Kreativt overskuddslager fra fem britiske hissigpropper
Ungfolene i Shame setter ny dagsorden. 

ALBUM: 
Da Gallows debuterte med «Orchestra of Wolves» i 2006 satte de Storbritannias kollektive punke-scene på hodet. 
Kvintetten representerte noe helt nytt i måten å tilnærme seg publikum og bransje på. 

Shame hører til en helt annen fløy, men deres musikalske ballespark, skarpe penn og utrettelige energi har noe av den samme effekten. 
Det den unge London-femmerbanden foretar seg føles friskt, nytt, gøyalt og helt nødvendig. 

Shame omtales gjerne som et punkband. 
Det er en bås som blir for smal, men yter dem hakket mer rettferdighet om man setter på et post-prefix. 
Merkelapper til side, det er uansett attityden og bandets ungdommelige entusiasme som løfter dem opp og fram. 
«Songs of Praise» er lyden av fem karer som bare må få lettet det de har på hjertet med de redskapene de har for hånd. 

Resultatet er en plate som sprer seg bredt uten merkbar bekymring for hvor man skal ende opp til slutt. 
Åpningslåten «Dust on Trial» er saktegående, mørk - nærmest dronende. 
Den suggererende riffingen haler deg sakte, men sikkert inn, før man spyttes ut til de atskillig mer lettbeinte tonene av «Concrete». 

Slik går det slag i slag mellom alt fra ultrafengende pop-perler som «One Rizla», via rene punk-opprop av typen «Donk», til spoken word-innslag som «The Lick», hvor det er de slepende basslinjene og monotonien som er det stemningsskapende elementet. 

Friheten til å gjøre det man vil og den boblende kreativitet som kommer med på kjøpet er det som gjør Shame og «Songs of Praise» til et av de mest spennende tilskuddene til dagens rockesfære. 

De kan gå både widescreen og være smale på en gang. 
En slags missing link mellom Gang of Four og Velvet Underground? 
