Bokanmeldelse:Erlend Loe: 
«Vareopptelling» 

Lyrikerens hevn over anmelderjævlene, sier markedsavdelingen. 
Mageplask og svalestup i vår litterære andedam, sier jeg. 

Kortroman 130 sider 349 kr. Cappelen Damm 

Som bokanmelder skal man være ganske selvopptatt for å kalle dette en bok om litteraturkritikk. 
Riktignok markedsføres den korte romanen som et spark til kritikerstanden, men som alltid jakter Loe på en gyllen og bokstavelig talt fabel-aktig universell sannhet. 

Lyrikeren Nina er fattig på både penger, venner, prestisje og fremtidshåp da hun som 65-åring får prøve seg på et «comeback». 
Men ingenting er som på 70-tallet; nettverket hennes har smuldret, forlagsredaktøren har for små silkehansker og for lite tid til omsorgsoppgaver. 

Med stor billedtetthet i språket presenterer Loe flere uforglemmelige møter mellom mennesker. 

En gammel psykologvenn, en tilfeldig kulturfrøken på Litteraturhuset og ikke minst førstelinjen av bok-pushere er tatt på kornet. 
Hverdagsmenneskers private avgrunner kan fornemmes som en mørk og dvelende undertone, men denne teksten minner mest om en burlesk og fargesprakende revy. 

Dramaturgien er effektiv som en skillingsvise og fargerik som et sirkusnummer. 
En hektisk rekke av tablåer, kryssreferanser, allegorier og metaforhumor gjør boken lettslukt for et mangslungent publikum. 

De få som plasker omkring i den dypeste delen av vår litterære andedam, vil kanskje rynke på nesen og kalle dette en teit bransjeparodi. 
Noen vil muligens mene boken er et stygt overpriset debattinnlegg om kvalitetslitteraturens evige verdi blant kritikertullinger og forlagshorer, og at enhver litteraturanmelder som liker den, må være dum. 

Da er det fint at hovedpersonen Nina lærer oss på grunna en ny, aldeles naiv og super karakteristikk av slike folk: 
«Eklatant stupid». 
