Vampyrfilm som drukner i gørr og involler
Scenografen går bananas i «Daybreakers». 

||| 
FILM: 
Hvorfor er det en sammenheng mellom å ha smak for menneskeblod og smak for dyre designmøbler? 
Edward i «Twilight» lever i en glamorøs modernistisk villa med legefamilien sin, Bill i «True Blood» tar med kjæresten til en pittoresk herregård. 
Og når Ethan Hawke i rollen som Edward Dalton, vampyr, lege og myk mann i sci-fi-thrilleren «Daybreakers», tar oss med hjem, er det til en overstylet ungkarsleilighet, utstudert minimalistisk og usannsynlig ryddig. 
Det virker som om en primær drivkraft bak "Daybreakers" har vært å la scenografen gå bananas og bygge opp en dekadent og overdådig nattverden i sort og rødt og mørk, skinnende stein og litt for fancy lamper. 

Intetsigende helt «Daybreakers» forblir ikke ren og pen særlig lenge. 
Filmen foregår i en fremtidsverden der de fleste mennesker er blitt vampyrer. 
Blodlagrene er snart tomme, og det drives hektisk jakt på de få menneskene som er igjen. 
Oppi alt forsøker Edward å forske seg frem til et blodsubstitutt, og det forblir et evig problem for filmen at den altruistiske og oppofrende vampyren er en fullstendig intetsigende helt, uten en eneste dårlig egenskap. 
At han blir spilt av en blek og tander type som Ethan Hawke, hjelper ikke. 
Da er det uendelig mye morsommere å se på Sam Neill som machiavellisk blodbankdirektør og Willem Dafoe som skranglete opprørsleder. 

Kroppsdelene fyker Premisset for «Daybreakers» er spennende, de økonomiske og sosiale forskjellene som skinner gjennom gir filmen nerve, og det er flere lekre tagninger og fin-fine actionscener underveis. 
Men filmen vet ikke helt hvordan den skal nøste opp sine egne blodrøde tråder. 
Dessverre henfaller den til å finne på nye regler underveis og bøtte på med gørrete kampscener der blodet flyter og kroppsdelene fyker veggimellom. 
Under alle lagene med innvoller i «Daybreakers» ligger en smart, original thriller og vil ut. 
Men den klarer ikke å klore seg helt ut i dagslyset denne gang. 
