Maktdemonstrasjon fra Cohen
Popmusikkens gentleman leverte over tre timer med magi på Koengen. 

Onde tunger ville ha det til at «gubbene» hadde tatt fullstendig over sommerens konsertprogram på Bergenhus. 
Og etter konserter med 63 år gamle Bruce Springsteen og 71 år gamle Paul Simon, var det tirsdag duket for den eldste av dem alle: 78 år gamle Leonard Cohen. 

Og du skal ikke se helt bort fra at de gamle faktisk ér eldst. 
Leonard Cohen tar de rundt 11.000 på Koengen med på en musikalsk og lyrisk reise det skal mye til for å overgå. 
Fra 1967 og «Suzanne» til årets «Old ideas» , er vi innom det meste vi kjenner fra Cohen-universet: klassisk, akustisk pop, jazz, sigøynermusikk og klezmer-innslag. 
Alt mens Cohens mørke, men ofte morsomme tekster ligger og flyter perfekt mellom lyden av instrumentene. 

Lenge siden sist 

Man skal som kjent ikke glede seg over andre menneskers ulykke. 
Men hadde det ikke vært for at manageren til Cohen stakk av med pengene hans en gang på 2000-tallet, er det ikke sikkert at han hadde begynt å turnere igjen. 
I 2008, etter 15 år uten konserter, var det ut på veien igjen for Cohen. 
Og ganske presis klokken 19.30 tirsdag kveld var det igjen klart for Leonard Cohen i Bergen, litt over 24 år siden forrige gang han var på besøk. 

Cohen starter med «Dance Me To The End of Love» fra «Various Positions», med sine nydelige korpartier ogden dystre tekstlinjen «Dance me to your beauty with a burning violin». 
Lyden er fin, men fremføringen mangler kanskje noe av den råskapen som ligger latent i låten. 
Cohen og hans ni medmusikere fortsetter med «The Future», før de drar i gang med en av konsertens første store høydepunkter: 
«Bird on a Wire». 
Den klassiske Cohen-balladen blir spilt med et sterkt innslag av gospel, og med Cohens dirrende, bekmørke stemme fyller låten Koengen på vakkert vis. 
Etter «Everybody knows» og «Who by fire» tar Cohen et par låter fra årets «Old ideas»-plate. 

Da han på «Darkness» synger «I’ve got no future», «I know my days are few», minner han oss på at dette etter alt å dømme er siste gang vi ser kanadieren på scenen i Bergen. 
Cohen avslutter første del av konserten med «Anthem», hvor han på generøst vis bruker god tid på å introdusere bandet. 
Og selv om det ikke ertvil om hvem som er midtpunktet på scenen, blir jeg i løpet av konserten likeofte stående og lytte til koringene til Sharon Robinson og Webb-søstrene, ellerde klokkerene gitarpartiene til Javier Mas. 
Cohen har virkelig med seg etmusikalsk stjernelag til Bergen. 

Magisk 

På begynnelsen av konserten takker Cohen trærne på Koengen; de svinger seg så fint til musikken der de står og vaier i vinden, sier han. 
Vinden er imidlertid ikke hele tiden like snill med tonene til Cohen og resten av bandet. 
Tidvis forsvinner noe av lyden i vindkastene, men heldigvis bedrer det seg. 

Cohen og bandet innleder del to av konserten med «Tower of Song», før Koengen får en magisk utgave av «Suzanne». 
Dynamikken mellom Cohen og koristene når nye høyder – samtidig som scenelysene skaper en elegant silhuett av Cohen bak på sceneteppet. 
Generøsiteten til Cohen er nevnt, og i konsertens andre del kommer høydepunktene på rekke og rad: 
«Coming Home»,«Heart With no Companion», «I’m your man» og «Hallelujah». 
Publikums allsang på sistnevnte er av varierende kvalitet, men det gjør ikke så mye. 
Da Leonard Cohen spilte i Grieghallen i 1988, skrev BTs anmelder i sin panegyrisk anmeldelse: 
«Man føler etter konserten å ha værtmed på en sterk, sensuell opplevelse.» 

Det er ingen tvil om at Cohen er en forfører, og han har ikke store problemer med å overvinne publikum på Koengen. 
Etter nesten treog en halv time dukker «First we take Mannhatten» opp, og Cohen viser at han danser ganske bra til å være 78 år gammel. 

Og da Cohan avslutter maratonkvelden med «Famous Blue Raincoat», «Closing Time» og «I tried to leave you», er det liten tvil å spore. 

Leonard Cohen er vår mann. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening. 
