Uforløst kråkeslott-mysterium
«Winchester: 
House of Ghosts» mangler det meste som trengs for å lage en god skrekkfilm. 

Winchester 

Sjanger: 
Skrekkfilm 

Skuespillere: 
Helen Mirren, Jason Clarke, Sarah Snook, Angus Sampson 

Regi: 
Michael Spierig, Peter Spierig 

USA, 2017 

Lengde: 1 t. 39 min. 

Aldersgrense: 
15 år 

Det mest skremmende med brødrene Michael og Peter Spierigs skrekkfilm om det skrullete kråkeslottet Winchester Mystery House er hvordan de nærmest systematisk skusler bort alle muligheter til å lage en interessant film. 
At de har fått Oscar-vinner Helen Mirren til å spille hovedrollen, er kanskje det mest imponerende ved det hele. 

Bakteppet er fascinerende nok, og filmen baserer seg til en viss grad på virkelige hendelser, hvor en styrtrik enke bygde og ombygde et på alle måter ellevilt kjempehus, et prosjekt som vedvarte i årevis. 
Hva som er sant og ikke sant i den historiske konteksten, er ikke godt å si, så her får vi forholde oss til det regissør-brødrene Spierigs forteller oss. 

Filmens hovedperson er psykiateren Eric Price (Jason Clarke), en sørgende enkemann som har henfalt til alkohol og opium etter at kona tok sitt eget liv. 
Han blir hyret inn av styret i et stort våpenfirma for å bevise at firmaets største eier, den godt voksne enken Sarah Winchester (Mirren), ikke er mentalt tilregnelig, slik at firmaet får mulighet til å kvitte seg med henne. 
Fru Winchester er overbevist om at hun selv og huset hun bor i hjemsøkes av mennesker som er drept av rifler firmaet hennes har produsert, og nå forsøker hun på sitt mildt sagt eksentriske vis å gjøre opp for seg ved å stadig bygge nye rom til disse spøkelsene. 

Her kunne regissørene åpnet for mange interessante problemstillinger om ansvar og skyld, men har i stedet gått for den mer klassiske skrekkfilmen. 
Det kunne også vært vellykket, men dessverre benytter regissørene så mange av de mest velbrukte triksene i boka at det blir mer parodisk enn skummelt. 
Her har vi alt fra hoppe-skremming, besatte barn, uskyldig barnesang kombinert med nervepirrende klaustrofobiske scener til en hovedperson som har med seg sine helt egne demoner til spøkelseshuset. 
Denne anmelderen mistet håpet da en krokete finger kom ut av et hull i veggen ganske tidlig i filmen. 
Hitchcocks ord om at det er forventningen om smellet, ikke smellet i seg selv som er mest skremmende, har åpenbart gått disse regissørene hus forbi. 
