Bokanmeldelse:Helen Fielding: 
«Mad About The Boy» 

Bridget Jones rir igjen - den gamle suksessoppskriften følges slavisk, uten ny kreativitet eller hensyn til at utgangspunktet i fortellingen nå er helt annerledes. 

Roman 407 sider Kr. 349,- Aschehoug 

Vi lesere møtte Bridget Jones som en leken, selvironisk, varmhjertet, optimistisk, single, smånaiv og verpesyk kvinne. 

Hun var alltid på randen av katastrofe eller fullkommen kjærlighetslykke. 

Nå er hun over femti år, velstående enkefru Darcy - og småbarnsmor. 
Dermed får hennes evige kaloritelling, røykesluttproblemer, neglebiterske venting på sjarmørens tekstmeldinger og generelle mangel på selvtillit en trist bismak. 

Heltinnens overfladiskhet vekker mest medynk, det blir bare enda mer tragisk av de søtladne og tilfeldige minnebildene forfatteren kaster inn for å forsikre leseren om at Bridget elsket Darcy. 

Romanen er også stiv og støl i språk og komposisjonen. 
Oversetter Torleif Sjøgren-Erichsen må ha hatt mange kjipe dager på jobben, hans jobb er uansett ikke å spjelke alle brister i en tekst. 

Den gamle suksessoppskriften følges slavisk, uten ny kreativitet eller hensyn til at utgangspunktet i fortellingen nå er helt annerledes. 

Når den 51 år gamle småbarnsmoren blir hyperfokusert på nettdating, Twitter og boytoyen hun puler rundt med, og fremdeles ikke kan koke spaghetti eller takle barnas hodelus/diaré/mareritt/spørsmål, må vi motvillig nikke samtykkende neste gang hun retorisk spør om hun er en selvopptatt og elendig mor. 

Umorsomt er det også at den livserfarne heltinnens eneste karriereplan nå er å selge inn et filmmanus basert på teaterstykket «Hedda Gabler», uten å ha klart for seg hva det handler om og hvem som skrev originalen. 

Jo da, lesere som allerede er blitt glad i Bridget kan nok fremdeles se henne med en viss varme og medfølelse. 
Det er som å tråkke inn i et par gamle tøfler man trodde man hadde kastet: 
Romanen er komfortabel i sin lettleste nummenhet, selv om språket stinker litt og dramaturgien er ganske loslitt. 

Men denne leseren gruer seg til neste bok: 
Fjolleriet, glemsomheten, klønetheten som før var sjarmerende, minner nå mer om sykelig demens eller undermedisinert psykiatri. 

Det er å håpe at søte Bridget heretter får være i fred for sin skaper. 
Og at Meryl Streep sier nei til å spille i filmen. 
