Plateanmeldelse:Pharrell - «G I R L» 

Alle vil bli «den nye Michael Jackson». 
Pharrell Williams (40) kommer nærmere enn de fleste. 

ALBUM: 
POP Pharrell «G I R L» (Columbia/Sony) Tidlig på 2000-tallet var Pharrell Williams den mest fotogene halvdelen av låtskriver- og produsent The Neptunes. 
Nesten alt de tok i ble til gull. 

Et sted mellom det andre albumet til bandprosjektet N.E.R.D. (skuffende «Fly Or Die», 2003) og solodebuten «In My Mind» (2007, også skuff), mistet han mye av glansen. 
Men han er tilbake, baby. 

I fjor var Pharrell gjesteartist på to gedigne slagere, henholdsvis Daft Punks fabelaktige «Get Lucky» og Robin Thickes forferdelige «douchebag»-nasjonalsang «Blurred Lines». 

Han produserte deler av Miley Cyrus' «Bangerz», og sang duett med henne i et av platens beste kutt, «#getitright». 
Han fikk dessuten en solohit med «Happy». 
En latterlig lystig sang, inkludert her. 

Alle låtene nøt godt av Pharrells nye «persona». 
En slentrende, nonchalant Ratpack-popsoulstil med hatten på snei; fingerknipsende kokett. 
Han posisjonerer seg som sin tids Sam Cooke, eller Smokey Robinson. 
Eller Michael Jackson. 

Nå har han laget et helt album etter denne vellykkede malen. 
«G I R L» er programmert som et klassisk popalbum. 
11 låter (én av dem «skjult»). 
Ingen «skits», ingen «innfall». 

Det synes klart at han, som så mange andre, gjerne vil «gjøre en «Thriller»». 
Altså lage en popsamling som ingen vil kunne unngå, som fungerer like bra på en kaffebar som på klubb, og som vil få radioprogrammerere til å folde hendene i takknemlighet. 

Første halvdel er prikkfri, ikke minst den svært «Off The Wall» (1979)-aktige falsettduetten med Justin Timberlake, «Brand New», og det solfylte samarbeidet med Cyrus, «Come Get It Bea». 

«Hunter» er Blondie som produsert av Nile Rodgers, komplett med en praktfull basslinje. 
Det er nesten utenkelig at de seks første låtene her ikke kommer til å dominere våren 2014. 

Kvaliteten synker noe mot slutten, selv om duetten med Alicia Keys, den Jamaica-groovy «Know Who You Are», og avsluttende «It Girl» begge er fine låter. 

Det eneste som vil trekke ned for enkelte, er at Pharrell virker som en så grunn fyr. 
«G I R L» handler ikke om noe, bortsett fra at det å være lykkelig er helt topp, og klart å anbefale fremfor alternativet. 
Og at jenter er kjempepene og myke og fine å ta på. 
Han setter ikke phyr på intellektet. 

Det må sies at falsetten hans er best i små porsjoner, og at innovatørdagene hans er talte. 
Neptunes og N.E.R.D. var NYTT. 
Dette er TRYGT. 

Om du kan leve med det, er «G I R L» noe i nærheten av den ultimate popplaten, årgang 2014. 

BESTE LÅT: 
«Brand New» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
