Bylarm-aktuelle Superorganisms altmuligpop er litt som Clas Ohlson
Jo flere kokker, jo mere søl. 

ALBUM: 
Selv om man blir helt ør av å lytte til Superorganisms debutalbum, må man i hvert fall gi det Bylarm-aktuelle indiekollektivet såpass: 
De vet å speile tidsånden. 
På den fengende øreormen «Everybody Wants to Be Famous», som er en av få låter hvor de ikke roter seg bort, synger frontfigur Orono Noguchi vidøyd om overfladiskhet i Instagram-æraen. 

Akilleshælen til Superorganism – særlig om man gaper over skiva i ett fremfor porsjonsvis – er ikke at internettets informasjonsoverflod ikke bare er utgangspunktet for tekstene, men hvordan de åtte medlemmene konstruerer låtene sine. 
Musikken deres er et amalgam av hiphop, surferock og totusentalls FM-pop, og låter ofte som om flere YouTube-vinduer overlapper hverandre. 

Inspirasjonen fra The Avalanches’ såkalte «plunderphonics» og The Go! 
Teams sampledrevne indierock er sånn sett slående, men forskjellen er at de gruppenes lydmosaikker (stort sett, i hvert fall) er lekne uten å bli masete. 
Ikke minst er de hakket flinkere enn Superorganism til å skape den vemodige følelsen av at uskyldens tid er forbi. 

En av gangene jeg lyttet gjennom albumet, befant jeg meg på Clas Ohlson. 
Albumet viste seg å være et treffende lydspor til det å være omringet av en million nipsgjenstander. 
De uendelige valgmulighetene som nyliberalismen kaster etter en, er nemlig ikke befriende, men snarere overveldende – noe som reflekteres i den viltre musikken til Superorganism. 

Den klart sterkeste låta her er avsluttende «Night Time», som – takket være sin løpske UK garage-beat, og en glimrende dramaturgi – gjør at man blir genuint gira, og ikke bare overvelda. 
«Superorganism» inneholder flere tilløp til gode festlåter (spring break-flørten «Reflections on the Screen» er blant dem), men hemmes av et band som stort sett vil for mye på en gang. 
