Clint Eastwood er mesteren
Dette er den forferdeligste filmen. 
Den starter ille, og så blir den verre. 
Clint Eastwoods drama svir der smerte gjør vondest og skaper et sinne som kan flytte fjols. 

Clint Eastwood er 78 år, og han lager film med et raseri, en styrke og en lidenskap som man egentlig skal være en ganske sint og ung mann for å kunne formidle. 
«Changeling» er en folkelig opprørende filmhistorie som både klarer å formidle det sentimentale på en anstendig måte og bruke raseri til politikk. 
I tillegg lager Eastwood et klassisk amerikansk portrett av en ukuelig mor i helvete. 
Han får John Malkovich til å funke som Herrens tordnende hevnengel i slips, og han skaper en skrudd og vridd morderprofil som øker uhygge ved en slags uakseptabel antihumor. 
I bånn av det hele ligger et plettfritt Los Angeles 1928 og virker troverdig, men utilgjengelig og rart som en fjern planet. 

«Changeling» varer i to timer og 22 minutter, og du kommer til å være sint og ulykkelig mesteparten av tida. 
Etter filmen hadde jeg mest lyst til å droppe hele skrivinga og dra til barnehagen og hente sønnen min for siden aldri å gå ut mer. 
Dette er tung skitt. 
Den blir sittende i celle-kjernene etterpå, den rører rundt med tistler i de sårbare sjeleromma og skjelver i de mjuke partiene av knærne. 
Eastwood får meg til å akseptere scener som jeg ville fnist av i en annen film. 

Angelina Jolie spiller en autentisk enslig mor i Los Angeles' historie. 
At historien er såkalt sann gjør alle ting verre, sjøl om Eastwood ganske sikkert har redigert enkelthetene for å få gi filmen følelsesmessig jernhæl. 
En mars-dag i 1928 forsvinner gutten hennes. 
Det er ille. 
Verre blir det da LA-politiet kommer med en fremmed gutt og påstår at han er sønnen. 
Etaten gir seg ikke, for den har ikke råd til flere prestisjetap. 
Dessuten har politiet tapt sannheten av syne for lenge siden og ville ikke kjenne den igjen om jomfru Maria snakket fra skyfri himmel. 

Fra da av blir det forferdelig. 
Og når du tror at det ikke kan bli verre, strammer Eastwood neven rundt aorta og klemmer enda hardere til. 
Og når du håper og antar at en film ikke kan bli vondere, øker den smerten. 
Det er fælt, og det er ikke uvesentlig. 
Gjennom brennende indignasjon og sorg får du oppleve samfunnsmakt mot enkeltmennesker, psykiatriske overgrep, kvinneforakt, foreldresorg og ville håp slik ofre antakelig gjør det. 

«Changeling» er et akademi-eksempel på hensiktsmessig regi og klipping. 
Hver eneste scene står støtt som stolpe i myra, hver eneste scene bringer filmen på ett eller annet vis videre. 
Her er ingen håndledd-tvister eller brasilianer-knep, bare solid amerikansk drama. 
Bare mestere klarer å formidle en så kompleks historie uten å miste veigrepet. 
Angelina Jolie er den viktigste kvinnelige skuespilleren i Hollywood. 
Jolie er kanskje ikke den mest foranderlige, men tilstedeværelsen hennes er statuesk, og du kan ikke helt forestille deg at hun kunne spille dust i «Sex and the city». 
Jolie er ei dronning, og jantefolket i skvalbransjen kan ikke gjøre noe ved det. 
Egentlig spiller hun en vanskelig rolle, for ofre kan lett bli både for sure og for ynkelige. 
I Hollywood finnes en hel generasjon skuespillerinner som har ventet halve livet på å få gråte skikkelig på film. 
Når de lider, gjør de hva de ble skapt for. 
Jolie havner der hun ikke skulle være, og det syns. 

Dette er så bra som det blir. 
