Sjarmløse repetisjons-raringer
Desperat oppkonstruerte komedie-mennesker uten fot i bakken kjeder vettet av oss i enda en film om supersjekkeren som blir forelska i den kule jenta. 
Med mer. 

Crazy, stupid, love: 

Amerikansk romantisk komedie. 
2011. 
1 time, 58 minutter. 
11år. 
Regi: 
Glen Ficarra og John Requa. 
Med: 
Steve Carell, Julianne Moore, RyanGosling, Emma Stone, Marisa Tomei. 

Før i tida drømte melankolske barn om at de kanskje varbortforveksla kongebarn eller prinsessa til Elvis Presley. 
Nå fantaserer de omat de skilte foreldrene skal bli sammen igjen. 

Det følger ikke mye befriende moro med ekteskapsavbrudd.Likevel er skilsmisse-komedier en diger genre. 
For at nedtryktheten ikke skalbli verre enn den må når Hollywood-forfattere skal opptre somkynisk-sentimentale antropologer, skaper man løgnas-roller av udokumenterte,grenselands-vippende sjarmsærlinger. 
Slik oppstår arten Homo Kjadriens som viogså kan kalle De Usynlige. 
De henter sine uverdige gener i millioner avlatterskadde TV-serie-episoder, og de har det til felles med for eksempelvampyrene at de egentlig ikke tåler lys eller tanke. 
Og så finnes de altsåikke. 

I "Crazy, stupid, love" finnes bare rollefigurersom er trukket så langt i en eller annen pinefull retning at de hører hjemme ien seigmannpose. 
Bare kiropraktikere vil føle noe for dem. 
De kan skille seg,drukne seg eller få dobbeltsidig gonorree (og hunden din også). 
Det bryr ossikke. 

Steve Carell starter som halvannen meter Uanselighet, menfør du vet ordet av det, elsker den tynne barnevakta ham — som om han skullevære Scooby-Doo eller bilen til Barbie. 
Den nyskilte familiefaren fanter ikke,men renner av gårde på bar, og der treffer han supersjekkeren Ryan Gosling.Gosling gjør Storberget-imitasjonen Carell til en råskjønn nachspiel-forfører. 
Han har sex med blant andre Marisa Tomei, som burde spilt ei koselig og søtlærerinne - men som for gapskrattens skyld er forvridd til en hysteriskhyleheks på foreldresamtale. 

2011-klisjeen Kråke-Emma (Stone) spiller den jenta hunpleier å være. 
Støyende kul og hes og rar. 
Men plutselig sitter hun ogtrusesniken Gosling og snakker venninne-intimt sammen i kveldssofaen, og så lerde voldsomt og umotivert slik marihuana-jomfruer gjør. 
Det henger ikke på grabb. 
Det likner ikke på liv. 
Det ser ut som dårlig TV. 
Midt oppi det helefinnes også en 13-åring som uavlatelig erklærer sin kjærlighet til syttenårigbarnevakt. 
Og enda verre: 
Julianne Moore har på seg "Seriemorderen harkidnappa bebien min"-trynet og tynger filmen som en sekk med kattesand. 

Dessuten spiser Kevin Bacon salat. 

Filmen har noen ørsmå oaser av søthet ved seg, men fordi denabsolutt ikke handler om noen verdens ting og ikke skaper ett enesteintreressant, komisk, rørende eller lærerikt poeng, ser du ikke palmene for allsanden. 
