Amerikansk suksess­forfatter går Hitchcock i næringen
A.J. Finns «Kvinnen i vinduet» snur rundt på kjente klisjeer. 

Jeg har en gang bodd vis a vis en høyblokk full av lysende vinduer inn til flere titalls leiligheter. 
Et digert dukkehus befolket av mennesker som kommer til og fra inn i synsfeltet, i gang med mer eller mindre spektakulære aktiviteter. 

Dette er storbyens titteskap, som gir næring til vår medfødte nysgjerrighet. 
Situasjonen har opp gjennom åra gitt litterær inspirasjon, fra Cornell Woolrich i fortellingen som ligger til grunn for Hitchcock-klassikeren «Rear Window» til Dag Solstads «Professor Andersens natt». 

Åpenlys henvisning 

Nå kommer en roman som er blitt en instant verdenssuksess, amerikaneren A. J. Finns «Kvinnen i vinduet». 
Som mediefenomen er den blitt sammenlignet med Gillian Flynns «Flink pike», Ruth Wares «Kvinnen på lugar 10» og Paula Hawkins «Piken på toget». 
Enda mer minner den om Peter Swansons «De som fortjener det», ikke minst på grunn av Swansons åpenlyse henvisning til film noir, særlig til Hitchcocks filmversjon av Patricia Highsmiths «Strangers On A Train». 

A. 
J. Finn har omtrent et tilsvarende forhold til «Rear Window», eller «Vindu mot bakgården» som den heter på norsk, der James Stewart med brukket bein befinner seg i kikkersituasjonen. 
Men det stanser ikke der. 
Hovedpersonen i denne fortellingen, den 38 år gamle barnepsykologen Anna Fox, er en ren nerd når det gjelder film noir, og sørger for å få sine daglige doser av denne besettende sjangeren. 

Om og om igjen ser hun filmer som «Gaslight», «Vertigo», «Suspicion», «Out of the Past», «Double Indemnity», «Spellbound», «Rebecca», «Laura», eller moderne varianter som «Dead Calm» eller den innflytelsesrike, nederlandske «Spoorloos». 

Piller og alkohol 

Fox driver en slags terapivirksomhet via nettet, med psykologi-behandling først og fremst av barn, men også av voksne med problemer. 
Samtidig drikker hun to, tre flasker vin daglig, blandet med beroligende piller som for all del ikke må blandes med alkohol. 

Denne selvmedisineringen har sammenheng med at Anna Fox er agorafob, det vil si hun lider av frykt for åpne plasser. 
Hun bor i et fem etasjes hus i Harlem, med utsikt nettopp til en romslig park. 
Hun har ikke vært ute av leiligheten på et år, får vi vite. 
På den andre siden av parken fins andre boliger, med vinduer som pirrer hennes nysgjerrighet. 
Utstyrt med et kraftig opteka-objektiv til en Nikon D5500 får hun med seg det meste. 

Et blodig drama 

En dag flytter en familie ved navn Russell inn i et av husene rett imot. 
Den består av mannen Allistair, kona Jane og sønnen Ethan. 
Kona besøker Anna og de to har en fuktig kveld sammen, mens de spiller sjakk, enda en av Anna Fox’ lidenskaper. 
Men i neste omgang ser Fox gjennom telelinsa at Jane, som bærer samme navn som en kjent Hollywood-stjerne, blir tilført et blødende sår i brystet. 
Hun ringer politiet, og så er vi i gang. 
Fra nå av tårner mysteriene seg opp. 

Mer av handlingen bør ikke røpes. 
Boka er fortalt i jeg-form av Anna Fox, som foruten familien Russell har kontakt med sin leieboer David, en tiltrekkende ung mann, sin egen terapeut, en venninne og katten Punch. 
Hun snakker også på telefonen med sin fraseparerte mann Ed og sin ni år gamle datter Olivia. 

Kaotiske bekjennelser 

Leseren forstår fort at Anna Fox ikke nødvendigvis er til å stole på, selv om boka er fortalt i en intim og tilsynelatende oppriktig jeg-form. 
Noe av styrken i denne romanen er det opphakkete, kaotiske og medrivende språket, fullt av selvironi og observasjoner som både er skarpsindige og forvirret. 
Vi får inntrykk av en kvinne i frenetisk kamp for å ikke bli overmannet av sinnssykdom. 
Boka er fortreffelig oversatt av Stian Omland. 

Samtidig fins en fast kjerne i hodet hennes, der tankene svirrer omkring som i en sentrifuge, som hun uttrykker det. 
Hun hører stemmer og opplever ting som synes å befinne seg på grensa mellom fantasi og virkelighet. 
Vi skjønner at på et eller annet punkt er det hun som har rett mens verden tar feil. 
Her ligger romanens stadig økende spenning. 
Hennes forestilling om verden får næring av hennes begeistring for gamle svart/hvitt-filmer som har et tema felles: 
Verden er aldri slik den ser ut til å være. 

A. 
J. Finn er ingen kvinnelig forfatter, slik man skulle tro, men en erfaren forlagsredaktør, Daniel Mallory (38). 
Han har ikke bare tilegnet seg kunnskaper om den psykologiske thrillerens klisjeer, han viser også at han er i stand til å vri dem en omgang slik at de får nytt liv. 

Stemmer i hodet 

Med historien om Anna Fox har Mallory brukt thriller-tradisjonen som springbrett og skapt en gnistrende original variasjon over et kjent og kjært tema. 
La oss gi ordet til den fascinerende og forvirrede Anna Fox: 

«...stemmene deres gir gjenklang i meg, utenfor meg. 
Jeg hører dem når jeg bli overveldet av smerten over at de ikke er her, tapet av dem - jeg kan si det: dødsfallene deres. 
Jeg hører dem når jeg trenger noen å snakke med. 
Jeg hører dem når jeg minst venter det.» 
