Filmanmeldelse «Lady Bird»:Jenta som ville være annerledes 

En usedvanlig god film om å bli voksen. 

«Lady Bird» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Greta Gerwig. 

Med: Saoirse Ronan, Laurie Metcalf, Tracy Letts, Timothée Chalamet. 

Skuespilleren Greta Gerwigs debutfilm som regissør (om vi ser bort fra «mumblecore»-verket «Nights And Weekends» fra 2008, der hun delte ansvaret med Joe Swanberg) ble nominert til fem Oscar-statuetter. 
Tunge kategorier også: 
Beste film, beste kvinnelige skuespiller (Ronan), beste kvinnelige hovedrolle (Metcalf) og beste regi og manus. 

Den gikk tomhendt hjem. 
Surt, men ikke direkte overraskende. 
«Lady Bird» – en relativt tradisjonell, om enn usedvanlig god «fra ung til voksen»-film – er ikke den typen fortelling som pleier å bli nominert i det hele tatt, om vi ser bort fra formmessige eksperimenter som for eksempel Richard Linklaters «Boyhood» (2014). 

La for all del ikke det hindre deg i å se denne bedårende, uvanlig velspilte filmen. 
Den er en av de beste i sitt slag. 

Det er 2002. 
Ronan er Christine McPherson, som vokser opp i det hun foraktfullt kaller «Californias svar på Midt-Vesten» – Sacremento. 
Som 17-åringer flest er hun en salig røre av selvopptatthet og sviktende selvtillit. 
Hun har imidlertid høye tanker om seg selv, såpass høye at hun – pretensiøst nok – har gitt seg selv navnet «Lady Bird», og krever å bli tiltalt deretter. 

Hun kommer fra irsk-katolsk lavere middelklasse som har opplevd omvendt mobilitet ned i arbeiderklassen, noe hun vekselvis både gjør et poeng av og skammer seg over. 
Klassereisen hun ønsker å foreta, er uansett primært kulturell. 
Hun vil til østkysten, der hun tenker seg at folk som henne, opptatt av de skjønne kunster, har bedre kår. 

Om hun egentlig har noe talent å snakke om, forblir uklart. 
Hun er ikke like sofistikert og sær som hun gjerne skulle vært: 
Hun liker Dave Matthews Band. 
Men hun har i alle fall drømmene – og et dramatisk syn på seg selv. 

Lady Bird er omringet av hel ved-mennesker som vil hennes beste, men som hun mener seg bedre enn og tar for gitt. 
Faren, nydelig spilt av Letts, er arbeidsledig, og har den tørre humoren til en deprimert mann. 
Moren – ved Metcalf, som burde fått Oscar fremfor Allison Janney («I, Tonya») – jobber hardt for hele familien, vasker klær og ser bekymret på kassalappen etter endt runde i supermarkedet. 

Lady Bird har et pre-seksuelt forhold til Danny (Lucas Hedges), før hun kaster seg inn i armene på den kule anarkisthipsteren og indiemusikeren Kyle (Chalamet). 
Hun har verdens beste venninne i Julie (Beanie Feldstein). 

Men er det nok? 
Selvsagt ikke! 

Familie- og vennskapsdynamikken mellom menneskene i «Lady Bird» er ytterst troverdig. 
Og selv når hun er på sitt mest usympatiske, overøser Gerwig Lady Bird med forståelse. 
Ikke siden TV-serien «Freaks And Geeks» (1999-2000) har en manusforfatter utvist så stor ømhet med ubekvemme ungdomsskoleelever som Gerwig gjør her. 

Filmen er full av referanser til film, musikk og litteratur – og genuint gode vittigheter: 
En New York-hipster ser gjennom CDene hennes, og konkluderer med at Lady Bird har håpløs musikksmak. 
«Du har jo bare ’greatest hits’»-samlinger!», sier han. 
«But they’re the greatest», svarer Lady Bird. 

Mor- og datterforholdet er hjertet i filmen, og både Ronin og Metcalf er åpenbaringer i sine roller. 
Når «Lady Bird» nærmer seg oppløpet, føles det som om ingen ting i verden er viktigere enn at disse to finner hverandre på halvveien og ser seg selv i hverandre. 

Som skuespiller er Greta Gerwig ofte omtalt som kjæresten og regissøren Noah Baumbachs «muse». 
«Lady Bird» er et bevis på at hun har like mye å komme med som ham, også bak kameraet. 

Et klokt smil av en film. 
