Fantastisk Sean Penn
Sean Penn spiller en såkalt fallert rockestjerne. 
Det gjør han annerledes enn alle andre i hele verden, og filmen blir en måpende nytelse. 

"This must be the place": 
Italiensk-fransk-irskkomediedrama. 
2011. 
1 time, 58 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Paolo Sorrentino. 
Med: 
Sean Penn, Frances McDormand, Judd Hirsch, Eve Hewson, Kerry Condon, DavidByrne, Harry Dean Stanton. 

En sjelden gang er en filmrolle så perfekt utforma at detoppstår et intellektuelt og emosjonelt forventningsrom rundt skikkelsen. 
Det ersom å få tanker rett i artiene, som en impuls-joint. 
Som regel må du sjøl finneut hva grunnen var. 

Sean Penns framstilling av en aldrende rockestjerne, basertpå The Cure-stjerna Robert Smith, er stilisert som en gate-mimer, som enkarismatisert sirkusklovn uten latter. 
Han har fremdeles glamrock-uniformen ogdet strittende rockehåret, men ansiktet er forvandla til en udeltakendetragedie-maske. 
Det hvitsminka fjeset har ingen estetikk og det har ingenkultur-tilhørighet, det bare svever ensomt og irrelevant i tilværelsen som hvisnoen sendte en åttespors musikkkassett ut i space. 

Det står i alle omtalene at Cheyenne kjeder seg. 
Det gjørhan ikke. 
Han er et menneske forbi kjedsomheten, han er ikke utbrent, menoppbrent, han er ikke resignert, men retirert. 
Det finnes ikke noe han villenger. 
Han vil ikke ville. 
Dette er et menneske som har vært der hvormeteorene blir forma, og han gidder ikke mer. 
Giddaslaushet er en slags lykke.Sean Penns rolle har eksistensielle dybder som vi ikke aner noe om, for vilever i illusjonen om prestasjonslykke. 

Cheyenne har isjas. 
Han kan nesten ikke bevege seg. 
Han drarpå en trillebag, som ei halt enke over åtti. 
Likevel får han den besynderligeideen at han vil reise til farens dødsleie i USA. 
Da han kommer for seint,siden han reiser fra Irland med passasjerskip, kompenserer han for sinsønnelige utilstrekkelighet ved lete etter farens plageånd frakonsentrasjonsleiren. 
Stol på meg: 
Det blir annerledes enn du tror. 
Han finnernoe som er annerledes enn du ventet. 
I en roadtrip som minner om "TheStraight story" treffer den indifferente celebriteten mennesker som fårham til å føle ting han egentlig ikke gidder. 
Det er rart og stilig ogmelankolsk til langt inn i Universets skrumplever. 

Filmen har en litt plagsomt rekreasjonistisk slutt. 
Dennedbrente fullfører sitt traume og blir helbredet. 
Som det sto i far min sittfreudianske drømmetydnings-kurs: 
"Kompleks funnet og opphevet". 
Mendet svekker ikke Sean Penns rolle for du oppdager at du egentlig ønsker at hanskulle forbli som han var fordi det behagelige ingentinget er målet for alt. 

En liten ting til: 
Frances McDormand spiller brannmann ogCheyennes kone med en oppkvikkende entusiasme som i en vignett-klar liten rolleoppklarer hva kvinners oppgave i menns liv er. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
