Velkjent og vellykket
Etter en rekke avstikkere, returnerer «Command & Conquer» til røttene sine med «Command & Conquer 3: Tiberium Wars». 
Og takk og lov for det. 

«Command & Conquer» tilhører den sjeldne kategorien spillserier som aldri skuffer. 
Den eksklusive topphyllen på spillhistoriens hovedbibliotek. 

Ikke på grunn av originalitet, for all del. 
«Command & Conquer» har blitt selve symbolet på tradisjonelle strategispill, serien fnyser av moderne vrier og såkalte «nyvinninger». 

Nei, dette er strategi av den gamle skolen, slik våre forfedre spilte. 
Det har gått over tolv år siden rebellen Kane for første gang tok til våpen for å nedkjempe GDI, eller FN som noen visstnok også kaller det. 

Som vanlig har utvikleren valgt å bruke skuespillere i kuttscenene, og dem er det mange av. 
Normalt ville jeg kanskje startet med å fortelle litt om spillbarheten, men jeg syns strengt tatt kuttscenene fortjener den æren, de er rett og slett såpass bra. 

Riktignok kan det bli litt tullete og overdrevet til tider, men ikke nok til å hindre at man sitter og virkelig fryder seg. 
Her er det utallige kunstige nyhetsinnslag, intriger på toppnivå, pressekonferanser og vågale feltreportasjer. 
Kompetente skuespillere og et godt manus skader heller ikke. 

Spillet har tre fraksjoner, alle med sine naturlige styrker og svakheter. 
Med mindre du hopper rett ut i flerspillerdelen eller «Skirmish»-modusen, tar det en liten stund før du møter den siste fraksjonen. 

I begynnelsen av kampanjen skal du lede enten Nod, rebellene, eller GDI - de forende nasjoner. 
Her kjempes det over hele kloden om alt fra ressurser og masseødelegelsesvåpen, til symbolkonstruksjoner som templer og det hvite hus. 

Klarer du å fullføre begge kampanjene, åpnes også en liten tilleggskampanje med Scrin, de lite trivelige romvesnene. 
De har absolutt ikke kommet til jorden for å få nye venner, men du verden så morsomt det er å spille med dem. 

Det er en hel rekke spennende enheter i spillet, også noen virkelig kraftige, men det er ikke snakk om superenheter slik vi for eksempel så i «Supreme Commander». 
Det finnes gode måter å bekjempe samtlige på. 

Til gjengjeld har hver fraksjon sitt eget supervåpen. 
Greier de å peile inn dette på basen din, bør du ha en sabla god forsikring, for få byggverk tåler effektene av en ione-kanon eller et galaktisk tidsrift. 

At spillet kjører utmerket selv på litt eldre maskiner er heller ikke dumt, men så er det heller ikke på grafikkfronten at «Tiberium Wars» satser hardest. 

«Company of Heroes» og «Supreme Commander» har begge gjort sitt for å revolusjonere sanntidsstrategi-sjangeren. 
C&C: 
Tiberium Wars» nekter å rikke seg en centimeter i konkurrentenes retning. 

Her er det perfeksjon av det gamle som står i fokus, og spillet gjør en kjempegod jobb i så måte. 
Jeg har derfor ingen kvaler med å utrope «Tiberium Wars» til tidenes «Command & Conquer»-spill. 

Selv om det er nærmest klinisk ren for nyskapninger. 

PS: 
Lanseres torsdag 29. mars. 
Kommer også på Xbox 360 i mai. 
