Tunge verk for en mørk værtype
Rytmisk driv og skarpe aksenter i regnværet. 

Arrangere utendørskonsert i Bergen? 
Det er risikosport, det. 
Musikerne i Bergen Filharmoniske 
Orkester har sikkert lest ukens værmeldinger med bange anelser. 
For hvordan skulle det gå med gratiskonsertene på Torgallmenningen torsdag og fredag? 

Kanskje noen av dem likefrem har sendt et par bønner oppover og bedt om godt vær. 
Torsdag var det i all fall nærmest oppholdsvær da orkestret spilte et program med lettere verk signert Tsjajkovskij, Mascagni, Elgar og Grieg. 

På fredag gjaldt det alvorligere saker – en rekke smakebiter fra noen av de verkene sjefdirigent Edward Gardner og musikerne har med seg når de drar på turné nå i helgen for å spille i Amsterdam, London og andre europeiske byer. 

Det var tyngre verk. 
Og også tyngre værtype. 
Ja, faktisk høljet det ned da Gardner sprang inn på scenen og startet konserten. 
Men Torgallmenningen var full likevel, full av et stort, entusiastisk publikum av bergensere og turister – som alle var godt forberedt med paraplyer og heldekkende regnklær. 

Ouverturen til Wagners opera 
«Den flyvende hollender» fikk en flyvende start – med voldsomt rytmisk driv og skarpe aksenter i messingblåsere og slagverk. 
Og som vanlig ble orkestret vist på storskjerm slik at vi alle kunne få med oss hva som foregikk oppe på scenen, over alle de våte paraplyene. 

Det fortsatte med to av Brahms’ ungarske danser – spilt energisk, med trøkk og smell. 
En slik kveld er det ikke rom for sarte musikalske nyanser eller avdempede effekter. 
Vi er ute i det fri. 
Det musiseres livlig og friskt. 
I tillegg blir orkesterklangen forsterket gjennom store høyttalere. 
Det er rått, det er effektivt. 
Musikken blir formelig sparket ut over rampen. 
Men den elektroniske forsterkningen har også sine ulemper. 
Den skaper av og til et temmelig unaturlig og til tider ganske uklart lydbilde, med dårlig balanse mellom de enkelte orkestergruppene. 

Det ble mer Brahms: de to siste satsene av fiolinkonserten hans, spilt med den canadiske fiolinisten James Ehnes som solist. 
Den langsomme satsen fikk en vakker start med en gyllen melodilinje i oboen, og Ehnes gjorde fint og sobert rede for fiolinstemmen, men han var visst ikke helt komfortabel med været eller med lydbildet. 
I alle fall var det nyanser som gikk tapt underveis i satsen. 
Til gjengjeld kom han sterkt tilbake og brente seg igjennom all støy og lydgrums i sistesatsen. 
Og mens han spilte, sluttet regnet. 
Og det ble sol og vakkert vær. 

Etter et lite mellomspill med Chopins «Grande Valse Brillante» arrangert for orkester av Benjamin Britten, sluttet konserten med en solid fremføring av siste sats fra Sibelius’ femte symfoni. 
Det ble applaus, det ble et par-tre fremkallelser av Gardner. 
Og det ble ekstranummer. 
«Grieg, Grieg», ropte turistene. 
Og Grieg ble det, en skarp, piskende orkesterversjon av «Troldtog». 
