Film:10 interessante minutter 

Dessverre: 
Her kommer enda en norsk, sterkt framfølt film, som kommer til å trekke minimalt med publikum. 

Så kan man jo spørre: 
Burde den da ikke vært laget? 
(Og da tenker jeg ikke økonomi; filmen er laget på lisse-busjett.) 
Jeg tar sjansen på et betinget: 
Jo, det burde den. 
Den bærer nemlig i seg en ambisjon og et forsøk som må kalles interessant. 

Det handler om Synnøve, litt over 30, som har flyktet fra trangheten og en alkoholisert mor i nord, rimeligvis for å leve friere i Oslo. 

Det går ikke bra: 
Samboeren er en uansvarlig torsk, som hun burde forlatt med et velplassert ballespark. 
For lenge siden. 

I stede blir hun - inntil hun til slutt flykter hjemover i bil - rimeligvis for å starte på nytt fra den bakgrunnen hun en gang flyktet fra. 

På hjemvei blir hun påkjørt av en mystisk motorsyklist - og han viser seg å bli katalysatoren til en lysere framtid for Synnøve. 
I alle fall kanskje. 

Lenge er dette nokså traurig, mildt sagt. 
Hege Aga Edelsteen er imidlertid en appellerende skuespiller, som fanger interessen. 
Hun utsettes riktignok for en del sosialrealistiske manier fra regissøren, som så vidt holder vann. 
Men hun er lett å forholde seg til, særlig fordi man aner hennes anstendighet og hennes styrke hele tiden. 
Til tross for apatien. 

Nicholas Hope («Bad Boy Bubby») er den mystiske figuren, her. 
Som dukker opp fra intet og intet mål har. 
Han er ikke lett å fatte. 
Ei heller filmens stadige Hamsun-referanse. 

Men så skjer det, helt mot slutten: 
Ganske så åpenbart blir «Permafrost» en slags Hamsun-pastisj, en moderne Hamsun-kommentar om man vil: 

Nicholas Hopes feilbarlige motorsyklist er jo selve Vandreren, satt inn i en nordnorsk virkelighet anno i dag, en «August» på videvanke til gal tid og på rett sted, som får saker & ting til å hende og ved sine handlinger til slutt baner vei for en løsning. 
For Synnøve og for filmen. 

Det holder hardt. 
Men det holder så vidt. 
