Levende om en døende
BOK: Johan B. Mjønes fører leseren fram til dødens snublenære terskel. 

Johan B. Mjønes: 
Heim. 
Roman. 
253 sider. 
Aschehoug. 

Johan B. Mjønes (1976, debut 2009) har skrevet enda en fin roman. 
Denne gangen går han inn i hode og kropp til gamle Jørgen Heim, som med store smerter, med en voldsom tørst og umettbar sult ligger i en seng på sykeheimen og skal dø mens han lar leseren medoppleve dødsprosessen sammen med jeg-fortelleren Jørgen selv: 

«Heim» åpner med en dagklar scene fra Jørgens helt unge år, da han er ute i båt sammen med sin tre år eldre bror Harald. 
Uten at Mjønes gjennomfører fortellingen der og da – Jørgen skal siden, der han ligger, rekapitulere brorens død i skiftende scener, forstår vi at broren faller på sjøen og drukner. 
Den ulykken blir avgjørende for hvordan resten av livet hans skal arte seg, ikke noe mindre enn hans skjebne. 

For han hadde ikke noe ønske om å bli værende heime og overta garden etter faren og hans far igjen. 
Han ville ut og bort, men med brorens død var «lillebror blitt odelsgutt». 
Med hans sterke plikt- og familiekjensle blir en fatal ulykke til et livs skjebne, til hans oppgave å overta den rollen i livet som en annen i utgangspunktet var tildelt. 

Den inneholder også mye skyldfølelse, og denne (nettopp) skjebnesvangre ulykken med brorens død, kverner igjen og igjen gjennom ham der han ligger. 
Han er en mann uten fakter, som bestandig har gjort det han måtte gjøre, og etterhvert utviklet til en stoisk devise: 
«Alt vi gjør er å holde fast, mens vi venter på å slippe taket.» 
Nå er han i ferd med å slippe taket: 
«Hendene har ikke styrke til å holde annet enn minner av alt jeg har berørt.» (s. 127). 

Nå svirrer de gjennom hodet på ham - fra guttedager og krigstid, fra arbeid og familieliv, generasjoners liv, i febril døs, heftig, spastisk, likevel også med flytende, milde overganger innimellom, mens en og annen pleier kommer og går som utydelige skygger og steller et stinkende, råtnende sår på låret hans eller graver avføring ut av ham. 
Alt er greit og avklart for Jørgen og får så være, hvis han bare kunne klare å svelge noe drikke, få i seg noe næring, der han ligger og døser og dør og sulter og tørster ihjel. 

Det er alt sammen elegant framstilt i et enkelt språk, så man nesten må tenke at «slik er det» - og tenker det. 
En praktfull roman. 
