Ompa til du mister pusten
Kaizers Orchestra sin angivelig siste konsert var en fest av en begravelse. 

KONSERT: 
Kaizers Orchestra STED: 
DNB Arena, Stavanger PUBLIKUM: 5.500 AKTUELT ALBUM: 
«Violeta Violeta III» TERNINGKAST: 
Når man avslutter tolv års karriere med en konsertserie i Stavanger som trekker over 50.000 personer og rett før dette får lokket ut over 20.000 bergensere, er det mildt sagt imponerende. 

Kaizers Orchestra er det eneste norske bandet, bortsett fra a-Ha, som trekker slike massive mengder mennesker. 
De er garantert det eneste norske bandet som ikke spiller svartmetall som har fått tyskere, belgiere og andre langt fra norsktalende til å utvide hverdagsvokabularet med ord som «brekkjern», «felg» og «oljefat». 
De er også det eneste norske bandet som absolutt alle har en mening om. 

Uansett hvilket forhold man har til jærbuene: 
I bunn av bandet ligger et sterkt konsept. 
Ikke alltid like interessant. 
Generelt helt umulig å helt forstå. 
Alltid konsekvent. 

Det er også derfor deres siste konsert i Stavanger ble solgt ut på åtte minutter. 
Kveldens publikum består av den virkelige Kaizers-kjernen, noe som både setliste, gjennomføring og konsertopplevelsen som sådann bærer preg av. 
Det er like mye en publikumsdrevet konsert, som noe bandet har styringen på. 

For eksempel får Janove Ottesen jubel bare ved å bevege seg under første låt «Aldri Vodka, Violeta». 
Han trenger heller ikke synge. 
Det tar publikum seg fint av alene. 
Det fortsetter de med gjennom hele konserten - mest ekstremt på «Maestro» helt på slutten, der bandet blir redusert til spillende marionetter i dét salen får lov til å være verdens største karaoke. 

For dette er jo den siste Kaizers-konserten noensinne. 

Vel... 
Etter bare et par låter blir konserten nedgradert av Ottesen til å være «siste showet på lang, lang tid». 
Senere justerer han dette til «siste konserten noensinne» og hyller publikum som deres «dokke e' det sista publikummet» og «Me har aldri gjort en avslutningskonsert før. 
Me vet ikkje kossen me ska gjør det.» 

Fornektelse eller forsnakkelse? 
Tja. 
Det fleste har vel en idé om at sekstetten har nøye planlagt når de skal stå sammen på en scene igjen. 

Ishockeyhallen i Stavanger er omgjort til en enorm østeuropeisk ballsal, med røde plysjdraperier og verdens største lysekrone. 
Ottesen er like deler forførende publikumsdirigent og tidvis nesten uspiselig posør. 
Terje Winterstø Røthing har surfgitarsolo-reprise på «Kontroll på Kontinentet» og får toppscore av crewet. 
Geir Zahl slår og spiller akkurat sint nok. 
Øyvind Storesund er den stødige bassisten og Rune Solheim slår trommer så hardt at man nesten skulle tro han hatet dem. 

Den virkelige helten i det avtroppende bandet er mannen på pumpeorgel, piano, trekkspill, såpebobler og bibel: Helge Rise. 
Hele hans framtoning, fra han, slik han alltid gjør, entrer scenen under Tom Waits sin «Russian Dance» med koffert og gassmaske, er en unik kombinasjon av rogalandsk bedehus og Forsvarets overskuddslager. 

Han klarer dessuten å gjøre stepping til verdens skumleste dans. 

Setlista kunne vært vedtatt i en fanklubbkomité, spesialdesignet for å tilfredstille blodfansen. 
Den plukker mest fra de to-tre første platene og en god del fra Violeta-trilogien. 
«Bris» dedikeres til Reno Rehder, mannen som ga ut de første platene deres og er i salen. 
«Drøm Videre Violetta» har kaskader av sommerfuglkonfetti skutt ut på hvert refreng. 
«Hjerteknuser» starter med hjerteformede ballonger som faller fra taket. 

Det er søtt og effektivt. 

Dessuten tar de den herostratiske demoversjonen av «Salt & Pepper», komplett med heavy metal-trommer og har et virkelig underlig og rørende øyeblikk i «Die Polizei», den underlige nestenpowerballaden der tysk grensepoliti snakker engelsk. 

En avslutningskonsert som fungerer i over tre timer må nødvendigvis involvere noen dødpunkter. 
I Kaizers tilfelle innebærer det deres nest dårligste låt «Tokyo Ice til Clementine», en sjanglete «KGB» , samt flere omfavnende avslutningsøyeblikk enn Ringenes Herre. 

Det er til å leve med. 
Verre er det med antiklimakset da en operasangerinne glider ariesyngende over scenen etter at bandet forlatt salen for godt. 
Det var sikkert en morsom idé, dette med at «It ain't over till the fat lady sings». 

Så, la heller det største øyeblikket ligge et stykke før. 
I en skyttergravsmørk, dødsrallende, slagrytmisk og intenst klagende «170». 
Låten som virkelig summerer opp bandets balkanlefling, mellomkrigsestetikk og beviser at både oljetønner, bilfelger og brekkejern er de eneste sanne slaginstrumentene. 

Ja, den med tekstlinjene «Slapp av, me komme snart igjen». 

Det tror jeg også. 
