Dette er narko­atlaset for Oslo
«Junkisen har livnært seg på nasking, pushing, horing og sosialstønad. 
Mange har dødd av overdose, av AIDS, av hepatitt og annet fra skitne sprøyter». 

De åpne russcenene i Oslo har vært på stadig flyttefot, helt siden hippier begynte å samle seg i Slottsparken og på Cecilhjørnet mot slutten av 60-tallet. 
Utallige tiltak har vært prøvd for å bli kvitt vederstyggeligheten. 
Politikere og politi har slitt forgjeves i over femti år, men rusbrukerne er av en eller annen grunn sterkere enn ordensmakten. 
De vinner igjen og igjen. 

En «åpen russcene» er et offentlig sted der det handles og brukes narkotika. 
Slike steder har oppstått i de fleste storbyer i vesten – i Milano, Amsterdam, Zürich osv. 
Også i land med enda mer intolerant narkotikasyn, har slike miljøer etablert seg, om enn i mindre åpen form. 
Narkomane vet hvor de skal gå i Phnom Penh og Djakarta. 

På scenen finner man folk i ulike stadier av oppløsning. 
Forfallet er en følge av harde liv med sterke stoffer – dønk, jønk, sprit og piller. 
Magre ansikter, ofte uten tenner, knær med knekk når skuddet er satt, rufsete klesdrakt og sløvt eller jaget blikk. 
Mens de gleder seg til påfyll av rett kjemi, speider de etter pushere, politi, gamle venner, folk å tappe for verdier og uteseksjonen. 

I Oslo har tusener av disse passert gjennom tiden, fra 60-tallet fram til i dag. 
Junkisen har livnært seg på nasking, pushing, horing og sosialstønad. 
Mange har dødd av overdose, av AIDS, av hepatitt og annet fra skitne sprøyter. 
I all hovedsak anonyme mennesker, med få berømte unntak som Ninni Stoltenberg og Jokke Nielsen. 

Talløse prosjekter gjennom åra har prøvd å få «bukt» med problemet. 
Politikere har tordnet ut nullvisjoner og nulltoleranse. 
Ordensmakten har straffet og herjet med brukerne. 
Besteborgere og næringsdrivere har engstet seg og klaget. 

Det ene byområdet etter det andre er blitt rensket for junkies, men rusmiljøet har hatt en overlevelsesevne som langt overgår enkeltbrukernes livsløp. 
Kort tid etter at ordensmakten har skapt «uro» i miljøet og jaget rukkelet bort, oppstår det konglomerater av nye og gamle narkomane like i nærheten. 
Det etablerte kjemper med hard hand mot en myk materie, et elastisk gummilegeme som gjenfinner sin form så snart trykket letter. 
Rusfolket samles på nytt for å videreføre sitt destruktive prosjekt: 
Å utsette kroppen for øyeblikkelig nytelse og langsiktig skade, så lenge skuta kan gå. 

Store pengestrømmer havner i lommene på organiserte kriminelle. 
Bakmennene kommer fra Norge, Baltikum, Sør-Amerika, Nigeria, Kurdistan, Burma osv. 
Narkotika, våpen, horer – alt slikt som forbrukes i samfunnets mørke, skyggefulle soner, gir god profitt. 
Mens vestlige land bruker milliarder på avanserte bombefly og droner, kan inntektene fra en liten opiumsåker finansiere uovervinnelige motstandsgrupper i ulendt terreng. 
Også det er et kretsløp. 

Billedkunstner Lars Sandås står bak en tankevekkende bok som sporer fysiske manifestasjoner av aktive narkomane i Oslo sentrum, fra 60-tallet til 10-tallet. 
Boka er et sammensatt kunstverk av kart, tresnitt og tekst. 
Vekslingen mellom en nøktern, upersonlig og repeterende beretning i teksten, kontrasteres av sterke tresnitt av mennesker og miljøer i hard svart-hvitt. 
Enkelte ansikter er uttrykksfulle, andre bare vage trekk, mørklagte av lyssky livsstil og dopets svartsyn på tilværelsen. 
Ansikter uten navn, svakt gjenkjennelige bakgrunner og stadige sprøyter. 
På første side i hvert kapittel har Sandås symmetrisk dandert brukerutstyr og symboler. 
Det er både naivistisk og gjennomtenkt. 

