Genial Disney-ironi
Og, mirakel over alle mirøkler, her kommer noe så abnormt som en nydelig liten selvironisk Disney-film. 

I «Enchanted» holder de medieflinke smiskeprinsene opplagt og velspilt hekkan med eventyrfigurer som Snehvit, Askepott, Tornerose, Drømmeprinsen og Heksa. 
Ei tegnefilmjente fra kongedømmet Andalasia, som antakelig er en ubefridd del av det gamle Jugoslavia, ramler ut av tegnefilmprinsens og de søte smådyras perfekte eventyr-rike og forvises til spillefilm-versjonen av New York. 

Da har drømmeprinsen først jaktet Shrek-aktige troll som erklærer at de liker å spise jenter, for «jenter er godt», en forfattertvetydighet som antakelig gikk Disneys selvtukt-ingeniører hus forbi. 

Dimensjons-turisten Giselle er naiv slik godnattfortellinger og utenriksministre er. 
Hennes verden består av positive absoluttheter, så når hun forsøker å skjønne den egentlige verden, oppstår en sær hukommelses-pastell for oss som ser på: 
Sånn som dette var det egentlig å være barn. 
Sånn som dette var forventningene til livet da vi var små. 
Vi trodde det skulle bli som i Hundremeterskogen. 

Amy Adams er perfekt. 
Patrick Dempsey, som ellers strever med å orge ereksjoner for frustrerte fruer, spiller dempet og elegant som en Nyork-pappa som er i ferd med å skaffe barnet sitt en stemor. 
Den forstøtte prinse-forloveden får overnatte hos skilsmisseadvokat Dempsey, og snart kommer prinsen dettende med homseklubbkostyme og ekorn. 

Også denne filmen ironiserer over romantikkens vilkår i det arbeidsorienterte, vulgærprotestantiske askesesamfunnet. 
Samtidig som det virker troverdig at prinsessa faktisk faller litt for den latente ambivalens som preger kjøttogblodige mannfolk, mens mannen selvsagt ikke kan yte motstand overfor et mildt sagt utvandra kvinneideal som synger i stedet for å tenke og har et menneskesyn som man finner hos sengekant-engler og bibliotekarer. 
Den jobb-orienterte dama forelsker seg faktisk i en drømmeprins som kan si «mitt hjertes utkårede» uten ironi. 
Dette er en revolusjonær film. 
