Blodig kjærlighet og hevn
Alarm! 
Psykologi-misbruk og symbolikk-fabuleringer er ikke lette å unngå når man ser en magisk-realistisk skildring av mobbeoffer som finner seg en vampyr. 

Bare svenskene kunne ha funnet på dette. 
Vampyren er ikke romantisk eller eksotisk, men fattigslig, anemisk og kronisk uglad. 
Hun bor i en så sørgmodig sekstitalls-blokk at vinduene likner slokna smil, og alle hverdags-menneskene er patetiske som om du skulle ha handla dem fra Fretex-hyller. 
I nabo-leiligheten finnes Oskar, en stille, lyshåra 12-åring som blir mobba av skolekamerater, og som lider helgenmildt med lukka øyne over skolen, tilværelsen og den fraskilte alkoholikerpappaen som bor på landet. 
Du sukker, for eklinge-Sverige har du egentlig sett nok av. 
Tomas Alfredson lammer oss nesten med vanesvensk selvplaging. 

Så treffer Oskar vampyren Eli som også er 12 år. 
Eli bor sammen med en selvutslettende eldre mann som skaffer varmt for å få litt ømhet. 
Dermed oppstår mordkrim i det lille nabolaget, men den engasjerer bare som paradoksal ramme rundt årets svenske romanse. 
Filmens fineste stunder er når den tynne lille bleikingen forelsker seg sakte i vampyren, og hun blir hans tvilsomme beskytter og ledsager. 

Her kommer enda en advarsel: 
Pedagogiske smittebærere kommer til å tro at gutten har drømt opp vampyrjenta som en virkelighetsflukt. 
Sånn er det ikke. 
Hun finnes. 
Det tvilsomme er om noen av de andre gjør det. 
Men de andre finnes aldri for de som lider og elsker. 

«La den rette komme inn» er en grotesk ømhjerta hevnfilm, og den gjør betenkelig godt. 
Tiltrekningen mellom Kåre Hedebrant og Lina Leandersson er antakelig den du kommer til å huske i år. 
