Søppelstøffa elefantkalkun
Ubegripelige regissører har filmatisert en roman slik at forestillinger om tid og skjebne og sannhet og snillhet og Miss Unicef og alle hennes snille minnebøker blir seende ut som et hekkans utklednings-kaos. 

USA. 
2012. 
3 timer, 52 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Tom Tykwer,Andy Wachowski, Lana Wachowsky. 
Med: 
Tom Hanks, Halle Berry, Jim Broadbent,Hugo Weaving, Jim Sturgess, Hugh Grant, Susan Sarandon. 

Dette er antakelig den sværeste, styggeste kalkunen jeg harsett i hele mitt liv. 
Den må være støffa med skyller & skitt både ovenfraog nedenfra, den er så sprengt på pretensiøs klistrelapp-filosofi at det erverre enn å høre radio. 
Da jeg kom i bilen etterpå, sa mannen på Radio Norge:«I dag skal vi snakke om at det er rart hvordan alle ting forholder seg tilandre ting. 
En mus på 20 kilo er for eksempel diger, mens en elefant er ganskeliten.» 

Det er helt sant. 
En 20 kilos mus er ganske stor. 
Men enmegatonn-fuggel som kakler i ubegripeligukeblad-filosofi og sutrer som avgått SV-leder, det er et digert monster, det.Jeg vet det: 
«Cloud Atlas» høres ut som en fribryter med hjerneskade, menMickey Rourke ville ha virka briljant i forhold til de som filmatiserte DavidMitchells new age-roman. 

«Cloud Atlas» beveger seg med ultra-sjelelig,scifi-dystopisk og nonnesmilende forståelsesfylde gjennom alle tider. 

De aller eldste er slavehandlere i Stillehavet i 1849, ogder må den snille unge mannen forgiftes for gull. 
Men han har vist sympati foren pisket slave, og slaven har sett hans godhet og følger etter ham og utøvermastemirakler til sjøs før historien tar oss hjem til den onde svigerfar. 
Oghva gjør den unge mannen da? 
Finner han opp Unicef eller rosetoget? 

Dessuten har vi Frobisher som på slutten av trettitallet village stor musikk ved å lure en prestasjonsengstelig eldre-komponist, og hvaviser det seg at den unge mannen er, i tillegg til tragisk homofil? 
Et geni somkomponerer det største musikkverket i historien, bortsett fra at det låter vårligsmåpent og skuffende alminnelig. 

For ikke å snakke om San Francisco 1973, der Halle Berryspiller en grave-journalist som får ferten av atomkraft-svindel og utsetter segfor store farer og parodisk biljakt for å få sannheten fram. 
Har hun gener tilpappas kompromissløshet og urettferdigheter i Stillehavet i framtida eller ifortida? 
Er vi alle den samme? 
Er jeg The Walrus? 
Nå igjen? 

I 2012 blir en stakkars forlegger stengt inne i et pleiehjemav sin bror, men sammen med noen andre gamlinger utfører han et rømningskuppsom kanskje kunne ha funka som irsk komedie på en dag med mye øl og ekstremtlav-vann, men som i likhet med de andre historiene kravler rundt i kurantkvasi-filosofi og en sentimentalitet som ville danka ut Betlehems-stjerna på enklar vinternatt. 

De to verste gjenstår. 

I framtida betjenes de blodrene av asiatisk-liknendejentekloner. 
Kvinnene lever sitt eget ubekymra liv i en halvferdignazi-futurisme, der kloner er the niggers of the world. 
Men ut avsci-fi-klisjeenes verktøyskrin kommer en revolusjonær superhelt og kidnappervår venninne Sonmi til en Matrix-kald likegyldighets-action som ender med atden lille serveringsdama med de triste øynene deklamerer politiskenachspiel-sannheter og overøser lerretet med en eksistensiell snusfornuft somhvis Pippi Langstrømpe leste til examen siliconium. 
Døden betyr for meg at enny dør åpner seg. 
Javel. 

Den samme Sonmi er blitt gudinne i det uunngåelige MadMax-samfunnet i framtida, etter at korpokratene har gjort Jorden ubeboelig, såderfor holder en stamme sjargongskadde eks-amerikanere til på ei lita øy der deblir jaga av kannibaler. 
Hit kommer Halle Berry i trange, gammeldagseafter-ski-bukser for å finne frelse i tårnene på Mauna Sol. 
Og så må Tom Hanks'litt for pupillstore familiefar kjempe mot sin indre djevel før han kan ta detgode valg. 
Som de sier i Arbeiderpartiet: 
Vi skal finne gode løsninger sammen.De klatrer i et fjell som er like imponerende som Dalsnuten, og så finner deløsningen. 

Et titall skuespillere går ut og inn av forskjellige rollersom amatører i en bygderevy, og de blir manisk maskert til de likneroverstadige trolldeig-figurer. 
De er ikke dårlige, men de er patetiske. 

Historiene i filmen er ille. 
Men verre er det at de blirstykka opp og fortalt inni hverandre, som om en marihuana-skadd sjaman sitterlykkelig i kveldstimen og legger ut for de soveferdige om at alt henger sammeni verden: 
Bremsesporet, nattuglens flukt, førstemai-fanens folder, fleskefaensvalker, røkt slimål til potetsalat. 
Og verst er den lumre new age-sentimentalismensom egentlig bare egner seg til å forføre KFUK-jenter med hvis de plutselig girschøren i alt og drikker billig-vodka i fruktbrus. 

Jeg kan ikke gi filmen terningkast 1, for den har det vikaller production value. 
Ikke desto mindre. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
