«45 år:» Charlotte Rampling i sitt livs rolle
Vi vet ikke alltid hva som foregår, men Charlotte Rampling og Tom Courtenay sørger for at vi aldri glemmer det. 

Vi er blitt så komfortable med å betrakte eldre mennesker på film som enten vise og søte besteforeldre, eller gretne einstøinger, at det kommer som et sjokk hver gang de skildres som motsetningsfylte gåter som ikke nødvendigvis har lært mye av et langt liv. 

Michael Hanekes L’Amour var en sånn film, og i Andrew Haighs 45 år møter vi også to garvede skuespillere som leverer noen formidable prestasjoner. 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Charlotte Rampling og Tom Courtenay er begge noen av sin generasjons fremste teater— og filmskuespillere, og jeg har aldri sett dem bedre. 
Det sier ikke så lite, med tanke på deres omfattende og priste filmografi. 

Blåser opp til storm 

I filmens første minutter ser vi Kate (Rampling) gå tur med hunden i et flatt, øde landskap, før hun vender tilbake til det gamle huset hun deler med ektemannen Geoff (Courtenay). 
Ingen spektakulær start, akkurat, men innenfor blåser det opp til en storm som skal sette ekteskapet på hodet. 

Geoff har fått et brev fra Sveits som forteller at hans ungdoms store kjærlighet, Katya, er lokalisert i en bresprekk i alpene. 
Hun var med Geoff på tur til Sveits for 50 år siden da ulykken skjedde, og nå ligger hun der, nedfryst og perfekt bevart slik Geoff husker henne. 

Brevet bringer dem ut av fatning, men på ulike måter: 
Geoff går inn i en sjokkartet tilstand, som om den traumatiske opplevelsen nettopp har skjedd. 
Kate blir på sin side satt ut av hans reaksjon, og opplever at han forsvinner fra henne. 
Og det like før de skal feire sine 45 år som ektepar. 

Må granske nyansene 

Bare det tallet indikerer at noe ikke er helt forskriftsmessig. 
Men slik er universet regissør Haigh har skrudd sammen, godt hjulpet av David Constatine som skrev novellen filmen er basert på. 

Vi får ikke servert dramaet direkte på et fat, fiks ferdig forklart, men må granske nyansene i relasjonen mellom Kate og Geoff, og ikke minst: lytte. 
For det meste av handlingen skjer i et hus som avgir flere effektfulle lyder enn noen øredøvende skrekkfilm. 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Gjennom deler av filmen hører vi det blåse fra loftet, og en natt oppdager Kate at Goeff har søkt tilflukt der oppe. 
Litt senere får hun ferten av at han planlegger å reise til Sveits, kanskje for å se på den døde kroppen til Katya. 
”Hun ligger der uforandret i isen, mens jeg ser sånn ut” er hans reaksjon, som om han skammer seg over sin aldring overfor sin ungdoms kjærlighet. 

Blåser liv i fortidens spøkelser 

Rampling var en av syttitallets store sexsymboler i britisk film, og ble ofte kledd naken. 
Men etter hvert som hun ble eldre har ansiktet kommet tydeligere frem. 

Denne filmen er en kjærlighetserklæring til en vår tids mest uttrykksfulle ansikter på film, og Haigh har spesialskrevet rollen for Rampling. 
Hun er i hver eneste scene. 
Få kan med samme nyanserikdom veksle mellom det medfølende og observante, det nærsynte og selvopptatte. 

Courteneys rolle er ikke noe mindre krevende, han er ment å fortolke en innadvendt tilstand der hukommelsen innhenter ham, og samtidig kunne måle seg med Ramplings dominerende skikkelse. 
Sammen blåser de liv i fortidens spøkelser, og stiller det evige spørsmålet om hvor godt vi kjenner den vi elsker. 
