Befester sin posisjon som et av samtidens beste rockeband
Alice In Chains tilbake i lederposisjon. 

ALBUM: 
Det hører med til sjeldenhetene at et sjangerdefinerende band kan komme heldig ut av et vokalistbytte på tampen av en serie klassiske album. 
Enda vanskeligere blir det når sangeren i tillegg er et stilikon, gjenstand for mytebygging og geniforklaring. 
Alice In Chains Layne Staley var en sånn person. 
En slags grønsjens svar på Jim Morrison - uutgrunnelig, mystisk, håpløs, genial og ganske tragisk. 
Staley døde i 2002 etter lang tids rusmisbruk. 

Alle trodde at eventyret Alice In Chains var over, bandet inkludert. 
Heldigvis for de resterende bandmedlemmene og ikke minst oss tilhørere, så har kreative sjeler som regel vanskelig for å hvile. 
I 2005 fant Jerry Cantrell ut at det ikke var noe automatikk i at andres tragedie skal være hans ulykke og satt seg på ny ned for å jobbe med Alice In Chains. 
Med seg på laget fikk han sanger William DuVall. 
Lurt. 

Skuffer ikke Vokalistbyttet må nemlig være rockehistoriens mest vellykkede siden Brian Johnson erstattet Bon Scott i AC/DC. 
Den påfølgende platen «Black Gives Way to Blue» som kom i 2009 må også være det sterkeste rockecomebacket siden nettopp AC/DC's «Back in Black». 

Forventninger, sier du? 
Av episke proporsjoner, er det eneste riktige svar her. 
I alle fall når førstsingelen «Hollow» for lengst har malt med store bokstaver at det finnes mer gull i hvelvet til Cantrell & co. Stilmessig er den en fin forlengelse av det bandet meislet ut på forgjengeren. 
Med andre ord bunnsolid tungrock med mye twang, febersyke melodilinjer og rikelig av de klassiske vokalharmoniene bandet har gjort til sitt varemerke. 
«The Devil Put Dinosaurs Here» skuffer ikke i forlengelsen heller. 

Ny selvtillit «Pretty Done» skrur seg tungt inn i det seige Alice In Chains-hjørnet med fabelaktige gitartwister fra Cantrell og disse nærmest statisk flytende melodilinjene. 
«Stone» har vært tilgjengelig som singel og vitner om at gjengen fremdeles har arven fra Black Sabbath og Led Zeppelin flytende rundt i blodet. 
Tittelkuttet er bandet på sitt mest mystisk stemningsfulle, mens «Voices», «Hung On a Hook» og den smellvakre avslutningslåten «Choke» ivaretar bandets tradisjon med å skrive vakker og lavmælt klassisk rock. 

Det er vanskelig å si om «The Devil Put Dinosaurs Here» kan måle muskler med «Black Gives Way to Blue», det kan bare tiden svare på, men per nå oppleves den som en robust og kvalitetstung oppfølger som oser av overskudd og selvtillit. 
Det blir med andre ord lenge til man kan klistre dinosaurmerkelappen på denne gjengen. 
