Kreativ, musikalsk galskap
Velkommen til det utvidete, norske enmannsprosjektet When. 

ALBUM: 
Du husker sikkert forundrigspakkene du kunne få kjøpt for en billig penge da du var liten. 
Du fikk kanskje ikke noe du trengte, men du verden så spennende det var. 
Hver gang. 

Enmannsprosjekt Litt sånn er det med When. 
Navnet har eksistert siden 1983, og det er blitt en rekke album. 
Bandet har vært innom en rekke sjangrer, fra black metal via arabiskinspirert musikk til rock og altså psykedelia. 

Det startet som et enmannsprosjekt med Lars Pedersen (50), men er utvidet til en duo med Haakon Ellingsen. 
De to spiller alle instrumentene på plata, og det er mange! 

Pedersen spilte i punkgruppa Hærverk og new wave-gruppa Holy Toy på 70-tallet før han startet The Last James sammen med Ellingsen og Lars Lillo-Stenberg i overgangen til 90-tallet. 

Paul McCartney 
Det er neppe tilfeldig at When har gitt sitt nye album en tittel som vekker asssosiasjoner til et ikke ukjent band fra Liverpool - og mytene rundt Paul McCartneys påståtte død i 1966. 

«Misshimmisshimmisshim...» er meldingen som visstnok skal komme etter setningen «Paul is dead» om du spiller slutten på« A Day In The Life» fra «Sgt Pepper´s Lonely Hearts Club Band» baklengs... 

When kan faktisk minne om Beatles i deres «psykedeliske periode» - med Lars Pedersen i «rollen» som en eksentrisk John Lennon. 

Andre musikalske referanser som anes er Beach Boys, tidlig Pink Floyd og et annet norsk undergrunnsband, Dog Age. 

Bela Lugosi 
Den berømte setningen fra «Sgt. 
Pepper» forekommer for øvrig i låten «Room With A View» på When-albumet, før bandet lanserer sin egen «myte» i form av den dramatiske låten «Misshimmisshimmisshim (Fuck You! 
Bela Lugosi is NOT Dead!)». 

Vi snakker om artister som er mer enn gjennomsnittet opptatt av den ungarsk-amerikanske Dracula-skuespilleren som døde i 1956. 

Mer fokusert 
Men det er mer. 
Tenk deg et album med nesten bare «A Day In The Life»-aktige låter. 
Samplingene er der, likevel er When mer fokusert enn på tidligere utgivelser. 

Det er lengre mellom de mest vidløftige utskeielsene (les: samplinger), samtidig er flotte låter som «Hyde», «The Scream», «Lowcast Man» og «Nothing To Fear» på høyde med det beste fra tidligere utgivelser. 

Ei When-plate blir derfor aldri kjedelig. 

Pop-psykedelia 
For - her er det mye leken og kreativ galskap og enda mer deilig, melodiøs pop-psykedelia og støyrock - fra en middealderinspirert og sakral åpning med kirkeorgel som glir over i banjoorienterte «The Muddle» til avsluttende «Mr. Pillbox». 

Her er det ikke noe som er A4, og det er det som er det beste med When. 
