Litterær lettvekter
Noen filmer er så velmente at man føler seg slem om man kritiserer dem. 
«Guernsey forening for litteratur og potetskrellpai» er en slik film. 

Ok. 
Jeg innrømmer at filmens tittel gjorde meg skeptisk, den er definitivt for finurlig for sitt eget beste. 
Men rollelisten lovet godt. 

Lily James i hovedrollen som den feirede forfatteren Juliet Ashton. 
Matthew Goode (sist sett i TV-serien «The Crown») som Sidney, forleggeren hennes. 
Penelope Wilton, Tom Courtenay («45 år») og Bronagh Gallagher som noen av Guernsey-beboerne Juliet blir kjent med da hun like etter annen verdenskrig begynner å brevveksle med Dawsey Adams (Michiel Huisman fra «Game of Thrones), en svineoppdretter fra kanaløyen. 

Han er sentral i den omtalte litteratur- og potetskrellpaiforeningen, hvis navn vi får grundig forklart. 
Hun blir nysgjerrig og tar turen ut, nyforlovet etter å ha blitt fridd til på feiende vis av sin amerikanske kjæreste. 
Forlovelsesringen er prangende og diger, Guernsey svimlende vakker og pittoresk, grisebonden knallkjekk. 

Dessuten kommer Juliet over en historie fra krigens dager, da Guernsey var okkupert av tyskerne. 
Historien pirrer både nysgjerrigheten og skrivelysten hennes. 
Dessverre pirrer den ikke filmskaperne nok til at de legger seg i selen for å fortelle den med noe som likner spenning. 
For et noenlunde historiebevisst publikum, byr den heller ikke på overraskelser. 

Filmen baserer seg på en roman med samme navn, og siden jeg ikke har lest boken, skal jeg ikke kalle den kiosklitteratur. 
Vurdert ut fra historien som brettes ut på lerretet, ligger den temmelig nær, men det kan like gjerne skyldes at tre manusforfattere har vært inne i bildet i tillegg til Mary Ann Shaffer, som skrev romanen, og Annie Barrows, som fullførte den da Shaffer døde. 
Derfor blir det nesten komisk når filmen i all sin forutsigbare, motstandsløse enkelhet proklamerer så mye høylytt kjærlighet til litteraturens kraft, mens store navn glir forbi. 
Jane Austen. 
Søstrene Brontë. 
Shakespeare. 
Charles Lamb. 

«Guernsey forening for litteratur og potetskrellpai» vil så mye at det blir rent for meget. 
I tillegg til sin litterære hyllest gjør den et dypfølt, men overflatisk forsøk på å individualisere og nyansere representanter for okkupasjonsmakten. 
Samtidig prøver filmen å si noe vektig om menneskelige sår og splid i kjølvannet av krig. 
Over det hele smøres kjærlighetsdramaet ut som tykk glasur, og her er filmen på sitt mest banale. 
Rik fyr med frakk og lakksko mot bonde i støvler og fillete genser. 
Storbylivets champagnesus og dus mot det enkle liv på landet, med gjensidige forpliktelser og hjemmelaget gin. 

Mike Newells uelegante regi pares med gyselig kameraføring og abrupt klipping. 
De i utgangspunktet dyktige skuespillerne kan gjøre lite annet enn sitt beste, og her er det ikke nok. 

Eneste oppturen er Charlotte Walters lekre kostymer, selv om Lily James ser nesten i overkant fabelaktig ut når hun entrer grisebingen iført posete, liksombondske bukser og anorakk. 

Og så er det Guernsey da, som med dette får en to timer lang reklamefilm og kan gå turistsesongen lyst i møte. 
