Norsk stemmeakrobat med feilslått 90-tallsnostalgi
«Vår egen Mariah Carey» synger platte og simple ballader. 

ALBUM: 
Med en småhes og skjør behandling av det nedre registeret og en intens kraftpakke i høyden, er sammenlikningen mellom den norske debutanten Siri Stranger og stemmeakrobatikkens popsoul-gudmor Mariah Carey uunngåelig. 

Platt og simpelt Vibbene av nittitalls-r&b; er altoverskyggende fra start til slutt, men det som dermed skulle vært en luksuriøs overflod av speilblanke el-pianolyder og sensuelt flørtende digitalrytmer, blir hos Stranger formet til en rekke platte og simple ballader. 

De norske tekstene er nok et forsøk på identitetsbygging, og selv om disse gir henne særpreg (om så et banalt et), så forkludrer de dessverre også ytterligere en allerede intetsigende og klam produksjon. 

Urelevant hyllest Stranger gir en middels god hyllest til r&b-balladene; fra nittitallet, men på selvstendig grunn fremstår albumet som særdeles urelevant, selv i dagens retrovennelige musikklandskap. 
