Anmeldelse:Jørgen Brekke vil så mye at han oppnår ganske lite 

Burde halvert materialet. 

ANMELDELSE: 
Jørgen Brekke skriver kriminalromaner i en sjanger som for noen år siden var umåtelig populær, men som det nå kan virke som er litt på hell. 
Sjangeren fikk sitt oppsving med Da Vinci-koden. 
Her hjemme er Tom Egeland dens fremste våpendrager. 
Og altså Jørgen Brekke, som tidligere har skrevet flere gode romaner. 

Odd Singsaker møter Francis Bacon 

Operert for hjernesvulst 

Operert for hjernesvulst 

Med så blir et avkappet hode funnet på toppen av den 18 meter høye Olav Tryggvason-statuen i byen, og det rituelle drapet gjør at han ombestemmer seg. 

Singsaker iverksetter en etterforskning som tar ham til London og til et hemmelig brorskap som kaller seg Hjelmens riddere. 
Brorskapet har utspring hos universalgeniet Francis Bacon, som på 1600-tallet, like før sin død, fikk trykket opp ett eneste eksemplar av en hemmelig og kodet bok. 

Mye tyder på at boken er årsaken til drapet i Trondheim, men hvorfor? 
Hvem er det egentlig som står bak? 
Og hva forteller de hemmelige kodene? 

Gemyttlig og bedagelig 

«Paradisplaneten» holdes i en gemyttlig og tone og et bedagelig tempo, den inneholder et mylder av karakterer, fortellerperspektiver og tidsnivåer, og alt dette gjør at det tidvis er vanskelig å holde oversikten. 
Dessuten blir det aldri særlig spennende, Brekke klarer ikke å la sine karakterer uttrykke alvoret i situasjonene de blir stilt overfor. 

Singsaker virker like rolig når han stirrer inn i eggen til et sylskarpt sverd fra 1500-tallet som når han drikker sin morgenakevitt. 
Jørgen Brekke ville antakelig tjent på å halvere sitt materiale og bruke den tiden han sparte på å rendyrke spenningen i det som var igjen. 
