En pustepause mellom popsuksessene
Nico & Vinz har snekret sammen en helt ok EP. 
Men det er heller ikke noe mer, og det er jo litt skuffende. 

Den norske duoen har fått mye oppmerksomhet i både inn— og utland de siste par årene. 
Nico & Vinz, som tidligere gikk under navnet Envy, har beveget seg fra sjangerlek med basis i hiphop til et uttrykk som ligger nærmere moderne r'n'b og soul. 
Ikke bare er det slik man tjener penger i dagens musikkindustri, men de er angivelig flinke til dette også. 
Det går rykter om at et nytt album skal ta verden med storm neste år. 
I påvente av dette, har de nå sluppet en aldri så liten EP. 

Liker du norsk hiphop? 
Da vil du kanskje like den nye plata til Karpe Diem: 

Tekstene er fulle av klisjeer 

Åpneren «Lay a little closer» starter med piano og klapping, før beatsene setter inn. 
En enkel og komfortabel sound, hvor myke vokaler flyter rundt. 
I lengden blir den kanskje noe monoton, men som lett dansemusikk ute i klubbverden kan den sikkert gjøre en god jobb. 
Neste låt ut, «Our love» øker tempoet. 
Lydbildet er fremdeles kledelig minimalistisk, men inneholder flere detaljer og en større grad av variasjon. 
Refrenget er messende, men unngår å bli for repetitivt. 
Teksten er i og for seg full av klisjéer, men i denne sammenhengen fungerer det, og låten kan antagelig bringe frem noe allsang på kommende konserter. 

Norsk pop utfordres av en ny trendsetter: 

Behagelig, men ensformig lytteropplevelse 

Dette er en tilbakelent utgivelse. 
Musikken er i det store og hele lavmælt, dominert av akustiske gitarer og lette synthlyder. 
De dansbare elementene er tonet ned til fordel for et mer åpent lydbilde, hvor parets pene vokaler kommer frem. 
Alt pakket inn i en god produksjon hvor alle de musikalske elementene kommer til sin rett. 
Med andre ord en behagelig, om enn noe ensformig, lytteropplevelse. 
Mangelen på variasjon blir uansett ikke graverende i løpet av kvarteret seansen varer. 

Her er ukas kuleste låter: 

Refrenget klistrer seg til hjernen 

Tredjesporet «Not for nothing» åpner svært så poetisk med å spørre om hvorfor roser trenger vann og hvorfor natten trenger måneskinn. 
Hint: svaret ligger i låttittelen. 
Vokalene kompes av en stilig gitar som bytter mellom småjazzete akkorder og raske melodilinjer. 
En helt nedstrippet låt, som skaper en følelse av nærhet, som om du skulle sittet i studioet. 
Den følges av «Praying to a god», som er den beste av de fem låtene her. 
En fengende popsak som bygger seg opp. 
Den virker mer gjennomarbeidet, med et mer utviklet arrangement. 
Ikke minst klistrer refrenget seg på hjernen. 

Her er flere rykende ferske plateanmeldelser: 

Bra, men ikke bra nok 

Til sist kommer «That's how you know», den nye singelen som allerede har fire millioner lytt på YouTube. 
Igjen er kompet sentrert rundt en enkel kassegitar, og igjen består nitti prosent av refrenget av gjentagelser av låttittelen. 
Ingenting galt i det, og det er absolutt en fengende låt, med en tidvis morsom tekst. 
Men det mangler noe ekstra. 

Her er ukas TV-anmeldelse: 

Den egentlige meningen med utgivelsen 

Alt i alt er dette en utgivelse preget av pausemodus, som er snekret sammen for å holde fansen varm. 
Musikken er ikke dårlig, men føles til tider noe intetsigende. 
På den annen side er det absolutt catchy elementer her. 
Materialet som helhet er noe klisjéfylt, og det er langt fra det mest givende de har gjort. 
Men det er nok gode hooks her til å holde fansen fornøyd frem til neste skive, og det er vel også den egentlige meningen med utgivelsen. 

Se Aftenposten Kultur baksnakke kulturlivet i nytt program: 

Trenger du TV-tips? 
Her er ti serier du bør få med deg i høst: 
