Barnemat
«The Kid» er en historie fra virkeligheten. 
Det føles ikke slik. 

|||FILM: «The Kid», Kevin Lewis' memorarer fra 2003, beskrives av forlaget som «en hjerteskjærende og inspirerende historie». 

Og historier fra virkeligheten som antas, og utgis, og selger i fem hundre tusen eksemplarer, og filmatiseres, og ikke skildrer de ungdommelige fyllekulene til Karl Ove Knausgård, bør nettopp være hjerteskjærende og inspirerende historier, og ha en dramatisk utvikling til forveksling lik strukturen i en spillefilm. 

Det vil si: 
En hovedperson som i utgangspunktet er ren av hjertet, møter motstand, så enda mer motstand, før øyeblikket av forløsning og erkjennelse og en ny begynnelse. 

Hundset barn 

Lille Kevin vokser opp som et hundset barn i en del av London der man ikke er så nøye med om det sies «please» og «thank you». 
Far (Con O'Neill) mumler i skjegget og drikker seg nord og ned på noe som freser og tilberedes i en blikkboks, mens mor (Natasha MacElhone) er så voldelig, så kjederøykende, så uappetittelig uniformert i sjaskete badekåpe og brune tenner, så sadistisk og skrikende, at Terry Jones trolig blir nødt til å erkjenne at han har møtt sin like. 

Dårlige valg 

Opp mot disse settes den idealistiske læreren (Ioan Gruffudd) og den vise barnehjemsbestyreren (Bernard Hill), som lirer av seg Jesper Juul-monologer hver gang Kevin mister besinnelsen. 
Og etter noen ordentlig dårlige valg og et dypdykk ned i underverdenens tangklaser, blir det skikk på Kevin. 

Ingen nerve 

Regissør Nick Moran, bedre kjent som skuespiller i «Lock, Stock and Two Smoking Barrells», driver filmen sin fint fremover, og Rupert Friend er blygt karismatisk i hovedrollen. 
Men den virkelige historien i «The Kid» er plattere og grunnere enn de fleste oppdiktede fortellinger, og tilbyr enklere svar. 
Den har mye ytre drama, men ingen indre nerve. 
Og den føles ikke virkelig. 
