John Green gjør angst og tvangstanker til litteratur
Første ungdomsroman siden «Faen ta skjebnen». 

En helt ny ungdomsroman av John Green er en aldri så liten begivenhet. 
Gyldendal har oversatt flere av bøkene hans til norsk de siste åra, men alle har vært skrevet før kjempesuksessen «Faen ta skjebnen» (2013). 

«Skilpadder hele veien ned» er hans første roman siden det store gjennombruddet. 
Den har tatt seks år å skrive, og er etter alt å dømme et svært personlig prosjekt. 

Romanen handler om 17-årige Aza, som sliter med såkalt obsessiv-kompulsiv lidelse (OCD). 
Små hverdagshendelser kan når som helst føre henne inn i en angstfylt tankespiral som stenger alt annet ute. 
Hun er livredd for sykdom og bakterier, og aller mest den svært sjeldne og dødelige bakterien C.diff., som enkelte har blitt smittet av på sykehus. 
At tankene, og alt de får henne til å gjøre, er irrasjonelle, er hun fullt klar over, men de er så altoppslukende at det ikke spiller noen rolle. 

Krimplott 

Boka har også et slags krimplott om en forsvunnet milliardær, en kjærlighetshistorie og en vennskapshistorie. 
Den handler om forholdet mellom foreldre og barn, mellom fattige, rike og superrike, om kleine førstedater, om astronomi og biologi, og – som alltid hos Green - om musikk, litteratur, film og kunst. 

Den er proppfull av referanser, til Star Wars så vel som Shakespeare. 
Den er til og med innom virkelighetslitteratur-problematikk. 
Men tvangslidelsen har det med å overskygge alt det øvrige, som så ofte i virkeligheten. 

Green har selv slitt med OCD, forteller han i etterordet, og beskrivelsen av sykdommen er svært overbevisende. 
Noen av de beste partiene er når Aza kjemper imot tvangstankene, formulert i kursiv, og vi forstår hvor vanskelig det er å argumentere mot dem. 

«Faen ta skjebnen» var boka som ga opphav til betegnelsen «sick lit», brukt om trenden med ungdomsbøker om sykdom og død. 
Det høres traurig ut, men i de beste bøkene i «sjangeren» er sykdomshistorien bare et ledd i en større historie, gjerne om det å gå fra barn til voksen. 
Så også denne. 

Overraskende bilder 

Azas tanker er enkle å kjenne seg igjen i, OCD eller ikke. 
De er tankene til en tenåring som begynner å åpne seg mot verden, noe som kan være angstfylt også for folk uten diagnoser. 
Og hun har en stemme som kombinerer tenåringssjargong og overraskende bilder på imponerende upretensiøst vis. 
Som i scenen der hun og kjæresten facetimer, og hun observerer hvordan lyset fra skjermene lyser dem opp for hverandre, som i en syklus: 
«nesten som om vi var inne i hverandres bevissthet, en nærhet som det virkelige livet med sine virkelige kropper aldri kunne måle seg med.» 

Tittelen er en metafor som bærer i seg et av hovedpoengene i boka. 
Det krever en litt omfattende forklaring, men hovedsaken er at livet ikke er en bok med begynnelse og slutt, og deg selv i rollen som eneveldig forfatter. 
Derfor har heller ikke Azas historie en tydelig, konvensjonell slutt. 
Men det er en usedvanlig rik og klok historie om livet, døden og evigheten, intet mindre. 
