Om å ete skit, og tro på det
«The yes men» overbeviste meg om to ting: 
Alle foredragsholdere på alle seminarer og konferanser jeg noensinne har vært med på, var (som jeg opprinnelig mistenkte) svindlere og bullshit-artister som var plassert der av aktivistgrupper for å avsløre min dumhet. 

Dessuten: 
Du kan få blåruss til å godta hva det skulle være om du bare innlemmer ordene «fritt marked» og «profitt». 
I «The yes men» holder en amerikansk svindler foredrag for universitetsutdanna finske næringslivsfolk på en svær konferanse i Tampere. 
Han sier på vegne av World Trade Organization at slaveriet i USA aldri skulle vært opphevet, for fri konkurranse ville etter hvert ha vist at det er mer lønnsomt at slaver bor og jobber i hjemlandet. 
Som et middel til å holde orden på arbeidsstokken i u-land, presenterer han en gyllen joggedress med dataskjerm på en kjempepenis. 
Via organet skal han kontrollere de ansatte langt borte like effektivt som bomullsbonden med pisken kunne, for arbeiderne har datachips operert inn i skulderen. 

Ikke ett kritisk spørsmål, men anerkjennende applaus. 

Noe seinere forsøker den samme fiktive WTO-representanten å fortelle amerikanske studenter at McDonald's i samarbeid med WTO vil tilby fattige og sultende mennesker burgere basert på avføring fra mennesker i Vesten. 
De hiver ting etter ham og buer ham på dør. 
Men ingen skjønner at den totalt uspiselige galskapen er en spøk. 
De blir sinte. 
De tror helt oppriktig at McDonald's og WTO vil sende avføring til u-landene som mat. 

Under navnet Unruh har den samme aktivisten klart å stille opp i en diskusjon om globalisering på næringslivskanalen NBNC, der han hevdet at motstanden mot frihandel skyldes at dagens mennesker bare kjenner feil filosofer — og hvis man bare får private skoler, vil morgendagens unge få lese Milton Friedman og Charles Darwin og få de rette idealene. 
Han blir ikke avslørt som en rå provokatør. 

Fordi aktivistene The Yes 
Men en gang tida klarte å få tak i en nettadresse som het gatt.com, ble de av og til feilaktig godtatt som WTOs offisielle talerør og invitert til steder. 
Det brukte de til en muldvarp-virksomhet som virkelig viser hva det går an å fortelle folk uten å få reaksjoner. 
Filmen er en enkel og detaljrik fortelling om hvordan de jobbet og hva de tenkte, og under mye nedroa snakk ligger det en djup, deprimerende humor som er all humors gode mor, siden humoren antakelig oppsto spontant som en oppgitt reaksjon på redsel. 
Som avstemningene i Frankrike og Nederland tyder på, er antakelig frykten for den frie flyten like viktig som frykten for krig. 
At folk tror alt de hører, forteller egentlig om hvor redde de er. 
Hva som helst kan skje nå. 
Fornuften er opphevd for mange ganger til at noen stoler på den lenger. 
Hvis noen forteller oss at de sultende skal spise resirkulert dritt, er det bare enda et idioti vi ikke kan gjøre noe med. 
En gang lo vi tvilende da det ble sagt at EU hadde vedtatt at krumma agurker var ulovlige. 

«The yes men» driver ikke med insinuasjons-dokumentarisme, sjøl om alle liberales gjenganger Bush selvsagt er med også her, som et slags medlemsmerke for de sinte. 
Men filmen forteller i grunnen bare hva aktivistene gjorde og hvilke reaksjoner de fikk. 
Det er ikke objektivt, men oversiktlig og troverdig gjort. 
