Björks musikalske fremtidsutopi
«Utopia» er kanskje Björks mest empatiske verk noensinne. 

Björks uforglemmelige, vanvittig sårbare og sørgelige «Vulnicura» (2015) var det siste vi hørte fra henne inntil relativt nylig. 
Platen inneholdt beretninger fra en oppbruddstid; det var det som var igjen etter bruddet med hennes partner over mange år, Matthew Barney. 
Følelsen av å ikke vite hvordan man skal fungere uten den andre ringer høyt i alle dens hjørner og sorgen er stor, så umåtelig stor. 
Hennes evne til å sette ord på det i stor detalj, gjør det til et av hennes mest interessante musikalske reiser så langt, samtidig som det ble starten på et enormt fruktbart samarbeid med den unge, venezuelanske artisten Arca. 

På den nye «Utopia», som er en slags motsats til «Vulnicura», når denne duoen sitt ultimate potensial. 
Det er den usannsynlige historien om et femti år gammelt musikkikon som har funnet sin ultimate sparringspartner i en elektronikaartist i tyveårene. 

Årene mellom albumene har leget sår, og på «Utopia» møter man en artist som endelig ser ting klart igjen. 
På den første singelen fra platen, «The Gate» verbaliserer hun nettopp dette: 
«My healed chest wound / Transformed into a gate / Where I receive love from / Where I give love from». 
Hun tør igjen å være øm, forelsket, kanskje til og med ekstatisk, selv over de små ting, som å utveksle musikk med en ny kjærlighet på «Blissing Me»: 
«Sending each other MP3s / Falling in love to a song.» 

Björk er i større og større grad blitt en artist som skaper verdener for lytteren å tre inn i, og «Utopia» er kanskje hennes skarpeste landskap hittil. 
Det er et vakkert møte mellom Arcas elektroniske tyngde og ornamentikk, og hennes detaljerte kammerorkesterstykker. 
Et eksempel er den komplekse «Loss», som parer en hard, mekanisk beat med sart harpe- og fløytespill; samtidig som Björks utenomjordiske vokal leder oss selvsikkert gjennom låten, som om hun står utenfor og ser inn. 
Det er en slags dybde i «Loss» som kun kan beskrives som en romlig fornemmelse; det er en låt med tekstur. 
Den tar over ethvert rom den høres i. 

En av hennes mest uimotståelige kvaliteter som artist er å tale fra hjertets dypeste dyp; hennes evne til å verbalisere de menneskelige emosjonene og impulsene er eksepsjonell. 
På «Arisen My Senses», et av albumets vakreste numre, er det umulig å ikke kjenne seg minst like ekstatisk som en nyforelsket Björk, som dirrer av sensasjonen av det første kysset: 
«Just that kiss, was all there is / My palms pulsating of /The things I want to do to you». 
På «Tabula Rasa» beveger man seg ut i en annen type kjærlighet; det er en appell til hennes barn, med et håp om at de skal få forme sitt eget liv, uten foreldrenes bagasje og tidens tyngde. 

«Utopia» er på sett og vis en helt ideell tittel, albumet lyser av en åpenbar optimisme. 
Men optimismen er langt fra naiv, den har vokst ut av noe større, mørkere. 
Når albumet rundes av med «Future Forever», sitter man igjen med en unik følelse av ro og forløsning. 

Det er en utrolig reise Björk tar oss med på. 
I en tid som mer og mer føles som dystopi, er hennes versjon av utopi kjærkommen; et lydlandskap bygget opp av lyder av villfugl fra Patagonia, side om side med et islandsk, kvinnelig fløyteorkester og komplekse, tettpakkede elektroniske beats. 

«Utopia» er et skritt i en ny retning, og viser Björk på sitt kanskje mest empatiske og elskverdige. 
Faktisk virker det helt umulig å ikke følge i hennes fotspor, og falle litt for det hele selv. 
