Trude Marsteins roman byr på en intrikat komposisjon rundt liv og eksistensens
Livet glir ubønnhørlig av gårde i en roman fylt med gjenkjennelige typer og situasjoner. 

«Det var ingen usmak, akkurat», sier Jan Olav, en av personene i Trude Marsteins åttende roman, etter å ha tatt seg en slurk konjakk en ettermiddag i ferieleiligheten på Gran Canaria. 

Slike og liknende fraser, som noen hver har hørt i det virkelige liv, er det mange av i denne romanen. 
Det handler om de alminnelige tingene i livet. 

Gjennom hele sitt forfatterskap har Marstein vist at hun eier et helt spesielt talent for å skrive på grensen til det karikerte, men uten å bikke over i rene karikaturer. 

I «Så mye hadde jeg» møter vi den kjærlighetssøkende og lidenskapelige jeg-fortelleren Monika i ulike faser av livet. 
Boken består av kapitler om typiske situasjoner i årenes løp. 
Den forteller om alt fra hestestrigling, grillselskap, mating av høner, begravelse og dagene før jul. 

I første kapittel er handlingen lagt til 1973 og Monika er tretten. 
Gjennom sytten kapitler følger vi livet hennes, og boken slutter i januar 2018. 

Monikas noe utsvevende liv på kjærlighetsfronten danner en slags rammefortelling. 
Det er flust av menn som kommer og går. 
Disse mennene er nokså typiske for hvor Monika befinner seg i livet. 
Som ungjente har hun frivillig seksuell omgang med en eldre stallgutt. 

Ingen blir overrasket av å lese at hun som student etablerer et forhold til en mye eldre litteraturprofessor. 
Han er selvsagt gift. 
Monika bor i kollektiv og blir så kjæreste med romkameraten. 
Det tar slutt. 
Via jobben som tekstforfatter møter hun en kokk og får barn. 
Etter hvert flytter hun fra ham og går på poesiopplesning. 
Der finner hun seg en skjør og følsom dikter. 

Slik går det slag i slag gjennom hele boken. 
Flere av mennene blir viktige bipersoner seinere. 

«Så mye hadde jeg» kan virke som en typisk jenteroman, som er noe monomant opptatt av menn, kjærlighet, og lidenskap. 
Det traurige hverdagslivet er alltid en skuffelse for Monika. 

Når Monika unngår å bli en karikatur på alle desperate, livsfjerne kvinner, er det fordi hun fremstår som både reflektert og intelligent. 
Selvinnsikten er stor nok til at man får sympati med henne. 
Hun likner en rekke personer jeg har møtt. 

«Så mye hadde jeg» handler også om Monikas nærmeste familie, som opptrer som bipersoner stort sett i alle kapitlene. 

En gåte som forblir uforløst i denne familiekrønikeren, er hvorfor far forlot mor da Monika og hennes to søstre var små. 
Far kom tilbake etter noen måneder, men motivet forblir ullent og lite utviklet. 

Far som forlot mor, for så å gå tilbake til henne, blir i stedet en typisk handling for alle utro menn i «Så mye hadde jeg». 
Det gjelder dem Monika møter, men også hennes utro familiemedlemmer. 

Monikas søster Elise representerer alle dem som venter der hjemme, de typisk selvoppofrende kvinnene. 
Monikas mor fremstår som en annen type kvinne, en som ser problemer i det meste, ofte plaget av hodepine. 

I boken går livet sin ubønnhørlige gang med store og små hendelser. 
Vi kan innbille oss selv at vi er unike, men denne fortellingen får ubehagelig godt frem at når det gjelder de mest grunnleggende tingene i livet, er vi mennesker ganske så like. 
Vi vokser opp, finner en make, parer oss og føder barn. 
Og dette har en tendens til å gjenta seg. 

«Så mye hadde jeg» er lettlest og kan tilsynelatende virke overflatisk, men ved nærmere ettersyn byr den på en intrikat komposisjon rundt liv og eksistensens. 
