Vamp strekker seg heldigvis litt for langt på nytt album
Med albumet «Liten Fuggel» (2012) fikk Vamp en velfortjent, ny vår, selv om albumet nok var i tryggeste laget. 
I 2014 var det likevel bare primus motor Øyvind Stangeland og sønnen Odin tilbake, men inn kom Kjetil Dalland (Vidar Johnsen, Mari Boine), gitarfantomet Bjørn Berge og gamlevokalisten Jan Toft. 
Vamp går på mange måter tilbake til røttene, men slår seg ikke til ro med det: 
Vaudeville-stemninger blandes med sjømannsviser, bluegrass, fransk folkemusikk, spanske rytmer og klassisk visetradisjon. 

Bandet mister likevel aldri sitt eget uttrykk av syne. 
Selv når bandet tolker den gamle Bjørn Berge-låten «Who Do You Think You Are», i form av «Du», låter det umiskjennelig som Vamp. 

Når folkemusikere lager konseptalbum som portretterer oppdiktede så vel som ekte personer, kan beskrivelsene fort bikke over i karikaturer som forflater snarere enn å allmenngjøre temaene. 
Den fellen unngår Vamp; de ulike figurene fremstår som mennesker av kjøtt og blod, med motiver og erfaringer man til en viss grad kan kjenne seg igjen i. 

Les også: 

Noen skjær i sjøen er det likevel: 
Jan Toft er fremdeles en karismatisk vokalist, men det kompenserer ikke for det faktum at stemmeprakten er blitt markant dårligere i løpet av de siste årene. 
Dessuten er flere av låtene er i overkant forutsigbare, til tross for den eksperimenterende stilen. 

«Populas» har flere svakheter, men det er også en et eventyrlystent, lekende og utfordrende album som våger å gi litt blaffen i hva folk gjerne forventer av Vamp. 
Det kler dem. 

Av og til er det bra å strekke seg litt for langt. 
