Nå gleder vi oss til jul!
En animasjonsfilm har aldri vært så nær det livaktige som denne 

||| 
FILM: 
Julen er en tid for gamle sanger om igjen, også på kino. 
Charles Dickens' «A Christmas Carol» fra 1846 har blitt gjenfortalt og parodiert i det uendelige, morsomt av muppetene, mistrøstig av Matthew McConaughey. 
I år blir gjerrigknarken Ebenezer Scrooge igjen besøkt av spøkelsene fra fortids, nåtids og fremtids jul, som lærer ham og bli noe mer av en SV'er i synet på delbare goder. 
Denne gang er det Disney som tar på seg oppgaven å sende Scrooge ut på erkjennelsens tunge vei. 

Stemningsmettet Paradoksalt nok føles Disneys versjon så sanselig og full av liv nettopp fordi Disney går tilbake til røttene - fortellingens og sine egne. 
Ikke bare rammer de inn fortellingen med bildet av en eventyrbok som åpner og lukker seg, som en påminnelse om hvem det var som egentlig begynte med dette her. 
De har også et researchteam som må ha jobbet minst like hardt som animatørene og bidratt til å skape overdådige, fargesterke bilder fra et viktoriansk London og en uimotståelig stemning som minner om glansbilder og gamle kakebokser. 
Men distributøren kunne strengt tatt hatt guts til å bruke den anerkjente norske tittelen «Et juleeventyr». 

Skummel 
Filmen forholder seg til Dickens' tekst med påfallende respekt. 
Det innebærer at den iblant er så gotisk og skummel at små barn nok vil finne det betimelig å gjemme ansiktet i en foreldrearmkrok. 
Det innebærer også at språket bærer preg av en annen tid, og at ikke alt ved de tre spøkelsene blir forklart. 
Og slik bevarer filmen det gammelmodige og gåtefulle, det symbolske og høytidelige fra boken, og slik blir den et riktig eventyr og ikke bare nok en familiefilm. 

Animasjonen stråler Det erkeklassiske fortellingen får en cutting edge innpakning i Disneys 3D-animasjon, som særlig får stråle i spøkelsesscenene og i synene der Scrooge flyr over byen, og det 3D-bebrillede publikum føler at de flyr med. 
Jim Carrey har vært modell for Scrooge, og gir stemme til både ham og syv andre figurer. 
Også Gary Oldman og Bob Hoskins gir liv til et vell av biroller. 
Etter flere år der både alminnelig tegnefilm og 3D-animasjon har beveget seg mot det outrerte og karikerte, er det fint å se Disney vende tilbake til det livnære, til mennesker som ligner på mennesker. 

Ekte følelser 
Så er det en utfordring at 3D-teknologien, som riktignok er blitt uhyre sofistikert, ennå ikke helt klarer å få nyanserte ansiktsuttrykk frem i et nærbilde, eller makter å få fallende folk til å se ut som om de faktisk veier noe. 
Men en animasjonsfilm har vel aldri vært så nær det livaktige som denne, som i alle fall føltes så følelsesmessig vektig at denne anmelder satt med blankt blikk under brillene da boken slo mykt igjen på slutten. 
