Som spy i fri fart
Kjøttbolle-filmen er uspennende, usjarmerende, uappetittlig og umorsom, men på et vis handler den i hvert fall om gladmat— og kulturbyen Stavanger. 

Handlingen er innledningsvis hentet fra «Lille kylling» og den klamphogger seg uelegant fra laboratorie-nerdens pappa-kompleks til et gjenkjennelig animasjonskaos der alle slags umulige ting skjer i rask rekkefølge. 
Det er som å se spy i fri fart. 

Men filmen handler altså om et uvesentlig kyststed som i alle år levde av sardiner. 
Men sardiner smaker ikke som Grandiosa, så ingen vil ha dem lenger, og kystbyen Swallowfalls forfaller. 
Det liker ikke ordfører Shelbourne (nesten Sevland), så da den fortvilte oppfinneren Flint faktisk forårsaker at klissete og overflødig junkfood begynner å regne ned over byen, ser ordføreren mulighetene. 
Han sier «Jeg vil ikke være ordfører for en liten by, men for en stor by» og mener at kulinarisk overflod kan komme til å medføre turisme. 

Derfor blir den overfladiske dustebyen en slags For Mye Av Alt-hovedstad. 
Men siden alle med lab-frakk er etterkommere av trollmannens læregutt, går det skikkelig gale, for oppe i stratosfæren muterer og emulgerer pizza og gelé, sånn at hele jorden bombarderes av ekle matvarer. 
Det nytter lite at vår mann Flint forelsker seg i et værdame som han tilbakefører til hestehalen. 
Filmen er overstadig og kaotisk grapsete som en tre-åring med smalahove og karamellpudding. 

Kanskje er det tegningenes skyld. 
De er egentlig litt for ufikse til at maten får den barnebursdags-groteskheten som den ble tiltenkt. 
Med mer detaljerte tegninger, bedre replikker, sterkere rollefigurer og i hvert fall antydninger til handlings-originalitet kunne filmen blitt en bad taste-begivenhet. 
Kanskje. 
