Roman:Gener og sykdom omgjort til skam 

Thorvald Steens sjenerøse oppgjør med et livs fortielser. 

Thorvald Steen: 
Det hvite badehuset. 
Roman.179 sider. 
Oktober. 

Thorvald Steens (1954, debut 1983) verkliste er snart på tretti titler, halvparten romaner. 
De kan grovt deles inn i to hovedgrupper: de historiske, med sine faktiske eller fiktive forelegg, og de sterkt personlige, med stofftilfang fra hans egen historie, eget liv og egne erfaringer. 

Med oppvekstromanen «Vekten av snøkrystaller» fra 2006, fulgt av «Det lengste svevet» og «Balanse» har han skrevet en fiksjonalisert trilogi om et liv fra han som konfirmant får en diagnose for en arvelig sykdom som gjør slutt på hans karriere som skihopper (men først gjør han et trassig siste katastrofehopp), til han sakte invalidiseres og til slutt fabulerer om en pleietrengendes jollytur i privatfly, rager romanene med tematikk fra forfatterens eget liv høyest. 

Høstens «Det hvite badehuset» er også en sterkt personlig roman. 
Den er sterk på flere vis, og åpner med at jeg-fortelleren en dag får en telefon der en kvinnestemme presenterer seg som søskenbarnet hans, Eline. 
Men Jeg kjenner ingen Eline. 
Han har aldri hørt om noen Eline. 

Hun er datter av jeg-fortellerens bror, som han heller ikke kjenner. 
Morssidens familie har bestandig ligget i taushetens og fortielsens skygge, på samme måte som hans egen far aldri ville høre tale om sønnens muskelsvinndiagnose. 
Selv har fortelleren levd med vissheten om at han var en byrde, et heft, en last og et uskjønt ork for andre, en person som kanskje aldri noen kunne elske. 

Der han nå som sekstiåring sitter i rullestol, ute av stand til å bevege seg eller komme opp fra golvet om den skulle velte – den gjør det, har han et produktivt liv bak seg, kone, og en datter som har arvet sin fars sykdom. 
Hovedhandlingen dreier seg rundt jeg-fortellerens forsøk på å få hans gamle mor til endelig å berette om egen nære familie. 
Hun vegrer seg til det siste, og bruker alle knep for å få tie (forteller sin invalide sønn at nå har hun fått uhelbredelig kreft). 
For hennes generasjon var «kreft» et tabuord, «sinnssykdom» skambelagt. 

Bokas 
Jeg er er raust overbærende og finslig i sine forsøk på å trekke kunnskap om familien og seg selv ut av moren, nesten fri for nag, helt fri for hatefulle bebreidelser: 
Han vil forstå, ikke fordømme. 
Det er betagende lesning, i en kunstferdig komponert roman med mange sprang i tid og sted. 
