Konsertanmeldelse Green Day:Digg dag 

Green Day spilte på seg rødt kort sist høst. 
I sitt rette element plasserer de seg i angrepsposisjon igjen. 

KONSERT: 
Green Day STED: 
Ullevaal Stadion, Oslo PUBLIKUM: ca. 19.000 AKTUELLE ALBUM: 
«¡Uno!»/«¡Dos!»/«¡Tré!» 

I utgangspunktet er det et Green Day nede for telling vi møter denne kvelden. 

Det er lenge siden et band i den kommersielle toppligaen har gått så ettertrykkelig på snørra som californiatrioen gjorde sist høst, da de - i det som har blitt en velkjent grandios stil - satte seg fore å lansere tre plater i løpet av tre måneder. 

Stuntet ble grundig parkert av Billie Joe Armstrongs mentale kollaps på scenen helgen før første plate skulle ut, fulgt av innleggelse på rehab, kansellerte spillejobber og tilnærmet null promotering av trilogien. 

2004-comebacket «American Idiot» gikk unna i 16 millioner eksemplarer. 
«¡Uno!», «¡Dos!» og «¡Tré!» har angivelig til gode å passere én million solgte over disk - til sammen. 

Alle tilløp til nedtur tilintetgjøres likevel i løpet av noen skarve sekunder på et godt besøkt Ullevaal Stadion. 

Det er ikke Justin Bieber vokalisten kjefter på denne gangen. 
I stedet er det vi som sitter på setene våre som får føle den nysobre kariusfigurens vrede. 
I sannhet mer kledelig. 

Og bandet skal ha for ikke å hvile for mye på laurbærne. 
De ferske «99 Revolutions» og «Stay The Night» får en nesten like varm mottagelse som «Know Your Enemy» i åpningstrilogien, og føyer seg fint inn i katalogen. 

Den sekstitallsklingende «Stray Heart» er et annet nytt høydepunkt, mens relativt døll ferskvare som «Oh Love» blir enda et eksempel på hvordan Green Days låter får vinger og flyr i gruppens naturlige habitat, under åpen himmel. 

Det forblir fascinerende hvor gøy det er å se Green Day live; så mye av hurrapunken deres er liktlydende - oppstemt, kamplysten, bittelitt sørgmodig - men den gjør seg utmerket på konsert, godt hjulpet av Armstrongs kommanderende tilstedeværelse. 

Gamle perler som hjertesmelteren «When I Come Around» og punkfunky «Longview» sitter som skudd, og på sistnevnte viser Green Day at de også har utviklet konseptet med å dra utvalgte fans opp på scenen - før sang de bare, nå spiller de gitar også. 

Og når et slikt stunt følges av en imponerende stagedive og introen til «Basketcase», koker det slik bare de ypperste stadionkunstnerne får det til å gjøre. 

Da gjenstår ennå godis som rockabillyreven «King For A Day», frierier som «Hey Jude»-refrenget, sikre allsangkort som «Minority» og «American Idiot», samt et progmonster som «Jesus Of Suburbia». 

Helt til slutt: 
Den rørende, Sam Cooke-refererende soulsvisken «Brutal Love», fra «¡Tré!», som gir beskjed om at Green Day holder ryggen rak, nylige nederlag til tross. 

Og ingenting er bedre enn å se gamle punkere slåss. 
