Selvutslettende helgardering
Hva skal man forvente av debuten når popkarrieren praktisk talt er over allerede? 

||| 
ALBUM: 
Det ble oppsiktsvekkende fort stille rundt Didrik Solli-Tangen etter den internasjonale MGP-fadesen på Fornebu. 

Men så satte han også praktisk talt en nesten uslåelig norgesrekord i momentumdrap: 

Opp som en løve i den norske finalen, deretter holdt oppe på en bølge av good looks, tabloid pliktskyldighet og skamløs hjemmebanepatriotisme, for deretter å bli sendt rett på vulgærpopulærkulturens skraphaug - så å si direkte fra MGP-nachspielet. 

Alt å vinne 
Hva skal man så forvente av debutalbumet til en artist hvis popkarriere praktisk talt allerede er over? 

Ingenting. 
Overhodet. 

Solli-Tangen har alt å vinne, for han har tapt nesten alt allerede. 
Men ikke dermed sagt at han vinner. 

Det redder ham ikke fra å debutere med et album som i låtkvalitet spenner fra det forutsigbart forglemmelige til det komplett katastrofale. 

Og det redder ham ikke fra å bli helgardert så mye uttrykksmessig at man formelig kan føle demografi- og julesalgspanikken fra plateselskapets produktmøter. 

Formelstopp 
På den positive siden medfører den samme panikken at Didrik Solli-Tangen, på godt og vondt, flere steder rives ut av den verste, mest programmessige operapop/schmaltz-pompøsiteten. 

Noen har klokelig latt være å fylle opp et album med ti variasjoner over «My Heart Is Yours», som tross alt floppet live foran hele Europa. 

Om Solli-Tangen har noen framtid på de andre flekkene han prøver seg på, er en helt annen skål. 

Lyrisk katastrofe 
Det Coldplay-inspirerte boybandsvermeriet i «Your Song» kunne kjempet seg inn på A1s comebackalbum. 

Han covrer John Mayers «Daughters» uten å sette avtrykk på noe nivå. 

Den søte, akustiske trudelutten «Nighthawk Diner» er en lyrisk katastrofe - det høres ut som en deprimert Sondre Lerche med ungdomsskolepoesi og norsk-engelskordbok som prøver å lage en konseptplate om ungkarsliv på Grünerløkka. 

Tine Thing-Helseth-samarbeidet på «Best Kept Secret» har noe sprudlende Bacharach-møter-Dizzie Tunes over seg - et fruktbart habitat på sikt? 

Det blir uansett et forvirringens album, der troen på ett utrykk, ett talent, én stemme er så fraværende at det til slutt blir selvutslettende. 
