FILM:Tre skritt for langt 

Pål Sletaune treffer ikke planken med «Babycall». 
Han drar det for langt, han gir for lite pusterom og avslutningen blir nesten banal. 

Men la det også være sagt: 
Dette er heller ingen katastrofe av en film! 
Det er meget gode skuespillerprestasjoner. 
Noomi Rapace leverer fryktinngytende, Kristoffer Joner - denne gang med mislykket småkruspermanent - gir også denne gangen en bombesikker versjon av «Kristoffer Joner». 
Bilder og lyd og scenografi er proft gjort. 
Simpelthen. 

Men aner vi allerede, i begavede Pål Sletaunes fjerde film, et litt ugunstig mønster? 
Han frembrakte glimrende skittenpoesi i «Budbringeren» (1996); i «Amatørene» (2001) ikke så mye mer en skittenpoetisk flekkvask. 
I skrekkmesterskapet «Naboer» (2006) bedrev han nervetynende overraskelsesgru & -action; i dagens «Babycall» er overraskelsene borte og selve nervetrådene mer patologi enn drama. 

Det handler om en ung mor på flukt med sitt barn fra en megavoldelig ektemann, barnevernsanbrakt i et høyblokkhelvete i Oslo, der selv en elektronisk barnevakt - en babycall - oppfatter alt for mye. 

Det er trangt og klaustrofobisk og - unnskyld fransken: jævlig. 
På alle vis. 
Faktisk for jævlig. 
Selv om tone og tema kaller på alt annet enn latter og fnis, blir det monotont prøvsomt etter hvert. 

Én time går med til stemningsoppbyggingen, i samme dur, stort sett uten pustehull og uten distraksjoner. 
Jeg sier ikke det blir kjedelig. 
Men jeg sier at forventningen om en mer og mer grandios dramatisk eksplosjon bygger seg opp. 

Det skjer ikke - i alle fall ikke godt nok. 

Sletaune er en regissør som gjør «alt» selv, i alle fall manus og regi. Ære være ham for det. 
Men det betyr uvegerlig at han bruker lang tid på å lage film. 
Denne gang virker det som den lange tiden har gitt en smule tunnelsyn: 

Jeg ser at filmen ser god ut som manus. 
Jeg ser at Noomi Rapace i hovedrollen ser ut som det rene gull. 

Men noe har sviktet fra skrivebordet - og teorien - til filmsettet og klippebordet. 
Filmen er blitt for ensporet, for lite leken i sin dysterhet og, faktisk, for lite overraskende i sin klisjeschizofreni. 

Dermed skaper skyhøye forventninger ditto skuffelser og muligvis skarpere kritikk enn egentlig fortjent. 
