Følsomheten gjør det ubestemmelige konkret og gjenkjennelig
Hudløst åpen Jon Fosse-tolkning. 

TEATER: 
De er det stoff som brustne drømmer veves av, menneskene i Jon Fosses «Draum om hausten». 
Følsomme, keitete, men imøtekommende, forsøker de å nærme seg hverandre, å åpne seg. 
Noen ganger feiler de. 

Ordene blir for direkte, eller ikke dekkende nok. 
Reaksjonene blir for harde, eller for utydelige. 
Men de fortsetter å forsøke. 

Ubestemmelig 

Hva skjer egentlig, i «Draum om hausten»? 
Er det, som tittelen sier, en drøm? 
En strøm av tanker i en mann alene på en kirkegård, hans ideer om og følelser for mennesker han hører, har hørt eller vil høre sammen med, om liv og død, om kjærlighet og kjærlighets død? 
Om erotikk og dominans, skyld, savn og lengsler, om sårbarhet og fellesskap? 
Eller er det en slags essens av et livsløp, satt sammen av samme manns ulike besøk på samme kirkegård, med ujevne mellomrom over år? 
Begge deler er mulig i Jon Fosses tekst, og begge deler er mulig i Trine Wiggens teateroppsetning. 

«Draum...» beskriver en serie møter mellom mennesker. 
De kan tolkes konkret, bare med alt som skjer mellom møtene utelatt, men de kan også være fantasier om slikt en kunne ha tenkt, sagt eller gjort, i treff som kanskje og kanskje ikke skjer. 

Wiggen og hennes dramaturger, Ingrid Weme Nilsen og Anders Hasmo, har abstrahert handlingen videre ved å dele rollene som mann og kvinne i to. 
Han spilles av Gard Skagestad og Audun Sandem, hun av Iren Reppen og Sara Khorami. 

Å miste 

I deler av forestillingen opptrer alle fire parallelt på scenen, som alternative utgaver av samme personer i samme situasjoner. 
Som regel er Skagestad fokuspunktet, den de øvrige forholder seg til. 
Er de andre fantasiversjoner han har av seg selv og av den kvinne han legger sitt håp i, i fortid, nåtid eller framtid? 
Det virker sannsynlig, men er ikke sikkert. 
Kanskje skal de understreke noe teksten også viser til: 
At mennesker byttes ut, både i de roller de har i andre menneskers liv, og på kloden, gjennom generasjoners gang. 

En ting er sikkert: 
Det handler om å miste. 
Å miste mening, og å miste mennesker. 
Kanskje også om gradvis å miste seg selv, til depresjon eller demens. 
I manns tilfelle: 
Depresjon. 
I hans mors tilfelle: 
Demens. 
Ikke at det heller er sikkert, at mor er dement. 
Kanskje er det i stedet slik at det bilde vi ser av henne, er sønnens bilde av henne som et menneske i utakt. 

Uansett er hun - nyansert uberegnelig spilt av Janny Hoff Brekke - en nøkkelperson også til forståelsen av ham. 
I møtene dem imellom, og mellom henne og de øvrige, ser vi hans opprør og dårlige samvittighet, hans valg og hennes mening om valg han heller burde ha tatt. 
Hun, uimottakelig, blir en ekstra påpekning av de andres mottakelighet. 
