Ganske anstendig om å ha omsorg for et vidunderbarn
Gitt tematikken kunne «Gifted» blitt en skikkelig søtsuppe. 
Den trykker riktig nok på noen tåreknapper, men spiller mest på godhjertet sjarm. 

Amerikansk film er så breddfull av veslevoksne, replikksterke barn at de som type for lengst er blitt mer en irriterende klisjé enn en forfriskelse. 
Seks år gamle Mary har to i seg til å toppe dem alle. 
Men i tråd med filmens grunnholdning, holder Marc Webb såpass mye tilbake at den vesle jenten faktisk kommer ut av det med sjarm og verdighet i behold. 

Og hva er så filmens grunnholdning? 
At barn først og fremst skal få være barn, uansett hvilke enestående egenskaper de måtte være utstyrt med. 

Mary er et matematisk geni. 
Slik bestemoren hennes er. 
Og moren, som tok livet av seg av grunner filmen gradvis avdekker. 
Jenten vokser opp hos onkelen Frank (Chris Evans). 
De lever i enkle kår. 
Alt Frank vil, er at Mary skal ha en helt vanlig barndom. 
Så kommer bestemor Evelyn (Lindsay Duncan) på banen – en hard nøtt, som krever omsorgen for jenten og vil at hun skal gå på spesialskole for særlig begavede barn. 

«Giftet» er ingen stor filmopplevelse, verken visuelt eller fortellermessig. 
Tradisjonell og enkel i formen drasser den også med seg noen klisjeer – som forholdet mellom Frank og Marys lærer, spilt av Jenny Slate. 
Den vingler mellom rettssals-, familie- og moraldrama uten å knytte de tre delene spesielt elegant sammen. 

Men den vinner mye på sin ærlige, ukunstlede tilnærming til tematikken og sin ektefølte vilje til å si noe om kostnadene ved å vokse opp med foreldre som er i overkant ambisiøse på barnas vegne. 

Samtidig peker den på nødvendigheten av at barn med særskilte talent blir stimulert og får utvikle seg – av hensyn til så vel barnet selv som samfunnets behov for deres intellekt og tankekraft. 

Etter en endeløs rekke superheltfilmer av variabel kvalitet, får Chris Evans endelig mulighet til å spille en nedpå og dypt menneskelig rolle. 
Noe av det beste ved filmen er nettopp forholdet mellom ham og McKenna Grace, som spiller Mary med oppsiktsvekkende troverdighet. 

Samspillet mellom dem er like ukunstlet som filmen selv, og byr på noen fine øyeblikk av samhørighet og bøtter av sjarm. 
