«Sharp Objects» er den beste krimserien akkurat nå
Camille 
Preaker er en dårlig journalist og en mislykket storesøster. 
Og hun er en av årets beste rollefigurer. 

Camille 
Preaker er en dårlig journalist, en lusen datter, en mislykket storesøster og en elendig etterforsker. 
Hun er også en helt fantastisk rollefigur. 
Denne komplekse, sylskarpe kvinnen spilles av Amy Adams – en av vår tids beste skuespillere. 

TV-serien «Sharp Objects» lar Adams glitre med grundige detaljer og fortellende blikk. 

Premisset er Preakers jobbtur til hjembygden Wind Gap, et gudsforlatt sted preget av sumpområder og svineavl. 
Her blusser vonde minner opp igjen. 

Hennes oppdrag er å skrive om to uløste drap. 
Begge ofrene var unge jenter og Preaker mistenker at noen i den «uskyldige» bygden står bak begge drapene. 
Denne mistanken deles av politietterforskeren Willis (Chris Messina), men ikke av byens lokale sheriff Vickery (Matt Craven). 

Men Preakers klønete opprulling av fakta, ryktespredning og intriger er bare halve historien. 
«Sharp Objects» handler også om den vonde, nesten uutholdelige konfrontasjonen med traumer. 

Preaker er helt feil person for en kompleks krimsak, men samtidig helt rett. 
Hun vet – dessverre – at Wind Gaps beboere er i stand til å gjøre grufulle ting mot unge piker. 
Og så late som ingenting. 

Wind Gap ligger helt sør i Missouri. 
Staten omtales ofte som «Midwest», men helt nederst i staten finnes det en «hæl» som grenser til både Tennessee og Arkansas. 
Denne plasseringen er ingen tilfeldighet. 

Serien er basert på boken til Gillian Flynn («Gone Girl») og hun kjenner området godt. 
«Sharp Objects» spiller på sjangeren «sørstatsgotikk», en sjanger med bidrag fra forfattere som Truman Capote og Tennessee Williams. 

Disse fortellingene preges av fremmedgjorte mennesker fanget i groteske situasjoner. 
Og tragiske hendelser som avdekker mørke hemmeligheter og dobbeltmoral. 

«Sharp Objects» har en spennende krimgåte som må løses. 
Likevel fascineres jeg mest av de rike detaljene i fortellingen om et lokalsamfunn i kollaps – både økonomisk og moralsk. 

De litterære referansene underbygges av den canadiske regissøren Jean-Marc Vallée. 
Han har regissert alle episodene, slik han gjorde med fjorårets «Big Little Lies». 
Vallées enorme musikkinteresse preger «Sharp Objects». 

Serien har en særegen «rytme» i klippingen og lydsporet er dynamisk og atmosfærisk. 
Her bør du skru opp volumet og nyte nyansene av stillhet, og av rollefigurenes subjektive opplevelser av stemning. 

Men ingen erfaringer er viktigere enn Camille Preakers erfaringer. 
Hennes arbeidsmetoder er kanskje faglig svake, men TV-skaperne har et poeng med dette: 
Hun føler seg frem til hva som den er rette historien å fortelle. 

I en situasjon med mange sannheter ender man opp med å velge et perspektiv – og utelukke andre. 

Serien gjør oss kjent med hvordan fortid og fordommer preger forståelsen og innsikten i hendelser. 
Og da er vi tilbake til hvorfor Preaker er «rett person» – og en så fantastisk rollefigur. 

Et av seriens tragiske poeng – en jeg skulle ønske jeg hadde skjønt i min ungdom – er at traumer ikke forholder seg utelukkende til stedet det skjedde, eller til hvem det skjedde med. 
Å utsettes for overgrep betyr at «åstedet» også er noens kropp. 
Man oppsøker ikke traumene, men bærer dem med seg. 

Anmeldelsen er basert på seks episoder. 
