Oser av skyldfølelse for kolonitiden
«Victoria and Abdul» søler bort en fantastisk historie fra virkeligheten. 

FILM: 
Så slepphendt skal man ikke kunne være. 
Til grunn for «Victoria and Abdul» ligger en fantastisk og sann historie: 
Om den indiske tjeneren Abdul Karim som kom inn i dronning Victorias husholdning, fant en tone med den gamle, stabbende monarken, og steg i gradene til å bli hennes fortrolige sekretær. 
Denne fortroligheten var en rød silkeklut for alle andre som ønsket å bli lyttet til av dronningen, og etter at hun døde, ble Karim usentimentalt skipet tilbake til India. 

Storøyd dådyr 

Men dette eggende utgangspunktet kan også brukes til mye, og den drevne regissøren Stephen Frears velger å bruke det til et stykke platt feelgood, som får sitt drivstoff fra en lammende skyldfølelse for kolonitiden. 
Det siste kommer til uttrykk ved at hele det britiske etablissementet er skildret som sammensnurpede rasistiske karikaturer, som med jevne mellomrom får strenge irettesettelser av dronningen (Judi Dench). 

Selv har hun naturligvis upåklagelige, antirasistiske 2017-holdninger. 
Til tross for den stadige insisteringen på at Abdul (Ali Faizal) er et menneske som alle andre, gir ikke Frears ham noen personlighet, men framstiller ham som et slags storøyd dådyr, som holder fiolinakkompagnerte små foredrag om indisk visdom mens dronningen lytter henført. 

Dypt reaksjonær 

Det er et manusproblem, men Faizal tilfører ikke noen flere lag enn det papirtynne han har fått utdelt. 
Slik blir «Victoria and Abdul» både anspent progressiv og dypt reaksjonær. 
Monarkistisk propaganda har gjennom historien titt og ofte hatt i sin kjerne at majesteten elsker folket og vil dem det beste, og at det er korrupte rådgivere som har skylda når noe går galt. 
Filmen framstiller Victoria som en kjærlig monark som dessverre bare ikke er klar over hvor hardt hæren hennes har fart fram overfor inderne. 
Når Abdul bringer kone og svigermor, begge i burka, til hoffet, og fleiper med at han ikke kan vite hvem som er hvem, bruker regissøren det som en søt liten vits. 

Det hører med at dronning Victoria, som i andre sammenhenger var dypt konservativ, faktisk var svært begeistret for India, og reagerte negativt på at indere ble avfeid på grunn av hudfargen. 
Og selvfølgelig har ikke britene vondt av å kjenne litt på at framferden deres overfor «juvelen i kronen» var riktig så fryktelig. 
Men det gjør det på ingen måte nødvendig, eller ønskelig, å lage en paddeflat pompøsitet av en film der mennesker er slemme eller snille, intrigante rasister eller åpne humanister som alltid finner de rette irettesettelsene. 

En skikkelse som nesten klarer å rette opp dette inntrykket er Abduls følgesvenn Mohammed, spilt av den karismatiske komedieskuespilleren Adeel Akthar. 
Mohammed glemmer aldri at han representerer et undertrykket folk, og har en flott scene der han spisst bemerker overfor de sjalu hoffolkene at Abdul uroer dem slik fordi han spiller deres eget spill bedre enn dem. 
Han beskriver Abdul som en ærgjerrig taktiker, noe som så vidt underbygges i andre scener, der en aner Abduls fryd over å ha hevet seg over de maktesløse rivalene, eller enser taktikkeriet under flørten med dronningen. 
Men for det aller meste blir det med antydningen, og den lille ripa i feelgoodglansen blir fort pusset over. 

Sterk Dench 

Også Judi Dench er sterk. 
Dench spilte også dronning Victoria for tjue år siden, i «Hennes Majestet fru Brown», en liknende og bedre film. 
Hennes Victoria sklir unna karikaturmonsteret som sluker de andre, og framstår som høyst menneskelig: bitter og lengtende, stri og sårbar. 
«Victoria og Abdul» er henne ikke verdig. 
