Gripende tolkning av "Måken"
Hvorfor blir man så grepet av et over 100 år gammelt stykke fra en provins i det førrevolusjonære Russland? 
Fordi Anton Tsjekhov skildret mennesker som kjemper med å finne mening i sine små liv. 
Det formidler Den Nationale Scene strålende i sin festspillforestilling, "Måken". 

Selv sa forfatteren at det i hans første stykke fra 1895 var "en masse snakk om litteratur, lite handling og 100 kilo kjærlighet." 
Så sant, så sant, for her møter vi en flokk mennesker på et fattigslig, erkerussisk gods som er fylt av drømmer og lengsler de ikke klarer å oppfylle. 

Fåfengt kjærlighet 

Her er læreren som er forelsket i godsforvalterens datter, men hun elsker godseierinnens sønn. 
Denne elsker en annen kvinne som snart faller for en ny beundrer, og så videre... 
Dette er bare noen av de emosjonelle tiltrekningstråder som Tsjekhov fletter nådeløst mellom seks av stykkets personer. 

Brutal er også motsetningen mellom godseierfruen Irina og hennes voksne sønn, Konstantin, hvis drøm om å bli dikter hun overhodet ikke forstår. 
Moren er bare opptatt av egen skuespillerkarriere og av sin yngre elsker, en høyst konvensjonell forfatter. 

Tragisk og komisk 

Kunsten å regissere Tsjekhovs skuespill ligger i balansere det tragiske og det tragikomiske i det som forfatteren selv kalte for sine komedier. 
Da Rogaland Teater satt opp "Onkel Vanja" i 2009, sa regissør Victoria H. 
Meirik at "Tsjekhov omfavner menneskene samtidig som han gir dem en skyllebøtte." 
Selv skapte hun i den oppsetningen så mye lekent teater at noe av alvoret forsvant. 

Noe slikt lar seg vanskelig gjøre med "Måken", for her er det tragiske utfallet så overveldende. 
Regissør Anne— Karen Hytten ivaretar godt den triste tonen som preger skjebnene i stigende grad. 
Samtidig framhever hun tidlig de bittersøte sarkasmer som gjør at vi må le av den gjerrige moren og hennes elsker. 
De to er så selvnyterske og kyniske at de skader unge medmennesker på rystende vis. 

Mange fine rolleprestasjoner 

Skuespillerensemblet fra Den Nationale Scene gjør stort sett en god jobb. 
Ragnhild Gudbrandsen svinger seg suverent som den uforstående moren Irina, Karl Bomann- Larsen levendegjør fint hennes aldrende bror, og Audun Sandem former den dypt krenkede sønnen Konstantin med stor fortvilelse. 
Bjørn Willberg Andersen gestalter den selvopptatte forfatteren slik at han blir ganske uspiselig. 
Siren Jørgensen griper en med sin bitre, alltid svartkledde Masja som til slutt gir etter og gifter seg med læreren hun ikke elsker. 
Og han, stakkars lærer i Pål Rønnings skikkelse, synes man bare synd på. 

Til slutt har vi Nina som blir Måken, det vil si lider samme skjebne som den ihjelskutte måken fra sjøen ved godset. 
Egentlig burde hun vært spilt av en pur ung kvinne, men Reny Marie Gaassand Folgerø skaper etter hvert en troverdig person som forskrekker med sin ulykkelige skjebne. 

Rogaland Teater gjestespilte i 1982 på Festspillene med nettopp "Måken". 
Det er ingenting i veien for å hente stykket fram igjen i Stavanger for å vise Tsjekhovs banebrytende gjennombrudd som dramatiker. 
Men mens man venter på det, er det bare å dra til Bergen og se oppsetningen der. 
