«Call me by your name:»Overbevisende om uvanlig kjærlighet 

Denne Oscar-favoritten er så sensuell at det iblant renner over. 
Men Timothée Chalamet i hovedrollen er et funn. 

Jeg har sett nok romanser på film med kultiverte mennesker i praktfulle italienske villaer som bakteppe, til å innta en skeptisk holdning til Luca Guadagninos nye film. 
Ikke bare er rollefigurene vakre, de er så åpne, tolerante og gode at det nesten ikke finnes friksjon. 
Hvor skal konflikten ligge? 
Mine bange anelser var ubegrunnede. 

Guadagnino har kanskje forkjærlighet for velstående, vakre mennesker, men anvender dem kun som en inngang til å utforske større og mer allmenngyldige temaer. 
Denne gangen har han basert romansen på en fortelling av André Aciman og forflyttet handlingen til sine egne hjemtrakter Crema i Nord-Italia. 
Året er 1983, og 17-åringen Elio (Timothée Chalamet) ser for seg en døsig sommer sammen med foreldrene og en venninne han ennå ikke har bestemt seg for om er hans kjæreste. 

Hver sommer inviterer faren, som er professor i gresk-romersk kultur, en av studentene hjem til seg for å jobbe med utgravinger i nærheten. 
Men denne gangen er det noe ved gjesten som Elio ikke finner ut av, og som gjør ham nysgjerrig. 

Oliver (Armie Hammer) er en høflig og kjekk 26-åring fra Amerika som først ikke ser ut til å bry seg om Elios interesse. 
Gradvis gir han etter for tilnærmelsene, og en klassisk oppveksthistorie om «den første forelskelsen» får utspille seg. 

Strålende samspill 

Vi følger historien gjennom Elios perspektiv. 
Hans rastløshet og vekslende humør styrer kamerabevegelsene gjennom daglige utflukter og varme sommerkvelder, og det blir vanskelig å skille hans temperament fra de frodige omgivelsene. 

Guadagnino og filmfotograf Sayombhu 
Mukdeeprom innhyller villaen og hagen i et mykt lys, der selv den minste gjenstand eller frukt familien omgir seg med virker innbydende. 
Det kunne fort blitt for mye av det gode, om ikke Chalamet og Hammer i de sentrale rollene var så overbevisende. 
Som om ikke naturen i seg selv tilfører historien en sterk nok sensuell innramming, så har Guadagnino og manusforfatter James Ivory (du vet, han med A Room with i view) utstyrt Elios pappa med en forkjærlighet for «utfordrende» gresk-romerske statuer. 
Men den erotiske spenningen statuene er ment å bidra med, er egentlig overflødig, for så godt er nemlig samspillet mellom Chalamet og Hammer. 

Varsom og troverdig 

Det har medført visse utfordringer i disse #Metoo-tider å skildre et forhold mellom en gutt på 17 og en mann på 24. 
Men Guadagninos fremstilling, godt hjulpet av de to skuespillerne, er så varsom og troverdig at de fleste ikke vil oppfatte den som grenseoverskridende. 

Vi opplever ofte at sexscener mellom menn på film er harde og ufølsomme, at de kun handler om sex. 
Her er de romantiske og derfor også enklere å leve seg inn i. 
Det hadde selvsagt blitt en helt annen historie om en av dem var kvinne, dette er tross alt en tidsepoke da mange homofile menn holdt seg i skapet. 
Men Chalamet og Hammer løfter dem frem som enkeltindivider. 

Derfor tror jeg heller ikke filmen vil bli oppfattet som noen typisk «coming of age» homsefilm, slik vi har sett så mange av. 
Michael Stuhlbarg har fått mye skryt for sin rolle som Elios åpne og liberale pappa, og det fortjener han. 
Men hans store klimaks, da han trøster sønnen med å fortelle ham at det han har hatt sammen med Oliver er noe han misunner sønnen, er for godt til å være sant. 
Det er en vakker og nobelt tenkt tale som gjør seg best på papiret. 
