En fortelling fra sexturismens verden
Bergen Nasjonale Opera med ny tolkning av Madama Butterfly. 

På den gamle plakaten fra den aller første fremføringen av Madama Butterfly ser vi en geisha i kimono. 
Hun sitter på kne på en terrasse og ser ut over en hage full av blomstrende kirsebærtrær. 
Slik var det i 1904. 
Og slik blir Puccinis opera vanligvis fremstilt den dag i dag – som et stykke «japonisme», en vestlig drøm om et fjernt, eksotisk Japan. 

Ikke så i Grieghallen. 
I den oppsetningen som Bergen Nasjonale Opera presenterer i disse dagene, finner du verken kimonoer eller kirsebærtrær. 
Den tragiske historien om den troskyldige geishaen Madama Butterfly og hennes elskede, den svikefulle, amerikanske marineoffiseren Pinkerton, utspiller seg i vår tids Nagasaki, i et nedslitt, lurvete strøk med gatekjøkkener, plaststoler, karaoke og masete suvenirselgere. 

Pinkerton og vennene hans ankommer i et hvitt dollarglis – han for å møte Madama Butterfly eller Cio-Cio San som hun egentlig heter; de andre for å more seg i byens red light district. 
Vi befinner oss i den moderne sexturismens verden, i et Blade Runner-aktig univers med enorme reklamer for Girls og burgere og Manga-figurer på husveggene og med unge kvinner på utstilling i et skittent glassbur. 

Forestillingen stammer fra Teatro Regio i Torino der regissøren Damiano Michieletto og scenografen Paolo Fantin satte den opp for fire år siden. 
De har «modernisert» og «aktualisert» operaen, men er på et vis likevel tro mot den. 
For også i den gamle teksten er det snakk om sexkjøp. 
Cio-Cio San er en jente som Pinkerton kjøper for 100 yen av kobleren Goro. 
Sharpless, den amerikanske konsulen, utbryter forarget at hun jo bare er 15 år. 
Men Pinkerton er uanfektet og innrømmer at hennes barnlige væremåte opphisser ham. 

Slik Michieletto forteller historien om Cio-Cio San, får han frem sider som vanligvis fortrenges i andre versjoner av operaen. 
Og Fantins spektakulære scenebilde fungerer godt som ramme om denne tolkningen. 
Men etter hvert skjønner vi jo poenget. 
De pedagogiske pekefingrene blir temmelig slitsomme i lengden. 
Og utover i forestillingen blir det flere og flere steder der Michielettos regigrep kommer i konflikt med teksten slik at det som faktisk skjer på scenen, motsier det som sangerne synger om. 
Og det virker temmelig desorienterende at slutten er endret slik at Cio-Cio 
San skyter seg selv med pistol, til tross for at hennes harakiri har vært forberedt helt fra første akt. 

Man kan diskutere en del av disse regigrepene, men musikalsk sett er det ingen tvil: 
Dette en flott fremføring. 
Den koreanske sopranen Sae-Kyung Rim fremstiller Cio-Cio Sans forvandling fra forelsket tenåringsjente til desillusjonert kvinne og klarer å gi figuren både styrke og verdighet midt i de kummerlige omgivelsene. 
Stemmen hennes er stor og uttrykksfull, høydramatisk strålende i de høye partiene og full av inderlighet og smerte mot slutten. 
Rame Lahaj fra Kosovo er en perfekt partner for henne i rollen som Pinkerton, en fenomenal, «italiensk» heltetenor med stor, glansfull stemme og karismatisk scenisk nærvær. 

Blant de andre sangerne må mezzosopranen Hanna Hipps fine fremstilling av tjenestepiken Suzuki fremheves. 
Og ikke minst Fabio Capitanuccis flotte innsats i rollen som den moralsk bekymrede konsul Sharpless. 
Edvard Grieg Kor, Edvard Grieg Ungdomskor og TSO Vokalensemble opptrer som statister i mange roller underveis og har en fin innsats i den ordløse, nynnende overgangen mellom andre og tredje akt. 
I orkestergraven styrer Eun Sun Kim musikere fra Bergen Filharmoniske Orkester sikkert gjennom Puccinis eksotiske partitur. 
