Tomas Espedal har skrevet en problematisk roman om døden
Espedals siste roman er et ytterligere tegn på at et av Norges beste forfatterskap står i stampe. 
Boken er også et etisk problematisk stykke virkelighetslitteratur. 

Tomas Espedal har i løpet av de siste 20 årene som forfatter utgitt romaner om seg selv og de store temaene, som kunsten, kjærligheten, sorgen og livet. 
Gjennom sine bøker, fotografier, offentlige opptredener og sist gjennom et filmportrett, har han latt liv og litteratur smelte sammen. 

Han har gjort seg selv til en mytologisert skikkelse: 
Et romantisk forfattergeni som lever «vilt og poetisk», gjerne livskraftig vandrende, dresskledd opp et fjell i Petrarcas fotspor, med rødvin i sekken, sigaretter på innerlommen og vakre setninger på tungen. 

Forfatterskapets store styrke har vært Espedals språklige bevissthet og særegne evne til å skildre det skjønne som vakkert og å fremstille det alminnelige og triste i et nytt, forvandlende lys. 

«Elsken» skiller seg fra Espedals foregående romaner ved at den er fortalt i tredjeperson, et skille som for øvrig nærmest utviskes ettersom hovedpersonen heter «Jeg». 
Dette grepet fører tidvis til en underliggjørende perspektivlek, men fremstår først og fremst som et enkelt virkemiddel for liksom å drive litt gjøn med det selvbiografiske, som forfatteren ikke desto mindre ser ut til å sitte helt fast i. 
Det blir uansett raskt klart at «Jeg» er den samme personen som vi har lært å kjenne i Espedals tidligere bøker. 

Fortellingen handler om en mann som etter å ha levd alene etter et kjærlighetsbrudd, bestemmer seg for at det neste året skal bli hans siste, en avgjørelse som fører til at han begynner å sanse og oppleve livet mer intenst enn tidligere. 
Tanken er at «det finnes to gode ytterpunkter i alle opplevelser»: 
Den første gangen du erfarer noe, og den siste. 

Det er flere sedvanlige Espedalske kvaliteter i boken. 
Særlig forholdet mellom hovedpersonen og den nye kjæresten er tidvis godt fremstilt. 
Det samme er den korte, såre skildringen av morens sykdom. 

Tross noen fine partier, kan romanen imidlertid ikke sies å være vellykket. 
Til det er det for vanskelig å tro på selve romanprosjektet og på hovedpersonen. 
Tonen i romanen er for lett for den alvorlige dødstematikken, og selve dødsønsket virker mest som et påskudd for at Espedals «Jeg» skal kunne oppføre seg som om han nå levde og følte enda sterkere og enda mer intenst enn ellers. 

Selve døden fylles på sin side med så mange betydninger at den nesten mister sin mening. 
Ekskjæresten har dødens navn, barndomshjemmet er «de dødes hus», og uansett: 
«man dør flere ganger i løpet av et liv». 

«Elsken» er i tillegg en etisk problematisk bok. 
I et parti fortelles det nemlig, med allusjoner til Kafkas «Prosessen», at romanens hovedperson blir innkalt til avhør på bakgrunn av at det har blitt fremmet voldtektsanklager mot ham. 
Espedals «Jeg» opplever det hele som et sjokk: 
«Et slag mot hele Jegs vesen, mot hele hans person, mot hele hans liv og livsførsel, mot hans anstendighet og moral, mot det innerste i hans følsomhet og sårbarhet: 
Jeg var ikke og kunne aldri bli en overgriper. 
En voldtektsmann. 
Det var ikke mulig». 

Espedals «Jeg» avviser ikke bare anklagene med sin egen karakter og en påstand om frivillighet: 
«Men Jeg var en elsker. 
Han hadde ingen skitne tilbøyeligheter og hadde ikke utført noen overgrep. 
Han hadde elsket med [henne]. 
[ ...] 
I denne situasjonen var Jeg et offer». 
Han spekulerer også i kvinnes motiver, forteller om private ting i hennes liv, og avskriver henne som hevngjerrig og psykisk ustabil. 

Dersom disse anklagene, disse avhørene, faktisk har funnet sted, er Espedals bok klart etisk problematisk, selv om kvinnen er anonymisert. 

For det første fordi Espedal forteller om og dermed offentliggjør private ting fra kvinnens liv og historie, som han ikke har noen rett til å dele. 
For det andre benytter han seg av en klar maktposisjon, ved at han er forfatter med fullstendig kontroll over den eneste versjonen som kommer ut til leserne. 

Ved å velge romanens form til sitt eget partsinnlegg, fratar Espedal også kvinnen muligheten til å ta til motmæle, å komme med sin egen versjon, uten selv å ta steget inn i offentligheten med alt det krever. 
Slik skaper han komfortabelt en autoritativ versjon om hendelsene og kvinnen han omtaler, en historie som for evig blir stående i boken, i litteraturen og kanskje også i offentligheten. 

Espedal har dermed levert et etisk høyst problematisk bidrag til virkelighetslitteraturen, som bringer ny aktualitet til debatten om sjangerens utfordringer og forfatterens etiske ansvar. 
