Utsøkt kammerspill fra Liv Ullmann
Klasseskillet mellom barondatteren Julie og en tjener er så fjernt fra dagens sosialdemokratiske Norge at det er vrient å leve seg inn i. 
Men utsøkt spill og overveiende nennsom regi fra Liv Ullmann blåser liv i August Strindbergs tragiske kammerspill. 

"Frøken Julie". 
Regi/manus: Liv Ullmann. 
Etter et skuespill av August Strindberg. 
Med: 
Jessica Chastain, Colin Farrell, Samantha Morton. 
Norge 2014. 
2 timer 9 minutter. 

Når vi nordmenn har glattet ut forskjellen mellom herskap og tjenere, hjelper det at Ullmann har flyttet handlingen til Irland – det minner om at over— og underklasse er en høyst gyldig kategori i den engelsktalende verden. 
Men også i flust av andre samfunn – tenk på maktspillet mellom den hvite, rike kvinnen og den svarte, fattige elskeren i Kenya i Ulrich Seidls "Paradis. 
Kjærlighet". 

Å legge handlingen til Irland har likevel et minus ved seg: 
Jeg tror ikke på at midtsommernatten der er så forheksende lys som i Ullmanns film. 
Hvorfor kunne ikke handlingen forblitt i Sverige til tross for engelsk språkdrakt? 

Kammerspill i kjøkkenet 

I Strindbergs drama, utmerket bearbeidet av Ullmann, feires Midtsommer utendørs av baroniets arbeidsfolk. 
Men i de staselige gemakker inne er det tyst. 
Baronen, mangeårig enkemann, er på reise, datteren Julie kjeder vettet av seg og vips, der entrer hun tjenerskapets domene for å starte et forførende spill i kjøkkenet overfor farens tjener, John. 

Men han har jo sin kvinne, kokka Kathleen. 
Like fullt lokkes han lett av frøkenen som han helt fra barndommen har vært fascinert av. 
Nå drømmer han om at hun kan bli hans stige oppover i samfunnsklassene. 

Ullmann utnytter evnene til de tre skuespillerne på ypperlig vis. 
Samantha 
Morton er sminket og kledd som en stillferdig, from, men myndig matrone som godtar sin plass i hierarkiet. 
Lydig gjør hun jobben sin, som å koke et remedium til husets tispe fordi frøken Julie misliker at dyret er blitt drektig med skogvokterens kjøter. 
Snakk om symbol for det klassedrama som skal utfolde seg. 

Colin Farrell overbeviser som John i en finurlig pendling mellom mot, for ikke å si overmot, til å erobre rikmannskvinnen, men også frykt for å trå over en sosialt sett absolutt grense. 
Han viderefører symbolikken ved å krøke ryggen som en hund idet husets frøken beordrer eller skjenner på ham. 

Jessica Chastain er betagende som frøken Julie, med ansikt og blikk sulteforet av begjær, men også en stygg evne til å pine John med herskerinneknep. 
Flott spilt, fotografert og utsøkt akkompagnert av Schubert-perler. 

Mang en historie finner sin forløsning idet mann og kvinne får hverandre. 
Her fører de famøse favntakene til ren fortvilelse. 
Strindberg/Ullmann skrur tommeskruen grufullt til da John og Julie innser at å krysse klassegjerdet er en illusjon. 
Tjeneren blir en bøddel, ingen selvoppofrende ridder. 

Hos Strindberg sover kokka mens Julie og Johns forføringskunster utvikler seg. 
I filmen virker det rart at vi aldri ser Kathleen sove til tross for at hun går for gjøre det. 

Dette er likevel pirk. 
Ullmann har levert en gripende tolkning av hvor umulig det kan være å trosse sosiale konvensjoner for å utfolde seg seksuelt. 
