Minner om jukeboksen i et rockemuseum
Hvor er den sleske, harry og farlige Raphael Saadiq? 

ALBUM: 
Etter mange år som R&B-kulthelt;, låtskriver og bakmann, traff Oakland-musikeren Raphael Saadiq Skavlan-bredt med den retrospektive soulkavalkaden «The Way I See It» fra 2008. 

Her kombinerte Saadiq det beste fra 1960- og 70-tallets soulmusikk, og avleverte det med overblikk og boblende spilleglede. 
En plate såpass potent og gjennomført at et gammelt uttrykk ofte føltes nytt. 

Tilbake til urrocken 
At Saadiq med oppfølgeren «Stone Rollin?» tar oss med helt tilbake til femtitallet og rockemusikkens tidlige år, er egentlig ingen overraskelse. 

Ser man på hans øvrige solokatalog, har han for hvert nye album beveget seg noen steg bakover i musikkhistorien og dykket stadig dypere ned i den store inspirasjonskilden. 

Vi får dermed hint av blues og Chuck Berry, men finner også tydelig inspirasjon fra sekstitallsversjonen av helter som Sly & the Family Stone og Bobby Womack. 

God smak og ypperlig musikkfaglig kunnskap mangler det altså ikke på, og «Stone Rollin?» er da også plettfritt utført, mykt, trivelig og inkluderende, og på så mange måter veldig riktig. 

Men nettopp dette gjør det også umulig for meg å virkelig elske dette albumet — det låter for trygt, for romantisk, for svigermors drøm-aktig. 

Jukeboksfølelsen 
Jeg savner den harry, sleskete og småfarlige Saadiq, ham vi kjenner fra tidligere prosjekter og soloalbum, men også fra de sydende konsertene han er kjent for å holde. 

På «Stone Rollin?» virker det dessverre som om den korrekte, sennepsgule retrodressen er for stram i snittet til at de mørkere sidene får sive ut. 

Et par glimrende øyeblikk må likevel trekkes frem, som gospelklimakset på «Go To Hell», desperate «Over You» og nervebunten «Good Man», som kombinerer klassisk hustlersoul med moderne R&B.; 

Da er det verre med de ganske oppskriftsmessige rock'n'roll-sporene «Heart Attack» og «Radio». 

Og når Saadiq på tittelsporet bjeffer pastisjlinjer som «I'm your loverman, and 
I won't let go, I wanna stay with you» minner det mer om å stå foran jukeboksen i et rockemuseums femtitallsfløy enn å høre av en av vår tids beste låtskrivere, dessverre. 
