The Rain: spennende og skuffende |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

The Rain investerer i spenning, men troverdighetsregnskapet går med dundrende underskudd. 

Det er noe besnærende over å se vår skandinaviske sivilisasjon bli a) utsatt for et silvilsasjonssjokk, eller b) lagt i komplette ruiner. 

Førstnevnte skjedde i norske Okkupert, som selv om den ikke traff blink hadde et vilt fascinerende utgangspunkt med myk russisk okkupasjon, mens sistnevnte er premisset for danske The Rain. 
Selve ødeleggelsen er dessverre mer effektiv enn serien. 

Forrykende tempo når regnet kommer 

The Rain, Netflix’ første skandinaviske egenproduksjon, begynner i et forrykende tempo. 
Far henter datteren på skolen, kaster henne i bilen med bror og mamma, og tråkker gassen i bånn for på komme seg ut av byen. 

– 
Det skal begynne å regne, hører vi faren og vitenskapsmannen si til en kollega på mobilen. 

Litt hasardiøs slalåmkjøring og en kjedekollisjon senere, og brått er familien i fullt firsprang gjennom skogen. 
Kameraet følger regndråper som faller truende mot de danske skoger, men i siste liten kommer familien seg ned i en teknologisk velutstyrt bunker. 
Far overlater familien til seg selv, mens han drar for å finne en kur mot viruset som kom med regnet. 
Snart er også mamma borte. 

Klassisk postapokalypse 

Seks år senere sitter Rasmus og Simone fremdeles i bunkeren og venter på pappa. 
Etter en heftig start er det her The Rain egentlig begynner: 
Søsknene må ut på tur, finne en kur, holde seg unna regnet, snike seg unna sultne banditter og forhåpentligvis finne pappa. 

Som i en hvilken som helst postapokalyptisk fortelling – The Walking Dead, Doomsday, Children of Men – mangler det ikke på de små intense scenene; bunkerluken som må lukke seg i tide, sumpvannet som ikke må trenge inn i støvelen, metaldekket som skjuler dem fra varmesøkende droner. 

The Rain hamrer løs på alle tangentene på spenningsorgelet, men musikken som kommer ut, låter skingrende umusikalsk. 
Rollefigurene tar nemlig konsekvent vilt idiotiske avgjørelser. 

Som da Rasmus må flytte walkietalkie-antennen nærmere inngangen og bort fra den beskyttede søsteren, når de bare kunne flyttet kommunikasjonskofferten sammen og passet på hverandre. 
Eller den unge gutten, som etter seks år med dødelig virus på alle kanter, fremdeles ikke har skjønt at man løper innomhus når solgangsbrisen stryker ham på kinnet. 
Hva med Simone, som tilfeldigvis plumper ut med «det er mer mat i neste bunker» mens en desperat knivstikker står to meter foran henne og dirrer av sult? 

Slik velges den mest usannsynlige, men også den mest spenningsskapende utveien ved enhver anledning. 
Avgjørelsene kjøper alltid noen sekunder ekstra spenning til seeren, men bidrar til at troverdighetsregnskapet går med et dundrende underskudd. 

Suverent filmede spenningsscener ikke nok 

Mellom rømningsscenene vrir Simone og de andre av seg kommentarer flatere enn kjøleskapsmagnetene de kunne vært trykket på. 
«Du kjenner ikke meg, du skal ikke dømme meg», sier hun, som om manuset er levert fra en middels god gangstarap-film, før fiolinene kommer krypende til pompøse «Det handler ikke om overraskelse, det handler om håp». 
Dialogmessig minner The Rain tidvis mer om en forhastet ungdomsserie enn en moderne, postapokalyptisk storsatsing. 

Det er riktignok ikke helt grått. 
Alba August – datter av stjerneregissørene Bille og Pernilla – gestalter både beskyttende storesøster, søkende datter og verdensreddende ungdom i løpet av de første episodene. 
Hun redder ofte serien som unge Simone. 

Hun bærer dog ikke The Rain og Skandinavias fremtid alene på skuldrene. 
Til tross for gode episodeavslutninger og noen suverent filmede spenningsscener, ender de første episodene av The Rain opp som en irriterende skuffelse. 
