Hitlers første nederlag på Østfronten
Om han ikke var velskrivende historieforteller, kunne Alf R. Jacobsen vært krigsreporter. 

Hans siste bok om miraklet ved Litsa har nerve og tilstedeværelse – teksten er i partier skrevet som om leseren er med på slagmarken. 
Her er stor detaljrikdom, blikk for og kunnskap om det brede spekter fra vær- og vindforhold til strategiske linjer. 

Kampene og stridighetene på Litsa-fronten i det arktiske nordvest av Russland er en mindre kjent del av historien fra 2. verdenskrig. 

Samtidig var nettopp dramaet der tre tyske forsøk på å forsere elven Litsa ble slått tilbake så viktig for Norge og de allierte: 
Murmansk var en sentral havn for forsyninger fra konvoiene og måtte ikke ble tyskokkupert. 

Alf R. Jacobsen mer enn godtgjør at krigsoperasjonene bør være en del av vår horisont når vi snakker om 2. verdenskrig. 
Og de henger tett sammen med den imponerende sakprosamaraton som Alf R. 
Jacobsen nå fullfører med stødig stil. 

«Miraklet ved Litza» er faktisk den femte boken på fem år om krigs- og verdenshistorien i nord. 

Jacobsen startet i 2010 med et dypdykk i historien om «Blücher», så fulgte boken om kong Haakons nei, deretter to bøker om Narvik. 

Den foreliggende boken er dermed en naturlig oppfølger til Narvik-dramaet. 
Og her er Jacobsen nå på trygg grunn, han kjenner hovedpersonene ut og inn, han kan deres svake og sterke sider og han beskriver dem gjerne innledningsvis med adjektiver. 

Vi lærer om den «firskårne» generaloberst Nicolaus von Falkenhorst. 
General Eduard Dietl var «usnobbet», «proppfull av selvtillit», «en førsteklasses skiløper og fjellklatrer». 
Og øverstkommanderende for Den røde hærs 14. armé, bolsjeviken Frolov – beskrives med «tønnelignende kropp og mørk bart». 

Jacobsen kan disse skikkelsene godt, han har skrevet om dem før og turnerer deres militære bakgrunn, konfliktlinjer offiserene imellom og kontakten med Føreren. 

Jacobsen er fortrolig med stormaktsstrategiene, og gir rammen for det overambisiøse angrepet i juni 1941, da Nazi-Tyskland gikk til angrep på Sovjetunionen over en 3000 kilometer lang front fra Østersjøen til Svartehavet. 
Og denne boken handler om det nordligste avsnittet. 

Iblant står detaljgleden og skildringene i veien for oversikten.Men fortellingen drives fram med kraft, der de tyske bergjegerne under Dietl forsommeren 1941 tar seg fra Nord-Norge over Finland fram til den russiske grensen og Kola. 

Avstanden var ikke lang, men terrenget fryktelig – ikke veier, myrer. 
Fremrykkingen i retning Murmansk ble blodig, for russerne maktet etter hvert å yte mer motstand. 
De tyske soldatene var også her dårlig utrustet, og stillingskrigen ved elven Litsa utmattende. 

Alf R. Jacobsen har igjen funnet fram til nye kilder og veksler ståsted fra toppsjefer til den alminnelige mann ved fronten. 

Tidligere forsvarssjef Sverre Diesen har i flere år kommentert i Jacobsens bøker, og Diesen omtaler kampene på Litsa-fronten som et «formålsløst felttog». 

Men det er ikke formålsløst å lese denne boken, tvert imot er det atskillig å lære. 
