Cecilie Løveids bragenominerte diktsamling er en positiv overraskelse
Kombinerer det viltre og presise. 

Hva skal man si om de senere diktsamlingene til Cecilie Løveid? 
Selv har jeg hatt følelsen av å ikke bli invitert inn i dem. 
Som om jeg er nødt til å stå utenfor og beskue verkene. 

I det tredje diktet i «Vandreutstillinger» står det: 
«Det evig mystiske med kunsten, at det er et arbeid å komme inn.» 
Jeg føler meg truffet: 
Har jeg ikke tatt på alvor at Løveids dikt av i dag simpelthen krever en arbeidsinnsats, som enhver seriøs kunst? 

Baader-Meinhof 

De første diktene i den nye boka utgjør en suite om Gerhard Richters fotografibaserte malerier av medlemmene i venstreterrorgruppa Baader–Meinhof. 
Tekstene i suiten er særs vellykkede, livskraftige, viltre og konsise samtidig. 

Et sted henvender poeten seg tilsynelatende direkte leseren: 
«Jeg vet at hvis du skal forstå dette diktet, / blir jeg nødt til å fortelle om kvaliteter, / bearbeidelser og forelskelser, / like skjellskinnende og lysende som at en kvinne / snur seg i en gang på politihuset.» 

Her blir det tydelig at det ikke bare er leseren som må arbeide med kunsten. 
Det er også et arbeid for kunstneren å bli forstått. 
Hva betyr så dette med at en kvinne «snur seg i en gang på politihuset»? 
Henvisningen må være til Gudrun Ensslin, en av Baader Meinhof-medlemmene. 
Om henne heter det nemlig: 
«Snudde hun seg for brått for politiet, der i gangen, / snudde hun seg som en fotomodell?» 
Løveid har rett i at dette øyeblikksbildet fungerer, i hvert fall for denne leseren. 

Bilder som utgangspunkt 

Også flere av de øvrige diktene i «Vandreutstillinger» er såkalte ekfraser, det vil si tekster skrevet med utgangspunkt i kunstverk. 
Slett ikke bare bilder, men også teater- og musikkforestillinger og performancer blir omtalt hos Løveid. 

Et sted er forelegget ikke et kunstverk, men Georg W. Fossums fotografi av menneskene som 26. november 1942 venter på å bli sendt med dampskipet Donau fra kaia på Vippetangen, på vei mot tyske dødsleirer. 
Løveid diktsuite er her tilegnet Gunvor Hofmo: 

«Jeg har alltid tenkt at kvinnen ytterst til høyre, / hun i lodenkåpe med heksetuttehette, / var Gunvor Hofmo, dikter, / og at fotografen ikke eksisterte. 
/ Det var liksom Gud selv som fulgte med fra festningen. 
/ Men så sa noen at fotografen var en motstandsmann. 
/ Men så sa noen at fotografen skulle være en politimann.» 

Kunst og historie 

Når Løveid videre kommenterer at det kamuflasjemalte skipet likner et bilde av kubisten Georges Braque, er det som om den eksperimentelle kunsten stirrer rett i realhistoriens avgrunn: 
Slik er også Løveids diktning på sitt beste. 

At jeg blir positivt overrasket over «Vandreutstillinger», skyldes kanskje simpelthen at jeg ikke har gitt de siste diktutgivelsene til Løveid den oppmerksomheten de fortjener. 
Men jeg har også følelsen av det er noe ved denne nye boka som ikke finnes i de umiddelbart foregående: 
En slags streng presisjon oppi all vilterheten. 
