Der sola alltid skinner
Debut ikke langt unna det Grateful Dead ga ut for 45 år siden. 

Sol, sommer og California. 
En klisjé like sterk som snø, vinter og Norge. 
Eller regn, høst og Rogaland. 

Det er lagd sanger om alt dette, men helt sikkert flest om førstnevnte. 
Blant dem som virkelig spikret det fast, var Beach Boys på 60-tallet. 
De sang om surfing, solbrune jenter og bilkjøring med vind i håret, og dermed drømte vi alle den samme drømmen. 
Mot slutten av tiåret kom en ny bølge med utspring i Laurel Canyon, et dalføre i Hollywood Hills. 
Her slo de seg ned, både The Mamas & The Papas, Jim Morrison, Byrds, Buffalo Springfield, Eagles, Jackson Browne, Carole King, James Taylor, Love og Joni Mitchell. 
Sistnevnte i idyll med Graham Nash, skildret i sangen "Our house". 

Siden er det kommet en ny generasjon musikere som fortsetter i samme spor, som Jonathan Wilson, Jenny Lewis, Jonathan Rice og Julia Holter. 

Andre som har flørtet med dette lydbildet, er Los Angeles-bandet Beachwood Sparks. 
De så dagens lys i 1997, startet av de tidligere Further-medlemmene Brent Rademaker og Christopher Gunst. 

Nå har Rademaker dannet Gospelbeach. 
Resultatet er solmettet California-country, ikke ulikt det San Francisco-bandet Grateful Dead foretok seg på sine to album fra 1970, "Workingman's dead" og "American beauty". 

Rademaker har med seg Neal Casal fra Beachwood Sparks, pluss Tom Sanford som var med der før. 
I tillegg har vi Jason Soda med en fortid fra Everest og Kip Boardman med tre soloalbum på samvittigheten. 

Nelson Bragg er gjest og en link tilbake til den første California-bølgen. 
Han har spilt med Beach Boys-sjefen Brian Wilson og sørger her for vokalharmonier. 

Produsent er Scott Hackwith, kjent for å jobbet med Spiritualized, Iggy Pop og Ramones. 
Ikke akkurat Laurel Canyon, men han produserte en Beachwood Sparks-ep tilbake i 2002 og er en gammel kjenning. 

Til sammen lager alle disse en svært så velklingende miks av sommerlig country og rock, uten å ta seg selv for høytidelig. 

Platen åpner med "California steamer", med Byrds-lyd og tog-tromming. 
Sangen spiller på lag med tog-tegningen på omslaget, i klassisk 60-tallsstil. 
Et plateomslag som du vet at er nødt til inneholde musikk som gjør deg glad. 

"California steamer" gjør nettopp dette, og humøret daler ikke med "Sunshine skyway", en hyllest til Rademakers fødestat Florida. 

"Your freedom" er myk som bare det, mens toglyden vender tilbake i "Mick Jones". 
Dermed er vi fremme ved "Come down", vakker fra ende til annen. 

"Southern girl" er silkemyk psykedelia, som gis et par elektriske gitarstøt underveis. 

"Out of my mind (on Cope and Reed)" er en herlig omskriving av en Julian Cope-tittel, og selve låten er ikke noe dårligere: 

Put your best foot forward 

step into the sun 

never fear the end is near 

it’s only just begun 

"Alone" er en vise med spor av Beatles i starten, før takten skifter og til slutt ender i full utblåsning. 

Gospelbeach runder av det hele med "Damsel in distress". 
Ikke noe høydepunkt, men heller ingen nedtur. 
Det vil du ikke finne på denne platen. 

Beste spor: 
"California steamer", "Sunshine skyway", "Come down", "Out of my mind (on Cope and Reed)". 
