Borgen:Nytt galleri viser ambisjoner og optimisme 

Nytt galleri viser en svært ambisiøs og optimistisk satsing på samtidskunstens marked. 

BGE Contemporary Art Projects 

Dette er en usedvanlig begivenhet i det stavangerske kunstliv: et splitter nytt privateid kunstgalleri, spesialbygd til dette formål. 
BGE Contemporary Art Projects har 400 kvm utstillingsflate; det er høyt under taket her, med plass også for stor skulptur, og en liten skulpturhage er plassert like utenfor. 
Dette er intet mindre enn en svært ambisiøs, og ikke minst optimistisk, satsing på samtidskunstens marked lokalt, nasjonalt og internasjonalt. 

Arkitekturen, tegnet av Hans-Olav Hansen i Ramp AS, domineres av rene linjer, rene flater, hvite vegger. 
Egentlig litt gammelmodig, siden dette er en typisk hvit kube, altså den modernistiske kunstens foretrukne revir. 
Men det begynner å bli lenge siden det modernistiske renhetsidealet var rettesnoren; der er ikke mye ren modernistisk kunst igjen, som kan vises her. 

Galleriet signaliserer gjennom denne arkitekturen en framtidig ganske tradisjonell utstillingsprofil. 
Det er likevel ikke et rom hvor arkitekten er helt nøytral: han har tydelig, markant og dominerende plassert en stor trapp midt i salen. 
Med sin masse, sine vinkler og sine skrålinjer bryter den inn i blikket ditt straks du snur deg i rommet. 

Forretningsidéen er noe utradisjonell. 
Lokale krefter står for bygging og drift av galleriet, mens Galleri Brandstrup i Oslo sørger for å kompensere for den manglende kunstfaglige ekspertisen i Stavanger – i innhold er det lett å betrakte dette visningsstedet som en filial av Oslo-galleriet. 

Mørk grunntone 

Åpningsutstillingen domineres av en dystopisk grunntone. 
Danske Michael Kviums malerier er figurative, nærmest tegneserieaktige, og de bebos av menneskeskikkelser som alle virker mer eller mindre imbesile: de kan ikke fatte denne verden, de opplever at livet er en felle, men de forstår det ikke – de vet ikke bedre. 
Dette er en tematikk og en motivtype Kvium har jobbet med i mange år, og han bringer ikke noe grunnleggende nytt inn i kunsten sin med denne utstillingen. 

Motivene har fortsatt elementer jeg vil karakterisere som groteske og bisarre, men nå er de mer neddmpet enn tidligere, mer innestengte, kunne jeg si, i en stille desperasjon. 

Derfor er Kviums motiver mer aktuelle enn noensinne, for de er malt i en desperasjon over en verden som er i ferd med å rakne, som synes å tilintetgjøre seg selv. 
Alle idiotene i disse maleriene gjør utstillingen til en dårekiste. 
Og denne dårekisten fylles stadig opp, ikke bare i galleriet, men også i den virkelige verden. 

Nevnte jeg den amerikanske presidenten? 
Den russiske? 
Uroen i Catalonia, hvor de ansvarlige politikerne nå flykter fra kaoset? 
Der finnes nok av kandidater til å fylle stadig nye sentrale posisjoner i denne dårekisten. 

Skyggespill 

I disse maleriene uttrykker Kvium en opplevelse av at ingen utvei finnes, eller at menneskene i hvert fall har store problemer med å finne den. 
Et par av maleriene er hjørnebilder, montert sammen på to vegger; de viser skikkelser som er trengt inn i et hjørne, ja, kanskje har de malt seg selv inn i dette hjørnet. 
Og i dette hjørnet foregår det et skyggespill, hvor mennesket ikke makter å finne ut av forholdet mellom sin egen skygge, skyggene av gjenstander fra verden der ute, og den malte illusjon. 
Det vi ser er en ytterst dystopisk versjon av Platons hulelignelse. 

Jeg tolker Kviums utstilling som et smertefullt pasjonsspill, hvor mennesket går fra stasjon til stasjon, ute av stand til å riste denne verdens lidelse av seg, ute av stand til å frigjøre seg fra sitt eget fengsel. 
Det er sorgen over et grunnleggende meningstap i livet og i verden som utspiller seg her – og en galgenhumoristisk latter, desperat og sår på samme tid. 
Kviums kunst er fylt med ubehaget i kulturen, og eksistensens vilkår, nå nedfelt i bilder som ikke minst sier at dårskapens pris er den evige uvitenhet, og den evige handlingslammelse. 
Dårekisten fylles. 
