Vræler om post-traumatisk stress, narko, nerver og angst
Machine Head har mistet retningssansen. 

ALBUM: 
Machine Heads Robb Flynn er kjent for å være noe av en løs kanon. 
Både musikalsk og verbalt. 
Noe som har gitt han og Machine Head en karriere preget av oppturer og noen nedturer. 

Engasjement og følelser resulterer ofte i ditto engasjerende musikk - debutalbumet, «Burn My Eyes», er en moderne metal-klassiker som har vært med på å forme mange av våre samtidige metal-storheter. 

Som låtskriver er Robb Flynn genial på sitt beste og forkommen og forvirret når han mister fokus. 
Formkurven hans har heldigvis vært ganske jevn siden «Through The Ashes of Empires» fra 2003, etterfulgt av ambisiøse «The Blackening» (2007). 
En riffmagiker med enorm teft for fiffige detaljer og heftige arrangement. 

Da er det sørgelig å konstatere at Flynn er ute på viddene igjen med «Catharsis». 

Hovedproblemet her er mangelen på retning - Machine Head minner mer om de talløse bandene de har inspirert enn seg selv. 

Versene til åpningslåta «Volatile» høres ut som omskrivninger av Slipknots «The Heretic Anthem». 
Og den nu metal-flørtende «Psychotic» låter mer som Soulfly enn Oakland-kvartetten. 
Verst er det når han rapper seg gjennom den endeløst kleine og bakoverskuende «Tripple Beam». 
«Kaleidoscope» med sine synthmettede widescreen-refreng fremstår som et litt halvhjertet forsøk på å plukke poeng hos Bring Me the Horizon-menigheten. 

Sånn går det slag i slag fra det ene ytterpunktet til det andre, fra country-flørt, via resirkulerte nu metal-riff til emo-ballader. 

Flynn vræler om post-traumatisk stress, narko, nerver og angst på minst mulig subtile vis - plata åpner like gjerne med et rungende: 
«Fuck the world». 
Jo lenger ut i plata man kommer, jo mindre skjønner man egentlig hvor gjengen vil hen. 

Det eneste som redder «Catharsis» fra totalhavari er det udiskutable kompetansenivået rent spillemessig og den storslagne produksjonen. 

Det er bare synd at låtmaterialet i seg selv er helt på bærtur. 
