Eventyrlige Elvira
Det er visst ingen ende på hvor eventyrlig stort Elvira Nikolaisens gjennombrudd er. 

Etter måneder med nesten hysterisk mediehype og den deilige «Love I can't defend» på radioen døgnet rundt, kom albumet «Quiet exit» og tok de fleste kritikerne med storm for en uke siden. 
Platekjøperne er også begeistret. 
Og så kommer den unge, ferske liveartisten og imponerer fra scenen også på sin aller første turné. 

Helt fra Elvira med et bredt smil setter seg bak pianoet med sin smårocka, bustete stil, er det klart at lydbildet blir en mer rufsete opplevelse enn på det nesten i overkant myke debutalbumet. 
Låtene får skarpere kanter og trår mer fram. 
Svært ofte blir de mer interessante enn de er på albumet. 

Hun har en luftig og litt skurrete stemme du aldri helt klarer å plassere, men som du alltid ønsker å høre mer av. 
Og en sceneutstråling av Thomas Dybdahl-kaliber. 

Mellom låtene snakker Elvira til publikum med en blyghet som kler henne og musikken, men som nok fortsatt hemmer henne litt. 
Siden Moi-jenta nærmest er på hjemmebane i det hun kaller «litt min by», er det mange kjente i salen. 
Det gjør henne tydelig glad. 
Enorm sceneutstråling og intensitet til tross, Elvira sliter litt i lengden med å holde på oppmerksomheten. 
Men akkurat da kaklingen begynner å blomstre i salen, kommer det befriende tempo— og trøkkskiftet med Springsteen-hyllesten «My way back in». 
Det kler Elvira veldig godt å trå til litt. 

50 minutter var akkurat passe, da hadde vi fått høre de fleste låtene fra albumet, og et par fine coverlåter, blant annet Fleetwood Macs «Landslide» og Sades «Your love is king». 
Men den største overraskelsen var faktisk hennes egen «Sweet, sweet», som ikke står så voldsomt fram på albumet. 
I Folken var den ren gåsehud! 

Og bandet? 
Flinke fyrer alle sammen, Trond (gitar), Kristian (bass), Thomas (trommer) og Marius (gitar). 
Ifølge Elvira hadde de klart seg utmerket på turné uten henne. 
Så da fortjener de kanskje å få presentert etternavnene sine også neste gang? 
