Askepott og prinsen med pisken
Knapt sexy, bare litt romantisk, og ingen ting å bli opphisset av. 

At premieren på «Fifty Shades of Grey» knyttes opp mot Valentinsdagen, er et nesten utspekulert kommersielt stunt. 
Innenfor sin blankpolerte, dørgende kjedelige reklameestetikk er filmen kanskje sexy og romantisk til et visst punkt. 
Men det tar fort slutt. 

At Bergen kino melder om heftigere forhåndssalg enn på «Ringenes Herre», er en smule deprimerende på filmkunstens vegne, men ikke overraskende, gitt at E.L. James' romantrilogi så langt har solgt over 100 millioner bøker og er oversatt til 52 språk. 

De som har kunnskap om eller praktiserer BDSM (fellesbetegnelsen for bondage, disiplin, dominans, underkastelse, sadisme og masochisme) er kritiske. 
De mener bøkene underslår viktigheten av at denne formen for sex skal være sunn, sikker og samtykkende. 
De har også kritisert at praksisen settes i forbindelse med overgrep og traumatisert barndom, noe forskning ikke gir belegg for. 

Men dette er altså ikke en håndbok i sikker sex, det er en fantasi. 

De som ikke slukte bøkene, klaget på manglende språklig tilfredsstillelse, og ga opp. 
Her ligger filmens fordel. 
Regissør Sam Taylor-Johnson og manusforfatter Kelly Marcel slipper å forholde seg til språklige padder og pinligheter, og kan slå seg løs med det Dakota Johnson og Jamie Dornan har å by på i rollene som Anastasia Steel og Christian Grey. 
Det er faktisk litt. 

Men først, en oppsummering i fall noen ikke har fått med seg hva det går i. 

Som en nyskriving av den — gitt målgruppen - kanskje mer tvilsomme «Twilight»-serien, er «Fifty Shades of Grey» et eventyr for voksne, der en jomfruelig litteraturstudent, Anastasia, møter Christian, en obskønt rik og farlig vakker prins med helikopter i stedet for hvit hest, og pisker, håndjern og rep i skapet i stedet for hermelinskapper. 

Arrogant og maktsjuk opptrer han slik at alle alarmklokker ringer, både i våre hoder og i Anas. 
Men forelskelsens veier er like uransakelige som seksualitetens. 

Særlig her, i overgangen fra keitete student til mer selvbevisst kvinne, gir Dakota Johnson oss en riktig god Anastasia; kysk forventningsfull, nyfiken på egne lyster, og hjerteskjærende bedårende når hun morgenen etter deres første, seksuelle møte (i strait misjonærstilling) står smådansende og med blussende kinn på kjøkkenet og visper pannekaker. 

Frem til hit og et stykke forbi viser filmen opp en viss musikalsk og filmatisk humor. 
I tillegg til skuespillerne, er det dens andre pre. 

Man kjenner igjen en forelsket ung kvinne når man ser henne. 
Men man kjenner sannelig også igjen en skamløst selvforelsket mann når man ser ham. 
Eller en dypt skadet mann, som jo er det Christian er. 

Etter hvert som dette kommer til syne, mister filmen sin romantiske glans og blir en mørk, ubehagelig oppvisning i hvordan han, ved å misbruke forelskelsen hennes, og ved å få henne til å føle seg spesiell, manipulerer henne inn i et univers der dominans og kontroll ikke lenger er bare et spørsmål om seksuell preferanse. 
Alt mens hun tror at kjærligheten kan forandre ham. 
Hørt den før? 

Når Ana begynner å svare med samme mynt, oppstår et psykologisk spill som kunne vært interessant om det hadde vært fulgt opp på et dypere plan. 

I stedet skraper filmen lett i en velkalkulert overflate, og blir verken sår nok eller provoserende nok til å sette spor, emosjonelt eller intellektuelt. 

Som vanlig får vi mer av Steels kropp enn av Greys anatomi. 
Men gi og ta et klaps og to, er sexscenene stort sett like småelegante og glansede som filmen for øvrig, pyntelig dandert og kjemisk renset for svette og andre kroppsvæsker, og dørgende kjedelige, etter hvert. 
