Filmanmeldelse:En glimrende sorgens thriller 

Det ligger sorg over denne filmen. 
Både i tema og - nå i ettertid - det tragiske faktum at det ble giganten Philip Seymour Hoffmans siste hovedrolle. 

Det er vanskelig å skille ut Hoffmans bortgang fra filmen. 
Men det må man jo så langt det går. 
Og da er det en glede å kunne konstatere at han helt til det siste holdt stilen og sitt usedvanlig høye nivå, denne gang som «gammeldags» tysk spionjeger: 
Passe rufsete, passe kynisk, passe skadet, en mann med moral i en umoralsk verden, og med en suveren beherskelse i en John Le Carré-filmatisering (boka kom i 2008) på linje med det aller i en helt særegen tradisjon, som hadde sin glanstid i Den kalde krigens dager. 

Det kan på ingen måte kalles heidundrende action. 
Snarere nærmer det seg kunstfilmens mer underforståtte kvaliteter: 
Høy spenning uten vold, sterk vekt på det psykologiske spillet, tålmodighetens prøve, et særdeles teknisk gjennomarbeidet stykke helthetlig film, der ikke minst foto (regissør Corbijn er opprinnelig fotograf, kanskje den fremste billedlegger og videodesigner av rockehistorien fra slutten av 70-årene) spiller hundre prosent på lag med historien. 

Åstedet er Hamburg, fryktens uhellige by etter 9/11, som stedet der terroristene som fløy inn i World Trade Centre handlet ut fra. 
En ung, tsjetsjensk flyktning sniker seg inn. 

For å gjøre hva? 
Dét er det store spørsmålet. 
Seymour Hoffmans spiongruppe tar kontrollen - og søker de virkelige og bakenforliggende årsakene. 
Men rundt ham finnes et langt mer utålmodig antiterrorapparat, mye mer oppsatt på oppsiktsvekkende og PR-skapende aksjoner enn virkelig å ta ondet ved roten. 
Dette er filmens tematiske sorg: 
Nye tider skaper nye rammer også for spionene, slett ikke til det «gode». 

Det blir en fascinerende, sammensatt, behersket og imponerende film ut av det - med Philip Seymour Hoffman som det suverene midtpunkt. 
