Vondt, viktig og strålende om to muslimske gutters tenåringsliv
Kanskje høstens viktigste bok. 

I mange år har kritikere og forlag etterlyst mer litteratur fra «det nye Norge». 
De siste åra har det også kommet mange nye stemmer. 
Men likevel er Zeshan Shakars debutroman «Tante Ulrikkes vei» noe helt spesielt. 

Fortellerduett 

Historien fortelles av to likestilte jeg-personer: Mohammed, som vil kalles Mo, og Jamal. 
De bor i samme vei og deltar i en levekårsundersøkelse om unge i Groruddalen. 
Mo er skoleflink og svarer med lange, velskrevne e-mailer. 
Jamal spiller inn sine svar på minidisc, i et språk fylt av slang og oppstykket syntaks: 

«Du veit hvordan det er her på Stovner. 
Pakkiser, negere, degoser, chippere, , arabere, lankere, alt mulig. 
Liksom, vi alle er svartinger på en hvit land, skjønner du?» 

Vi begynner å følge de to guttene i 2001 og ender i 2006. 
Dermed får vi oppleve 9/11, krigen mot terror og karikaturstriden gjennom de to unge muslimenes øyne. 
Mens Mo fortviler over hvordan omverdenen ser ham, og aldri føler at han blir «norsk nok», reagerer Jamal med sinne. 
De to guttene har også helt ulik hjemmesituasjon. 
Mos foreldre støtter og pusher ham alt de kan, Jamals far har stukket av, mora er deprimert, og lillebroren tisser på seg stadig. 

Genuine karakterer 

Bokas vilje til å ta tak i så mange heftig diskuterte samfunnsspørsmål kunne fort gjort den til en uutholdelig øvelse i politisk korrekthet, men Shakar har heldigvis et mye større fortellertalent enn som så. 
Allerede fra første side dras vi inn i disse ungdommenes liv og skjebne. 
De er hele, troverdige karakterer, de virker aldri innkvoterte. 
Når unge Jamal forsøker å hjelpe familien, er det fortvilende lesning, og når Mo nervøst tropper opp på universitetet for første gang, svetter vi med ham: 

«Den blå gensern var blytung og hadde mørkeblå̊ flekker under armene. 
Jeg fant skygge under et tre og fyrte på en røyk. 
Magen som hadde vridd litt på seg allerede på T-banen, løsna helt.» 

Intens lesning 

Prosaen i «Tante Ulrikkes vei» er ikke veldig poetisk eller bilderik, men det hadde heller ikke passet til guttenes personligheter. 
Jamals utpregede slang kan være vanskelig i starten, men etter hvert gir det teksten en helt egen rytme. 
At Shakar, som debutant, også klarer å holde på intensiteten gjennom hele 430 sider, er imponerende. 

Sjelden har man fått et så ekte og rått, men også trist innblikk i en verden mange ikke kjenner, og kanskje til og med frykter. 
«Tante Ulrikkes vei» har derfor blitt en bok som åpner øynene og gjør leseren klokere, men samtidig er det også en utsøkt vakker og vemodig fortelling om det å bli voksen, uansett bakgrunn. 
