Don Bryant:Soul rett fra kilden 

Da kona ble syk, måtte Don Bryant ta seg av sangene selv. 
74 år gammel gjør han comeback som soulsanger. 

Don Bryant: 
"Don't give up on love" (Fat Possum/Border) 

Fem år gammel begynte Don Bryant å synge i kirken i hjembyen Memphis. 
Han ble med i farens familiebaserte vokalgruppe, før han som skoleelev dannet en gospelkvartett og ble spilt på radio. 

Det førte til at han tok steget fra kirkemusikk til pop og begynte å opptre i The Four Kings. 
De sang med bandet til Willie Mitchell, samme mann som siden gjorde Al Green til en stjerne. 

Bandet til Mitchell ble oppløst, og han hyrte inn Bryant som vokalist. 
Mitchell jobbet for Hi Records, og Bryant fikk innpass der. 
Han var fortsatt tenåring da han skrev "I got to know", spilt inn i 1960 av The 5 Royales med Mitchell som produsent. 

I 1969 ga han ut debutalbumet "Precious soul", uten at det førte til noe gjennombrudd. 
Året etter ble han satt til å jobbe med Ann Peebles, og i 1973 skrev de hiten "I can't stand the rain" sammen. 
De ble gift i 1974, og 43 år senere er de fortsatt det. 

Da Hi Records stengte dørene i 1979, pleiet paret familielivet før Peebles vendte tilbake med albumet "Call me" ti år senere. 
Med Bryan ved sin side fortsatte hun å synge fram til hun ble rammet av slag i 2012. 

Deretter ble det opp til Bryant å sørge for en fortsettelse, og 74 år gammel vender han nå tilbake som albumartist. 

Sju av de ti sangene på platen er hans egne, men han åpner med "A nickel and a nail" av Deadric Malone og Vernon Morrison. 
Låten ble udødeliggjort av Overton Vertis Wright i 1971 med Willie Mitchell som produsent. 

Bryant våger likevel å gå løs på den, og han kommer helskinnet fra forsøket. 
Blåserriffet er til forveksling likt det som ble brukt i 1971, denne gang signert Marc Franklin og Art Edmaiston fra Gregg Allman Band. 

Studio er ellers befolket med Memphis-musikere som har vært ute en blues- og souldag før. 
Orgelspillende Charles Hodges fyller 70 i sommer, mens keyboardist Archie “Hubbie” Turner er et år eldre. 
75 år gamle Howard Grimes var tilknyttet Hi Records og spilte trommer på platene til Peebles og Al Green. 

Grimes er også mannen som klatre å overtale Bryant til å gå i studio igjen. 
Dette er soul på gamlemåten, framført av folk som briljerte på 70-tallet før diskoen fortrengte dem. 

I spissen for studiomusikerne finner vi ungfolen Scott Bomar på 42, leder av Bo-Keys og bassist for en rekke Stax-legender. 
Han deler her produsentjobben med Bruce Watson, som har vært en del av plateselskapet Fat Possum siden starten i 1992. 

Bryant har gjennom årene skrevet sanger for folk som Solomon Burke, Albert King og Etta James, og selvsagt for Ann Peebles. 
Når du nå hører ham synge selv, er det nesten utrolig at han har nøyd seg med å befinne seg i bakgrunnen i så mange år. 
På den annen side er dette tøffe vokalister å konkurrere mot, og soulhistorien er full av folk som hadde fortjent å bli bedre hørt. 

Uansett er 74 -åringen i full stand til å klare seg selv, ikke minst når han er på hjemmebane i gospelsoul-singlen "How do I get there". 
Ved siden av å skrive soulsanger, er det helst gospel han har holdt med de siste årene. 

Her blir det med denne ene gospellåten, resten er soul. 
Gamle "I got to know" dukker opp, sangen som startet hans karriere som låtskriver. 
Den lyder fortsatt som om den befinner seg i 1960. 

"This is jealousy" er en annen av sangene han skrev for andre, innspilt av både Ann Peebles og Otis Clay. 
"Can't hide the hurt" tilhører også fortiden, mens noen sanger er av ny dato. 

Don Bryant er en utmerket sanger, med ekstra godt tak på balladene. 
Det var på høy tid at vi fikk høre ham igjen. 

Beste spor: 
"It was jealousy", "First you cry", "Don't give up on love", "Can't hide the hurt". 
