En rå, fæl kvinne-obduksjon
Kinoversjonen av «Sex and the city» er en velspilt og ekkel ting, den er like lang som en TV2-høst med brekt bein og den handler om mennesker som gjør det lettere å forstå Osama bin Laden. 

Sånn er den. 

ANIMASJONER: 
Jeg går ut fra at filmens eneste kvalitet er de fire kvinnerollene, og at det er hensikten. 
Den slags helliger middelet, for de spiller med en umenneskelig stilisme som får en til å minnes Ionesco-forestillingene i Fjernsynsteatret den gang norske skuespillere mesket seg i begeistret tilgjorthet. 

MTV har en egen pris for «beste animerte tingest». 
Tapetet i «Barton Fink» har vært nominert, og den hvite rapperen Vanilla Ice. 
Her er fire kandidater, for Sarah Jessica Parker, Kim Cattrall, Kristin Davis og Cynthia Nixon formidler en guddommelig papphet, et smertelig, martyrisk idioti som en dårlig skuespillerinne aldri ville ha våget. 

MAGERT: 
Jeg må innrømme at jeg ble imponert over den ubarmhjertige utleveringen av voksne kvinners patetiske barnlighet. 
Vestlige magerhets-idealer har gått amok med Parker, som er et slags Madonna-spøkelse etter tjue år med hungersnød. 
Hun har så tynne bein at hun kan føde tvillinger ved siden av hverandre i sideleie, men Vesten har tilgodesett henne med sminkemengder og merkeklær som får fraværet av kropp til å se ut som en visuell begivenhet. 
Kim Cattralls omfangsrike vulgaritet er klassisk amerikansk og parodierer en del oppbrukte onanistmyter om seksualitet, mens de andre to damene egentlig bare spiller de samme rollene som litt forskremte hustruer gjør i sitcom-serier. 

MENNENE: 
Mennene i «S&C»-filmen er et slags offisielt farvel med både Tarzan og Woody Allen. 
Her er fire skuespillere med så liten utstråling at de ikke ville fått mikroen til å virke midt i et lynnedslag. 
Chris Noth spiller Mr. Big som om han ble kasta fra Sopranos fordi han brukte hårfarge fra Fretex. 
Men da han like før bryllupet får Darth Vader-blikket, overskrider han de uvesentliges virkeområde og blir en hjertelig korttids-komiker. 
Da dama denger ham med brudebuketten midt i NY-trafikken, oppstår en ufrivillig «Rush hour»-scene, for denne filmen beveger seg hele tida utpå gapskrattens befriende selvmordsskrenter. 

SATIRE: 
Det smarte er å se filmen for hva den egentlig er — en satirisk framstilling av en post-feministisk kaffebar-kultur som dyrker alle viktige følelser som snakke-snop. 

Da Carrie skal gifte seg, er det viktige ikke hva gubben føler, men hva jentene kommer til å si. 
I scene etter scene parodierer regissøren en kommunikasjons-narkoman livsstil der ingenting har skjedd før man har snakket med venninnene om det. 
Da Vogue-ørnen Candice Bergen (i Bollywood-farger og det håret Sitting Bull hadde den dagen han døde) har kjøpt brudekjole til Parker, kler hun seg i noe som likner en kreftramma sau. 
Etter romantikkens sammenbrudd kaster damene seg ut i en felles-narkoman selvmedlidenhets-orgie som smakfulle mennesker pleier å gjemme til langfredag. 

Den onde livsstil-ironien er forførerisk, som når en så skarp skalpell glir over magen at man tror det er en finger med fuktighetskrem. 
«Sex and the city: 
The movie» er kirurgisk eller kanskje åpnende som en obduksjon. 
Velstandsbarna har en innside. 
Gud bevare oss alle! 
