Hveminem?
Pillene har visst sluttet å virke: 
Marshall Mathers anno 2009 snakker høyt, kjapt og grovt, men sier påfallende lite. 

Eminem: 
Relapse 

Pillene har visst sluttet å virke: 
Marshall Mathers anno 2009 snakker høyt, kjapt og grovt, men sier påfallende lite. 

Det er både fåfengt og idiotisk å skulle rette noen indignert, moraliserende pekefinger mot den karikerte ultravolden, den blinde sadismen og tegneseriemørket som fortsatt er det bankende hjertet i Eminems lyriske korpus, ti år etter gjennombruddsplaten The Slim Shady LP. 

Men etter fem års pause, med store problemer knyttet til pilleavhengighet, venners dødsfall og depresjoner, bør det være mulig å forvente noe mer fra den nå 36 år gamle rapperen enn den regressive og paradoksalt nok trygge turen tilbake til gamle, grufulle nabolag som Relapse har blitt. 

Som rapper er Eminem fortsatt mer teknisk begavet enn 99% av sine mulige tronarvinger (ikke minst det genuint dølle college rap-alternativet Asher Roth). 
På The Marshall Mathers LP og Encore perfeksjonerte sin unike tapning av inspirert sinne, smart identitetslek, stilisert selvhat, maktkritikk og – ikke minst – hysterisk morsomme, altfor drøye voldsfantasier. 

Til sammeligning kan innholdet av årets tilbakefall på rapfronten grovt deles i to kategorier: 
Seriemorder-flørtende misogyni, der kjendiser fra Jessica Simpson (hvem var hun, nå igjen?) til Hannah Montana får gjennomgå i ordets grimmeste betydninger, og referanser til ulike eksponenter for den gigantiske, amerikanske farmasinæringen (selve coverbildet viser Eminems ansikt satt sammen av en drøss tabletter). 
Som Slim Shady tramper han altfor ofte i horrorcore-fella Necro har lagt ut for ham; det som måtte finnes av potensiell brannfare (sjekk for eksempel den ubehagelige incest-historien ”Insane”) skusles bort i en tåke av utmattende plumphet. 

Med nitten av tjue spor tilhører produksjonssiden Dr. Dre, som i stor grad fokuserer på det han perfeksjonerte for omtrent ti år siden – her er opportunistiske, allsangbare samples skiftet ut med Em-sungne, ofte lett enerverende refrenger, uten at det gir seg voldsomme utslag i noen hørbar retning: 
Showet tilhører Eminem. 
Det er bare ikke så fryktelig underholdende lenger. 

Og forresten, Marshall: 
Christopher Reeve ringte. 
Han har vært dau i en årrekke, hevdet han. 
Tenkte bare jeg skulle videreformidle det. 
