TV-anmeldelse:«Broadchurch»: 
Det eneste som mangler er et drap 

Det eneste tredje sesong Broadchurch mangler er et drap. 
Heldigvis. 

KRIM 

«Broadchurch», sesong 3 

Britisk krim i åtte deler med bl.a. Olivia Colman og David Tennant 

Norsk premiere på NRK1, 2. 
Påskedag kl. 21.25 Vises på NRK1 mandager kl. 21.25 

En middelaldrende kvinne møter opp mishandlet og omtåket på voldtektsmottaket. 
Overfalt, brutalt voldtatt, men kan ikke fortelle noe videre om overgrepsmannen. 

I stedet for å vise det seksuelle overgrepet – slikt som har vært filmatisk utbrodert tidligere – får vi den omhyggelige og kalde prosessen som påfølger. 
Hvert steg på den lite verdige og ekstremt kliniske undersøkelsesreisen, helt fram til tilbudet om morgenen-etter pille. 

Olivia Miller (Colman) og Alec Hardy (Tennant) prøver å nøste opp i hva som har skjedd. 
Trish Winterman (Julie Hesmondhalgh) har vært i femtiårsdagen til en venninne, men klarer ikke begripe hva som fikk selskapet til å gjøre en så grusom dreining. 
Hesmonhalgh spiller den skjøre og lett forvirrede Trish eksepsjonelt bra. 
Nesten uten ord får hun seeren til å føle med karakteren. 
Og drar én samtidig rett tilbake til essensen av «Broadchurch»: 
Den handler vel så mye om effekten på og traumene på enkeltpersoner, fellesskapet og lokalsamfunnet, som hvem som til slutt viser seg å stå bak. 

I motsetning til Danny Latimer og Sandfordjentene, viser serieskaper Chris Chibnall nå et offer som kan fortelle hva som har skjedd. 
Det gir et helt annet spenningsmoment (ikke minst siden forrige gjerningsmann Miller og Hardy sporet opp gikk fri). 

Etterforskerne har lite annet å jobbe med enn en haug med bursdagsdeltagere som må snakkes med. 
Flere av dem var nok i så godt humør at de er ute av stand til å gjøre rede for kvelden riktig. 
Restene av et kondompapir på åstedet kan virke som et tidlig spor – eller et godt villspor. 

Andre bærende fortellinger om presten som er frustrert over at folk bare vil snakke med ham og Gud når de har noe de ønsker, og lokalavisen som legges ned av det store medieselskapet fra byen, er i utgangspunktet lite originale historielinjer. 
Likevel kan disse se ut til å bli mer interessante når man kommer et stykke ut i serien. 

Rollefigurene til Miller og Hardy er praktfulle, og fortsatt på sitt aller beste når de plutselig bare skjeller og smeller mot hverandre i opplagret frustrasjon. 
Og rett etterpå kommenterer med oppgitte blikk seg imellom vitnenes forsøk på å være vittige. 
En konfrontasjon mellom Miller og hennes femtenårige sønn, som viser seg å ha forsynt skolen med mer enn bare guttestreker, tegner til å bli en god parallell til den bærende voldtektssaken. 

Olafur Arnalds seige og elektroniske, men varme bakgrunnspor, er fremdeles det som virkelig gjør «Broadchurch» til noe helt annet. 
Selvsagt er det latterlig lekkert filmet, lyssatt og klippet, men samhandlingen med musikken skaper en varig uggen og troverdig atmosfære. 

At serieskaper Chris Chibnall nå skal bli sjef på «Doctor Who», og at Dave Tennant kom fra rollen som Time Lord til «Broadchurch» er for øvrig et fiffig nesten-rollebytte som quizmakere og andre detaljister kan fråtse over i årevis fremover. 

I mellomtiden det kan man glede seg over at siste sesong av «Broadchurch», i motsetning til alt annet i påsken, varer nesten helt til pinse. 

Og sitter i enda lenger. 

Tor Martin Bøe 
