Hamers tørste voksenlek
Regi: 
Bent Hamer. 
Manus: 
Bent Hamer og Jim Stark, etter Charles Bukowskis roman. 
Med Matt Dillon, Lili Taylor, Marisa Tomei, Fisher Stevens, Didier Flamand. 
Foto: John Christian Rosenlund. 
Musikk: Kristin Asbjørnsen. 
Norsk. 
Drama/komedie - 15 år. 

Bent Hamer gir nedrig og stilsikkert liv til en litterær, klassisk fyllik. 
Det blir riktig vakkert. 

Til gjengjeld får man en nesten uhyggelig gjennomført film, en estetisk eventyrreise (med gjentagne påminnelser om den amerikanske mellomkrigsmaleren Edward Hoppers realisme), noen små skjeve glis, en så grassat lakonisk tone at «Salmer fra kjøkkenet» og «Eggs» blir ren action. 
Til sammenligning. 

Charles Bukowski er en forfatter for seg. 
Definitivt. 
Hans utagerende liv ble hans litteratur. 
Og omvendt. 
Monumentalt på fylla. 
Ustoppelig på damejakt. 
Alltid i opposisjon til alt. 
Gambling. 
Det eneste utrolige er at han faktisk ble hele 74 år gammel før han døde i 1994. 

«Factotum» er beskrivelsen av unge år. 
Factotum kan løselig oversettes med «løsarbeider», en mann som må ha ett eller annet å gjøre for å finansiere fylla, damene og gamblingen. 
Til gjengjeld får han sparken. 
Hele tiden. 

De som kjenner sin Bukowski, vil naturlig nok legge hans ungdomstid rundt midten av forrige århundre. 
Hamer har valgt nåtid; ingen alders patina å skjule seg bak, altså. 
Matt Dillon er den druknede litterat; pen i tøyet, gentleman i et visst monn. 
Men også halsløs drittsekk og gjennomført egoist. 

Det KUNNE blitt helt galt, hadde ikke råsterke jenter som Lili Taylor og Marisa Tomei vært hans kvinnelige motstykke, sviresøsken og horeobjekter. 
De er akkurat like ille, de. 
Like fulle, like destruktive, (nesten) like egoistiske. 

Jeg har egentlig bare ETT problem med denne filmen, med all dens overveldende fullskap og tomhet: 
Hva skal det egentlig være for - å beskrive en sånn tilværelse? 

Jeg har ikke noe fullgodt svar. 
Og plages litt med dét. 
Relevans og innsikt er jo ellers noe man etterspør. 

Men Hamers påståelige STORY-TELLING overvinner selv en så vesentlig innvending. 
For han presenterer et bilde, en tilstand, en status på en så overbevisende måte at man stundevis klyper seg i armen og tenker: 
Jo, FILMKUNST finnes. 
Dog sjelden. 

Man forlater simpelthen kinoen full som ei alke på edelt filmfluidum. 
