Avgrunnen skinner vakkert
Sanger mellom gårsdagens sorger og frykten for morgendagen. 

Laura Gibson: "Goners" (City Slang/Playground) 

Gjennom fem album har Laura Gibson vært innom sorg. 
Nå vier hun et helt album til det. 
Sorgen over å ha mistet sin far da hun var tenåring. 
Sorger hun vet kan komme om hun selv skulle bli mor. 

Det lyder ikke lystig. 
Samtidig er sangen som utløste det hele, tittelkuttet "Goner", det friskeste innslaget. 
Tre og et halvt minutt med preg av pop. 
Teksten er derimot en annen sak: 

Here comes the end 

Of the future 

If we’re already goners 

Why wait any longer 

For something to crack open 

Denne gang har jeg stirret ned i avgrunnen, sier Gibson om albumet. 

I det minste har hun hatt solide folk å holde i hånden. 
John Askew, som var med på forrige album, er medprodusent. 
Dave Depper fra Death Cab for Cutie spiller gitar og synth. 

Trommis er Dan Hunt (Neko Case), mens bassist er Nate Query fra The Decemberists. 
Blåserne er arrangert av Kelly Pratt (Father John Misty), og strykerne er det Kyleen King (Stephen Malkmus) som tar seg av. 

Gibson selv spiller gitar på halvparten av sangene og tyr til piano og wurlitzer på resten. 
Vokalen stables i lag, og lyden får føling med studioteknikken. 

Dette kunne endt opp som enkle viser framført på kassegitar, men sangene kler den langt mer intrikate drakten de har fått. 
Lydbildet er utsøkt fra begynnelse til slutt. 

Hør for eksempel nydelige "Slow joke grin". 
Eller arrangementet på "Tenderness", en flott sang om kjærlighet i den grad Gibson våger å tro på den: 

I met you the year 
I stopped 

Fearing my body 

The sky splitted upon above me 

It was a pleasure to meet your pain 

Siden sist har hun fullført en Master of Fine Arts i forfatterskap, og tekstene er i hvert fall ikke blitt dårligere enn de var. 

Hun frigjør seg fra virkeligheten og følger logikken til drømmer, i sanger hun ønsker skal føles som fabler. 
Trauma og sorg er verre enn vi klarer å uttrykke, likevel vil vi alltid fortelle våre historier til hverandre, sier Gibson. 

Det er disse historiene hun gjør til sanger. 
Sanger om sorg hun har følt og sorg som kan komme. 
Hun er 39 år gammel. 
Skal hun våge å bli mor med tanke på alt det kan føre med seg? 

Når tanken på framtiden lammer deg, er du langt ute å kjøre. 
Gibson fungerer likevel som artist. 

"Domestication" var første singel fra platen og handler om å være kvinne i dagens samfunn. 
At hun mener at det ikke er så enkelt, er vel unødvendig å si. 

Hun avslutter med "I don’t want your voice to move me", noe av det vakreste og mest depressive hun har skrevet. 
I Gibsons verden er det ingenting i veien for at dette går hånd i hånd, men ikke tro at platen ender med et håp: 

Honey, all 
I know of hope 

Is throwing stones into the void 

På merkelig vis reises håpet likevel gjennom de ti kuttene. 
Kanskje det er tanken på at vi ikke er alene i mørke stunder. 
Det er alltid noen som føler det samme og likevel kommer seg videre. 

Laura Gibson er beviset på det. 
Mer preget av vonde tanker enn noen gang, har hun gitt ut sitt beste album. 

Beste spor: 
"Goners", "Tenderness", "Slow joke grin", "I don’t want your voice to move me". 
