Bortskjemt på kjærlighet
«Änglagård 
- Alle gode ting er tre» tror den kan surfe på sjarmen i to timer. 
Det kan den ikke. 

FILM: 
Det er livsfarlig å være betingelsesløst elsket. 
Før du vet ord av det, er du blitt blasert og tror verden vil tilgi deg alt, at du vil få samme hengivenhet igjen for stadig mindre innsats. 

Dramakomedien «Änglagård 
- Alle gode ting er tre», den for mange etterlengtede oppfølgeren til storsuksessene «Änglagård» (1992) og «Änglagård - Sommeren etter» (1994), er en spillefilm basert på narsissistiske tilbakeblikk på de tidligere filmene, og en stolprende såpeoperaintrige lagt til i dag. 

Ikke-truende 

Skjønt, i dag. 
Det landlige Yxared er fremdeles et sted der sykler, veteranbiler og gamle fly - sånne du må ha Snoopy-briller for å sitte i - er de foretrukne fremkomstmidlene, der ICA-filialen såvidt nevnes, men den usannsynlig bugnende landhandelen spiller en sentral rolle som ryktesentral og konfrontasjonsarena. 

Der er det evig sommer, og hvert bilde er filmet i et strålende solskinn som faller gjennom vinduene eller filtreres gjennom et tett løvverk og kornaks som vipper i vinden. 

Det ser jammen ut som om Yxared har temmet den frie sjelen Fanny (Helena Bergström) også, på avstand, for når hun atter en gang vender tilbake til fedrenes jord drassende på den homofile bestevennen Zac (Rikard Wolff) og datteren Alice (Molly Nutley, Bergströms datter med ektemann og regissør Colin Nutley), varm og vennlig og moderlig og åpent søkende etter svaret på en familiegåte, er det ikke til å forstå at hun fremdeles oppleves som truende. 

At familiegåten er akkurat den samme som i de foregående filmene, og i praksis uttømt, bygger oppunder inntrykket av «Änglagård 
- Alle gode ting er tre» som oppvarmet restemat. 

Nervøs komikk 

Typene har ennå en viss sjarm, selv om særlig Zac er redusert til en blidt unnselig skygge av seg selv, og Bergström-Nutley junior gjør jobben som oppesen femtenåring med den lille haken skutt langt frem. 

Fremdeles finnes en fin, nervøs komikk i scenene der lokale moralvoktere prøver å takle, og avvise, den bramfrie Fanny, der utvekslingen av beskjedtunge blikk og talende kremt er en intrikat koreografert liten menuett. 
Men «Änglagård 
- Alle gode ting er tre» er mer enn noe annet et alter der de to første filmene og deres Sankta Helena kan påkalles og tilbes. 

Til nå har over en halv million svensker løst kinobillett. 
Så når filmen med hele sin vekt lener seg på fansens lojalitet, er det kanskje fordi den kan. 
