Panorama
Arne Nøst gjør Knut Hamsuns ordbilder til sin egen billedpoesi. 

TEATER: 
Han er en upålitelig forteller, Thomas Glahn (Anders Dale). 
Han var nok alltid upålitelig, men i tilbakeblikket - og «Pan» er et tilbakeblikk, et subjektivt, fordreid tilbakeblikk - er han det i aller høyeste grad. 
Han pines fortsatt av hendelsene fra sin tid i nord, denne løytnanten. 
Da han forelsket seg i en kvinne, Edvarda (Ragnhild Mønness), og ble elsket av en annen, Eva (Helga Guren). 

«Pan» er en historie om dette umulige trekantdramaet - eller femkantdramaet, siden Eva er gift med smeden og også i et bare halvveis villig forhold til Edvardas far, kjøpmann Mack - her spilt av Espen Hana. 

Speil 

Skal vi tro Glahn, og det skal vi altså i utgangspunktet ikke, speiles han og Edvarda i hverandre, motstykker med de samme egenskapene. 
De er ustadige, lunefulle, stolte og skinnsyke, og kjærlighetshistorien mellom dem utspiller seg i rykk og napp, i en syklus av tilnærmelser og avvisninger, varme og kulde, utskjemming og skam. 
De vil begge ha den andres udelte oppmerksomhet og beundring, men de snakker knapt sammen, de feiltolker hverandre, og den ordløse kommunikasjonen dem imellom bryter også stadig sammen. 

Eva, på sin side, har fellestrekk med Glahns hund Æsop, og han behandler henne med omtrent samme holdning som han har til hunden. 

Rogaland Teaters «Pan» kommuniserer, i ord og i ordløshet. 
Ordene er skjønnsomt utvalgt fra Hamsun-romanen. 
Dramatiseringen tilhører Yngve Sundvor, og ble første gang brukt i en samarbeidsproduksjon av Hålogaland Teater og Riksteatret i 2008 - en oppsetning Arne Nøst var scenograf for. 
Teaterteksten er nå bearbeidet av Nøst og dramaturg Carl Jørn Johansen for rogalandsoppsetningen. 
Denne gang er Nøst også regissør og komponist. 

Lydeffektene - forstørrede bakgrunnslyder som regndråper, løvsus og klokketikking - bygger opp under lys- og videobilder som også er forstørret. 
De er nærbilder av naturdetaljer fra hav, himmel, skog, sol, måne, skygger landskaper uten landemerker. 
Slik møtes ordpoesi og billedpoesi, i minner om et Sirilund som både er der og da i nord, og her og nå i scenerommet, og dermed er det også alle steder. 

Presist 

Videolerretet, plassert som en bakvegg, krympes og utvides, i høyden og bredden. 
Det løftes og senkes, flyttes sidelengs, det avrundes og gjøres til oval, det rettes ut igjen og blir atter firkant. 
Bildene som spiller over det rommer motsetninger mellom ro og uro. 
På scenen står også en utfoldbar konstruksjon som underveis står for konkrete steder som skog og berg, og samtidig mer abstrakte nivåer, som sosiale sirkler. 

Personskildringene oppleves som presise, balansert mellom psykologisk innsikt og humoristisk overdrivelse. 

Anders Dales Glahn framstår som en dypt deprimert mann på det virkelighetsplan der han forteller fra, mens han virker vekselvis manisk og depressiv på det plan han forteller om. 
«Jeg har moret meg», sier han, på nåtidsplanet. 
«Glede, alltid med glede», sier han på fortidsplanet. 
Begge deler sier han med sorg i stemmen og fortvilelse i blikket. 
