Fars kamp
Da mannen skulle stelle hjemme, signert Knausgård. 

TEATER: 
En setning i Karl Ove Knausgårds bok «Om våren» fikk denne kritikeren til å le høyt og lenge, en replikk fra hans elleve år gamle datter. 
«Det var mer informasjon enn jeg ba om.» 

Karl Ove Knausgård har bygd sitt forfatterskap på mer informasjon enn noen har bedt om. 
Skjønt, populariteten tatt i betraktning har nok også han et poeng, når han lar bokas far svare «det var jo akkurat den informasjonen du ba om». 

Denne replikkvekslingen møter, som en av flere, hjertelig latter også fra publikum når Anders T. Andersen nå iscenesetter Knausgård-boka. 

Samtid og framtid 

Som boka «Om våren», beveger teaterforestillingen «Om våren» seg mellom et fortidsplan, et samtidsplan og et framtidsplan. 
Torbjørn Eriksen har rollen som fortelleren. 
Eili Harboe, som er i starten av sin teaterkarriere, men som allerede har markert seg i film (Joachim von Triers «Thelma») spiller elleveåringens lillesøster, hun som i fortellingen er et tre måneder gammelt barn. 
Harboe er på en og samme tid babyen og babyens framtidige, seksten år gamle jeg, slik Eriksen på en og samme tid er den førtiseksårige versjonen av fortelleren, hans fortidige og hans framtidige jeg. 

Sentral er også hans kone, spilt av Ragnhild Mønness, som den dagen historien utspiller seg er pasient på et psykiatrisk sykehus. 
Hun er mer tilstede i oppsetningen enn bokas kone er i boka, og hun blir også i større grad sett som subjekt, i det at hun deler fortellerens tekst og jeg-ståsted. 
Slik framstår mann og kone som en felles enhet, foreldre som sammen forteller for sitt barn. 
Han, som i boka både føler seg ensom og i praksis er alene om ansvaret, blir her en av to ansvarlige. 

Samspillet mellom Mønness og Eriksen gir variasjon til scenene og minner oss om konas betydning både for ektemannen og for barna, men det motarbeider samtidig noe av tonen i teksten. 
Mannens følelse av ensomhet er i «Om våren» selve årsaken til at han forteller. 
Han vil at hans barn, og hans kone, skal vite hvordan han hadde det. 
Han vil at de skal forstå ham, og vite hva de betyr for ham. 
«Om våren» er et framtidsbrev til barnet, men også et samtidsbrev til kona, et dette-gikk-du-glipp-av, du-var-der-men-du-så-ikke-det-jeg-så x 2. 
Og samtidig: 
Også dette grepet understreker at tid har gått og innsikter modnet før vi, teaterpublikum, får høre fortellingen. 

Skifter og mestring 

Både Harboe og Mønness skifter mellom å framføre tekst som om deres rollefigurer deltar i (spørrende) samtale med fortelleren, og som om de gjengir fortellinger de allerede kjenner, fordi de allerede, ofte, er blitt dem fortalt av ham. 
Dette grepet forsterker bildet av dem som tett sammenknyttet familie. 
Det signaliserer «vi kjenner hverandre, fordi vi kjenner disse historiene». 
Samtidig signaliserer de også den undring og den fremmedgjøring mennesker kan føle for sin egen fortid. 
Var det virkelig meg? 
Var det virkelig slik det var? 
Har jeg noen gang vært så liten og så forsvarsløs (eller så syk, eller så tvunget til å ta ansvar)? 

Skuespillerne mestrer disse parallellnivåene til fulle. 
Eili Harboe gir rollen som datteren et ualminnelig følsomt nærvær, en følelse av umiddelbarhet, en nærmest gjennomskinnelig ekthet og ungdommelig undring. 
Hun virker utilgjort og ukunstlet. 
Dette er det selvfølgelig ikke enkelt å oppnå, det krever en særs bevisst balanseevne fra skuespilleren. 
Datteren er troverdig som individ, uten å tape sin kraft som symbol: 
Barnet bærer ikke bare den voksnes framtid med seg, men også den voksnes fortid, med håp, erfaringer, savn og sorger. 
Denne bevisstheten er gjennomgående i Knausgårds bok, og i Knausgårds hele forfatterskap. 
Den er også gjennomgående i forestillingen. 

