Men hva er egentlig poenget?
USA forteller ofte den endeløse historien om det skjebnesvangre livet på landet, og vi kan den like godt som norske romaner om de unge hybelguttene som bodde ihjel puberteten sin i storbyen. 

Men Daniel Day-Lewis spiller amerikansk bølle med så innsmigrende avskyelighet at du leter desperat etter noe mer enn det åpenbare i Paul Thomas Andersons film. 

Om du finner noe, vil avhenge av tro, håp og kjærlighet. 

HVIS DU TROR på Gud, kan det være at du ser en historie om menneskets smertefulle avmakt. 
Når mannen med det grådige kjødet forulemper de hellige, starter nedturen slik den pleier for sigarrøykere og sjakettsjarlataner. 
Hvis du er en håpets rasjonalist, ønsker du kanskje at Anderson virkelig har skapt en steil gudsutfordrer som kan bryte alle følsomhetsbud og komme fra det med uforminska styrke. 
Hvis du lider av kjærlighet til begrepet film, vil du tro at du ser den perfekte sammensmeltingen av syttitallsfilmens pjuskete og kyniske prærievind-realisme og den moderne filmens føljetong-enkle sentimentalisme. 

DANIEL DAY-LEWIS starter som underjordisk gruvegraver som likner Clementines pappa, og han tvekroker seg nedi et uhellig hål inntil det produserer olje. 
Oppe på landjorda ligger en bebi i veske som likner vogge, og han blir etter hvert med prospektoren overalt. 
Gutten deltar også da graveren lurer de kristne fundamentalistene til å gi fra seg den oljefeite præriejorda uten egentlig vederlag. 

Noen oppstemte, politiske metaforikere vil se en internasjonal parallell her: 
Prærien med sinte kristne er som et slags tidlig Saudi-Arabia. 
Kanskje ville den beste tolkningen være den politiske allegorien: 
Så brutal er oljens verden. 
Jeg bare nevner det. 
Oljegrunderens ulykke starter tilsynelatende da han nekter å la legpredikanten og djevleutdriveren Eli velsigne boretårnet sitt. 
Han kunne fått brønn og katedral. 
Han får bare brønn, så da smeller det, og helvetes ild reiser seg mot himmelen og straffer gutten hans med døvhet. 

FRA 
DA AV går den stae og sjølgode mannen programfesta til grunne med beundringsverdig styrke og suksess. 
Jeg har aldri lest boka til sosialisten Upton Sinclair, så jeg vet ikke om han mente å skrive historien om den mest hardhuda kapitalisten i vesten. 
Men Anderson gjør i hvert fall. 
Daniel Plainview er en mann som kan tåle smertene i sin egen sjel. 
Han kan sende den gråtende, døve gutten fra seg når han trenger farens mest, og han kan tåle å forfalle til forfylla, sjaskete rikdom uten å vise en eneste annen følelse enn besatt hevntørst. 
Han har riktignok en slags familielengsel i seg, men det er ikke akkurat sånn at savn plager den penge-besatte morderen. 

PÅ MANGE MÅTER er dette en imponerende skikkelse, samtidig som den antakelig skal gi folk noe å tenke på: 
Du må ikke sende sønnen din i barnehagen med 38 i feber bare fordi du skal i møte med Terra om en investering. 
Kanskje skal vi tolke historien dit hen at det står gråtende barn utenfor kontorvinduene til hver eneste vellykka mann, og derfor hater barn fedrene sine og snart også mødrene? 

Kanskje er han bare et litt trist tidsbilde. 

PAUL THOMAS ANDERSON ga antakelig rollen til Daniel Day-Lewis som en gave på femtiårsdagen i april i fjor, for dette er sånt han kan. 
Day-Lewis er ute av det sarte briteskallet sitt, langt forbi gangster-karikaturen fra Scorseses «Gangs of New York». 
Han er innbitt og krokete og ond. 
På en måte stillferdig, på en annen måte svanger med ild, som en misnøgd vulkan med høyt sprutpotensial. 

På tross av skuespillerens intense tilstedeværelse er «There will be blood» en ganske lang film med lite variasjon. 
