«I can only imagine» er i kategorien velment propaganda
Trumps Amerika strekker hånden ut mot oss 

En del av meg skulle ønske jeg kunne skrive dette uten å bli sarkastisk. 
En annen del vet at det omtrent er umulig. 

For hva er egentlig film? 
Hva er vitsen med å fortelle historier? 
En av de viktigste beveggrunnene til å skape kunst, mener jeg, er behovet for stadig å utforske det menneskelige landskapet. 
Betingelsene vi lever under. 
Det er et lappeteppe som aldri blir ferdig, og alle som yter sin skjerv til dette fortjener respekt. 

Når historiefortelling derimot blir et regnestykke med to streker under svaret, og alle som opptrer i fortellingen er funksjoner snarere enn mennesker, er det grunn til å være på vakt. 
Da kalles det propaganda. 
Og propaganda kommer i mange former. 
Den kan være subtil og nesten usynlig, eller den kan være utspekulert og livsfarlig. 

Grelt 

I can only imagine er i kategorien velment propaganda som forsøker å ikke være klossete, men som likevel er nokså grell. 
Dette er en kristen, amerikansk film beregnet på et ukritisk publikum som jeg har vanskelig for å se for meg finnes i Norge, men som sikkert finnes likevel. 

Filmen handler om tilblivelsen av den mest spilte (les solgte) kristne hitlåten gjennom alle tider, nemlig gruppen MercyMes sang «I can only imagine». 
Jeg hører sjelden på kristne amerikanske radiostasjoner, og hadde derfor aldri hørt sangen før den ble spilt mot slutten av filmen. 
Men jeg hører den mens jeg skriver dette, i ulike varianter (barnekor, samt versjoner med pauker, strykere og intense stemmer). 

Den spennende døden 

En rask tekstanalyse antyder at det er en sang om å drømme om døden, det øyeblikket hvor alt blir forklart, hvor man, endelig, skal møte Jesus. 

Kommer man til å stå der fjetret, vil man danse, synge halleluja, eller kanskje ikke klare å si noe? 
Det er vanskelig å vite. 
Det er en sang med et hint av dødslengsel, ikke ulik visjonene enkelte av USAs fiender innprenter i sine tilhengere: 
Døden er vakrere enn livet, og vi kan knapt nok vente på å komme dit. 

For meg er sangen problematisk. 
Men den oppleves som meningsfull for det kristne Amerika, og må derfor tas på alvor. 

Forelsket i Jesus 

Filmens start antyder forenklingen som den kristne historiefortellermodellen lider under. 
Amy Grant (ja, countrystjernen) intervjuer sangens opphavsmann og spør hvordan han klarte å skrive en så fantastisk sang. 
Han svarer at det var fort gjort, det tok ti minutter. 
Og kanskje ti minutter til for melodien. 
Nei, sier Amy, det må ha tatt hele livet. 

Nettopp. 
Så kommer barndom og oppvekst med fraværende mor og sint far som bare er nødt til å finne Jesus på et tidspunkt. 

Filmens sjangerbetegnelse (Wikipedia) er «kristent drama», og regissørene, brødrene Erwin, er ifølge samme kilde «kristne amerikanske filmregissører». 
Kravet til nyansert karaktertegning er tydeligvis ikke like strengt i kristen film som i ikke-kristen film, og det blir filmens bane. 
Men hvis man er forelsket i Jesus på den måten filmen forteller oss at går an, gjør det kanskje ingenting. 

Fin hovedperson 

Hovedpersonen (J. Michael Finley) er filmens sterkeste kort. 
Han er en likandes bamse, litt Kurt Nilsen, litt Seth Rogan og lett å bli glad i. 
Men den gladkristne, ferdigtygde fortellermåten må de rett og slett lenger ut på landet med. 

For tvilerne kan filmens varme manipulasjon likevel være dyttet de trenger til å ta skrittet ut og si: 
Greit, javel, da, kom inn i hjertet mitt, Jesus. 
Så antagelig bidrar filmen både til frelse og klingende mynt. 
Full pott, med andre ord. 

Dette er Trumps Amerika som strekker ut hånden mot oss og sier hold meg, gråt med meg, be med meg og gled dere til døden med meg. 
