Stjernegalleri løfter «Thor Ragnarok»
Endelig en ordentlig morsom Marvel-film igjen. 

For meg er mengden av Marvel-filmer overveldende, det innrømmer jeg gjerne. 
Jeg elsker ikke Marvel-universet nok i utgangspunktet til at jeg er i stand til aktivt å glede meg til neste film. 
Noen ganger gruer jeg meg litt, til og med. 
Det er muligens en ikke helt stueren holdning å ha, men nå sa jeg det bare likevel. 

I romaner kan jeg glede meg over karakterer som ikke gjør annet enn å lese tegneserier. 
I virkeligheten er det vanskeligere. 
Filmene ligner dessuten hverandre til forveksling. 
Draktene forandrer seg fra film til film, og skurkene har ulike navn og egenskaper, samt prosjekter som bare helt sjelden ikke er dustete. 
Mønsteret i slåssingen består også av gjentagelser, selv om formen på våpnene varieres. 

Laget av smarte folk 

Det som for meg åpner dette universet, er de gangene det forekommer selvironisk innsikt fra skaperne. 
Guardians of the Galaxy hadde rikelig av det. 
De tidligere Thor-filmene har for lite. 
Thor – The Dark World, som jeg nylig tvang meg til å se om igjen, er frisk på sine steder, men kan på andre steder egne seg som skrekkeksempel på hvor hjelpeløs Marvel-dialog kan bli. 
Spesielt er den såkalte mørkalven Malekith svak, og supervåpenet «Eteren» er umulig å ta på alvor. 

Derfor er det godt å se Thor Ragnarok. 
Den er laget av smarte folk. 
Thor har fått en skikkelig motstander i form av en finslepen Cate Blanchett. 
Hun tar rollen som 
Hel på alvor og gjør mye ut av den. 

Hennes evne til å levere foraktfulle replikker fungerer like godt her som den gjør når hun spiller tunge Oscar-dramaer. 
Draget rundt munnen hennes løfter situasjoner på en måte som få gjør etter henne. 
Dessuten, kanskje først og fremst, er filmen morsom. 

Alkoholisert valkyrie på rømmen 

Regissør Taika Waititi leker seg med en oppsiktsvekkende skuespillerliste. 
Her er blant annet kort glimt av Matt Damon, samt en Jeff Goldblum i storform som mentalt forstyrret despot. 
Chris Helmsworth, Tom Hiddleston, Mark Ruffalo og Idris Elba gjør mer av det vi har sett fra før, men flere hakk mer elegant. 

Antagelig fordi manuset er mer subtilt, og fordi skuespillerne får lov til å gjøre mer ut av mindre. 
I tillegg er dialogen perfeksjonert. 
Og Tessa Thompson gjør en god figur som alkoholisert valkyrje på rømmen. 

Tar kaka 

Den som tar kaka, er likevel regissøren selv som Korg, steinmannen, eller hva han nå egentlig er. 
Korg har fått en mild stemme med newzealandsk aksent og syntaks, garantert bygget rundt Murray Hewitts fantastiske managerrolle i Flight of the Conchords. 

Alt han sier, løfter filmen fra sedvanlig Marvel-mas og inn i en populærkulturell referanseramme hvor filmskaperne forteller oss at de godt forstår at de ikke tankeløst kan pøse på med mer av det samme, men må være mer finurlige. 

De inngår en pakt med oss om at de skjønner at handling, plott, våpen, kamper, drakter ikke er noe verdt uten glimtet i øyet. 
Den pakten vil jeg gjerne være en del av. 
