Buldrende militær sommer-suksess!
Uansett: 
«Transformers 2» er en av sommerens underholdningsmaskiner, og pedantiske innvendinger kommer til å forsvinne like fort som troskaps— og avholdsløfter når den seriøsitetskrenkende varmesesongen kommer. 

Jeg skal prøve meg på magister-surhet: 
Motor-orientert action-underholdning som du kan høre med skosålene, er egentlig best når den ikke foregår i ørkenen. 
Mellom forstadsplenene og på truse-campusen ser tekno-transene akkurat så kontruksjonshistorisk og kulturelt feil ut som de skal. 
En Camaro som kler seg om til to tonn kamprobot i hagegangen. 
Pervo. 

Mer: 
Når handlingen farer rundt i det allvitende universet og andre Midtøsten-landskaper der Darwin blir sett på som en etnosentrisk tosk, fortoner maskinene seg som det minst eksotiske. 
Til og med fillete kjeller-mumier utrettet mirakler på disse kanter. 

Drid i. 
Den andre Transformer-filmen overgår alt man kan vente seg av kriging, kaos, kvinner med usynlig undertøy, sisterad-humor, religions-fantasier og omfattende, ekstatiske ødeleggelser av ganske fine ting. 
Men flere og flere amerikanske filmer bærer preg av at hjemlandet er i krig, og Michael Bay har egentlig laget en sandtørr militær-drøm om romantiske buldrasjons-triumfer i Irak. 
Det mest påfallende med «Revenge of the fallen» er de heftige, sentimentale soldatscenene i ørkenen; dagsrevy-minnene våre skal druknes i plakatversjonen av hva amerikansk militærmakt skulle ønske den kunne vært. 

Drid i det også. 
Krig på kino kan man leve med. 
Noen ganger minner filmen litt for opphissa om «Black Hawk down», men vi som virkelig liker at ting blir sprengt i filler, tilgir mye. 
Robotene er fantastiske. 
De glitrer tallrikt i sola, og du får den fine følelsen av konstant Risa-kaos i Madlakrossen. 
Spesialeffektene har nådd et nivå som gjør at jeg egentlig syns fotballforbundet skulle vurdere å erstatte Tippeliga-spillerne med virtuelle animasjoner. 
Mange av dem ville sett mer virkelige ut. 
Og de ville ha scoret mål. 

Shia LaBeouf og familien hans står fremdeles sentralt i historien. 
Bay forsøker fortvilt å holde de mange hovedpersonene i handa gjennom en strevsom handling for at ikke noen skal bli borte i jernføyka, men de drukner litt etter hvert. 
Guttungen med den gule Camaro-en skal flytte på college, og der tilklines han av en både tynn og kåt jentunge (sjelden kombinasjon) som er nødt til å være feil. 
Stram-rumpe-romantikken går det også an å leve med. 
De som vil se sannsynlige kvinner, kan følge tribunene i NRKs Wimbledon-sendinger. 
Transformers er science fiction, og ingen damer ble til på naturlig vis. 

Den omkringliggende Dänichen-handlingen er tynnere enn en SV-ers statskirke-engasjement. 
Glem den. 
Fra solnedbanger så langt borte at de ikke har postnummer, våkner forvandlingsknirkere og begynner å lete etter ondskapens tennplugg. 
LaBeouf har den. 
Dermed må robotene på jorda komme ut av verktøyskapet. 
I kjøret som oppstår, finnes en uforstandig dressgubbe, et kranglete maskin-tvillingpar med Jar Jar Binks-tilbøyeligheter, hysteri-maskinen John Turturro, en sølvskinnende teknopanter med kanon på ryggen og forskjellige Toys 'R' Us-innovasjoner. 
Det skytes, klakkes, klonkes, klapres, bombes og trues i to og en halv time, og noen vil bli mette. 

Drid i. 
Det er ikke poenget. 
Mange kommer ikke til å bli mette. 
De er filmen laga for. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra. 
