Sorry Bergen.«Snømannen» er virkelig en flopp. 

Ryktet om «Snømannen»s beskaffenhet har løpt i forveien, og taler sant. 
Her har mye gått galt. 

Intet er mer dødt enn en filmfigur som kaver rundt i en rolle han eller hun aldri kommer under huden på. 

Eller jo, et hodeløst lik er jo steindødt, men det forventer vi. 
Vi forventer ikke så mye livløshet hos Michael Fassbender, Rebecca Ferguson og Charlotte Gainsbourg. 

Ideelt sett skal en kritiker gå til filmen med åpent sinn og upåvirket sjel. 
Av og til kan det være vanskelig, slik tilfellet er med «Snømannen», hvis grusomme slakt begynte å tikke inn kvelden før jeg selv skulle anmelde den. 
Jeg gjorde likevel et forsøk. 
Det hender jo at anmelderne er uenige. 
Dessuten er jeg ikke særlig fan av Jo Nesbøs Harry Hole-bøker. 
På ett tidspunkt fikk jeg evig nok av alle bestialitetene. 
«Snømannen» var den siste av bøkene hans jeg leste. 

Jeg er derimot stor fan av Tomas Alfredson. 
Med «La den rette komme inn» og «Muldvarpen» greide han nettopp det han ikke greier i «Snømannen» – å overføre litterære verk til lerretet, med elegante, dyptloddende filmer som resultat. 

Det var dette jeg, tross forhåndsvarslene, håpte han skulle gjøre også denne gangen. 
I stedet fremstår filmen tømt for elementet som tross alt ligger et sted under alle de blodige drapene i Nesbøs bok: den plagede menneskesjelen. 

Visst forsøker de å få den frem. 
Men den blir et postulat i Fassbenders kropp der han som Hole sover ut rusen i snøen, og den trenger aldri inn i blikkene til de andre som jages av sin skjebne. 
Fortellingen males ut med en pensel så bred at man ser malingsstripene. 
Sammen med stygge tendenser til overspill og fullstendig mangel på undertekst, gjør den «Snømannen» sjelløs og tom. 
Verken Fassbender, Ferguson, som spiller politietterforsker Katrine Bratt, eller Gainsbourg, i rollen som Holes ekskjæreste Rakel, greier å gi liv og menneskelighet til rollefigurene sine. 
Dermed får de heller ingen kjemi seg imellom. 

For de som mot formodning ikke kjenner historien: 
Det handler altså om en seriemorder, i seg selv et så forterpet thrillerelement at det – særlig etter «Seven» – skal krutt til for å tilføre noe som kjennes relevant. 
Særlig i et land der seriemordere knapt eksisterer. 

En kvinne forsvinner. 
En litt merkelig snømann står i hagen. 
Så dukker det opp et maltraktert lik. 
Og enda en snømann. 
Samtidig får Harry Hole et mystisk brev, signert, nettopp, med en snømann. 
Hva knytter sakene sammen? 
Og har dagens saker noen sammenheng med en gammel forsvinningssak fra Bergen? 

Det skal sies: 
Bergen gjør ikke skam på seg. 
Å se byen panorert er alltid like deilig, selv når den viser seg frem i gufsent vintervær. 
For de 40 milionene i insentivmidler får tilbake mer enn mye fint å se på. 
Bergen, Rjukan, Oslo og Øygarden er filmens desidert sterkeste kort. 
Selv om naturen kun fungerer som kulisser, tilfører den filmen mer dramatikk enn hva de andre virkemidlene gjør. 

Mye må ha gått galt i Hossein Amini og Peter Straughans manus, som gir et rotete forelegg der enkelte scener virker umotiverte, andre overforklarte. 
Det vil irritere alle dem som kjenner boken, og forvirre dem som ikke har lest den. 

Som pageturner fungerer Nesbøs bok, men den drives også frem av gjennomskuelige triks som blir enda mer gjennomsiktige når de overføres til lerretet. 
Her tas snarveier, og her begås overganger som i beste fall er platte, i verste fall uelegante. 
Verst ut på vidden havner Val Kilmer i rollen som den bergenske politimannen Gert Rafto. 
Det er like pinlig å se på som de parodiske skurkene i de dårligste Varg Veum-filmene, for de som husker dem. 
