Bastøy - innenfra
«Kongen av Bastøy» har i ekstrem grad en av den engasjerte filmfortellings viktigste kvaliteter: 
Du blir trukket rett inn i den! 

Dette er en nokså sjelden opplevelse: 
Etter en halv times tid skiftet jeg sittestilling i mitt kinosete. 
Da inntrådte en helt konkret opplevelse at jeg faktisk satt i en kinosal - og ikke selv var til stede på denne strenge straffeanstalten for unge gutter anno 1915. 
Det betyr igjen at regissør Marius Holst har fått til en helt usedvanlig grad av følelsesmessig identifikasjon med det stoffet han har jobbet med i mer enn ti år. 

Helt rasjonelt er det kanskje ikke like 100 prosent vellykket: 
Først og fremst skulle man kanskje hatt mer bakgrunn, for stedet, tiden som skapte institusjonen, guttene og dets personale. 
Kanskje er noen av guttene for gamle. 
Bestyrerens unge kone virker malplassert. 
Og den avsluttende scenen minner klar for mye om en viss internasjonal storfilm. 

På den annen side: 
Bastøy var et isolert sted. 
Guttene ble avkledd enhver personlighet, fortid og særpreg: 
De skulle uniformeres, ribbes og tvinges inn i den kristelige og borgerlige godtakbare form, nettopp fordi de var «vanartede» ute i det vanlige samfunnet. 
Ville de ikke, skulle de tvinges - om så med tortur. 

Dette er en uhyggelig norsk historie om vold, maktmisbruk, utnyttelse og skam. 
Og den er ettertrykkelig velspilt, ikke minst av de unge guttene med Benjamin Helstad i spissen. 
Men Stellan Skarsgård som den autoritære djevelen av en bestyrer og Kristoffer Joner som ditto lærer, står som strålende skrekkeksempler. 

Historien er basert på faktiske hendelser, skjønt primært diktning. 
På visse områder var virkelighetens historie både mer triviell og enda verre. 
Holst har altså diktet på filmmediets egne premisser og unngår melodramafellen. 

Han har laget en drabelig suggererende, effektiv norsk historie. 
Og det er meget godt gjort; filmen fortjener et virkelig stort publikum! 
