Hvem er redd for sin indre Woolf?
Egentlig syns jeg handlingen i Polanskis skuespill-filmatisering er ganske teit, men skuespillerne er så gode at fraværet av originalitet blir usynlig. 

Blodig alvor (Carnage) 

Fransk tysk komediedrama. 
2011. 
1 time, 19 minutter. 
Tillattfor alle. 
Regi: Roman Polanski. 
Med:Jodie Foster, Kate Winslet, Christopher Walts, John C. Reilly. 

Verden er sånn som dette i teatret: 
Fire velmenendemennesker kommer sammen i et rom og utveksler høflighetsfraser i tettformasjon, men i løpet av en akt eller to forandrer de seg til skrikendevilldyr, og all fernissen er borte. 

Ferniss er et deilig ord. 
Et sekstiåtterord arva fra dettidlige 1900-tallets menneskeforståelser: 
En tynn overflate skjuler hvem viegentlig er. 
Borgerskap. 
"Hvem er redd for Virginia Woolf?" 

Roman Polanski, som aldri har vært en påtakelig diplomatiskmann, har filmet Yazmina Rezas skuespill "Blodbadets gud", som er enkvikk liten gjennomgang av hvordan to foreldrepar i New York forvandler seg frahøflige bærere av rettferdighet til de drikker, forsøker å røyke innendørs ogskjeller hverandre ut i en slags meksikansk stand-off: 
Alle sikter på alle, ogalle treffer, for menneskeligheten finnes egentlig ikke bla bla bla, og vi erprimitive barbarer og dyr, og vi er bare oss sjøl når vi pælmer whiskey og sieralt det vi egentlig har bestemt oss for å ikke mene. 

Alt dette er lettvint bullshit, og det er uinteressant somnaboens søppel. 

Men skuespillerne er gode. 
Jodie Foster spiller denverdens-frelsende, kunst-interesserte dama som er mor til gutten som fikk slåttut to fortenner. 
Kate Winslet spiller mor til gutten som slo. 
Hun er kjølig ogperfekt helt til hun spyr. 
Christopher Waltz spiller en advokat-karikatur somegentlig er tilhenger av darwinistiske oppgjør og holder gående en mobilsamtalefor å redde et farmasøytisk selskap fra erstatningskrav. 
Og John C. Reilly erJodies ektemann, en enkel selger av dørhåndtak og toalettspylere som først ervelviljens mjuke anfører, men til slutt blir både misogyn, full og uskikkelig. 

Foreldrene kommer sammen fordi barna deres har hatt enhendelse. 
Men de avslører seg, og de bryter sammen som fanatiske egosentrikere— den ene over sin herpa kunstbok, den andre over sin drukna mobil, den tredjeover at noen slengte håndveska i taket. 
De er med aandre ord helt like. 
De ermed andre ord alle opphengte i materialistiske symboler og har ingen egentligevne til fred og fordragelighet. 

Hvis du er 51 år og tror at forfattere vet noe om livet tiladvokater, vil du kjøpe denne handlingen. 
Men det er tull, akkurat som"Hvem er redd for Virginia Woolf?" er det. 

Imidlertid. 
Skuespillerne er fantastiske. 
Mumle-feen Fosterbringer seg til foraktens fresende ytterkanter. 
Winslet i det klassiske grå skjørtetfaller sammen som en sann fryd. 
Waltz er en Armani-ulv i kort lenke, og Reillygir en nydelig skildring av brennevinets frigjørende virkning på enkle, sintemennesker. 

Og filmen virker faktisk befriende. 
Det slo meg etterpå atjeg ikke har skjelt ut noen på rundt 20 år, og at jeg røkte sigar tidlig pånittitallet og sluttet å drikke whiskey da jeg slapp opp for balancid. 
Kanskjedet var en feil. 
Dette er jo moro ut. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
