Lou Reed og Metallica er helt på bærtur
Samarbeidsplata mellom rockgigantene er årets musikalske kalkun. 

ALBUM: 
«I would cut my legs and tits off when I think of Boris Karloff and Kinski/In the dark of the moon It made me dream of Nosferatu» proklamerer Lou Reed, etter litt ilter hamring på en kassegitar. 

Slik åpner samarbeidsprosjektet til den tilårskomne kultrockeren Lou Reed fra New York og San Franciscos store thrash-sønner, Metallica. 

Bandet trer så inn i lydbildet og gyver løs på tre standardakkorder - ikke ulikt verset på «Knocking On Heavens Door» - som går og går mens James Hetfield lirer av seg mantraet «small town girl» i bakgrunnen. 

Der har du den første låten. 
Og, der har du for så vidt oppskriften på resten av den 70 minutter lange plata også. 

Jambasert 
Det handler i utstrakt grad om jamming over et tema mens Reed resiterer sine forsøksvis provokative tekster, ettersigende inspirert av den tyske forfatteren Frank Wedekind. 
Resultatet er nærmest uten unntak katastrofalt. 

Metallica i en komposisjonsfase er i stor grad et lite impulsivt band, noe vi har lært både gjennom filmen «Some Kind of Monster» og lange innspillingsperioder. 

Å høre dem «leke» seg med et riff i opp mot ti minutter i et trekk er ikke akkurat en berikende musikalsk opplevelse. 
Hovedproblemet er likevel at samspillet mellom Reed og Metallica virker totalt malplassert. 

Det blir som olje og vann — de komplimenterer hverandre ikke på noen som helst måte. 

Det er i det hele tatt ikke så lett å se hvem som er målgruppen her. 
Metallica-fans vil korse seg i frykt straks Reed setter i gang med sine pompøse narrativer, mens gamle Reed-tilhengere vil falla av lasset med Metallicas lite grasiøse og kantete komp. 

Henger ikke på greip 

Derfor blir «Lulu» i sum en rekke av gnålete fragmenter som tværes ut i det uendelige og ikke fører noen steds hen. 

Den insisterende kaukingen i «Pumping Blood» og «Cheat on Me» blir i beste fall komisk, mens om du virkelig føler et behov for å marinere hjernecellene dine med ti minutter med feedback i «Junior Dad» - velbekomme. 

Thrash-riffet i «Mistress Dread» kunne Metallica gjerne ha spart til neste studioplate, men det er nesten det eneste positive man kan krøste ut av dette prosjektet. 

For å gjenta det vi skrev i låtanmeldelsen av «The View», mest av alt høres dette pretensiøse oppgulpet ut som et slags tverrmusikalsk folkehøyskoleeksperiment, hvor alle skal rense kropp og sjel i en slags jambasert eksorsisme. 

Lou Reed får ta brorparten av den kunstneriske støyten her, mens Metallica får strykkarakter for dårlig dømmekraft. 
