Grådighetens galskap
Beretningen om jappesvindlerens vekst og fall er et anekdotisk karneval med Leonardo DiCaprio som suveren seremonimester. 

Virkeligheten overgår fantasien. 
Denne historien er egentlig for god, vill eller hinsides til å være sann. 
Og vel kan det være at Scorsese tar seg en kunstnerisk frihet eller to i denne gjengivelsen av Jordan Belforts selvbiografi. 
Muligens smurte også Belfort litt tjukt på da han skrev om tiden som børshai på 80-tallet. 
Fyren virker troende til det meste. 
Men FBI-agenten som tok ham til sist, hevder at han skriver sant. 

Det er likevel ikke poenget. 
Bare halvparten ville vært mer enn nok. 

Belfort er oppkomlingen som begynte i det små og utviklet geskjeften på ulovlig vis gjennom aksjemeglerfirmaet Stratton Oakmont. 
Drivkraften var grådighet, vinnerinstinkt og et enormt pengeforbruk. 

Scorsese formelig velter seg i Belforts eksesser. 
Sedlene flagrer, dopet florerer, horer hyres inn i hopetall. 
Meglerkontoret er et bakkanal der dverger kastes mot dollarprydete målskiver. 

I USA har diskusjonen gått om hvorvidt filmen glorifiserer umoral, pengebegjær og rus. 
(I tillegg diskuteres den utstrakte bannskapen, men det er en annen skål). 

I mine øyne er filmen mer i tråd med utsagnet som innleder The Telegraphs fem år gamle intervju med mannen: 
«Could there be a more compelling poster child for the dark side of modern capitalism than Jordan Belfort?« 

I Scorseses hender — og Leonardo DiCaprio kropp - blir Belfort en drittsekk. 
Ikke sjarmerende, bare kynisk, slu, sleip og manipulerende. 

På mesterlig vis får Scorsese og DiCaprio frem Belfort som iscenesetter og salgsmann - en som kan selge alt i en verden der alt er til salgs. 
De gjør det også på en måte som gjør Belfort unik og samtidig allment gjenkjennelig. 
Han er en vandrende peptalk, et oppkomme av svada, men strategien er dobbel, om ikke trippel. 
Med flammende appeller oppildner han sine meglerundersåtter til å yte alt. 
I retur får ikke bare han - og de - mer penger, han får også all den uforbeholdne beundringen han synes å være avhengig av. 

Så hvorfor skal man holde ut tre timer i selskap med dette makkverket av et menneske? 

Fordi filmen er en fryd og en fest, et absurditetens fyrverkeri, sprakende av galskap, infam fortellerglede, skuespillerkunst og uforglemmelige scener. 

Første hakeslepp inntreffer tidlig, med et lunsjmøte mellom den erfarne megleren Mark Hanna (Matthew McConaughey) og nyansatte Belfort, der førstnevnte gir sistnevnte gode råd om hvordan man lykkes i bransjen. 

Deretter går det i ett anekdotisk kjør. 
Men pekerne til finanskrisen som inntraff tyve år senere finnes - selv om dette er en helt annen historie. 

Blant fem Oscar-nominasjoner (beste film, beste regi og beste manus basert på bok) finner vi DiCaprio (beste mannlige skuespiller) og Jonah Hill (beste mannlige birolle). 

Her er det ingen grunn til å legge inn protest. 
Hills spill er helt på høyde med innsatsen i «Moneyball». 

DiCaprio gjør en av sine beste roller. 
Belfort er en krevende figur å spille, ikke minst fysisk; tidvis høy som et hus, tidvis i lammende rus, vekselvis dansende, knullende eller snakkende som et knatrende maskingevær. 

Belfort har lært av sin far at man høster som man sår. 
Nemlig. 

Men i mulighetenes land er det tydeligvis alltid en åpning for dem som besitter frekkhetens nådegave. 

Verden er full av mennesker tørste på rikdom og suksess. 
Sluttbildet er like lite tilfeldig som det er nedslående. 
