Å gi seg selv et siste år å leve, er ikke uproblematisk
Romantikeren Espedals siste utgivelse er både briljant og burlesk. 

Han er riktig så lystig. 
Han har bestemt seg for å ta livet sitt. 
Det er en nydelig dag. 
Han tar på seg sine fineste klær og spiser en god frokost med ristet brød, egg og kaffe. 
Han går ut av huset, vurderer en stund om han skal låse døra eller ei, men bestemmer seg for å la være. 
Deretter begynner han å gå. 

Han må finne et sted å dø. 
Et vakkert sted. 
Skal han dø i skogen, ved sjøen, på fjellet eller kanskje på en parkeringsplass? 
Hva med en hage med epletrær og bringebærbusker? 
For døden kan være vakker, tenker han, slik livet kan være vakkert. 

Den vakre død 

Dette er den lett burleske tematikken i Espedals siste utgivelse; en 90 siders kortroman med tittelen «Elsken». 
Den handler om det siste året i en manns liv, fra han en vakker vårdag et år tidligere bestemte seg for å ta livet sitt. 
Han vil «dø den gode døden. 
Ikke som den som kommer som en ulykke, eller en sykdom, ikke den døden man skyver bort og fornekter, men den døden man går i møte, og som man velger. 
Han ville gjerne dø en dag han var tilfreds og hadde det godt.» 

Tilfelle vil at parallelt med denne boka, har jeg lest Else Kåss Furuseths bok «Else går til psykolog» om moren og broren som tok livet sitt. 
Det handler om fortvilte mennesker som ikke orker å leve lenger, og i hvor stor grad en slik handling rammer dem som blir igjen. 
Noe som også er tema i en av høstens beste utgivelser, Steffen Kvernelands «En frivillig død». 

Satt opp mot det, virker Espedals roman både kunstig og bortskjemt. 
Selv problematiserer hovedpersonen dette når han sitter på toget fra Frankrike. 
Togvogna er full av flyktninger; desperate mennesker som flykter fra døden, som har ofret alt for å leve. 
Hovedpersonen selv har alt det som de nå har mistet. 
Likevel velger han døden. 
Skammer han seg? 
Nei: 
«De reisende hadde døden bak seg, han hadde døden foran seg, og det var denne nærheten til døden som vekket lysten til å leve i ham, som fikk ham til å se og føle.» 

En jålekopp 

Motivet er utpreget romantisk, og boka innledes med et sitat av Pierre Jean Jouve; «God er døden som kommer som en elsker». 
Vissheten om hovedpersonens snarlige død får ham til å leve sterkere, fordi det å oppleve alt for en siste gang, gir den samme opplevelsen som når en opplever noe for første gang. 
Et kyss, en forelskelse, en vakker sommerdag. 
De fleste gangene innimellom er blitt en vane, tappet for mening, tenker han. 

Den utpregede litterære forfatteren Espedal har en vri i denne boka. 
Han har kalt hovedpersonen Jeg. 
Altså egennavnet Jeg. 
For en jålekopp, tenkte jeg da jeg begynte å lese, forvirret over åpningen; «Jeg leter etter et sted å dø. 
Han faller, reiser seg...». 
Men etter hvert fungerer det, og blir til og med ganske elegant. 
Også med tanke på Espedals tidligere forfatterskap, der han har utforsket sitt eget liv så tett at det kulminerte i boka «Mitt privatliv» (2014), der han dokumenterer sitt eget liv i private foto. 

Hensynsløs estet 

Nå vrir Espedal seg ut av tematikken gjennom egennavnet Jeg, som altså ikke er forfatteren selv. 
Selv om også Jeg, har et liv parallelt med forfatterens eget. 
Jeg er forfatter, bor i Bergen, drikker for mye. 
Hans ekskone er død, og han har opplevd den store kjærligheten som han så mistet. 
Dette siste er et tema romantikeren Espedal har dissekert i sine tidligere bøker. 
Her har hun fått navnet Vali. 
Etter hvert, skal det vise seg, at det er bruddet med henne som har ført til Jegs store avgjørelse: 

«Hva dør vi av? 
Jegs død hadde et navn, og den het Vali». 
Espedal er en hensynsløs estet. 
Spesielt gjelder det skildringen av Jegs ekskone. 
Hun døde en langsom, smertefull og grusom kreftdød. 
Jeg stelte henne. 
Men da hun døde følte han en dyp lettelse. 
Han var endelig kvitt den overflatiske ekskona, med alle hennes borgerlige banaliteter. 

Briljant stilist 

Å gi seg selv et siste år å leve, er ikke uproblematisk. 
Jeg har forelsket seg i Aka. 
Hun er gravid, og Jeg skal bli far bare uker etter sin selvbestemte dødsdag. 
Hvordan det går denne vakre sommerdagen skal jeg ikke røpe, annet enn at det er ikke lett å velge seg bort fra livet. 
Spesielt ikke når livet viser seg på det vakreste. 

«Elsken» er ingen stor roman i og for seg. 
Den er ganske ensformig og lett maniert. 
Likevel er dette god litteratur, som det meste av det Espedal skriver. 
Den prosalyriske eksistensialisten er en briljant stilist: 
«Det er så mye død i verden, Så mange døde, hvert øyeblikk, verden går videre, slik verden går videre, lever sitt liv, også om du er dypt ulykkelig.» 
