Lykken var kort for Varg Veum
Gunnar Staalesen fortsetter å fornye seg, men Varg Veum er den samme gamle bergenske grinebiteren. 
Hvor mye juling skal en mann tåle, mens han avleverer mer eller mindre vellykkede one-linere inspirert av mester Chandler og Phillip Marlowe? 

Staalesen har trofast levert gjennom snart femti år. 
Han tok den utslitte sjangeren med privatdetektiv og greidde mot alle odds å gjøre den til en norsk, for ikke å si ultra-bergensk variant med stort hell. 
Kjartan Fløgstad mente en gang at det var Nord-Jæren og oljepengene som ville lokke fram en norsk variant av Phillip Marlowe. 

Den gang ei. 
Ære være våre lokale helter, måtte det være Kolbjørn Hauge eller Lars Helle, men det er Staalesen som har stålgrepet om språket, intrigene og den litt desillusjonerte fortelleren med et halvt øye til akevittflasken i kontorskuffa og et halvt øye til jomfruen i nød. 

Her er det ellers langt mellom jomfruene. 
Staalesen leverer utrolig syrlige portrett av de fleste kvinnene her, inkludert hun som låner ut datteren til pornofilm. 

For «Utenfor er hundene» er en direkte oppfølger til «Storesøster». 
Varg Veum er offisielt frikjent, men for alltid merket av pedofil-mistanken. 
Han lurer på sannheten om faren, han trøbler med kjærligheten. 
Noen prøver å kjøre ham ned. 
Samtidig er andre medtiltalte i pedofil-saken i ferd med å dø. 

En ekstra bonus for oss som liker norsk krim er Veums Tønsberg-besøk der han får avgjørende hjelp fra en stammende, men staut advokat. 
Norsk krims svar på det interaktive Marvel-universet. 

Tidvis blir det i overkant latterlig med barnemisbrukere som ramler inn fra alle kanter og ikke helt troverdig, men totalt sett ror Staalesen intrigen i havn. 
«Storesøster» var bedre, men «Utenfor er hundene» toner ut i beste veumsk ånd: 
Det er lite håp, vi gjør vårt beste. 
Tar heisen opp til de sju fjell, går på ski, puster. 
Puster. 
