Uler tomt mot månen
Klissete og usjarmerende 

"Alfa og Omega" synliggjør hvor bortskjemte vi har vært med gode animasjoner de siste årene. 
Også norske. 
Også for de minste. 
Ikke bare teknisk gode, også i form av engasjerende, originale historier. 
I lys av dem, fremstår masseproduksjonene ekstra kommersielt kalkulerte, flate og innholdsløse. 
Selv om de er fylt til randen av elementer produsentene antar appellerer til yngre barn. 
Snakkende, menneskeliggjorte dyr. 
Fart og spenning. 
Humor. 
Vennskap, romantikk og – ikke minst – moral. 

Alt er med også her. 
Enkelte ulver ser riktignok ut som underlige hybrider; jeg mistenker minst én kåt rødrev for å ha vært på ferde i flokken, pluss en villfaren fra polare strøk. 
Ikke har dyrene værhår, heller. 
Animasjonen er flat, og får lite hjelp av 3D-formatet. 
Ulvene har tydelige personlighetstrekk, men mangler personlighet. 
Til gjengjeld bærer de elegante menneskenavn og kan synge flerstemt mot månen, ledsaget av sviskete, sentimental orkestermusikk. 

Produsentene syntes åpenbart det var på sin plass med en samfunnsaktuell problemstilling i dette dyrisk romantiserte universet. 
De landet på tvangsekteskap. 
Alfahunnen Kate skal nemlig "giftes bort" til den rivaliserende Østflokkens unge alfahann Garth, for å forene flokkene slik at de samarbeider i reinsdyrjakten i stedet for å ødelegge for hverandre. 
Pliktoppfyllende Kate protesterer ikke. 
I alle fall ikke før kjærligheten til en annen tvinger henne til å sette poten ned. 

Ungene vil trolig trives, men som voksen risikerer du å kjede vettet av deg. 
Her er ingen ting nytt og originalt. 
Har du valget, ville jeg heller fristet ungene med "Nemo", "Løvenes konge" eller "Madagaskar" på DVD. 

Anmeldt av Britt Sørensen. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening her. 
