At han aldri har fått prisen han har vært nominert til fire ganger, nærmer seg en skandale
Endelig er Jón Kalman Stefánssons «Sommerlys – og så kommer natten» oversatt til norsk. 

Iblant får jeg spørsmål om hva som er den beste samtidslitterære boka jeg har lest. 
Det er selvsagt helt umulig å svare på, blant det vell av gode bøker som fins. 

Men jeg har én forfatter jeg alltid anbefaler, og det er islendingen Jón Kalman Stefánsson. 

Jeg husker første gang jeg leste ham. 
Det var i 2010, og boka «Himmelrike og helvete». 
Jeg ble helt satt ut da jeg leste den, overbevist om at her leste jeg verdenslitteratur av en av de store døde. 
Men så var det ikke sånn. 
Stefánsson er en ganske alminnelig mann på min egen alder. 
«Himmelrike og helvete» var hans internasjonale gjennombrudd, og første bok i trilogien som også rommer de vakre titlene «Englenes sorg» (2011) og «Menneskets hjerte» (2014). 

Billedrik ømhet 

Når jeg nå leser «Sommerlys – og så kommer natten», blir jeg like satt ut som den gang. 
Handlingen er lagt til en liten islandsk landsby på 1980-tallet. 
Byen rommer knappe 200 sjeler, og har visse særegenheter. 
Det finnes ingen kirke der, og heller ingen kirkegård. 
Det betyr at de døde blir begravet på tilfeldige steder, spredt omkring på kirkegårdene rundt. 
Boka selv har ingen hovedperson, ikke engang en forteller. 
Det vil si, fortelleren er et vi. 
Landsbyens vi, som med sorgtung humor og billedrik ømhet forteller om landsbyens mange selsomme skikkelser. 

En av dem er Stjernekikkeren. 
Han var direktør på trikotasjefabrikken, med en vidundervakker kone, et lykkelig familieliv, firehjulstrekker og stor enebolig. 
En natt begynte han å drømme på latin. 
Han reiste til Italia, lærte seg det døde språket, og kom hjem med originalutgaven til Galileo Galileis «Sendebud fra stjernene». 
Der har Galileo skrevet: 
«Jeg lot de jordiske observasjoner seile sin egen sjø og vendte meg mot himmelen». 
Stjernekikkeren tar ham på ordet, bytter ut familieliv og alt sitt jordiske gods med flere originalverker, deriblant Kepler og Kopernikus. 
Han kjøper en forfallen enebolig og vender blikket opp. 

Hjelpeløst begjær 

«Vi bare fortsetter å føye til historier, har vanskelig for å stoppe, men kanskje er det bare sånn at den som forteller om livet, har hang til å spinne en lang tråd – alt vi gjør, er på en eller annen måte en kamp mot døden», skriver Stefánsson et sted, og sier dermed noe om både tematikken og stilen i denne boka. 
Fortellingene er fortalt etter stafettpinneprinsippet, der den ene fortellingen avløser den andre. 
Stefánsson strør om seg med de vakreste bilder på helt overraskende steder. 
«Hvor stor er avstanden mellom livet og døden, eller er det noen avstand, og hva heter den i så fall? 
Måler vi den i kilometer eller tanker, og finnes det noen som kommer seg dit – dit og så tilbake igjen?» 

Som tittelen tilsier forteller boka om lys og mørke. 
Himmelrike og helvete. 
Som i trilogien skildrer han våre liv som en hårfin balanse mellom liv og død, og samtlige skjebner er skildret med så overdrevne gester at de beveger seg på grensen av det realistiske. 
De blir mer bilder på våre liv her på jorda; himmelstormende kjærlighet, hjelpeløst begjær og bunnløs sorg. 
Som i fortellingen om kjempen Hannes. 
Politimannen som var lykkelig gift med sin vevre, vakre kone, og fikk en enda vevrere sønn, nærmest en alv. 
Kona blir syk og dør. 
Hannes prøver etter beste evne å leve videre. 
En natt avslutter han det hele. 
Om kvelden sier han farvel til sin alvesønn med disse ordene; «god natt, sønn, for evig god natt, la aldri skyggene slå klørne i deg». 
Brevet han etterlater seg er så vakkert at jeg strigråter når jeg leser det. 
Noe jeg forøvrig også alltid gjør når jeg leser avslutningen på Knut Hamsuns «Victoria». 

Skremmende visjonær 

Det er ikke tilfeldig at jeg trekker frem Hamsun. 
Stefánsson er en uttalt Hamsun-fan, og i 2004 oversatte han «Sværmere» til islandsk. 
Han deler ikke kun Hamsuns sødmefylte språk, men også hans polemikk mot den moderne tid: 
Stjernekikkeren som forsøker å redde en døende skriftkultur. 
Datamaskinene som stenger ordene inne, som gjør tankene våre til luft og sletter ut våre spor, slik at ingen engang vil vite at vi har eksistert om hundre års tid. 
Med tanke på at boka er skrevet for tretten år siden, er Stefánsson skremmende visjonær: 
«Millioner, mange titalls millioner mennesker, tror at hvite, middelaldrende menn fra Amerika er et lykketreff for verdens nasjoner – konservative, trangsynte og aggressive menn som er blinde for universallivets spinkle tråder, livsfarlige når det gjelder jordens skjøre fremtid.» 

Tone Myklebost har oversatt boka, slik hun har gjort med samtlige av Stefánssons etter hvert mange norske titler. 
Min begeistring skyldes også hennes gjendiktning av Stefánssons unike litterære univers. 
Denne store islandske forfatteren som har vært nominert til Nordisk Råds litteraturpris fire ganger. 
Han har aldri har fått den. 
Det begynner å nærme seg en aldri så liten litterær skandale. 
