«Avengers: Infinity War»:Nå gidder de knapt redde verden 

Er vi fremme snaaart? 

FILM: 
Altså, jeg bestrider ikke at det er kjekt å ha dem. 
Når forvokste narsissister med dårlig tannstilling fra det ytre rom bestemmer seg for å angripe menneskeheten, er det riktig hyggelig at det kan komme en fyr med kappe, trikot, superkrefter og stort årlig hårspraybudsjett og sparke dem bestemt ut igjen. 
Eller fem, eller åtte. 

Men det er en stund siden akkurat denne superheltgjengen, The Avengers, faktisk har reddet verden. 
For hvis verden faktisk skulle bli reddet, ville ingen løse flere Avengers-billetter, og derfor er verden per definisjon ureddbar. 
Historiens løsning kan ikke være en løsning, for da får man ikke med seg oppsparket til neste runde. 
Den herlige første «The Avengers», fra 2012, bød kampen om verdensherredømme opp til munter dans. 

Men nå er det blitt så mange Avengers-filmer at de ikke gidder å late som en gang. 
Dette er ikke en fortelling, det er to og en halv times registrering av skrapmetall og lyskjegler som barker sammen, uten at noe egentlig har begynnelse eller slutt. 
Tittelen «Avengers: Infinity War» oppleves som helt presis, og det er knapt noen kompliment. 

Akkurat denne uendelighetskrigen har ett eneste ærend: 
Å samle alle Marvel-heltene du har blitt kjent med til nå, hvis du har prioritert filmer som dette markant på både penge- og tidsbudsjettet. 
I tillegg til den opprinnelige klubben, som rommer Iron-Man (Robert Downey jr.), Thor (Chris Hemsworth), Hulken (Mark Ruffalo), Captain America (Chris Evans) og Black Widow (Scarlett Johansson), må altså - trekk pusten - Peter Quill (Chris Pratt) og mannskapet hans stikke innom og si hei, Spider-Man (Tom Holland) være tenåringsalibiet, Doctor Strange (Benedict Cumberbatch) gjøre triksene sine og Black Panther (Chadwick Boseman) få et slag å være verdig hærfører for. 

Jo, også må kjenninger som Vision (Paul Bettany), Scarlet Witch (Elizabeth Olsen), Loki (Tom Hiddleston), Falcon (Anthony Mackie) og War Machine (Don Cheadle) få sine minutter i rampelyset. 
Og alt er for å hindre den galaktiske massemorderen Thanos (Josh Brolin) i å samle seks symboltunge steiner som ser ut som om de er stjålet fra en New Age-messe, men som visstnok rommer nøkkelen til All Makt. 

Bevart sjarm 

Filmen er med andre ord fylt til trengsel. 
Ingen har hatt tid til å tenke på hvordan de skal gjøre noe interessant med det Ytre Rom, som forblir en ansamling av granitt og tungmetall i tåke, badet i lilla eller turkise lyskastere. 

Marvel-heltene har alltid hatt mer sjarm og særpreg enn den sammenbitte DC-heltene de konkurrerer med. 
Noe av sjarmen har utrolig nok blitt med over i dette møljeslagsmålet. 
Fremdeles er det en tiltalende snappiness i utvekslingene mellom Iron-Man og Doctor Strange, fremdeles klarer Hollands Spider-Man å oppføre seg som om han er en helt vanlig ungdomsskoleelev som bønnfaller foreldregenerasjonen om å få gjøre noe gøy for en gangs skyld, også når han henger etter fingerneglene etter et ukjent romskip. 
Filmen er også interessant i sin skjødesløshet med høyt elskede hovedpersoners liv og lykke, og lager i alle fall én avskjed som treffer. 
Men bortsett fra disse øyeblikkene er ikke dette her noe å le eller gråte av. 
