Intenst
Bergljot står alene. 
Kjersti Elvik er enestående. 

TEATER: 
Det er vondt, og nettopp derfor gjør det godt. 
Bergljot er alene. 
Det eneste mennesket i det store, tomme rommet, ensom i sin opplevelse av sitt liv og sin fortid. 
De andre vises på video. 

For selvfølgelig, og det er nettopp problemet, er ikke Bergljot - gitt mangfoldig intenst temperamentsfullt nærværende liv av Kjersti Elvik - alene om å definere Bergljots liv og Bergljots fortid. 
De andre har formet henne, hennes liv og måtene hun oppfatter livet på. 
De andre fortsetter å forme henne, hennes tanker, minner, hennes forhold til seg selv og til andre mennesker, mens hun fortsetter å kjempe imot dem. 

«Arv og miljø» er en kamp om definisjonsmakten. 
På teaterscenen ser vi hva den koster henne og generasjonene som kommer etter henne. 

Ståsted 

«Arv og miljø» tar Bergljots ståsted. 
Alle andre blir sett gjennom henne, hennes versjoner av dem. 
Kjersti Elvik er det eneste mennesket i menneskelig størrelse på en nær tom hovedscene. 
Alle hun forholder seg til er i et annet rom, til å se bare gjennom videobilder, todimensjonale bilder, som er forstørret til enorm, overmenneskelig størrelse. 

Det gjelder enten de er støttespillere - sterkest representert gjennom Ameli Isungset Agbota, som spiller den rasende lojale datteren - eller motkrefter - som den emosjonelt manipulerende moren (Wenche Kvamme), og den pågående unnvikende søsteren (Agnete Haaland). 

Filmgrepet blir en synliggjøring av det er Bergljots versjon av sannheten vi hører, et filter mellom henne og de andre. 
Bergljot er tredimensjonal, det eneste levende mennesket i rommet. 
De andre er overflater, høyt oppe og langt borte. 
Hun kan ikke nå dem og de kan ikke nå henne. 
Avstanden mellom scene og skjerm er uoverstigelig - en symbolsk fremstilling av at også avstanden mellom hennes forståelser og deres er uoverstigelig. 

Stor og liten 

Kjersti Elvik gjør en på alle mulige måter stor innsats, der hun manøvrerer gjennom Bergljots stormfylt sammensatte følelser. 

Gjennom henne vises det hvordan Bergljot dras mellom krefter som skam, skyldfølelse, fortvilelse, sinne, forvirring, lettelse, tvil, tap, sorg, behov for å gi omsorg og behov for å få omsorg, bitterhet, bebreidelser, vitetrang. 
Raseriet, som gir henne retning og får henne til å handle, er den eneste følelsen som kan fylle henne helt, fortrenge resten. 
Men når raseriet gir seg, overtar igjen alt det andre. 

Fysisk blir Elvik liten, der hun er satt opp mot mennesker som, om aldri så fragmenterte, er så mye større enn henne på videoskjermene. 
Dette er et maktbilde. 
I Bergljots følelser er det så stor den er, makten hennes familie har over henne. 
Og samtidig ser vi, vi som sitter i salen, at hun også har makt over dem. 
Det er hennes definisjoner av dem vi ser dem som. 

Kollektivets kunst 

Scene-skjerm-motsetningen understreker umuligheten i kommunikasjonen mellom Bergljot og Bergljots familie. 
Men det understreker også nødvendigheten av kommunikasjon teaterkunstnerne imellom. 

I informasjonen fra DNS er Kjersti Horn kreditert for regi og Mads Sjøgård Pettersen for videoregi. 
Sven Haraldsson har fått æren for videokonsept, Anne E. Bergendahl for videoprogrammering og Einar Bjarkø for videoteknikk. 
Det er naturlig å tenke at også lyddesigner Erik Hedin - som også har bidratt med spesialkomponerte, subtilt stemningsskiftende lydeffekter i det rom Bergljot er alene i, lysdesigner Arne Kambestad, Horns meddramatiker Kristian Lykkeslet Strømskag og dramaturg Åste Marie Bjerke - pluss selvfølgelig skuespillerne og lyd- og lysteknikere - har satt preg på den plass videoen har og den måten den framstår. 

Med denne tanken blir det samme grepet som synliggjør Bergljots ensomhet i fortellingen en synliggjøring av det kollektive i teaterkunsten. 
