Konsertanmeldelse:Nils Bech, Øyafestivalen 

«Skam»-stjernens triumf. 

KONSERT: 
Nils Bech 

STED: 
Tøyenparken, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 3500 

Popkonserter skal være gøyale, høylytte og feststemte. 
Så hvorfor fungerer det så bra når Nils Bech gjør det helt motsatte? 

Det spørsmålet er det flere svar på. 

Først en observasjon: 
Lørdag på årets 
Øya er tydeligvis dagen for sceneunderholdning som skal gå langt utover det man kan fikse med skjermer. 

Jenny Hval har blant annet med seg bikinidanser i oppblåsbart badebasseng. 
Det mumles i krokene om at Lars Vaular skal avslutte kvelden med noe virkelig spesielt. 

Og så er det Nils Bech. 

Med hjelp fra samtidskunstner Ida Ekblad har han dekket scenen med kunst som sies å ha en reell verdi på en drøy million. 
Da snakker vi ikke malerier, selv om de også er der. 
Dette er installasjoner. 
En seng med dyner og pute. 
En svær oppblåsbar kvinneaktig figur. 
En fondvegg. 

«Skam»-skaperen: 
– Så drittlei 

Man kommer ikke forbi «Skam» i Nils Bech-sammenheng, ikke ennå. 
Fremføringen hans av «O helga natt» som topper seg med at Even og Isak gjenforenes er utvilsomt noe av det vakreste og såreste som har vært vist på TV på lang tid. 

Selvsagt har han ikke med seg den til Øyafestivalen. 
Innholdet i scenen, og i «Skam»-sesongen som sådan, ligger derimot i bunnen av mye av det som fremføres. 

Nei, jeg overtolker ikke. 

Sjekk: 
«Skam»-stjernene: 
Dette er våre beste minner 

Øyaforestillingen er en tredelt seanse, som inkluderer strykekvartetten Oslo Strings (som også spiller på «O Helga Natt») i samarbeid med to av Øyvind Mathisens beatstyrende Mac'er. 

Bech åpner i sengen, hvor han synger «Waiting» liggende. 
I neste låt, «Too Little Too Late» løfter han opp puten, som Ekblad har malt et ansikt på. 
Den sender han nedover i publikum, mens han vinker farvel. 
(Her må det bemerkes at den utrolig nok ikke forsvinner, men blir sendt opp til scenen ved konsertens slutt.) 

De operaklingende elektronikalåtene glir umerkelig over i hverandre mens Bech får hjelp av ballettdanser Silas Henriksen i et imponerende koreografert og koordinert dansenummer jeg ikke tør tenke på hvor lang tid det har tatt å øve inn. 

(anmeldelsen fortsetter under bildet) 

Andre del introduserer et personlig trekantdrama som inkluderer Bech, en kjæreste og kjærestens eksdame. 
Litt rotete forklart, muligens fordi det er så personlig. 
Men det handler om identitet, om å stole på andre og generelt om å bli skuffet og såret. 

Siste del er«A Sudden Sickness», som summerer opp hele konserten. 

Eller, «konsert» blir feil. 
Vi er i skjæringspunktet mellom teater og suite. 
En nydelig forestilling der grensene for pop og ikke minst festivalmusikk blir utvidet og tatt langt forbi det man forventer å se i Tøyenparken en litt overskyet augustlørdag. 

Veldig rørende, usedvanlig vakkert og akkurat passe overspilt. 
O helga Nils. 

TOR MARTIN BØE 