Kartene er lett anakronistiske i det grunnleggende mønsteret (Middelalderparken med vannspeilet er med, men ikke Operaen) der Sandås har fargelagt områdene for de åpne miljøene. 
Røde felt er junkies, gule felt er hasjrøykere. 
På kart etter kart beveger fargefeltene seg opp og ned Karl Johans gate, fra Nisseberget via Egertorget og ned til Østbanen, med Plata, Skippergata, Kirkeristen og små lommer i strøket. 
Langs Akerselva fra Vaterland og oppover til Kuba har det vært mye salg og bruk, mest hasj, kanskje. 
Dagens hotspots er i Brugata, Storgata, Hausmanns gate og stadig i Skippergata. 
Boka inneholder også kart over smuglerruter fra øst, sør og vest – fargede piler inn mot Oslo. 

Det mest forbløffende med boka er at den er fri for «skjebner». 
Det finnes ingen «Ida 32» eller «Torgeir 40», «Ahmed 16». 
Individene dette dreier seg om er redusert ut av teksten og finnes bare som tall, som gjenstander for borgerlighetens indignasjon, som utskiftbare kropper på vei fra et ingensteds til brutal tilintetgjørelse. 
I denne boka er junkisen et byplanproblem, ikke et sett av personlige historier. 

Dette skaper en overraskende effekt, fordi en slik original synsvinkling utfordrer oss til å tenke gjennom mekanismene som skiller ut individer fra flokken av anonymt kveg. 
Massen av slitne kropper drives gjennom byen av storsamfunnets fåfengte håp om at dette folket skal ta seg sammen og rydde opp i livet sitt og dermed også i bymiljøet. 

Ytterligere styrket blir denne effekten av at Sandås ikke er rasende, ikke konfronterende, ikke slåss mot politi og politikere. 
Han er nøktern i framstillingen, fakta legges på fakta. 
Det er ikke rett eller galt at det er som det er for junkisen i Oslo, men det er. 
Deres tilstedeværelse i bybildet er ikke til å komme fra, enda så gjerne byråder og rettskafne moralister måtte ønske seg det. 

En viss ironi legger Sandås naturligvis i bruken av sitater fra myndighetspersoner. 
Forfatteren siterer en Oslo-politimester, Anstein Gjengedal, som i 2010 erklærer: 
«De skal vekk. 
Vi ønsker å fjerne disse miljøene». 
Da har det kommet tilsvarende uttalelser fra tilsvarende folk i mer enn 40 år. 

Et argument i bekjempelsen av de åpne russcenene, er at de tiltrekker seg uskyldig ungdom utenbysfra. 
Disse skal visst la seg begeistre over hva de ser og kickene de opplever. 
Dermed blir de rekruttert til et liv som narkoslaver. 
Det er liksom bare tilfeldigheter og uheldige omstendigheter som gjør at enkeltmennesket går til helvete. 
Men sånn må det vel være når politikken i byen styres av mennesker med kullsviertro på at enhver er sin lykkes smed. 

Da legendariske Plata ble ryddet for uønskede eksistenser, uttalte daværende byråd for velferd og helsetjenester, Margaret Eckbo fra Frp (den umiddelbare forgjengeren til Sylvi Listhaug i vervet): 
«Det er klart det ikke er så morsomt for eksempel for en ung gutt fra Jessheim å sette seg på toget til Oslo etter skoletid nå som Plata ikke lenger er der som et ‘spennende trekkplaster’.» 

Nei, la oss fjerne alle spennende trekkplastre, så får vi bukt med både heroin og flyktninger, skattesnusk og fartsbøller, korrupsjon og prostitusjon. 
At vi ikke har tenkt på dette før! 
Kampen skal selvfølgelig fortsatt stå mellom sunn fornuft og lumske trekkplastre. 
Hvor kommer forresten ordet «trekkplaster» fra? 
