Noomi Rapace imponerer mer enn Tommy Wirkolas film
«What Happened to Monday» kunne blitt en spennende dystopi. 
I stedet skjærer den ut i humørløse klisjeer, blodig kaos og total tomhet. 

I en overbefolket fremtid føder en kvinne eneggede syvlinger. 
De vokser opp i skjul hos sin morfar (Willem Dafoe). 
Som barn spilles de av Clara Read, som voksne av Noomi Rapace. 
Teknisk er det såpass imponerende at jeg nesten ser gjennom fingrene på at de som typer er papirdukkesjablonger, ikke levende mennesker. 
Det gjelder for øvrig alle rollefigurene. 

Som fremtidsdystopi er historien i utgangspunktet interessant, og filmen begynner lovende, med en medrivende skildring av forholdene som ledet frem til der vi er i dag. 
I filmens nåtid har myndighetene innført en ettbarnspolitikk som håndheves så strengt at uheldige søsken sendes inn i en komatisk søvn de først skal vekkes fra når befolkningseksplosjonen ikke lenger truer. 

For å slippe unna dette regimet, må de syv søstrene dele identitet. 
De er oppkalt etter hver sin ukedag, og på dagen de har navn fra kler den enkelte seg opp som den konstruerte «Karen Settman» og går til bankjobben de deler. 
En mandag kommer ikke Monday hjem. 
Hva har skjedd? 

Glenn Close har en sentral rolle, men med Wirkola som instruktør fjernes alle spor av hennes fortid som seks ganger Oscar-nominert. 
Han har også hentet inn norske skuespillere som Pål Sverre Hagen, Christian Rubeck, Vegar Hoel, Stig Frode Henriksen og Cecilie Mosli til diverse mindre roller. 
Noen synes knapt på lerretet, de som har litt større roller får lite å spille på, annet enn å se skumle eller morske eller sinte ut. 

Til å være en Wirkola-film er den imponerende humørløs. 
Han er kanskje ikke en regissør å vente seg så mye subtilitet fra, men derfra og til det oseanet av slappe, overforklarende dialoger filmen bader i, ligger tross alt en mulighet for en smule substans. 
Men etter den lovende starten blir filmen bare dummere og dummere. 
Alt som tross alt ligger der av brennbare politiske og etiske spørsmål slippes som en våt klut. 
I den grad den har underholdningsverdi, er det som klossete, blodig B-film der de som liker å se damer slåss med hverandre, får flust av det, og hvor Rapace ser konstant lidelsesfull ut – også i en sexscene som må være blant filmhistoriens kleineste. 
