Dronninga av keltisk musikk er tilbake
Loreena McKennitt med sin beste plate på 13 år. 

ALBUM: 
Kanadiske Loreena McKennitt opererer i grenselandet mellom keltisk folkemusikk, world music og new age. 
Den siste kategorien er kanskje den vanskeligste å definere, samtidig er den en smule belastende på grunn av sitt harmoniske og «ufarlige» — og mange vil si sløvende — uttrykk. 

Clannad, Enya og norsk-irske Secret Garden havner ofte i samme kategori, og da vil mange ha en formening om hva det kan dreie seg om: meditativ musikk, gjerne med et svevende, beroligende og ofte spirituelt lydbilde. 

Keltisk Loreena McKennitt har nok streifet innom det som kalles new age, men det er urettferdig å putte henne i den kategorien. 
Som regel er det den keltiske folkemusikken, med røtter i Irland og Skottland, som dominerer på hennes plater. 
Karrierehøydepunktet er «The Book Of Secrets», der hun utforsker sine keltiske røtter og mikser dem med annen europeisk folkemusikk og Østens mystikk. 
Albumet solgte over fire millioner eksemplarer og en av låtene, «The Mummers' Dance», ble en hit i USA året etter. 
I 2003 ble hun tildelt The Order of Canada, så ingen skal tvile på at landet setter pris på henne. 

Ni års pause 
Men det skulle ta ni år før hun, etter en lang sorgprosess etter forlovedens død i 1998, endelig var tilbake med «An Ancient Muse». 
Her foretar hun reiser, i tid og geografisk, til steder der hun har funnet røtter etter den keltiske tradisjonen: Mongolia, Kina, Tyrkia, Hellas og Jordan. 
Noe monotont, og en tanke nærmere new age-segmentet i forhold til «The Book Of Secrets», men McKennitt var definitivt på banen igjen. 
Siden da har hun gitt ut det doble livealbumet «Nights From Alhambra», juleplata «A Midwinter Night's Dream» og samleplata «A Mummers' Dance Through Ireland». 

Tilbake til start 
På det nye studiealbumet «The Wind That Shakes The Barley» er hun tilbake der hun startet, godt plantet i keltisk folkemusikk og uten så mange musikalske krumspring — med utstrakt bruk av særlig uilleann pipes (en sekkepipetype) og andre fløyter, men også bodhran, keltisk bouzouki, hurdy gurdy, strykere, akustiske gitarer og mandolin — i tillegg til vokalist McKennitts trekkspill, harpe og keyboard. 
Både musikken og tekstene er hennes egne, med unntak av to tekster av de irske poetene William Butler Yeats og Robert Dwyer Joyce. 

Igjen er det blendende vakkert når Loreena McKennitt synger og spiller, understøttet av instrumenter som nærmest, bokstavelig talt, danser etter hennes pipe. 
Også derfor, og på grunn av McKennitts måte å synge på, blir stemmen som et instrument i seg sjøl. 
Og det er faktisk mulig å høre at dette er en artist som har funnet tilbake roen i livet sitt. 
Musikken er harmonisk — på en god måte. 
Hun uttrykker det gjennom drømmeaktige musikalske sekvenser — uten at det sklir ut i følerier eller pompøsitet. 
Det er bare ekte vare. 
