Anmeldelse:Tron Jensen har skrevet en liten, men stor roman 

Om skuffelser på Capri. 

Klangbunnen er åpenbar idet Erik (57) og hans ennå udefinerte reisefølge Clementine forlater Napoli om bord en hydrofoilbåt, på vei mot Capri. 

Farkosten — en båt med et bæreplan, vinger nesten — er å forstå som et symbol på framskritt og modernisme, mens selve øya blir drømmenes tilfluktssted, paradiset hvor den spontane omfavnelsen omsider kan inntreffe. 

Med seg i bagasjen har Erik tredje bind av «På sporet av den tapte tid», en DVD med Godards «Forakten», som utspiller seg på Capri, og et utall drømmer og fantasier som — i tråd med den medbragte litteraturens tematikk — ikke går i oppfyllelse. 

For, godt hjulpet av forestillinger fra fransk litteratur og film, blir ingenting slik han ser det for seg. 
Ikke engang Curzio Malapartes villa, som var det opprinnelige formålet med reisen, er slik Godard framstiller den. 
Snarere er synet av den en kilde til desillusjon: 
Den er vanskelig tilgjengelig, forsvinner ut av synsfeltet når han forsøker å nå den til fots, og når han omsider får besøkt den monumentale villaen via sjøveien, viser den seg å være ødelagt av mugg og råte. 

En skuffelse 

En skuffelse 

Erik forsøker derimot å betrakte verden med et mer underliggjørende, overspent og autentisk blikk, og perspektivene hans er også det som hindrer leseren i å tenke at Clementines konvensjonelle uttrykk er latskap fra forfatterens side. 

Snarere er klisjeene hennes en måte å vise at hun langt på vei er en sjablong, i hvert fall i Eriks øyne, en han kunne erstattet med et annet tiltrekkende objekt, selv om han hevder at hun er spesiell, en forelskelse fra tretti år tilbake. 

Uanstrengt stil 

Uanstrengt stil 

Likheten med Michel Houllebecqs mannlige romankarakterer - for eksempel Bruno fra «De grunnleggende bestanddeler» - er også slående, både med tanke på hvordan erotisk lengsel og behov for tilhørighet nærmest blir ensbetydende, og fordi sosiologiske perspektiver tillegges vel så mye betydning som det klassisk psykologiske. 

Romanen er med andre ord rik på allusjoner og tolkningslag, men ikke på en måte som gjør boka symboltung eller pyntesyk. 
Stilen er heller uanstrengt, ledig, enkel nesten, mens alle hendelser, steder, mennesker og tanker framstår som troverdige. 
Heller ikke meningslagene framstår som dekor, men viser heller en innforlivet måte å omgå litteraturhistorien på. 

Det metafiksjonelle planet i fortellingen er ikke påtrengende, men likevel umulig å overse: 
I likhet med hvordan hovedpersonen synes å befinne seg i skjæringspunktet mellom romantikken og modernismen, er også romanen plassert i det samme litterære rommet. 
