Uromantisk brumlebass
En romantisk komedie, med én - 1 - vits som fungerer og romantikk like dampende het som et bad i Oslofjorden akkurat nå. 

Det siste vil kanskje overraske noen, paret Butler/Aniston er et av de heiteste på ryktebørsen i Hollywood for tiden, og skal sågar ha funnet hverandre i forbindelse med denne filmen. 
Det må ha vært på en svært våt premierefest tenker jeg - kjemien mellom de to er vrien å få øye på i filmen. 

Butler spiller tittelrollen - en brautende mannssjåvinist av en dusørjeger som får jobben med å hanke inn sin ekskone, Nicole - gravejournalist i korte skjørt og høye hæler (Aniston). 
Hvordan i huleste de to traff hverandre i utgangspunktet er et spørsmål som forblir ubesvart. 

Nicole uteble fra rettsmøtet på grunn av langt viktigere oppdrag: 
Et drapsmysterium hun har fått snusen i, som må løses. 
Det er en av flere umotiverte sidehistorier som krysser veier med kjernespørsmålet: 
Vil de to som hater hverandre så intenst når filmen begynner finne tilbake til hverandre? 
Svar leveres ved hjelp av alle klisjeer som tenkes kan i en desperat streben etter å gi målgruppen (hvite par mellom 20 og 40) hva man tror de vil ha. 

For å forsikre deg om at du ikke skal kjede deg blir du som på et tivoli akkompagnert av et enerverende lydspor med sjelløse "hits" dundrende ut av lerretet. 

Jeg har aldri betvilt Anistons komitalent selv om det på film nesten uten unntak har resultert i variasjoner av karakteren Rachel fra Friends. 
Dessverre får hun ikke særlig rom å spille på i The Bounty Hunter, replikkene hun har fått utlevert rødmer man, snarere enn å le av. 

Kun én scene, hvor hun malerisk utbroderer hvor på kroppen hun vil ha tatovert en tiger, påkaller latteren. 

Men hvorfor man i Hollywood insisterer på å plassere den selvnytende brumlebassen Butler som den man trakter etter i slike filmer er for meg helt ubegripelig. 
Sjarmløs, ubehjelpelig, med en total mangel på utstråling. 
Akkurat som denne filmen. 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
