Film:Hudløs ømhet 

Amour: kjærlighet på det ømmeste, vakreste og vanskeligste - det er grunntonen i dette intense, nedstrippede kammerspill. 

Årets Gullpalmevinner fra Michael Haneke vokser mens du ser den, og lenge etter. 
Den østeriske regissøren fikk også Gullpalmen for «Det hvite båndet» i 2009. 
Det er ingen tilfeldighet at han treffer et filmsultent publikum. 
Haneke har en egen evne til å forene sterke historier med presisjon og poesi i en tett og neddempet setting. 

I «Amour» åpner han med ørsmå detaljer i blikk, replikker, og billedføring opp for et menneskelig drama i siste akt. 
Et gammelt ektepar, fremragende spilt av Trintignant og Riva, har åpenbart hatt et godt samliv: to engasjerte og velutrustede mennesker med musikk som lidenskap. 
Som et musikkverk i flere satser bretter Haneke ut deres vei mot finalen. 
O g den veien er både vond og vakker, slik avslutninger ofte er. 
Hun får slag og blir pleiepasient. 
Han steller og pusler rundt henne. 
I takt med hennes forverring, øker hans ønske om å beskytte henne. 
De har en pakt sammen - hun skal ikke på sykehus. 

Langsomt, presist og med hudløs ærlighet kommer vi tett inn på detaljene i livets endring; vi ser både den fysiske smerten, og smerten man kjenner når selvrespekten smuldrer opp. 
Vi ser ektemannens håp, stryke, uro og urokkelige kjærlighet. 

Små glimt av humor og varme understreker parets rike samliv og forklarer tilhørigheten som gjør båndene så sterke at selv døden ikke kan skille dem ad. 
