Ren filmlykke
Den japanske mesterregissøren Hirokazu Kore-eda er her igjen, denne gangen med en livsbejaende fortelling om søskenkjærlighet. 

— Alt levende krever sitt , sier eldstesøster Sachi, hun snakker om hvordan det gamle plommetreet i hagen trenger pleie. 
Men refleksjonen kunne like gjerne stått som motto for denne blendende vakre fortellingen om de tre søstrene Koda som åpner hjemmet sitt for 15 år gamle Suzu, en halvsøster de aldri har kjent. 
Faren deres fikk henne med sin tredje kone. 
Nå er han død. 

«Søstre» føyer seg inn i rekken av Kore-edas markante filmer, men hva er det som gjør dem så betakende, all den tid de er så forskjellige som de er? 

«Nobody Knows» fra 2004 er en hjerteskjærende fortelling om fire små barn som forlatt av moren må greie seg selv i en leilighet i Tokyo. 

I «Som far, så sønn» (2013) tar han for seg kjønn, klasser og foreldreskap i det moderne Japan. 

«Still Walking» (2008) skildrer en på alle måter tilstedeværende mor og hennes familie, inkludert det minnemessige nærværet til eldstesønnen, som mistet livet da han reddet et barn fra å drukne. 

Både tematisk og estetisk er det et uomtvistelig slektskap mellom «Still Walkin» og «Søstre». 
Som familien Yokohama bor også søstrene Koda i et gammelt hus med mange rom og mye historie. 
Begge filmene handler om moderne familierelasjoner, der både tradisjoner og bånd brytes. 
Begge steder står ikke bare maten sentralt, den lages så man kjenner duften av plommevin og smaken av tempura og fritert makrell. 

Og her er vi ved essensen i Kore-edas filmer. 
De har sin helt særegne estetikk. 
Den låner mye fra det man kan kalle kulturelle japanske markører: 
Kirsebærblomster, matretters tilbereding og servering, gamle interiører i tre, med en letthet som var de laget av luft. 

Stilen er dempet, filmspråket sobert og kontrollert, likevel poetisk. 
Ofte også preget av en særegen, lakonisk humor, alltid styrt av en fininnstilt observasjonsevne. 
Kore-edas filmer flyter stillferdig av gårde, men huker seg likevel fast, tematisk og visuelt. 
Virkningen er både oppslukende og meditativ. 

Med «Søstre» har regissøren levert sin kanskje livligste film, i hvert fall av dem som har kommet på norske kinoer. 

Mye av livligheten springer ut av søstrenes ulikhet, og dynamikken mellom dem. 
Du har Sachi, som tidlig måtte ta ansvar for de to småsøstrene sine. 
Rolig, alvorlig, omsorgsfull er hun den rake motsetningen til smått drikkfeldige, livlige og temperamentsfulle Yoshino. 

Helt ulik dem begge står Chika frem som en småeksentrisk, sorgløs snåling i rare klær. 
Og som en syntese av de tre - Suzu. 
Et hjertesmeltende bedårende vesen med mange følelser hun legger lokk på. 

Suzu er ikke den eneste, i så måte. 
På Kore-edas langsomme, subtile vis kommer fortiden frem i dagen, med det den bærer med seg av sårhet og agg. 
Samtidig antydes det paradoksale i at historier har en tendens til å gjenta seg. 

Likevel: 
Bitterhet får ikke ta styringen i Koda-søstrenes verden. 
Mottoet deres synes å være at uansett hva du drasser med deg, så har du et eget ansvar for hva du gjør livet til, for deg selv og andre. 
Og her snakker vi ikke om storstilte drømmer, her handler det om det hverdagslige, nære. 

Se og lær. 
Og ikke minst: Nyt. 
