TV-anmeldelse «Salangen nyheter»:Agurker hele året 

Rørende, men skrint om Norges mest lokale nyhetsredaksjon. 

«Salangen nyheter» 

Dokumentarserie i åtte deler 

TV3 tirsdager kl. 21.30 

Salangen-Nyheter, ja? 
Ringer en bjelle? 

Du har kanskje hørt om mediebedriften på «Nytt på nytt». 
Eller «Misjonen med Antonsen og Golden» på P4, der våre venner i Troms har vært blant de flittigste bidragsyterne til spalten «Misjonens lokale nyheter». 

Det er blitt noen klassiske agurker. 
Som da nettstedet – salangen-nyheter.com – slo opp at Coop Prix på Sjøvegan var «tomme for popcorn». 

Eller da daglig leder i den samme forretningen kunne fortelle at de hadde mottatt klager på at det var «litt vanskelig å finne makrell i tomat-boksene og leverposteien». 
Voilà, så satt Coop Prix opp en ny hylle «midt i butikken over brødene». 
Og voilà, så ble begivenheten en gla’-sak i Salangen-Nyheter. 

Nå dukker sannelig Norges mest lokale nyhetsredaksjon opp på TV også, i en dokumentarserie på TV3. 
Den er litt som en Salangen-Nyheter nyhet: 
Ytterst sjarmerende, og en smule tom for innhold. 

Jan Henrik Larsen er gründer og redaktør i mediebedriften, som også driver med radio og web-TV og lager reklame for lokale bedrifter. 
Larsen, en «høytfungerende autist» som alltid har hatt stor interesse for media og kommunikasjon, fikk domenenavnet i gave av foreldrene sine som tenåring. 

17 år senere har han en håndfull heltidsansatte, og driver også MIKI-senteret for «mestring, inkludering og integrering i arbeidslivet». 

Larsen er en definisjon så god som noen på en hverdagshelt. 
En mann som ikke har hatt det lett, og som bruker sine betydelige ressurser på andre som av forskjellige årsaker føler at de har falt utenfor det «normale» arbeidslivet. 
Det er umulig å ikke beundre ham. 
Men serien om livsverket hans er litt både og. 

Estetikken er blidt amatøraktig, som en typisk lokal-TV sending. 
«Salangen nyheter» føles ofte som en blanding av en «Norge rundt»-sesong som aldri forflytter seg geografisk eller temamessig og en «Heia Tufte!»-episode. 

I likhet med sistnevnte har den knallgode typer: 
Larsen selv, og også den entusiastiske Aleksander Walør, den mer reserverte Knut Arild Johansen, Are Apeland og Herleif Kristoffersen, som også fungerer som personalsjef. 

Disse oppfyller på hvert sitt vis kravet som stilles til lokaljournalister. 
Nemlig at de er akkurat det – lokale, at de «ser de små tingan som andre ikke ser». 

Larsen fremstår som en god leder, med nese for tabloid tankegang («saken er bra, men litt lang»). 
Vi får være med på dekningen av dugnaden på eldresenteret (12 deltakere). 
Et møte med en lokal mann som samler på bereter og capser. 
De er på countryfestival i Lofoten og fylkeslekene for funksjonshemmede. 
Apparatet er imponerende, spesielt når de rykker ut med fullt TV-utstyr. 
Selveste statsministeren dukker opp i tredje episode. 

Det er sjarmerende og ikke så rent lite bevegende. 
Men det er også ribbet for den type drama man blir naglet til skjermen av. 
Alle vi møter i serien er snille og velmenende. 
Så det blir ingen «intriger» eller konflikter. 

En del av poengene gjentas og gjentas igjen, og serien skjemmes av at enkelte av karakterene ikke blir presentert skikkelig (hvem er kvinnene som jobber på kontoret? 
Det får vi vite lite om i løpet av de tre første episodene). 
Først i den tredje timen føler vi at vi er blitt godt nok kjent med Larsen. 

Historien om Salangen-Nyheter kunne utgjort en glimrende time- eller halvannen time lang dokumentarfilm. 
Spredt over åtte episoder á 45 minutter, blir den dessverre litt utvannet og agurkaktig. 

Anmeldelsen er basert på tre av i alt åtte episoder 
