Funk og rømmegrøt-western fikk Øya til å danse
Befriende når Ola Kvernberg og bandet slipper seg ordentlig løs. 

Det er fristende å bruke togmetaforer i beskrivelsen av jazzmusiker Ola Kvernbergs mannsterke band. 
Alt inviterer liksom til det. 
En kan absolutt assosiere Steamdome med en svimlende reise på et damplokomotiv, jagende over prærien gjennom støvete western-landskap i svart/hvitt; det rister godt og tidvis kan en tro det er på vei til å spore av – før en merker at det går trygt på skinner. 
Men jeg skal gi meg der, altså. 

Spaghetti-western med hardanger-fele? 
Før var Kvernberg jazzverdenens egen, og jeg må innrømme at jeg selv først oppdaget Steamdome i forbindelse med Øya, selv om han omgir seg med aldri så mange særs dyktige musikere med variert musikkbakgrunn. 

Progrock blandes med Morricone-aktige lydlandskap, Daniel Buner Formo bringer frem Jethro Tulls kirkeorgelmusikk. 

Det blir som regel bra når instrumentalmusikk spilles av teknisk gode musikere, men det kan også grense litt til vel flinkis-rock – på plate. 
Det er komplekst, men på mer kordbukser og avhold enn frijazz og funk. 

Det høres kanskje ut som om jeg beskriver musikk for alvorlige menn over 40 med 70-tallsreferansene i orden, men så er det altså et slikt band enhver kan bli glad av å oppdage. 
Og det kommer tydeligere frem live enn på plate. 

Musikerne blir friere. 
Musikken blir friere. 
Funken kommer frem. 
Og regnskyene som raste over Oslo tidligere i dag er heldigvis på vei videre. 

Den soundtrack-inspirerte musikken har brakt et stort publikum i den forblåste Tøyenparken til Vindfruen. 
Sommerens snakkis – været – har nemlig plutselig skiftet totalt, og det krever litt mer fra scenen. 
Feleintroen setter stemningen, og tas imot av dyp bass, deretter kraftig perkusjon. 
Det er åtte på scenen, inkludert tre suverent hardtslående trommeslagere. 

Kvernberg veksler mellom fele og keyboard – innimellom samtidig (!), og det er akkurat så lekent som man ønsket seg av en konsert med en instrumentalgruppe. 
I kontrast til en dresskledd hovedperson, er resten av bandet kledd som de virkelig kule 90s-kidsa om dagen, du vet – avslappet, caps og neonfarger. 

De dundrer gjennom låter, improviserer, og publikum danser med. 
En lang sekvens med Kvernberg på elektrisk gitar, kompet av bandet, går publikum over til anerkjennende nikking – før funken tar over en lang stund, og dansen fortsetter. 

Fraværet av prating foran scenen kjennetegner også en ordentlig bra konsert, og selv om lyden nok uansett ville knust tilløp til det, virket faktisk samtlige å ha oppmerksomheten rettet mot scenen. 
Det var rett og slett umulig å unngå. 
