Vart du forført no?
«Red Sparrow» synes å være basert på en blanding av CIA-agenters mareritt og seksuelle fantasier. 

FILM: 
Jeremy Irons er sammenbitt under pilotbrillene. 
Charlotte Rampling er iskald i smal uniform. 
Men jeg tror ikke noen av dem et sekund tar dette alvorlig. 
Spionthrilleren «Red Sparrow» er nemlig høy camp. 
Jo mer uttrykksløst seriøse skuespillerne er, jo mer fnisfremkallende blir universet de bebor. 

Dette universet er et Russland som antagelig er designet etter marerittene eller de seksuelle fantasiene til CIA-agentene på Langley: 
En labyrint av intriger der alle snakker engelsk med pikant rullende R’er og der håndplukkede skjønnheter læres opp i seksuelle kunster i et slags betongpalass med tunge, røde gardiner foran de høye vinduene. 
Deretter skal kadettene, «spurvene», ut og forføre yankeer i fedrelandets tjeneste. 

Oppdrag: 
Forførelse 

Ballerinaen Dominika (Jennifer Lawrence) blir tvunget inn på spurveskolen fordi hun har sett noe hun ikke burde sett og fordi onkelen hennes (Matthias Schoenaerts) er en høyt plassert renkespiller som også kanskje har noen tanker om niesen sin han strengt tatt ikke burde hatt. 
Takk og lov for staute amerikanske agenter med hjertet på rett sted, som Nate (Joel Edgerton), som Dominika får i oppdrag å nedlegge. 
Ingen får stjerne i boken for å gjette at onkel Sam kommer godt ut av både filmen og møtet, selv om det er Dominikas skjønnhet og smarthet som understrekes til det kjedsommelige. 

Absurd og gøy 

Alt dette er så klart absurd, men også riktig så underholdende. 
Scenene er nesten komponert i hjel med omhyggelig plassert Sovjet-dekor og bildene av de trøstesløse boligblokkene utenfor Moskva har en nesten unødvendig poesi. 
«Hvem lurer hvem»-plottet er ganske morsomt å følge med på og det er alltid gøy å høre veteranene Irons og Rampling sette blikket ufravendt i en stakkars grønnskolling og slurre truende. 

I det hele tatt kan det fremstå som om «Red Sparrow» prøver å skape en speilvendt James Bond, en verdensvant russisk superkvinne, om enn i tjeneste for en regjering som det ikke er meningen at publikum skal heie på og langt mindre påtagelig sans for humor. 
Om så er, burde filmen lagt en demper på sadisimen som regimets leiemorder legger for dagen. 
Jennifer Lawrence virker ikke helt hjemme i rollen som femme fatale. 
De beste øyeblikkene er når seigheten og tøffheten som alltid synes å være med henne i rollene hun velger, liksom skinner gjennom. 
Men når hun slører til blikket alt hun kan, merkes anstrengelsene for godt, både hennes og filmens. 
