Mormor og den store skuffelsen
Flat og sjelløs musikalversjon av Anne-Cath. 
Vestlys fortelling. 

Man skal omgås nasjonalklenodier med omhu. 
Folkene bak "Mormor og de åtte ungene" tar derfor sine forbehold, og kaller filmen "inspirert av" Anne-Cath. 
Vestlys fortelling. 

Ved å vri historien om mormor og de åtte ungene inn i en ramme av dine, mine og våre barn, får den en viss moderne relevans. 
Oppgradert fra 50-tall til 70-tall, beholdes likevel det gammeldagse preget som må til for å servere dagens barn en såpass anakronistisk mormor. 

Spilt av Marit Opsahl Grefberg, gis hun en litt forvirret, smått forhutlet sjarm, og en viss portrettlikhet med Anne-Cath. 
Vestly, som selv spilte mormor i 1977-versjonen. 

Keitet, men sjarmerende pågangsmot preger også ungenes spill. 
Mona (Petronella Nygaard) er hovedfigur. 
Morten Minstemann ligger mesteparten av filmen i magen til mamma (Ingrid Bolsø Berdal). 

Umotivert sang og dans på de besynderligste tidspunkt ligger i musikalens sjel, og utgjør dens sjarm, når det fungerer. 
Her fungerer det ikke. 
Steinjo, Eyvind Andreas Skeie og Kate Havneviks musikk er søt og pregløs og uten en eneste låt som fenger og fester seg. 

Koreografien er uoriginal, til dels klønete og flat. 
Flere danseopptrinn filmes dessuten så tett på at det hele blir en eneste røre av armer og bein, påklistrede smil og tilgjort livsglede. 

Dermed blir det som nok var ment som filmens energitilskudd i stedet et sluk, der fortellingens sjel og varme renner ut sammen med budskapet om samhold, hjerterom og husrom. 

Verken Mona eller de andre ungene kommer frem som hele personer eller personligheter. 
Også de forsvinner i et sant kaos av dyner, puter, senger, rydding og danseopptrinn, mens far/Are (Thomas Bye) virrer rundt som en forvirret veggelus. 

Filmen finner aldri balansen mellom parodisk overspill og nødvendig ettertanke. 
Den blir platt og kunstig i forsøket på å forene Vestlys litt trauste koselighet med musikalens lette, eventyraktige uttrykk, og virker på en pussig måte både amatørmessig og glatt. 

Kaoset i de ofte overfylte sang— og dansesekvensene står i skrikende kontrast til tomheten som ellers råder i Oslos gater, der man ikke har tatt seg råd til å plassere ut en eneste statisk mellom de tidsriktige bilene som skjønnsomt er plassert ut her og der. 

Ikke bare ser det kunstig ut, det blir også stående som et stusslig bilde på selve filmen. 
