Knut Nærums nye roman er en mørk psykologisk thriller i Hitchcock-stil
Skakkjørt nostalgiker pønsker på å drepe kona med gift. 

Knut Nærum har siden han debuterte med boka «Vi går for regnskogen» i 1991 utgitt minst 13 andre tegneserier, pluss bortimot 30 større eller mindre bøker, alt fra dikt til parodier på norsk litteraturhistorie. 

I tillegg har han skrevet teaterstykker, revytekster, Donald Duck-fortellinger og avisspalter i store mengder. 
Mens han egentlig jobbet fast for det populære TV-programmet «Nytt på nytt» inntil for halvannet år siden. 

Parodier 

Nærum har skrevet oppdiktede historier før, men først og fremst satiriske pastisjer bygd på Henrik Ibsen, Bernhard Borge, Dan Brown og Jo Nesbø. 
Han har også lagd parodier på en lang rekke andre norske forfattere i bøkene «Å», «Ø» og «Æ», dessuten en krimkomedie kalt «Voodoo på Vestkanten». 
Han mangler med andre ord ikke skriveerfaring. 

Ryktene har fortalt at høstens bok er et forsøk på å skrive en seriøs, skjønnlitterær fortelling. 
Omslagsdesignen styrker dette inntrykket, dette kunne godt vært en sakprosa-rapport om oljeboring i Lofoten eller kraftledninger i Hardanger. 
Men det er altså en roman. 

Løgn og mord 

Ikke uventet er boka morsom, men med alvorlige under- og overtoner. 
Denne boka er ikke en satire over en litterær sjanger, men en mørk fortelling som på forskjellig vis skildrer samtida. 
Den er også spennende, en thriller i stil med Patricia Highsmith eller hennes store beundrer i nyere amerikansk krim, Peter Swanson. 
Som hos disse to står upålitelighet, løgn og onde hensikter i sentrum. 

Vi møter et tilårskomment ektepar, Fredrik og Nancy Irgens, som bor på beste østkant, i Valdresgata Borettslag, midtveis mellom Grünerløkka og Torshov. 
Boka er stort sett fortalt fra Fredrik Irgens’ synsvinkel, med innslag av klagebrev fra ham til styret i borettslaget og utdrag av dagboka til Nancy Irgens, som ektemannen finner på hennes PC. 

Irgens har problemer med vannlatingen, som det heter, og oppsøker lege. 
Etter flere besøk og diverse prøver, får han slått fast at det dreier seg om kreft i prostata med spredning til sjelettet. 
Han skal altså dø. 
Men allerede fra første legebesøk får han en fiks idé. 
Han blir han fylt av tanken på at hans død er verst for kona. 
Derfor må hun dø. 
For at hun skal slippe å bli enke, planlegger han å ta livet av henne allerede før han selv trekker sitt siste sukk. 

Brysom nabo 

Ekteskapet fungerer på et vis, men er preget av slitasje og gjentakelser. 
På en måte kan det minne om de to som blir innelukket i leiligheten sin i Helene Uris roman «Hålke». 
Gjennom uforutsette hendelser trenger gamle konflikter opp til overflaten og blir utløst i desperate gjerninger. 

Kammerspillet til Nærum rommer også en nabo i etasjen over, som gjennom veggristende musikkspilling og ville fester går Irgens-paret på nervene. 
Det er ham Fredrik Irgens brev til styret dreier seg om. 
Etter hvert får han en aktiv rolle i dramaet. 
I biroller finner vi Fredrik Irgens eneste venn Arvid, katten Aasmund, parets datter Birgitte og barnebarnet Tuva. 

Med Fredrik Irgens har Knut Nærum på et vis skrivet om en mann som ingen trenger, som Frode Grytten kalte det i sin novellesamling fra i fjor. 
Han slår hånden av sin eneste venn fordi han er lei av repeterende tomprat. 
Han jobber med en slags avhandling om den kontroversielle, norske dikteren og anarkisten Arne Dybfest, et arbeid ingen venter på, knapt han selv. 

«Brødrene Karamazov» 

Kreften tar han med fatning: 
«Han var ikke besatt av å leve. 
Han hadde levd lenger enn sin far og mer enn dobbelt så lenge som sin mor. 
Han kom ikke til å dra på jordomseiling. 
Ingen territorier gjensto å ta i besittelse. 
Det var russerne. 
Han hadde håpet å komme igjennom Brødrene Karamazov.» 

Han irriterer seg over samtida og lager lister over «ting som hadde forsvunnet i hans levetid». 
Irgens reflekterer: 
«Man fødes inn i en liten verden, tenkte han. 
Så utvider den seg i noen år, til man når et punkt hvor den begynner å snevre seg inn igjen. 
Jo lenger to mennesker lever sammen, jo lengre blir listen over alt man skal miste før man mister hverandre.» 

Studie i forfall 

Nærums bok er både en velkonstruert thriller i Hitchcock-stil og en studie i et mentalt forfall hos et menneske som har stivnet i sin forestilling om fortida. 
Hans nostalgi antar sykelige proporsjoner. 
Han er i tillegg fiksert på sin egen betydning, til de grader at han mener det er riktig å ta livet av kona framfor at hun skal leve uten ham. 
Derav tittelen «Barmhjertighet». 

Fredrik Irgens mister sin frihet når han begynner å dyrke løgnen, både overfor seg selv og omgivelsene. 
Til sjuende og sist handler det om å få et fremmed forhold både til livet og døden: 
«Noen ganger tenkte han på døden som noe utenfor seg selv. 
Da så den ut som en høy mann i døråpningen. 
Når han tenkte på døden som noe han bar i seg, lignet den en svart, råtnende frukt.» 
Altså en mental forråtnelsesprosess, som denne boka handler om og advarer mot. 
