyr handler «Kikis budservice» om mer enn hva den handler om. 
Selve fortellingen går ut på at Kiki kommer til en by ved havet, tar inn hos den snille, gravide bakeren Osono og setter opp en budbringertjeneste, siden sopelimen kan ta seg frem der andre kjøretøyer strever. 
Men ettersom vi følger Kiki på vei mellom kunder og nye venner, er det umulig ikke å legge merke til at hun møter kvinner i forskjellige livsstadier: 
I tillegg til bakeren som snart skal bli mor, møter hun en ung kunstnersjel og en omsorgsfull bestemor som strever med å nå frem til barnebarna. 
Hun kommer nærmere en jevnaldrende gutt og glir lenger vekk fra den svarte katten sin, som i begynnelsen av filmen er hennes fortrolige. 

Jente blir voksen 

Slik sett er «Kikis budservice» også en historie om pubertet, om å bryte seg fri fra foreldrene og kjæledyrene og definere seg selv som et selvstendig menneske i møte med andre mennesker. 
Et av de fineste trekkene ved «Kikis budservice» er at Kiki, handlekraftig og tiltakslysten som hun er, ikke er noen velformulert minivoksen, men en troverdig tenåring som iblant reagerer med taushet, nøling og uforklarlig tristhet når hun støter på en situasjon hun ikke har vært i før. 

Hun har lettere for å snakke med voksne enn med jevnaldrende, i relasjoner der det står mer på spill. 
Noe av det Hayao Miyazaki alltid har gjort med stor følsomhet, er å lage hovedpersoner som er troverdige representanter for alderen han gir dem, og han har snakket om betydningen av å observere og bli kjent med barn på et bestemt stadium før han lager historier om dem. 
I «Ponyo på klippen ved havet» er femåringene i hovedrollen spontane og utforskende; i «Kikis budservice» er trettenåringen skiftende og grublende. 

Vakre kulisser 

Før var det vanlig, men nå om dagen er det sjelden man ser en animasjonsfilm der bakgrunnene er ubevegelige, fastfrosne stilleben mot en bevegelig forgrunn. 
«Kikis budservice» minner om hvor vakre mange av disse nitid komponerte akvarellene var, de som var laget for å betraktes i ro, og ikke imponere med yrende liv. 
Kikis by er en metropol i svale blå- og grønntoner og med en yrende flora, og sekstitallssettingen gjør at bybildet er stilfullt på den nostalgiske og stemningsmettede måten. 

Kiki flyr gjennom en sommer som skaper en brå og deilig følelse av virkelig å være ved havet, på en virkelig solskinnsdag. 
