I lekemiddelalderens mørke
«Flukt» beviser i alle fall at Norge er et vakkert land å slåss i. 

FILM: 
Regissør Roar Uthaug har funnet sin muse. 
Ingrid Bolsø Berdal, hans atletiske heltinne gjennom to «Fritt vilt»-filmer, har nå gått over til den mørke siden og spiller slemming i svartedaudsfantasien «Flukt». 
Bolsø Berdal er en overbevisende amasone med et sterkt nærvær. 
Ansiktet med det konsentrete jegerblikket, som blir desto mer gjennomtrengende ved at øyenbrynene hennes er farget nesten hvite, fyller kinolerretet med intensitet. 

Skjebnelandskap 

«Flukt» er en kjapp liten forfølgelsesfilm som klokker inn på den klassiske Disney-tegnefilm-lengden, én time og femten. 
Den er på vei til å bli vist i 55 land, takket være en særdeles salgbar kombinasjon av blodig action og henførende norsk natur. 
Naturbildene til Uthaug og fotograf John Christian Rosenlund er virkelig vakre, på et tungsindig vis: 
Dette er ikke Norges blomsterdal, men steile skjebnelandskaper i oker og stålgrått, med juv og fossefall og åkre med nikkene, gylne strå. 

Bortført 

Om bare det som skjedde i denne naturen, hadde hatt samme kraft. 
Det er ti år etter Svartedauden. 
På vei gjennom et lovløst land blir familien til Signe (Isabel Christine Andreasen) drept av banden anført av Dagmar (Bolsø Berdal). 
Signe blir bortført. 
Hun klarer å rømme ved hjelp av bandebarnet Frigg (Milla Olin). 
Premissene er lagt for et fluktplott med i alle fall to grunnleggende brister. 

Feil språk 

For det første er dialogene både stivbente og skrikende anakronistiske. 
Nå legges det aldri skjul på at «Flukt», med sine sammensnørte kostymer signert Baron von Bulldog, foregår i en slags forestilling om Middelalderen mer enn noen autentisk gjengitt historisk epoke, men de trenger da ikke bruke ord som «drittunge» av den grunn. 
Ved slike brudd blir tilskuerne skjøvet på utsiden av universet filmskaperne så gjerne vil trekke dem inn i. 

Pompøs musikk 

For det andre er flere av actionscenene lite troverdige. 
De baserer seg på at Signe og Frigg gjemmer seg på steder de åpenbart ville blitt oppdaget, eller at de kan bevege seg innpå årvåkne krigere uten å lage lyd. 
I et par av konfrontasjonene virker det som to kjempende beveger seg i ulik tid. 
Også dét ødelegger for innlevelsen. 
Det gjør også den pompøse musikken. 

Får dybde 

Mens kumpanene hennes stort sett er inkarnasjoner av umotivert skurkaktighet, får Dagmar en bakgrunnshistorie og en viss dybde. 
Forholdet mellom henne og Arvid (Tobias Santelmann) er passe ladet og uavklart. 
Black Metal-vokalist Kristian «Gaahl» Espedal er kanskje den som bebor dette universet med størst selvfølgelighet, som fåmælt bueskytter. 
Pilenes flukt gjennom luften fanger Uthaug godt. 
Menneskene må han jobbe litt mer med. 
