Eksplosiv grisekjøring
«Burnout 3: Takedown» inviterer til ellevill grisekjøring i tung trafikk. 
Og for en fantastisk spillfest det har blitt! 

Noen får brekninger av bilspill som ikke ligger så nærme virkelige bilers oppførsel som mulig. 

Er du en av dem, kan du slutte å lese nå. 
Det er sikkert noe interessant på P1, eventuelt kan du ringe en venn for å diskutere Einar Gerhardsen. 

Dere andre kan glede seg til å få kloa i «Burnout 3: Takedown», til å hive seg ut i den tette trafikken og rase avgårde med dødsforakt og et henrykt glis. 

Det handler fortsatt om å grisekjøre i tett trafikkerte gater og ellevill kniving om å komme først til målstreken. 
Det handler også om å kræsje på mest mulig spektakulært vis. 
Og det handler om å ta risikoer på veien for å få «boost». 

Det er noe bortimot en Zen-lignende opplevelse å rase ned motgående kjørebane med full «boost», sola i ansiktet og tonene fra kul rockemusikk mens du unngår den ene møtende bilen etter den andre med milimeterprestasjon og lynraske reaksjonsevner. 

Men likhetene med forgjengerne til tross: nyhetene er så mange og så omfattende at de vil ta pusten fra deg: 

Dessuten må du velge å spille med 50 eller 60 Hz, og kommer ikke inn på servere som kjører noe annet enn deg. 
Og for å endre Hz-innstillingene må du ut i dashboardet til Xbox. 

Disse tingene står i skarp kontrast til den vellykkede plug-and-play-funksjonaliteten som preger Xbox Live, jeg håper det ikke blir symptomatisk for EAs onlinesatsing på konsollen. 

Oppfølgere dominerer spillhyllene, og det er i all hovedsak snakk om to kategorier: 
De som blir gradvis verre og mer kyniske forsøk på å vri penger ut av deg, og de som utvider spillopplevelsen fra forgjengeren og forbedrer alt som kan forbedres. 

De dårlige oppfølgerne kommer fra sure, livstrøtte utviklere med en piskende markedsavdeling på nakken. 
De gode oppfølgerne kommer fra spillutviklere som kaster seg over oppfølgere med barnslig iver etter å overgå seg selv. 

Jeg skulle gjerne likt å ha vært flue på veggen under utviklingen av «Burnout 3». 
Utvidelsen er nemlig så total, så fantastisk, så sensasjonell at det må ha vært fest i lokalet fra morgen til kveld. 

I tillegg har nok overgangen fra konkursrammede Acclaim til Electronic Arts og deres fete lommebok hatt litt å si. 
«Burnout 3» er et superslickt og tvers gjennom profft spill, i langt større grad enn forgjengerne. 

Samlet sett er det så mye å gjøre her at du strengt tatt ikke trenger noe annet spill i høst. 
«Burnout 3» er bare så hysterisk gøy at vi snakker om årets desidert kuleste spillopplevelse så langt. 

Sannsynligvis er det også det aller beste urealistiske bilspillet noen sinne. 

PS! 
Bedre grafikk, muligheten til å legge inn egne sanger og Xbox Live gjør Xbox-versjonen til min personlige favoritt. 
