Rørende jentefilm i VM-tider
Dette er en film som egentlig ikke finnes lenger. 
Ung, sørgelig, romantisk og fullstendig uten én eneste fordømt onanist med filmplakater på veggen. 

Den edle kjærlighetsfilmen skal egentlig være død, kanskje begravet sammen med de brukte preventivene fra nasjonalskammen Paradise Hotel. 
Filmen om at ei frisk og skikkelig jente møter en ung soldat på stranda, og de finner hverandre så mye at en skjelmsk fullmåne igjen kan nyte blikkene fra de overstadig forelska. 
Filmen om enkle og greie familie-mennesker med feil og mangler. 
Sjenerte folk og snille folk som elsker hverandre med nedslått blikk, men aldri sier et vondt ord. 
Ingen fising på utedassen. 
Ingen kjønnshår i salaten. 
Dette er en dau film. 
Den finnes ikke lenger. 

Noen ganger blir de enkle og romantiske filmene vellykka. 
«The last song» klarte det. 
«Dear John» tar det samme rutinerte kirurg-grepet rundt hjertet. 
Historier som dette skal ikke være finurlige eller overraskende. 
De skal være romantiske. 
En soldat som må følge avdelingen sin da 11. september fører til nasjonal beredskap, og så kommer han ikke hjem til sommer-kjærligheten sin etter ett år slik han lovet. 
Det handler bare om det. 

Resten er folka. 
Channing Tatum fra «G.I. Joe» er en skikkelig hunk. 
Han har sånn kropp som fører til korridor-sarkasme i New York Times, men han har også smale, vaktsomme rovfugl-øyne som varsler godt og vondt samtidig. 
Han er en fin skuespiller. 
Amanda Seyfried var Sophie i «Mamma mia!». 
Hun har en klokt bondefrisk utstråling, og man vil se fire ganger på ansiktet hennes før blikket flytter seg til for eksempel knærne. 
Richard Jenkins gjør en skeiv og ven rolle som autistisk far, Henry Thomas er en slags husvenn med celloer i stemmen. 
De er fine sammen. 
Det blir sørgelig, og det blir bra. 

«Dear John» gikk rett til topps på salgslistene og dyttet ned «Avatar». 

Kanskje det finnes håp for kinogjengerne likevel. 
