Bokanmeldelse:Stig Larsson: 
«Når du kjenner det begynner å ta slutt» 

«Det får begynne som det vil. 
Jeg skal ikke tenke så mye. 
Det trenger ikke være flott skrevet. 
Dette er noe annet. 
Dette er alvor. 

Slik starter Stig Larssons selvbiografiske roman. 
Vi snakker altså ikke om krimforfatteren. 
Vi snakker om poeten med samme navn, romanforfatteren, dramatikeren, teater- og filmregissøren, skuespilleren – og amfetaminvraket. 

Arrogant posør og sexatlet, og ydmykt sulten på anerkjennelse. 
Prisbelønt og utstøtt. 
Beundret, bejublet og foraktet. 
En legende i vårt naboland før han var førti år gammel. 
Nå er han niogfemti og gjør opp status over et liv i diktningens tjeneste mer fylt av motsetninger og dramatikk enn det nesten er mulig å forestille seg. 

Men ut skal det, «dette er alvor». 

Han kaster flink komposisjon og smarte setninger på båten. 
Kronologien krasjer etter innfallsmetoden. 
Denne romanen, eller kanskje jeg skulle si, tekstsamlingen, er blitt til igjennom et par tiår. 
Den rommer kjærlighet og hat, tilbedelse og avsky, vennskap og svik (blant vennene finnes kjente forbrytere), selvopptatthet og selvforakt, opplegg til et par dusin «vanlige romaner», i en nærmest karnevalsk blanding. 

Tre temaer blir likevel bærende gjennom brottsjøene av kaotiske følelser: den livslange besattheten av språk og diktning. 
Kjærlighetshistorien: sorgen over bruddet med hustruen Natalie. 
Og selve utgangspunktet for verket, årene med en rusavhengighet som ødela både kjærlighetsliv og vennskapsrelasjoner og til slutt nesten tok livet av ham. 
Og den lange kampen tilbake til nykterhet. 

Skulle jeg prøve å summere opp mine inntrykk av dette vulkanutbruddet av en bok (mye sot og aske, men du verden så mange glitrende diamanter innimellom!), blir jeg stående ved Larssons innbitte vilje til å være oppriktig. 
Her skal alt stilles ut i helfigur, og rives ned, ikke minst det oppblåste egoet. 

Stolt forteller han hvordan han ferdes på gallamiddager med medlemmer av Svenska Akademien, mens han i bakrus på neste side kvier seg for å gå i butikken fordi han er redd han skal lukte piss. 

Mer enn én gang omtaler Larsson seg selv som et geni. 

Etter endt lesning er jeg tilbøyelig til å godta betegnelsen i den betydningen at et «geni» er et menneske med kraft nok til å skape et univers omkring selg selv og sin spesielle begavelse. 
En virkelighet hvor bare geniets egne lover og regler gjelder. 
Et fengsel hvor «fangen» soner en livstidsdom i batalje med sine demoner. 

Konklusjonen kan sikkert diskuteres. 
Men dersom det ennå finnes noen der ute som mener at svensker er noen prektig-arrogante, politisk korrekte teitinger, bør de unne seg en dose Larsson. 
Men pass opp, det kan være vanedannende! 
