Touché, Charlie!
Hvor ble det av de 70 villige jomfruene som skulle ta imot terroristbrødrene Kouachi i paradis? 
De valgte å ligge med laget fra Charlie Hebdo i stedet. 

Jeg sitter og kniser som en tenåring med en alvorlig voksende klump i halsen. 
Den – foreløpige – siste utgaven av satirebladet Charlie Hebdo er så bra. 
Så respektløst. 
Så selvironisk. 
Så fylt av spark i alle retninger. 
Så tro mot sine egne idealer at man ikke kan bli annet enn rørt av alle frekkhetene, barnslighetene, perfiditetene og de entusiastiske fornærmelsene. 

Det er bare én tegning av Muhammed i hele utgaven. 
Den står på forsiden og ble kjent over hele verden allerede mandag kveld: 
En nedbrutt profet feller en tåre for terrorens ofre, mens han holder opp plakaten som for alltid vil ramme inn de mørke dagene i Paris i forrige uke: 
Je suis Charlie, – Jeg er Charlie. 

Enkelt og genialt. 
Den banale tegneseriestreken er plutselig sober og respektfull i denne sammenhengen. 
Samtidig som den vender drapsmennenes egen profet mot dem, og gjør ham til en del av de millioner verden over som gråter over de meningsløse drapene og alt de vil føre med seg. 

Touché, Charlie Hebdo. 

På siste siden presenterer redaksjonen alle forslag til forsider som ble forkastet. 
Og igjen viser de sin sikre sans for å drive pennen inn i de punktene som både kiler og gjør vondt på en gang. 

Tegningen av de takknemlige barnearbeiderne i Bangladesh som har hendene fulle med å sy «Je suis Charlie»-T-skjorter til et marked som ikke får nok. 

«Våre nye venner», bestående av en rabbi, en pave, en ayatolla og en greskortodoks prest med de samme T-skjortene og mellomfornøyde uttrykk i ansiktet. 

En terrorist som får en blyant opp i rumpa, med overskriften, «Våre blyanter er alltid skarpere enn deres skudd». 

Terroristene som ankommer himmelen, bare for å oppdage at de 70 jomfruene de er blitt lovet, boller seg med de døde fra Charlie Hebdo. 

Til slutt, mannen med ljåen som ler kjeven av ledd mens han leser siste utgave, og utbryter: 
«Jeg abonnerer!». 

Ellers på de fjorten sidene; de siste tegningene Stéphane «Charb» Charbonnier, Georges Wolinski, Bernard «Tignous» Verlhac og Philippe Honoré rakk å levere fra seg. 
Og ellers får alle de vanlige sitt: politikere, prester, journalister, mullaer, homofile, heterofile, damer med burka og Jesus på korset. 

Samt et nytt slagord som etter hvert bør kunne erstatte «Je suis Charlie»; 

«Keep calm, and Charlie on!» 

Vi lover å gjøre vårt beste. 
