En eksplosjon av en konsert
Oslo Kammermusikkfestival med konsept som får frem tårer og latter på åpningskonserten 

Denne anmeldelsen starter med slutten av konserten: 
Siste tone i Richard Strauss' "Metamorphosen" toner ut i Universitetets Aula. 
Det er helt tyst i salen. 
Lenge. 
Fordi publikum skjønner at det er meningsløst å klappe når vi er eksponert for et dirrende musikalsk drama fylt av resignasjon og tårer. 
Verket er komponert i 1944-45 da Strauss befant seg i Garmisch og opplevde at hans fedreland gikk fullstendig i oppløsning og hans elskede operahus i mange byer var bombet til grushauger. 
Ingen blir uberørt av denne komposisjonen. 
Trondheimsolistene valgte en virkningsfull regi uten for mye sødme og romantisk klang. 
Dermed blir opplevelsen enda mer pinefull, fordi smerten føles ekte og skremmende. 
Den fysiske strykerklangen bretter ut mange valører som digitale instrumenter aldri er i nærheten av. 
Geir Inge Lotsberg var myndig og påpasselig konsertmester. 

Bachs Brandenburgkonsert nr 2 blir ofte fremført med en trompetsolist som spiller i det øverste registeret. 
Mye lyd og ujevn balanse blir lett resultatet. 
Derfor var det befriende at trompeten denne gang var byttet ut med et flygelhorn av barokktypen (Tine Thing Helset) med vesentlig rundere klang og en oktav lavere. 
Dermed var det mer rom for de øvrige solistene, Jan Bertelsen (obo), Vivian Ellefsen (fløyte) og Arve Tellefsen (fiolin) i en tolkning som bød på store doser livsglede og jubel. 
Knut Johannessen var en vesentlig basis på cembalo. 

Kammermusikk-formatet er ofte mye mer fleksibelt enn vanlige symfonikonserter eller opera. 
To satser fra Mozarts ballettmusikk til "Idomeneo" ble smektende fremført av Trondheimsolistene. 
To dansere (Anais Touret og Jonathan Olofsson) tok plass på scenen foran musikerne. 
De lekte seg med mimikk, moderne dans og artige påfunn som publikum som kjeder seg på konsert lett kan kjenne seg igjen i. 
Kenji Wilkie var ansvarlig for den gøyale koreografien. 

To arier fra samme opera ble musikalsk vakkert og scenisk bunnsolid fremført av Mari Eriksmoen (sopran). 
Forbilledlig diksjon og nydelig musikalsk dramaturgi. 
Blåserne i orkesteret var klangmessig litt kalde i begynnelsen, men spilte seg fint opp etter hvert. 

Et av konsertens høydepunkter var definitivt Richard Strauss' sang "Morgen". 
Komponisten var faktisk på besøk i Oslo i 1917 og ble overveldet da han fikk se Munchs bilder på veggene i Universitetets Aula. 
Trondheimsolistene, Mari Eriksmoen og Arve Tellefsen formidlet denne komposisjonen med ydmykhet og håp. 
Legatospillet hos utøverne var storartet, og Tellefsens fiolinsolo var fylt av en særegen ømhet knapt noen gjør ham etter. 
Dette var en opplevelse som påkalte sterke følelser. 

Konsertens innledning med åpningstemaet fra "Also Sprach Zarathustra" (Richard Strauss) holdt et mer ordinært nivå. 
Denne berømte musikken krever større klanglig palett enn det et begrenset antall strykere og messingblåsere kan oppvise. 
Presisjonen var heller ikke optimal alle steder. 

Håkon Bleken holdt en ettertenksom og konsis åpningstale. 
Det er forfriskende med verbale skråblikk på musikken og samfunnet vårt fra store kunstnere i andre sjangre. 
Programmet som Oslo Kammermusikkfestival byr på, er satt sammen med kompetanse og originalitet. 
Kunstneriske ledere er Håvard Gimse og Arve Tellefsen, og sistnevnte startet denne festivalen som den første i sitt slag i Norge i 1989. 
Siden har mange andre festivaler kommet til. 
Arve Tellefsen er et forbilde for flere generasjoner av norske musikere, og denne mannen er unik som fiolinist, tilrettelegger, festivalsjef og kunstner. 
Og enda mye mer. 
Det var en eksplosjon av en konsert. 
En eksplosjon av følelser. 
