«Vikingane» er en av få komiserier som kan åpne med en voldtektsvits
Sesong to er enda bedre enn den første. 

«Vikingane» må være en av veldig få komiserier som kan åpne med en voldtektsvits, og komme unna med det. 
Vikingene fra Norheim har fått fans både i inn- og utland, mye takket være den drøye humoren. 
Nå strammes skruen enda litt mer til. 

Andre sesong sparker både innover og utover, og harselerer både med seg selv, med tv-seriemediet, og ikke minst med vår tro på det moderne samfunnets fortreffelighet. 
For dette er jo ikke egentlig en serie om vikingtida. 
Det er en situasjonskomedie om 2017-mennesket og dets små og store problemer, satt i en verden der du kan bli drept hvis du glemmer å invitere alle på fredagsmjøden. 

Conradi storspiller 

I første episode smiler gudene til Norheim-vikingene, som har vært på et vellykket tokt vestover, ledet av den barske høvdingen Arvid (Nils Jørgen Kaalstad). 
Han og Frøya (steintøffe Silje Torp) kan endelig leve ut sin kjærlighet, etter at de slitsomme ektefellene deres rømte i retning Roma forrige sesong. 
Men snart er slangen, eller skal vi si ormen, tilbake i paradis. 

Kåre Conradi fortsetter å storspille i rollen som veike, men maktsyke Orm, som drømmer så sårt om kjærlighet og respekt. 
Det er imponerende hvor mye han klarer å tilføre en så klassisk komediefigur. 
Denne sesongen får han enda mer spillerom. 
Det samme gjelder psykopaten Jarl Varg, norheimernes erkefiende, på evig jakt etter det forjettede kartet mot vest. 
Jon Øigarden spiller ham som en fnisende ond, hollywoodsk superskurk, og viser hvor lite som egentlig skiller skrekk- fra humormateriale. 

TV-serievikingtid 

Første sesong slet litt med å finne retningen i en haug med løsrevne sketsjer, hvorav ikke alle var like skarpe. 
Denne gangen er den mest lettbeinte underbuksehumoren tonet ned. 
Den blir til og med kommentert på metanivå, da Hildur (Marian Saastad Ottesen) kritiseres for en «nedrig tiss og bæsj-vits». 
Sexvitser er det nok av fortsatt, med innslag av slutshaming og beskyldninger om seksuell trakassering. 
Fortsatt uten å tråkke over. 
Men verdens mest oppbrukte Trump-vits føles ikke lenger så aktuell mot slutten av 2017. 
Det er grenser for lenge vi kan le av at noen skal gjøre et eller annet stort igjen. 

Da funker kontorhumoren bedre. 
Vi møter krigere med posttraumatisk stressyndrom, som inviterer til seminar for å «implementere nye verdier», i tråd med «en emosjonelt forankret målsetting for hele virksomheten». 
Og visste du at det er forskjell på «kommersielle treller» versus de som er «tilpasset smalere kjøpergrupper»? 
Språkhumoren spiller også på anglisismer av typen nordmenn bruker når vi har sett for mye på engelskspråklige tv-serier: 
«Jeg kommer for å betale min respekt.» 
«Heng inn der!» 
Små, absurde replikker som hinter om at disse folka ikke egentlig befinner seg i viktingtida, men i den parallelle verden vi kan kalle tv-serievikingtid. 
Der enhver scene rammes inn av storslått natur og dramatisk musikk, i sterk kontrast til de ikke fullt så storslagne karakterene. 
Der plutselige bestialske drap blir møtt med skuldertrekk. 

Gjennomført 

«Humor er subjektivt», sier Hildur etter å ha blitt kritisert. 
Selv ler jeg enda mer av «Vikingane» nå enn jeg gjorde sist. 
Referansene og virkemidlene er de samme, men historien er strammere og timingen enda bedre. 
Avslutningen danner en perfekt sirkelkomposisjon for sesongen, og en sentral replikk viser tilbake på første sesong. 
Slik blir sketsjene til en helhetlig fortelling. 
Og jeg håper, det til tross, at dette ikke er det siste vi får se av vikingene fra Norheim. 
