Kråkesølv er gull
Bodø-debutanter broderer med gitarer og leker med ord. 
Og skaper bittersøt norsk indierock i toppklasse. 

||| 

ALBUM: 
Kråkesølv fra Bodø var et av bandene som satte kraftigst avtrykk i minnet under Bylarm tidligere i år. 

Skranglete indierock med underfundig ordspillpoesi, sunget på litt spak nordnorsk av noen hengslete, småfamlende tenåringer med et lite vennekollektiv på slep. 
Koselig og sjarmerende - og usedvanlig lovende - og med en avvæpnende beskjedenhet, slik band gjerne besitter i det de er i ferd med å klyve ut av rockeverkstedet. 
Og starter jakten på livgivende særpreg og et bærekraftig uttrykk som ideelt sett skal være bare deres. 

Flyvedyktig Debutalbumet «Trådnøsting» er slik sett en gedigen seier. 
I bråmodningens tegn. 

Fra lovende spirer til flyvedyktige debutanter i løpet av et drøyt halvår. 

Deres smånaive, relativt fuzzfrie viserock med broderende, Sonic Youth/Motorpsycho-anno-«Blissard»-aktige melodiforståelse og gitartilbøyeligheter springer nærmest ut i full blomst mens vi hører på. 

Og de dunkle understrømmene - både i musikken og i de gjennomarbeidede tekstene - som bare har vært antydet før, har nå fått en tydeligere plass i bandpersonligheten. 

Knallstart 
Alt dette kan skues i albumets knallsterke åpningstrilogi: 

Førstesporet «Skredder» («va æ en skredder sku æ klædd dæ naken») ringler av gårde et sted mellom Kings Of Convenience og Kent, bruser med emorockfjærene i noen korte, øsende sekunder før de tvinger seg tilbake til tråklende, hoggende minimalisme. 
Slik bølger de fram og tilbake, mens gitarene kjekler og kjæler om hverandre. 

«Timeglasset» er tidsriktig amerikansk 2000-tallsindie, den spinkle opprinnelige sjarmen inntakt selv om lyd og uttrykk er blitt fullblods og fyldig, og toppet av en særegen, tilbakevendende flersporsvokal. 

Singelen «Privat regn» likeså, en fullblods poplåt som småspurter og hviler om hverandre, tilbakelent rockpoesi og gitarfres i dynamisk samkvem. 
Hvorvidt kjernen er hard og overflaten myk, eller om kjernen er myk omgitt av et hardt skall er vrient å si - noe av Kråkesølvs appell ligger nettopp i denne fine utydeligheten. 

Naturlig melodisk Albumets midtparti må kjempe hardt mot standarden i innledningen, men låtene kryper rundt over og under hverandre, de utvider Kråkesølvs stemningsrekkevidde og dybdesyn, og sementerer inntrykket av at bandet er vel så gode med gitarene som de er med ordene sine. 
Spesielt når de tar seg tid til å forfølge en liten riffdigresjon et stykke på vei mot postrocken. 

Så avslutter de med en låttroika som i hvert fall er jevnbyrdig, kanskje bedre, enn starten på albumet. 

«Waldemar» begynner som en uskyldsren gutt/jente-duett, men byr snart på en kald dukkert i støyrocktjernet. 

«Kalde føtter» er platas høydepunkt, der trommemaskinen putrer kledelig under overflaten, bandet pisker opp debutens mest hektende medvindsrefreng og de går dypest inn i en slags Built To Spill-modus, før de tar det hele ned med strykere og avslutter med en øspøs gitarfinale. 
Kråkesølvs utmerkede dynamikkforståelse illustrert på tre minutter og femti sekunder. 

Og de avslutter albumet med en trompetsolo på den dvelende, likevel intense «Kastes», en demonstrasjon av kraften i Kråkesølvs tilbakeholdne, poengterte og naturlig melodiske uttrykk. 

Ideen om seg selv Kråkesølv er fortsatt veldig unge og kan være lovende og løfterike i årevis framover. 
Det imponerende med «Trådnøsting» er likevel hvor fininnstilt de allerede er, hvor tydelig de gjeter ideen om seg selv og hva slags band det høres ut som de vil være. 

Med det mener jeg også at de trolig hadde vært et bra og melodisk begavet gitarband også på engelsk. 
Men det er deres lekne og tankefulle morsmålstekster, i kombinasjon med den for så vidt indiestreite gitarimpresjonismen, som gir en klar merverdi. 

Om ikke alt dette er nok, så kommer også albumet i årets lekreste omslagsdesign. 

Et albumdebut i norsk toppklasse dette tiåret. 
