Filmanmeldelse «Death Wish»:Hevnen er likegyldig 

Fra rettferdig harme til meningsløs slakt. 

ACTION: 
Death Wish 

USA, 15 år 

MED: Bruce Willis, Elisabeth Shue, Dean Norris 

REGI: 
Eli Roth 

Fra rettferdig harme til meningsløs slakt. 

Selveste Sylvester Stallone snuste på denne unødvendige nytenkingen rundt Charles Bronsons 1974-film (med den flotte norske tittelen «Nådeløs by») for en god stund siden. 
I løpet av årene har all slags tøffinger fra Liam Neeson til Will Smith vært vurdert til rollen som Paul Kersey. 

Til slutt har altså en tannbleket Bruce Willis endt opp i rollen som hettejakkekledd borgerverner med ultrapersonlig hevnmotiv. 
Kone og datter blir skutt i et ran mens kirurgen Kersey (altså Willis) er på plutselig ekstravakt - attpåtil på bursdagen sin. 
Etterpå mister han troen på politiets og samfunnets evne til å finne morderne, og inntar Chicagos gater som dommer, jury og bøddel. 

Nå sier jeg ikke at Kersey i stedet burde latt hevnbehovet få utløsning i en velfundert kronikk. 

Men idet han får, bokstavelig talt, grep på våpenbruken (lærer alt på YouTube) er han plutselig over i en etterhvert overdrevent uforståelig raptus. 
Møtene med de han på manustilfeldighetenes mirakuløst vis finner ut står bak, fortoner seg som rene henrettelser. 
Med avhørstablåer som muligens er ment komiske - men som heller blir parodiske. 
I god samtidsånd forgreiner Kerseys handlinger seg fra folks filmende mobiltelefoner til billige memes og filmsnutter mens radiovertene diskuterer for og imot. 

(Anmeldelsen fortsetter under bildet) 

Men moralens stemmer når ikke fram i en fortelling som etterhvert blir en stolt representant for «hvis man vil beskytte sitt og seg, må man gjøre det selv». 
På et tidspunkt går Kersey til og med anskaffelse av en AR-15 (også kjent som riflen som blant annet ble brukt på skoleskytingen i Fl 

orida i februar). 
Det er ikke den eneste våpeninnsikten man kan få her. 

«Death Wish» utviser en gammeltestamentlig tankegang som kun burde vært dramatisert når omgivelsene er så karikert onde og uhåndgripelige som for eksempel Quentin Tarantino gjør det i «Kill Bill». 
Her blir virkelighetsnærheten både skremmende og uten konsekvenser. 
Til og med Dean Norris (Hank i «Breaking Bad») klarer ikke å gi politistanden annen troverdighet enn at de er entusiastiske, men mislykkede kommunalt ansatte med karbocravings. 

Det er mulig at det ligger et ønske om å skape en debatt om hva slags samfunn vi vil ha i bunnen her. 
Det er i så tilfelle godt skjult. 
Derimot har man satt opp åpent mål for de som mener at fram til ingen har våpen, må alle ha våpen. 

Og at det enkleste alltid vil være pistol. 
