Innerst i sjelen
«A Dangerous Method» er et intelligent og kontrollert drama om det ukontrollerte. 

FILM: 
Det måtte jo komme til dette. 
Regissør David Cronenberg har gjennom hele sin karriere utforsket de mørke og hemmelige hjørnene av den menneskelige psyke med kameraet som lommelykt. 
Han har næret en vedvarende fascinasjon for mørk seksualitet og voldelige tilbøyeligheter, gjerne i kombinasjon, og for øyeblikket der disse trenger seg frem gjennom sprekkene i et veltilpasset ytre. 

Intelligent 

På åtti- og nittitallet slo Cronenberg seg løs i halvannentime lange hallusinasjoner som «Videodrome» og «Naked Lunch». 
I den senere år har han forlatt de grandiose og symboltunge fantasiene til fordel for tette kammerspill som «A Dangerous Method», som også slutter en slags ring. 
Allerede i «Videodrome» (1983) refererte Cronenberg til Sigmund Freud. 
Nå får Freud selv være en av hovedpersonene. 
Cronenberg går tilbake til sine åndelige onkler, til mennene som først åpnet verdens øyne for underbevisstheten og de dype driftene som kunne finnes der. 
Resultatet er et intelligent og opplysende drama. 

Gir etter 

I Sveits i 1906 sitter psykologen Carl Jung (Michael Fassbender) og forsøker å nå inn til sine pasienter ved hjelp av samtaleterapi og assosiasjonsteknikker. 
Han frapperes av den vakre og begavede, men ustadige pasienten Sabina Spielrein (Keira Knightley). 
I Wien møter han sin faglige helt, Sigmund Freud (Viggo Mortensen), som har vakt oppsikt med sine teorier om at menneskene styres av fortrengte ønsker og tabuisert seksualitet. 
Egget av idéutvekslingen med Freud og den libertinske Dr. Gross (Vincent Cassel) gir Jung etter for dragningen mot Sabina. 
Snart stormer det rundt ham på alle kanter. 

Lys og sval 

På overflaten er «A Dangerous Method» lys og sval, og bemerkelsesverdig holdt og kontrollert. 
Det gjør det desto mer effektfullt når mennene med vest og lommeur og kvinnene i blondekjoler gir etter for sine hemmelige lengsler. 
Det skaper spenn og nerve. 
Dype strykertoner i soundtracket gjør at vi aldri glemmer at dette handler om de grunnleggende ting, selv når konversasjonen er lett og dannet. 
Så får det heller være at manuset iblant henfaller til overopplysning på overraskende uelegant vis. 

Glimrende spill 

Viggo Mortensen, som også spilte hovedrollen i Cronenbergs «A History of Violence», må være lykkelig over å ha blitt plukket opp av regissøren. 
De to rollene er svært forskjellige, men begge lar Mortensen anvende sin truende ro meget effektfullt. 
Fassbender har noe av det samme, en behersket fasade med et ørlite hint av noe ustyrlig bakenfor. 
De spiller begge glimrende. 
Knightley faller på sin side for fristelsen til å overdrive Sabinas anfall. 
Som en amerikansk kritiker bemerket: 
Hun spiller med tennene. 

Som elskere 

Det er vennskapet og etter hvert uvennskapet mellom Jung og Freud som er den sentrale relasjonen. 
Freud vil beholde sin autoritet og stilling, Jung sliter i tømmene. 
De to er mentor og elev, men forholdet minner iblant om far og sønn, iblant om elskere. 
Både Freud og Sabina ønsker seg Jungs hengivenhet, og reagerer med sinne og såret stolthet når de ikke umiddelbart får det de vil ha. 
Misunnelse og maktvilje finnes også i mennene som anser seg som eksperter i å finne slikt i andre. 
Ingen slipper fri. 
