Bror Forsgren:Pop for viderekomne 

Han vil lage et mesterverk og er nær ved å lykkes. 
Men ambisjonene opvergår såvidt resultatet 

Når Bror Forsgren, eller Marcus som han heter, debuterer som soloartist, gjør han det med ettertrykkelighet, og han spiller med åpne kort. 
Det jeg prøver å si, er at han hverken legger skjul på egne forbilder, eller fornekter seg å legge tykt på. 

Forsgrens navn er knyttet til Lionheart Brothers og Jaga Jazzist, en tilknytning som trigger nysgjerrigheten. 
34-åringen fra Klæbu har sagt at Narcissus er et forsøk på å lage «mesterverket». 
Buen er med andre ord spent høyt. 
Når tittelen i tillegg mer enn antyder at albumet er selvsentrert, gjør det noe med forventningene. 
Jeg blir både velvillig og skeptisk. 
Uansett beundrer jeg den måten han gjør seg selv sårbar på. 

Les flere rykende ferske plateanmeldelser: 

Popmusikkens mest oppblåste figurer 

I møte med åpningssporet «Waiting for that holy music» blir jeg sittende og lure på hva han vil med den pompøse innpakningen. 
Anslaget bærer i seg et drama og et velde som ikke står tilbake for noe av hva popmusikkens mest oppblåste figurer har omgitt seg med. 
Jeg hører en melodi som ikke fester seg umiddelbart, og jeg finner raffinerte detaljer som forteller om møysommelig arbeid. 
Slikt har jeg opplevd før, og vi vet at favorittplatene ikke nødvendigvis grep oss ved første gjennomspilling. 

Her er ukas TV-anmeldelse: 

Får storslagen hjelp fra nord 

Det er selveste Trondheimsolistene som hjelper Forsgren med de strøkne arrangementene. 
Symfonisk er en merkelapp å anvende. 
Selv har han beskrevet musikken som orkestrert psykedelisk pop. 
«In a time when God was one» slenger ut stilplukk fra The Beatles, 10cc og Scritti Politti og fortsetter på det massive sporet han åpenbart ønsker å etablere. 
Dette lykkes han da også godt med. 
Jeg bruker ikke lang tid på å finne meg til rette. 
Den høye faglige dyktigheten gjennomsyrer stoffet, og han klarer til og med å få lekenheten inn i det strengt arrangerte. 
Når vi kommer til «Still in the wind» forstår jeg hvorfor Scott Walker er nevnt som et forbilde. 
Forsgrens stemme er imidlertid ikke i nærheten av Walkers og kan dermed virke litt puslete i overdådige omgivelser. 
Jeg faller litt av. 

Trenger du flere TV-tips? 
Her er en enda en serie som er verdt din dyrebare TV-tid: 

Hvem har sagt at pop må virke oppløftende? 

Han synger om tro og samliv, men det er ikke tekstene som får oppmerksomheten min i dette sonisk storslåtte rommet. 
«Tired of the sun» er albumets lengste spor, på over 11 minutter. 
Introduksjonen er mørk til pop å være, med vemodstunge melodilinjer og dystre flater. 
Når temaet er livstrøtthet, er det helt på sin plass. 
Hvem har sagt at pop må virke oppløftende? 

De akustiske gitarene er så rislende bløte at man lurer på om det virkelig er det man hører. 
Den første gjennomlyttingen av hele albumet er krevende. 
Det er mye å ta inn, og Bror Forsgrens ideer fremtrer med en viss ensformighet. 
De neste avspillingene åpner imidlertid opp og gir tilgang til langt mer, enten det er fengende sprettent eller gyngende alvorlig. 

Her er ukas kuleste nye låter: 

Etter tredje runde skjer det noe 

Ja, etter tredje runde har jeg tatt bolig i rausheten og mestrer Forsgrens språk, men jeg vil aldri gi Narcissus betegnelsen mesterverk. 
Mesterverk har gjerne noe mer av nødvendighet over seg, et imperativ som løfter opplevelsen. 
Ambisjonen om å heve pop mot kunst, kan være fin, men den er også hemningsløst krevende. 
Jeg lever godt med Bror Forsgrens Narcissus, dens selvnytende prakt, overraskende øyeblikk og smidige vesen. 

Se Aftenposten Kultur baksnakke kulturlivet i nytt program: 

Trenger du TV-tips? 
Her er ti serier du bør få med deg i høst: 
