Teateranmeldelse:«Halve kongeriket» 

Det norske teater setter nye standarder og høy- og lavmål med «Halve kongerike»; for et teatersirkus! 

Det er så mye små finter, gale assosiasjoner, håpløse koplinger, elleville parodier - og ditto musikk - at man simpelthen bare må gi seg over! 

HALVE KONGERIKET: 
Norsk politikk - the musical 

Utgangspunktet kan ikke være annet enn Are Kalvøs. 
For hvem andre enn han kan uttenkte Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité som kjærlighetens utøvende makt i kongeriket? 
Eller Martin Kolberg som Supermann og magikeren med tryllestøv over livets lyseste sider? 
Som man vil vite: 
Når utgangspunktetet er som galest - osv… 

Og akkurat denne historien om norsk politikk og norsk kjærlighetsforståelse utspiller seg stort sett før kronprinsparets bryllup 25. august 2001, med start omkring 1997, da kronprinsen studerte ved Berkeley. 
Og tre medstudenter, en homofil gutt, ei riktig streetsmart storbyjente og et blond overklassefrø alle forelsket seg i ham. 
De drar til Norge for å bli gift - og søker hjelp hos Stortinget Kontroll- og …. osv. 
(Heretter SKKK; Kalvø mistenkes for å bruke akkurat denne komiteen for å gjøre det umulig for anmelderne.) 

Alt dette mens SKKK lever sitt eget liv, særlig sett gjennom den ytterst idealistiske nyvalgte stortingsrepresentant Anna fra (Søre) Gløppen og hennes inngang i SKKK og samlivet med Super-Martin. 

Miksen er steingal. 
Var man sur, kunne man kalle det både ustrukturert og gjennomført fragmentarisk. 
På den annen side er dette så inn i hampen innfallsrikt, fylt av overskudd og galt - at det blir helt rett. 

Men det gjelder jaggu å følge med: 
Referansene og detaljene kommer stenograf-tett, poengene vanvittig og tidvis helt usaklig detaljert, parodiene på til dels uventete måter. 
Har man, for eksempel, sett makan til identifisering ut fra ulike personers ganglag? 
Nei! 
Verken hos kronprinsen, Kongen, Erna Solberg eller Siv Jensen. 
Ikke engang Jonas Gahr Støres lett krummede knær er utelatt. 
Eller biskop 
Stålsett kappeskriding. 
Eller preste/mullah-jenkaen, påpasselig synkron. 

Dessuten - og ikke minst - er Ingrid Bjørnovs musikk helt gjennomført tilpasset det hele. 
En nokså usannsynlig miks av opera, country, rock, gospel, rap, mettall, viser og latino smører det hele dyktig inn. 
Dette er fortellende musikalsk ironi på et meget høyt nivå (om en slik sjanger finnes, da.) 

Som antydet: 
Dette er så dumt og plumt og usakelig - i de aller lengste baner - at det simpelthen er nødt til å bli høsten muntre teater-storselger i hovedstaden. 

Virkelig moro! 

JON SELÅS 
