Datatrått
Datarock, Enga 

Datarock påsto at spillejobben på Øya i år var et klimaks for dem. 
Det ble det ikke for oss. 

Lyden og området jobba ikke for vokalist Fredrik Saroea denne gang. 
En av Norges smartest lydende popstemmer; crooner og indie samtidig, og på en deilig markert måte. 
Vanligvis. 
I kveld sang og skreik han uten å finne nerva. 
Følelsen av masete gnikking forsterkes av bandmedlemmer som styrer rundt med smådesperate publikumsfrierier ("det mest sexy publikummet vi har sett!"). 
Tilløp til at vi alle vil i samme retning kommer riktignok på fest-partiene på "Fa Fa Fa" - der det ikke står på viljen til å underholde. 
Med triks og posering, oppå og sentrert rundt trommesettet til supertajte Tarjei Strøm. 
Men det blir mye mas før de finner formen igjen. 

Ny miks. 
I tillegg til deres alltid tilstedeværende Talking Heads-referanser, var det interessant å høre "LCD sounden" de har tatt opp i noe av sitt nye materiale, live. 
Det fungerer godt blanda inn sammen med nyreiv, også i deres gode gamle slagere. 
Partiet mellom "I Used To Dance With My Daddy" og nye "Amarillion" gir godt rytmisk driv og underholdning samtidig - med bytte og showing. 
Men på "Ugly Primadonna" tar new rave-innpakninga helt over, der en massiv bass som kunne vært fantastisk - drukner alt annet. 

Skamløst - ikke sømløst. 
I utgangspunktet er skamløse frierier fra mennene i joggedresser bare gøy. 
Men hymner til publikum blir tomme når to tredeler av konserten går med til å finne formen. 
Gnikk gnikk gnikk: en viss tilfredsstilelse gir det jo, men minner mest om et litt for slitsomt foreplay. 
