Helt ferdige med å rydde på roterommet
Grand Island blomstrer på et langt i fra vrient tredjealbum. 

||| 
ALBUM: 
Det er en fryd å høre hvordan Grand Island utvikler seg. 

Fra det totale sjanger- og inspirasjonsgalehus på 2006-debuten «Say No To Sin», via en kraftig modning og ryddesjau på 2008-oppfølgeren «Boys & Brutes». 

I runde tre er roterommet ryddet én gang for alle, og bandets originalitet og idérikdom er foredlet til et rikt og nydelig sammenskrudd album. 

Der man tidligere har opplevd at de trekkes i alle retninger, er dette lyden av et band som selv bestemmer hastighet og reiserute. 

Uttrykket er fortsatt mildt ubestemmelig, en slags boblende, rastløs og småhard rockmusikk med et visst alternativ- country/ørken-preg, drevet av banjoer og hårete gitarriff og tilmålte doser nypsykedelia og slengbuksefolk. 

Men dette er også en soundsignatur som er umiddelbart gjenkjennelig. 

Tar vi med at bandet legger på bordet sin aller beste og mest smilende samling poplåter, er det lett å konkludere med at Grand Island har brukt det «vriene tredjealbumet» til å bli enige med seg selv om hvordan de bør låte og hvordan på best mulig måte tydeliggjøre og rendyrke en grunnidé som har vært god helt fra start. 

Allestedsnærværende Jørgen Munkeby dukker opp med fløyte og saksofon på den frådende «Young Wrath», men det er Janove Ottesen som har den beste gjesteopptreden med sine norskspråklige linjer på banjokryperen «Suffer/Lid, min kjære», en like inviterende portal til Grand Islands karismatiske musikalitet som den sterke åpningslåten «Angelila». 

Og ikke minst: 
«Sundance & Cassidy» er den beste syntesen av Grand Islands unike sound til nå. 
