Skuffende debut fra giganten
Målt opp imot de aller beste blir Alan Walkers første album andresortering. 

Alan Walker: 
"Different world" (Sony) 

Den britiskfødte bergenseren Alan Walker er sammen med sitt felles bysbarn Kygo en av Norges største musikk-eksporter. 

Etter å ha bygd seg opp en solid plattform i Europa og Asia, har 21-åringen tatt sikte på å erobre USA. 
Det er lite som tyder på at suksessen hans skal ta slutt med det første. 

Bebutalbumet gjør dessverre lite for å løfte EDM-giganten til nye høyder. 
Etter en intro, er det orientalsk-inspirerte «Lost control» som åpner ballet. 
Chaos feels so good inside, synger Sorana. 

Kaos er et passende stikkord for opplevelsen av første halvdel av albumet. 
På «I don't wanna go» høres det ut som Julie Bergan synger på en helt annen låt enn den vi hørte i verset. 

«Lonely» viser lovende takter de første 30 sekundene, men du verden, her skjer det ting nok i én låt til å fylle minst tre. 
Jeg gledet meg over å se Isák, som er bandet til den samiske musikeren Ella Marie Hætta 
Isaksen kjent fra Stjernekamp, på listen over bidragsytere til låten. 

Men lag nå heller en egen låt sammen som yter joiken hennes rettferdighet, framfor å la den være et umotivert innslag i det som til slutt låter som en medley som spiller i bakgrunnen på oppsummeringen av en fotballkamp. 

Singelen «Different world» formidler et budskap som er sympatisk nok: 
Bruk hodet, vi har bare én klode. 
Låten bygger seg opp, men klarer ikke nå et klimaks. 
2016-låten «Sing me to sleep» byr i det minste på et refreng som faktisk løsner. 

Over halvveis i platen føler jeg for å endelig for å løfte armene i været. 
«Alone» er også kjent fra før. 
Den er en av de beste låtene på platen, med en enkel, effektiv struktur, et refreng som sitter – less is more. 

Solide «Faded» er også med på platen, som siste spor ut. 
Låten var det store gjennombruddet, skjønt ordet «stort» er ikke stort nok. 
«Faded» er den mest strømmede norske låten noensinne, til sammen spilt over 900 millioner ganger på Spotify. 

Nylig fikk vi vite at videoen er blant de mest 25 sette på Youtube noen sinne, med 2,1 milliarder strømminger. 

Men er det størrelsen det kommer an på? 
Er svimlende strømmetall det eneste kriteriet for å kunne kalles en suksess? 
Nei, det er jo ikke det. 
Det er kvaliteten, det er «feelingen». 
Og her er det lite av begge deler. 

Det overrasker meg fra en såpass populær artist, som er blitt omfavnet for sine melankolske melodier i kombinasjon med en gjennomført, dystopisk estetikk. 

På det beste framkaller han en emosjonell intensitet som jeg faktisk tror på. 
Et slikt eksempel er «Diamond heart», nest siste låt ut. 
Der kjenner jeg før første gang på platen på «yes-følelsen». 
Men da er det nesten for sent, og jeg har fremdeles ikke opplevd å få gåsehud. 

Når Alan Walker har inntatt den posisjonen han har (eller det blir framstilt som han har i norske medier) blir det for meg naturlig å dra sammenligninger til dem jeg mener er de beste i klassen. 
Da blir det tydelig for meg at Alan Walker ikke når opp. 

Han er ikke Röyksopp eller David Guetta, Skrillex eller Diplo. 
Han har ikke med seg artister som Susanne Sundfør, Sia eller Justin Bieber. 

Målt opp imot gullstandarden blir Walkers første album andresortering. 
Der er ikke mange nok gode nok låter. 
Albumet mangler struktur og sammenheng, og det hadde fortjent en mye bedre produksjon og miksing. 

Det låter tørt, uraffinert og flatt. 
Det kunne ha vært stadioneufori eller klubbmagi, men er komprimert til noe som passer i et sett billige øretelefoner. 

Jeg tviler likevel ikke på at Walker vil fylle stadioner verden over. 
Det er ikke ufortjent, men debuten holder dessverre ikke mål. 
Kanskje jeg er i overkant streng nå, men med så mye ressurser til rådighet, er det lov å forvente mer. 

Bedre lykke neste gang. 

Beste spor: 
«Diamond heart», «Faded», «Alone». 
