Anmeldelse:«Sorte sjeler» 

En finstemt, utradisjonell og høyst severdig mafiafilm. 

FILM: 
Den første timen av «Sorte sjeler» er først og fremst en serie øyeblikksbilder og miljøskildringer. 
Det tar lang tid før filmen opparbeider seg noe virkelig narrativt momentum, og i første halvdel er det faktisk misvisende å kalle den en fortelling i det hele tatt.Snarere er den et finstemt portrett av en familie som står med én fot i en eldgammel æreskultur og den andre i et moderne vestlig samfunn. 

Organisert kriminalitet «Sorte sjeler» utspiller seg hovedsakelig i Calabria, på tåspissen av den italienske fastslandsstøvelen, hvor ? 
Ndrangheta-mafiaen har en finger med i spillet i de fleste aspekter av samfunnslivet. 
Filmen har ingen klar hovedperson, men figuren som sparker handlingen i gang er den unge Leo, som er sønn av den tilbaketrukne geitebonden Luciano. 
Luciano er den eldste av tre brødre, og i motsetning til sine to yngre søsken har han kjempet hardt for å holde seg utenfor familiens lyssky forretninger. 

Leo er imidlertid langt mer interessert i onklenes storbylivsstil enn foreldrenes beskjedne landsbyliv, og mot farens ønske reiser han av sted for å innta sin plass i familiebedriften. 
Familiens forhold til de andre mafiaklanene preges av skjøre allianser og gjensidig mistillit, og man skjønner tidlig at det bare er et spørsmål om tid før det hele kollapser i kaldblodig, opportunistisk vold. 

Kronisk voldsspiral Som i Takeshi Kitanos yakuzasatire «Outrage» får publikum aldri noen god begrunnelse for hvorfor de ulike mafiaklanene slåss mot hverandre. 
Volden og den interne knivingen framstilles som en naturtilstand få stiller spørsmål med og ingen er i stand til å endre, og etter hvert innser man at det ikke er spesielt viktig hvem som dreper hvem — poenget er at de fortsetter å gjøre det. 

«Sorte sjeler» er et presist og innsiktsfullt drama som skildrer et kronisk samfunnsproblem, og med tanke på hvor mange vakre bilder og elegante scener regissør Francesco Munzi presenterer er det imponerende at han aldri faller for fristelsen å glamorisere disse særegent italienske tradisjonene. 
