Konsertanmeldelse:Todd Terje 

Knekker live-koden for instrumentalelektronika. 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

AKTUELT ALBUM: 
«It's Album Time» 

Etter fredagens Røyksopp & Robyn-festival kunne det nesten virke som om samme idé var utgangspunktet for de to siste konsertene på Amfiet. 

Bryan Ferry, som har hjulpet Todd Terje å gjøre Robert Palmers «Johnny And Mary» til noe helt annet og mykere enn sin sirkulærrytmiske original, fikk sitt eget show i forkant av norsk elektronikas største sønn. 

Størst i kredd i alle fall. 
De fysiske salgstallene for «It’s Album Time» har på ingen måte nådd samme volum som albumets kvalitet skulle tilsi. 
Derfor er det interessant å se området foran scenen fylle seg opp lenge før konsertstart. 

Det kan jo være at samtlige egentlig bare vil ha svaret på et av universets store spørsmål: 
Hvordan skal han gjenskape dette live? 

Man har da vært på nok gørrkjedelige elektronikakonserter opp gjennom tidene til å vite at skruknotter i bevegelse kun har begrenset akademisk interesse. 
Er det i det hele tatt mulig? 

Å jada. 

Svaret er å gjøre alt organisk. 
Både med enorme Bendik Kaltenborn-skapte cocktailglass på scenen. 
Men også med å omskape seg selv til et band. 
I noe utradisjonell forstand: 
Ole-Henrik Moe og Kari Rønnekleiv på fiolin, en multiinstrumentell Lars Horntvedt, en ekstrahjelp på perkusjon og ikke minst storebror og Bigbang-trommis Olaf på trommer. 

Jepp, det høres mer ut som et lineup som hører til en tilfeldig valgt jazz/samtidsfestival. 

Det de skal spille gjør ikke det. 

Vel, de myke åpningssporene fra «It’s Album Time» kunne muligens ha gjort det, men allerede på «Strandbar» og ikke minst på «Delorean Dynamite» (komplett med en VHS-aktig, utrolig lite glamorøs kjørevideo på skjermen bak) durer Todd over i et helt annet tempo og sjangerfelt. 

Akkurat som på albumet. 

Og det er en stund noe av problemet med konserten. 

Det blir, tross at musikken faktisk blir spilt, ikke avspilt, til tider som å høre på platen hans på verdens største anlegg, sammen med 9999 av dine nærmeste venner. 
Før det går opp for én at overgangene mellom låtene er enda smidigere enn på plate, at Todd og ikke minst hans ekstremt hardtarbeidende bror faktisk har konstruert verdens største DJ-sett, med bare noen små unnselige pust i bakken, hvori opptatt Bryan Ferrys forventede inntreden. 

68-åringen synger litt småsurt i begynnelsen, før sangen plutselig løftes til noe helt annet, bredere. 
Noe som videreføres i «Oh Joy», der temaet introduseres på slidegitar, før låten kontrollert og umerkelig glir over i en enorm, fantastisk og organisk suggerende 4K-versjon av sin album-lillebror. 

Miksen er helt nydelig. 

Ingenting av dette kunne varsle den elegante, glitrende overgangen til «Inspector Norse». 
Todd myker opp temaet på piano, en imponerende og snikende overgang som ikke gir publikumsgjennkjenning før arpen kommer. 
Tjue dansere med lyskuler rundt halsen danser seg gjennom låten, og løfter hele Tøyenparken til Oslos største diskotek. 

Dansende til det som vokser seg til å bli en helt ekstatisk versjon av en låt man skulle trodd forlengst var utslitt. 
Slike låter blir ikke det. 
Det finnes ikke så mange av dem. 
Ikke slike konserter heller. 
