Den beste flyktning­romanen skrevet i Norge
Romanen handler om deres flukt gjennom Europa til mitt nabolag. 
Den griper rett inn i min hverdag. 

I høst begynte minstemann på Tonsenhagen skole i Groruddalen. 
Der har han fått flere venner med innvandrerbakgrunn. 
En av dem fortalte meg begeistret at han kastet ball med poden. 
Under samtalen dukket også moren opp. 
Hun har et åpent og blidt ansikt innrammet av en vakker hijab. 

Vi snakket litt om barna, men jeg hadde lyst til å spørre hvor hun kom fra. 

Sånn har jeg det på jobben også. 
Kvinnene som vasker der er utenlandske – polske, russiske og afrikanske. 
En av dem kjenner jeg fra siste runde med barnehage. 
Datteren hennes var venninne med min sønn. 
Når vi møtes snakker vi om hvordan det går med barna, men også henne har jeg lyst til å spørre hvorfor hun bor i nabolaget. 

Når jeg tenker meg om har det Norge jeg har vokst opp i alltid vært flerkulturelt. 

Jeg husker da jeg jobbet i oppvasken på Fornebu mens jeg gikk på gymnaset. 
Der ble jeg kjent med en eldre mann fra tidligere Jugoslavia. 
I ettertid har jeg tenkt at han kanskje kom til landet som krigsfange. 
Jeg ble også kjent med en filosof fra Filipinene, som ryddet av bordene ute i restauranten. 
En av hans norske kolleger var forresten gift med ei dame fra Thailand. 
Det jobbet også ei søt jente fra Italia der, som jeg gikk på byen med en kveld etter endt arbeidstid. 

Norsk virkelighet 

Tenk deg hvilket rikt bilde av Norge deres historier ville gitt! 
Med en krigsfange fra Balkan, arbeidsinnvandrere, asylsøkere, flyktninger og kanskje migranter fra Europa, Asia, Afrika – hvorav noen altså er mødre til min seksårings venner og venninner. 

Jeg tror det er fordi Lars Petter Sveens to siste romaner åpner slike perspektiver at jeg har satt så stor pris på dem. 
I fjorårets «Fem stjerner» og i årets «Fem skuggar» forteller han historiene til fem ungdommer fra Somalia. 
Den første boka skildrer deres flukt fra Al-Shabaads herjeringer til båten som skal ta dem over Middelhavet forliser. 
I åpningen av «Fem skuggar» er noen av dem ankommet et asylmottak i Norge. 

Romanen handler om deres flukt gjennom Europa til mitt nabolag. 
Den griper rett inn i min hverdag. 
En av hovedpersonene, Aisha, kunne ha vært moren til en av skolekameratene til min sønn. 

«Fem skuggar» åpner med en telefon fra Politiets utlendingsenhet på Tøyen til Aishas verge. 
«Dei lurte på om eg var Ingebjørg Jacobsen, og om eg kunne komme ned til eit registreringsintervju neste Morgon, klokka 08.00.» 
Derfra tar Sveen oss med til en mottaksleir i Lampedusa. 
Der møter vi igjen fire av de fem hovedpersonene fra første bok: Aisha, Saisd, Isir og Khadar. 
Den femte, Aaliyah, druknet utenfor kysten av Tripoli, og hennes død har satt dype spor i dem alle. 
Men særlig Aisha sliter med vonde drømmer, traumer, og vrangforestillinger om at venninnen fortsatt er i live. 

Gjennom Europa 

Mens ungdommene tidligere holdt sammen i tykt og tynt, er fellesskapet i ferd med å rakne i flyktningleiren. 
Der er kjønnsrollemønstrene annerledes. 
Hierarkiet mellom vaktene, medhjelpere, gjengledere strengt. 
De to guttene, Said og Khadar, flokker seg om lederen blant somalierne, mens jentene, Isir og Aisha, er satt på sidelinjen. 

Den resolutte Isir finner en dramatisk løsning, og de fire fortsetter reisen til Foggia og tomatinnhøsting. 
Der møter de en ringrev blant flyktningene som anbefaler dem å reise til Norge eller Sverige: 
«Fredelege land, rike land. 
Om du berre kjem fram. 
Får du lov til å bli, får du pengar for å arbeide og pengar for ikkje å arbeide», kan han fortelle. 

I sin anmeldelse av «Fem stjerner» pekte Bjørn Gabrielsen i Dagens Næringsliv på at boka var et eksempel på en internasjonal trend med flyktningromaner. 
I år har trenden for alvor slått inn i norsk litteratur. 

En klasse for seg 

Jeg har tidligere anmeldt Ole Asbjørn Ness’ «Aftenlandet» og Nils Gullak Horveis «Rive Rom på én dag». 

Sveen var ikke bare først ute. 
Litterært står han også i en klasse for seg. 

Til forskjell fra Ness’ og Horveis bøker skriver han ikke idéromaner, men svært realistisk og nedpå. 
Visst handler den om vold, drap og psykiske lidelser, men hendelsene forvandles ikke til symboler og bærende ideer. 

Som tekst og fiksjonsunivers er «Fem skuggar» åpen og nyansert – og viktig. 
Den griper rett inn i vår virkelighet. 

Når jeg likevel ikke synes romanen er like god som fjorårets, er det fordi Sveens ikke gir like nærgående bilder av Europa som han ga av Afrika. 
I stedet for å skrive fram situasjonen i Italia, Østerrike og Tyskland, handler boka først og fremst om de fire hovedpersonenes indre liv, deres minner, skader og traumer. 

Først helt mot slutten ser hovedpersonene ut av vinduet, og vi får et bilde av Oslo – og mitt nabolag. 
