«Breathe»:Historie fra virkeligheten som ikke føles virkelig 

Beskriver en sterk historie fra virkeligheten, men føles aldri virkelig. 

FILM: 
Om noen skulle lage en liste over folk som fortjener å få en spillefilm basert på livet sitt, og få seg selv og ektefellen gestaltet av billedskjønne filmstjerner, så ville det være helt fortjent å ta med navnet til Robin Cavendish. 
Cavendish var eventyreren som ble rammet av polio i en alder av 28, lammet fra halsen og ned og ute av stand til å puste uten respirator - men som trosset forsikringene om at han ville få en snarlig død og brukte resten av det forbløffende lange livet sitt for å gjøre livet bedre for funksjonshemmede og tale deres sak. 

I «Breathe» spilles han av Andrew Garfield, som innehar nettopp en spesiell evne til å spille oppriktig og idealistisk. 
Man har det med å bli glad i mennene han fremstiller. 

Bare hengivenhet 

Cavendish’ liv følges fra øyeblikket han møter Diana (Claire Foy fra «The Crown») og gifter seg med henne, og helt til slutten, gjennom opprør mot legene og utvikling av bedre rullestoler og nær-døden-øyeblikkene, som det må ha vært mange av. 
Med unntak av overlegen, som er en unødig kald karikatur, er alle deltagerne i denne historien uselviske og varme. 
Ekteskapet til Robin og 
Diana er for eksempel utsøkt hengivent gjennom alle prøvelsene, med unntak av tredve sekunders mildt sjalusidrama midtveis. 

Slik blir de symboler og ikke mennesker; interessante i kraft av situasjonen de har havnet i og ikke noen kompleksitet eller interessant kant i seg selv. 
«Breathe» er en varm og velment film, men den lever ikke. 
Likevel gjøres det noen effektfulle tårepersegrep idet livet som aldri føltes helt livfullt, går mot slutten. 

Forskjønnet 

«Breathe» er regidebuten til Andy Serkis, som ellers er kjent som motion capture-skuespiller og mannen bak Gollum i «Ringenes Herre»-filmene. 
Serkis gjør en helt respektabel jobb, men røper sin mangel på erfaring i de uhyre tradisjonelle avgjørelsene han fatter. 
Hans verden er da også romantisert, badet i flatterende lys; selv scenene fra sykehuset har noe glossy ved seg, og blod og avføring og slit glimrer med sitt fravær. 

Garfield og Foy finner en fin tone, men de begrenses av en verden som ikke på noe tidspunkt føles realistisk. 
