Ole nesten Askeladd
Helge Røed har skrevet et fyrverkeri av en biografi som slår de fleste spenningsromaner. 

Jeg skulle gjerne ha kjent Ole Colbjørnsen — den begavede Risørgutten som ble et av de største navnene i norsk arbeiderbevegelses historie, som før det var kommunist og med på arbeidet med de første femårsplanene i Russland, som i 1940 fikk ansvaret for å redde den norske gullbeholdningen over til England, og som deltok sammen med Keynes i Bretton-Woods-forhandlingene etter krigen. 
Jeg kunne kanskje ha truffet ham. 
Han døde først i 1973 og han var ofte på besøk hos familien i Risør, så jeg må ha hatt 27 år med muligheter. 

Det er imidlertid først nå at jeg har fått, og grepet, sjansen. 

Helge Røed har skrevet et fyrverkeri av en biografi. 
Den slår de fleste spenningsromaner i en fortelling som handler om sult og sykdom og suksess, om Einstein, Lenin, Stalin og Keynes, og om Det norske Arbeiderpartis ferd fra revolusjonslyst til sosialdemokratisk reformiver og videre til statsbærende ærverdighet. 
Bare det gjør den verd å lese. 

Boken er allikevel først og fremst et nært, menneskelig portrett av personen Ole Colbjørnsen. 
Da jeg var ferdig, satt jeg med følelsen av endelig å ha blitt kjent med ham. 

Eller hadde jeg det? 

Det er to spørsmål en sitter igjen med. 

Det ene stiller Helge Røed selv: 
Hvorfor ble Colbjørnsen aldri med i regjering? 
Han hadde vært en av arkitektene bak Arbeiderpartiets valgseier i 1933, men ble ikke med i Nygaardsvold-regjeringen. 
Han virket selvskrevet til finans- eller planleggingsminister etter krigen, men heller ikke Gerhardsen tok ham inn. 

Helge Røeds forklaring er at Nygaardsvold ikke hadde sans for ham og at statsrådsposten i 1945 glapp på grunn av et sett av uheldige omstendigheter, blant annet at Colbjørnsen var i USA da regjeringskabalen ble lagt i Oslo. 
Det er mulig at han har rett. 

Det andre spørsmålet er vanskeligere: 
Hvorfor ble den unge, lovende Colbjørnsen aldri ferdig med sine studier i fysikk? 
Helge Røeds forklaring er at han var så fattig og syk at han rett og slett måtte gi opp. 
Fattigdom og sykdom til tross, klarte han imidlertid å engasjere seg i maktkampen på venstresiden i norsk politikk. 

Det finnes en alternativ forklaring. 
Den Ole jeg er blitt kjent med gjennom boken er en gutt — jeg velger ordet bevisst — med et uvanlig godt hode og stor evne til å la seg begeistre av nye, gjerne alternative, måter å tenke på. 
Han lot seg begeistre av Einstein og relativitetsteorien. 
Han lot seg begeistre første gang han hørte et foredrag om sosialismen. 
Han lot seg begeistre av Bukharin og Lenin etter den russiske revolusjon. 
Han lot seg begeistre av Keynes da han var i London først på 1930-tallet. 
Hver ny begeistring fikk ham til å endre kurs — kanskje til det beste for Norge, men muligens ikke for ham selv. 

Legger en til at han var vennlig og gjestfri, men av natur ikke spesielt sosial, er det ikke usannsynlig at han rett og slett ble oppfattet som for uforutsigbar for de ansvarstunge mennene rundt Nygaardsvold og Gerhardsen. 

Har jeg rett, liker jeg Ole Colbjørnsen enda bedre. 
