Ballett-anmeldelse:En ny, sterk Hedda Gabler 

Henrik Ibsen skrev Hedda Gabler i 1890, Nasjonalballetten gjorde sin første versjon av dramaet i 1978 koreografert av Kari Blakstad. 
Nå har de skapt en ny sterk versjon av Ibsens slitesterke stykke. 

Denne gangen er det teaterinstruktør Marit Moum Aune som har satt tennene sine i stoffet. 

Hun har valgt å vise Hedda Gabler som generalens datter, og ikke som sin manns hustru. 
Det starter lovende med lille Hedda. 
Hun leker med soldatene, og når hun vokser opp rir hun med dem. 
Generalen får disiplinen inn i henne, og den følger henne resten av livet. 

Åpningsscenen er drivende god hvor lydflatene til Nils Petter Molvær er med på å beskrive det som skjer. 
Det gjør de gjennom hele forestillingen. 
Aune følger ikke handlingen til Ibsen slavisk. 
Hun trekker Eilert Løvborg (Silas Henriksen) fysisk inn i Heddas ungdomstid, og det skapes et dramatisk øyeblikk da unge frk Gabler retter en av sine pistoler mot ham. 
Senere i livet beklager han jo sterkt at hun ikke trakk av den gangen. 

Les også: 
Ballettgutter danser seg til suksess 

Når ekteparet Gabler/Tesman er tilbake i sitt nye hjem etter seks måneders lang bryllupsreise er det tydelig at det er teaterinstruktøren Aune som sitter i førersetet. 
Åpningen og den sterke avslutningen av første akt er det koreografen Kaloyan Boyadjiev som er ansvarlig for. 

I hjemmet skjer det nesten bare stumt skuespilleri som består av lange talende blikk og usagte replikker. 
Longørene står i kø, og stakkers Philip Curell som Jørgen Tesman har fått en umulig oppgave å gi den rollen et liv. 
Noe av det samme er Eugenie Skilnand utsatt for som Thea Elvsted. 
Begge gjør hva de kan, men utgangspunktet er for dårlig. 

Fikk du med deg? 
Hard kamp om norsk ballettforestilling i Paris 

Assessor Brack vet hva han vil ha og Shane Urton vet å formidle det. 
Allikevel kunne han gjerne vært sleskere på en mer forfinet måte. 
Men det er lett å forstå reaksjonen til Hedda da hun skjønner at det har skjedd en maktfordeling mellom dem. 
Grete Sofie Borud 
Nybakken har fått tildelt rollen som Hedda. 
Hun går inn med hele seg. 
Fra den første energiske rideturen med soldatene, til sluttscenen er hun Hedda med hud og hår. 
Transformasjonen fra den uregjerlige ungpiken til den desillusjonerte hustruen som kjeder livet av seg er formidabel. 

Hun er definitivt en trumpet bortskjemt unge. 
Når hun etter mange år møter Løvborg, sin ungdoms forelskelse, tennes noe av livsgnisten igjen i henne. 
Den slukner raskt når han ikke lever opp til hennes idealbilde av ham. 
Mye av ansvaret for å ro denne forestillingen i land ligger på unge Boruds skuldre, og det klarer hun. 

«Ballettguttene» til VG: 
- Dansen er en livsstil 

Scenografien til Even Børsum er medspillende i handlingen, og den har flere overraskende elementer i seg. 
Sluttscenen før skuddet faller er skremmende og betagende på samme tid. 

FREDRIK RÜTTER 