Eriksen framstår innimellom som nølende. 
Undertegnede opplever dette som rollefigurens nøling, ikke skuespillerens. 
Hans leting etter ord får ordene, når han uttaler dem, til å framstå som om de ble fortalt for første gang i øyeblikket. 
Dermed framstår de også som oppriktige, og med det er det lettere å godta formuleringer som ellers kan oppleves som skjemmende klisjeer. 

Andersen-stil 

Anders T. Andersen har det siste halvannet året rendyrket sin særegne dramatiseringsstil gjennom flere prosjekter, der det virker som om han forsøker å gi svar på spørsmålene «hvor få effekter skal til, for å gjøre litteratur til liv?», «hvor gjenfortellende kan teatret være, og likevel framstå mer som teater enn som gjenfortelling?». 

«Havboka», «Historie om et ekteskap», «Kimen» og nå «Om våren» kan sees som en serie, med felles kjennetegn: 
Teksten framføres nøkternt, med myke overganger mellom de tekstdeler som blir gjenfortalt og de tekstdeler som blir gjenskapt gjennom spill. 
Disse oppsetningene har det nemlig også til felles at de veksler mellom et nåtidsplan og et fortidsplan, der også nåtidsplanet har preg av tilbakeblikk. 
Gjennom tilbakeblikket understrekes det hvor subjektive ståstedene er. 
En «slik opplevde jeg det som skjedde»-formidling. 
Scenografi (også signert Andersen) er minimalistisk, teknisk utstyr er synlig, og på bakveggen vises poetiske, symbolladede fotografier, ofte av natur eller av mennesker framstilt som natur (denne gang av Dag Alveng, Per Maning og Tom Sandberg, «Om våren» bruker også malerier av Geir Yttervik og videodesign av Andersen). 
Noe av det som på boksidene framgår i klartekst, gjøres til undertekst i teatret, ved at (deler av) forklaringen er erstattet av stemningsskapende musikk. 

Blant fotografiene denne gang er Tom Sandbergs velkjente barneportretter, blant dem det berømte bildet av babyen på stranden. 
Ømheten i disse bildene tilkjennegir en dyp kjærlighet som forestillingens og bokas farsfigur viser i all sin handling, skjønt han i sine ord tviler på seg selv og sin egen omsorgsevne. 
Ansvarsfølelsen og skyldfølelsen henger tett sammen. 
Ett fotografi oppleves feilplassert: 
En naken, sensuelt dandert og harmonisk hvilende kvinnerumpe (også den fotografert av Tom Sandberg?) blir brukt som bakgrunn for konas selvmordsforsøk, for mannens forsøk på å vise barna omsorg umiddelbart etter konas selvmordsforsøk, og for mannens samtale med mor til ett av barnas venninner. 

Klokt utvalg 

Skjønnhetsfeil til tross er «Om våren», slik undertegnede ser det, det av dramatiseringsprosjektene i Andersens serie som i størst grad har lyktes. 
Dels skyldes det skuespillernes evner til å gi litteraturen liv. 
Dels skyldes det tekstutvalget. 

Forfatterens hang til å besvangre hver minste lille hverdagsdetalj med symbolsk mening, til å pøse på med informasjon og selvanalyse, virker her, som i Ole Anders Tandbergs dramatisering av «Min kamp» (Riksteatret, Agder Teater og Oslo Nye Teater 2016, Stockholms Stadsteater året før) mindre overveldende og mindre utmattende fordi redigeringene er gjort med klokskap. 
Tekstmengdene er fortsatt store, men de er håndterlige. 
Her, som i Tandbergs «Min kamp»-dramatisering, kommer også tekstens (ofte subtile) humor tydelig fram. 
Tone og framføring gir varme til utsagn som også kunne blitt oppfattet som kyniske. 

Slik blir «Om våren» ikke bare en forestilling om omsorg, men også en forestilling som viser omsorg: 
Omsorg for opphavsmaterialet, for opphavspersonen og hans familie, for oppsetningen og for oppsetningens personer, og dessuten for publikum. 
Dette var det langt fra selvfølgelig at prosjektet skulle få til, og det har det fått til. 
