Den utvalgte
Etter hvert som syndfloden nærmer seg, er det dessverre lett å miste trua på «Noah». 

FILM: 
Jeg så «Noah» samme dag som FNs klimapanel la fram en ny delrapport. 
Klodens utsikter er dystre, som vanlig, men foreløpig er det ingen som anbefaler bygging av en stor ark for å overleve stigende havnivå. 
Hvem skulle i så fall stige ombord? 
Hvem er utvalgt? 
Her ville nok demokratiet kommet til kort. 

Noah (i Russell Crowes myndige og ytterst seriøse skikkelse) mottar delrapporter i form av livlige drømmer. 
Han tråkker i blod, han står foran grønne fjell, han ser slanger, plukking av forbuden frukt og bror som slår ihjel bror. 
Han drømmer også om drukning og tar dette som tegn på at en stor flod skal skylle bort verdens synder. 
Gud har besluttet å restarte skaperverket og menneskeheten skal utryddes. 
Nesten. 

Kjøttetende syndere 

Darren Aronofskys filmer («Pi», «Requiem for a Dream», «The Wrestler», «Black Swan») er ulike i uttrykk, men de er alle mer eller mindre deliriske og har en fanatiker i sentrum. 
Dette gjelder også «Noah», men denne gangen har han mye mer penger å rutte med enn tidligere, noe som får Aronofskys visjoner til å ese ut i velkjente Hollywood-kjisjeer. 

Noah og hans familie er etterkommere av Adams tredje sønn, Set, og lever for seg selv, adskilt fra resten av menneskeheten, det vil si Kains slekt. 
Ondskap går i arv og Tubal-Kain (Ray Winstone) leder de morderiske, kjøttetende massene som lar seg styre av grådighet og som derfor vil bli utryddet. 
Noah er mer bærekraftig, han spiser frukt og bær og ber sin sønn om ikke å plukke blomstene, siden de trives bedre uplukket. 

Alvorlig tema 

Det er lett å bli ironisk når Aronofsky smører så tjukt på med gravalvor, karikerte skurker og digital kitsch, men under alt pøsregnet, gjørma og pussige spesialeffekter, ligger dypt alvorlige spørsmål om menneskenes forhold til skaperverket, gudstro og fanatisme. 

Dessverre er det ikke bare menneskeheten som drukner i flommen, det samme gjør i stor grad filmens seriøse tematikk. 
Noah får nye drømmebeskjeder fra Skaperen og utvikler seg fra en ansvarstynget farsskikkelse man kan ha en god del sympati for, til en ekstremt militant dyreverner. 
Han er den ultimate «doomsday prepper». 
Dessuten er han actionhelt og dreper Kains etterkommere i hopetall. 

Giganter i gråstein 

Jeg liker Russell Crowe, men han har gjort flere merkelig rollevalg de siste åra og jeg skjønner godt at både Michael Fassbender og Christian Bale takket nei til «Noah». 
Utover i filmen blir den utvalgte så ekstrem i trua at jeg mister trua på rollefiguren. 
Crowe har ikke bare ansvaret for å redde jordas mangfold, han skal også redde «Noah» fra å drukne i egen pompøsitet. 
Når jeg mister trua på Noah, begynner jeg å tenke på alt det andre Aronofsky har fått plass til i sin visjon, ikke minst Vokterne, en gruppe falne engler som Skaperen har forvandlet til Transformers-liknende giganter av gråstein, stive i leddene og med buldrende, effektbelagte stemmer. 

Amerikanerne er lei av 3D, så der vises «Noah» bare i to dimensjoner, men på grunn av «det internasjonale markedet» har man konvertert filmen i etterkant. 
Norske kinoer tilbyr begge, så du må spørre deg selv: 
Hva ville Noah gjort? 
La meg bare legge til at det er innmari mørkt der inne i arken. 
