TV-anmeldelse «Homeland» 3:Terrorjag med temposkifte 

Nyeste sesong av «Homeland» girer ned og gir deg lavmælt, personlig drama. 
Men med nok nerve til å drive deg videre. 

SESONGPREMIERE «Homeland», sesong 3 Amerikansk spenningsserie i 12 deler TV 2 Zebra, mandager kl. 22.30 

Det er vanskelig å beskrive sesong tre av «Homeland» uten å ødelegge spenningen for dem som ennå ikke har sett de to foregående sesongene. 
Så se dem! 

Serien følger den bipolare og geniale CIA-agenten Carrie Mathison (Claire Danes) og den tidligere marinesersjanten Nicholas Brody (Damian Lewis), som i sesong én vendte hjem til USA etter åtte år i fangenskap hos en av CIAs hovedfiender: Abu Nazir. 
Mye av spenningen, som nærmest nådde frenetiske høyder i sesong to, er knyttet til hvorvidt Brody er en «bad guy» eller ikke. 

Sesong tre starter to måneder etter et bombeattentat mot CIAs hovedkvarter i Langley som drepte 219 mennesker. 
Brody er den mistenkte gjerningsmannen og tilsynelatende på rømmen. 
En granskingskomité gjennomgår CIAs håndtering av terrortrusselen, og setter både Carrie og sjefen Saul Berenson (Mandy Patinkin) i vitnestolen. 

Styresmaktene frykter at angrepet mot deres fremste etterretningseksperter får dem til å virke svake, og er på jakt etter syndebukker. 
Carrie, som nok en gang motsetter seg medisinering, er den perfekte skyteskive. 

Denne sesongen byr på et markant temposkifte, tilbake til mye av stemningen i sesong én. 
Det er de personlige dramaene som driver spenningen, og den eksploderer ikke i fjeset ditt, den bygger seg opp i små bølger. 

Mye tid brukes på å følge effekten av mistankene på Brodys familie. 
Kona Jessica (Morena Baccarin) søker etter jobber for å unngå økonomisk ruin. 
Datteren Dana (Morgan Saylor) har vært på behandlingssenter etter et selvmordsforsøk og skal tilbake til «normalen». 

Og så har vi skyldbetyngede Carrie i vitnestolen med en allerede kronisk bevrende underleppe og et stadig større press mot seg. 
Hun har begynt å notere labyrintiske tankekart og bruke stueveggen som oppslagstavle igjen. 
Faren hennes er bekymret, og hennes stort sett eneste venn Saul er også under press. 

Han oppfordres av Dar Adal (F. 
Murray Abraham) til å ofre Carrie for å redde CIAs skinn, og regjeringen krever motangrep mot terroristene. 
I tillegg er forholdet til kona anstrengt. 

Det visuelle er upåklagelig og lydsporet nedtonet. 
Og nok en gang er det bare å lene seg tilbake og nyte skuespillerprestasjonene: 
Danes puster ustabilitet og sårbarhet blandet med selvsikkerhet og intensitet. 
Patinkin er den trygge farsfiguren vi likevel ikke vet hvor vi har, og Saylor balanserer usikker tenåring mot voksende selvbevissthet. 

Så er spørsmålet om serien med så merkbart fravær av Brody i starten beholder nok nerve til å friste trofaste «Homeland»-seere videre. 

Så langt ser det ut som Carries nerver er nok. 

Anmeldelsen er basert på første episode. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
