Filmanmeldelse «Blade Runner 2049»:Himmelsk resultat 

Unødvendig oppfølger har blitt en av historiens beste. 

SCIENCE FICTION 

«Blade Runner 2049» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Denis Villeneuve 

Med: Ryan Gosling, Harrison Ford, Robin Wright, Jared Leto, Sylvia Hoeks, Ana de Armas og Mackenzie Davis. 

Det kokte litt i meg da oppfølgeren til min favorittfilm ble annonsert. 

«Blade Runner» (1982) er på god vei scifi-sjangerens mest innflytelsesrike verk. 
Den kjølige, såkalte cyberpunk-futurismen har stimulert klassikere innen nyere litteratur («Neuromancer»), anime («Ghost in the Shell») og dataspill («Beneath A Steel Sky»). 
Utover det rent estetiske hadde filmen en etisk problematisering av kunstig intelligens som var forut sin tid og spørsmålene den stiller er like relevante i dag. 

Trenger Ridley Scott virkelig å følge opp sitt magnum opus etter 35 år? 
Fristelsen av å besøke det dystopiske universet har vært der en stund, men med tanke på Scotts nylige rævkjøring av «Alien»-serien har ikke utsikten akkurat vært lys. 
Skuldrene ble derimot senket da han ga registolen til franskkanadiske Denis Villeneuve, dette tiårets kanskje mest vitale storfilmregissør. 
Dette sementeres når han klarer å snu «Blade Runner 2049» fra å bli en komplett unødvendig oppfølger til en av historiens beste. 

Ryan Gosling: 
– Tvunget til å tenke på fremtiden 

K (Ryan Gosling) er en «blade runner», en politimann som jakter og terminerer replikanter på rømmen. 
Problemet hans er ikke de nye modellene av kunstige mennesker designet for slavearbeid, men de eldre og mindre lydige utgavene. 
Vi følger ham ledetråd for ledetråd i en verden som er enda mer skakkjørt av mennesker enn før og det utarter seg til å bli en forbløffende vakker framtidsnoir, i ånd av forgjengeren. 

Villeneuve tilnærming er delikat og styrkes av at han går inn i materien med hanskene til en filmskaper og ikke grepet til en forelsket fanboy. 
Der originalen like så godt kunne ha vært en skildring av vår egen fremtid er «2049» er en logisk utvikling av fiksjonsuniverset. 
Filmen stiller fortsatt spørsmålet om hva annet det er enn minnet som gjør oss til mennesker. 
Han går også dypere inn i nyere ideer: hvordan høyteknologi kan lede til isolasjon og, verst av alt, menneskelig supremati. 
Han plukker dermed opp tråden fra filmer som «Her» (2013) og «Ex Machina» (2014). 

Jared Leto: 
Ble «blind» for rolle 

Fotogeniet Roger Deakins hedrer arven til Jordan Cronenweth med lysstråler som reflekterer i vannet, men setter sin egen signatur av ekstreme kontraster mellom mørkt og lyst - til himmelsk resultat. 
Aldri før har et mareritt av en framtid vært vakrere for øyet. 
De ruinerte landskapene vil få deg til å måpe, den støvete atmosfæren vil fremkalle hosten. 

Hans Zimmer og Benjamin Wallfisch er til tider i overkant hyppe på å emulere Vangelis på lydsporet, men det er førstnevntes minst tendensiøse på en godt stund. 
Musikken spiller ikke en like viktig rolle som i forgjengeren, noe som er naturlig da «2049» ikke er like dvelende. 

Det eneste jeg har å utsette på filmen, er at den ved to anledninger undervurderer seeren ved å gi overflødige flashback-sekvenser. 
Originalen ga oss ingenting gratis - og det er noe av det som gjør at den fortsatt er like interessant å se i dag. 

Men det Villeneuve gjør bedre er at han snakker til hjertet. 
Han plasserer alle på mottakende side av lerretet inn i hovedfiguren og sender oss på samme søken etter en sjel og en mening. 
Samtidig får man adrenalinkicket som en god kinoopplevelse skal etterlate deg med. 

Ex.phil. har aldri vært mer oppslukende. 
