Helt uten sjarm fra Amerika
La heller barna rake løvet i hagen enn å se dette tøvet. 

I 2011 kom den ganske så dårlige familiefilmen «Gnomeo og Juliet» (så den på et fly) ut for det miste kinofolket, basert på det samme storverket av ham som de aller fleste vet hvem er, han derre William Shakespeare. 
Nå kommer det en slags oppfølger, «Sherlock Gnomes». 
Og, for å ha sagt det tidlig, denne anmelder er litt over middels glad i ordspill, så vi har ingenting å utsette på bruken av nettopp dette. 
Men, her stopper også det meste av våre forsonende filmtrekk. 
Nei, vi er ikke i målgruppa, men som voksen er det faktisk lov å mene noe om dette, okke som. 

Grasrotnivå 

Igjen møter vi Gnomeo og Juliet, men også en annen litterær skikkelse, Sherlock Gnomes. 
Han er selvsagt sammen med sin kjære Dr. Watson. 
Hele universet er lagt til London der vi befinner oss helt nede på grasrotnivå, hos hagenissene, hos gnomene. 
Disse figurene du skimter hvis du haster gate – og hagelangs i Storbritannia, disse fæle figurene egentlig. 

Ja, vi liker dem ikke. 
Vi har da også en gang for lenge siden rappet en – sein fredagskveld- og tatt den med på undergrunnen, plassert den alene på et tomt sete: 
Piccadilly-linja mot Cockfosters. 
Beklager, denne lange digresjonen. 

Den onde 

Vel, settingen er altså en tilfeldig hage i fineste London der hagenissene skal sørge for at alle har det fint, at hagen er strålende og at gnomelivet leker. 
Gnomeo og Juliet-blødmene hagler, og det samme skjer når vi blir kjent med Sherlock og Watson, lovens korte armer for nettopp Londons hagenisser og historiske dukker i alle former og fasonger. 

Paiaktig 

Og, som i sir Arthur Conan Doyles originale bøker har privatdetektiven også her kjempet mot det onde, mot Moriarty. 
Han som nå ikke opererer i form av å være professor, men som en paiaktig slesking, men med de verste hensikter mot den samlede gnomheten. 
I utgangspunktet kunne dette blitt ganske så morsomt fordi det er spenning nok å ta av. 
De populærkulturelle referansene skorter det ei heller på, verken i tekster, dans eller påkostet musikk (mye Elton John), og skaperne har også desperat forsøkt å lage en Frost-hit for de minste, dette selvsagt for å selge mer og mer og mer, men det tror denne gamle skrotnissen ikke kommer til å skje. 
Det er for opplagt hva de er ute etter, og låta er ei heller spesielt fengende eller nynnbar eller bra faktisk. 
Men, vi har tatt feil før og kan gjør det igjen. 

Moriarty burde vinne 

Vi utgamle klarer dessverre aldri å la gnomene komme innunder huden vår og deretter inn i våre hjerter, vi tipper også de minst, og beste, også takker nei til dette heseblesende og umorsomme sølet av en film som forbli forsteinet og usjarmerende det aller meste av tida. 
Moriarty vil knuse alle verdens gnomer, og det er sjelden vi tenker: la ham vinne så vi slipper å se flere hagenissefilmer. 
