Filmanmeldelse «Nokas»:Pulserende ransskildring 

«Nokas» er en film du kjenner på kroppen. 
Den er god, men gjør vondt. 

Norge. 
11 år. 
Regi: 
Erik Skjoldbjærg Med: 
Tov Sletta, Frode Winther, Geir Høyseth, Morten Larsen, Morten Håland 

Hvordan lager man en spenningsfilm av en virkelig hendelse der så godt som alle kjenner det tragiske utfallet? 
Regissør Erik Skjoldbjærg sitter på et godt svar. 

Premissene er gitt for «Nokas». 
Vi vet hvem som ranet, hvordan de slo til og at forbrytelsen kostet en politibetjent livet. 
Dette tar filmen på alvor. 

Den starter med å liste opp fakta i store bokstaver - over bildet av ranslaget som ankommer bakgården på tellesentralen i sakte film. 
Den eneste lyden vi hører er tunge hjerteslag. 

Handlingen utspiller seg mellom klokken 03 og 08.30 ransdagen. 
Men filmen hopper fram og tilbake i tid, for å følge de forskjellige involverte partene. 
Enkelte av dokumentarfilmens virkemidler brukes for å hjelpe publikum. 
Rollefigurene blir introdusert med navn og tidsskiftene er markert med klokkeslettet. 

Tidsreisene kan være noe forvirrende i starten, men Skjoldbjærg tegner effektivt et bilde av (hver)dagen for ranere, politifolk og Nokas-ansatte. 

Med så mange aktører blir det lite plass til å etablere enkeltmennesker. 
Like fullt kjenner vi frustrasjonen til politibetjent Erik Håland (M. 
Håland), den økende nervøsiteten til raner Kjell-Alrich Schumann (Winther) og den stoiske roen til førstebetjent Arne Sigve Klungland (Larsen). 
Toska (Sletta) minner om en fotballtrener før landskamp der han egger ranerne til innsats: 
«Største i Norden. 
Gutta, nå går vi for gull!» 

Bildet som tegnes er et med klare paralleller og kontraster mellom partene. 
Schumann og Klungland blir begge fulgt så tett som i dusjen i forberedelsene til arbeidsdagen. 
De ansatte på Nokas diskuterer helgens kinobesøk og matoppskrifter, politiet bekymrer seg over lav påskebemanning og barnehageinnbrudd, og i et metaøyeblikk småprater ranerne om hvor lite troverdig ran er på film, som i «Heat». 

Og bilradioen spiller samme låt i både politi- og ransbiler. 
Små detaljer sier mye, tidvis noe overtydelig, men stort sett nøkternt balansert. 

Filmen får tydelig fram absurditeten i hele hendelsen. 
Den eneste politipatruljen på veien når ranerne sperrer utkjørselen fra politihuset, nås ikke på sambandet fordi de er opptatt med å irettesette en mann med dårlig sikret flyttelass. 
Skuddvekslingen på Domkirkeplassen skjer med folk som spaserer som normalt over torget, busser som fortsetter å kjøre ruten forbi ransstedet og et gissel som tror det hele er en øvelse. 
Ingen tror et slikt ran kan skje. 

Siste del av filmen mister noe av fremdriften. 
Men det speiler for så vidt ranet og kaoset. 
Den korte, ordknappe scenen med Jan Gunnar Sjøthun som bussjåfør på plassen i sluttminuttene sier mye om hvor ufattbart det hele oppleves. 
Men publikum ser alt og føler hendelsene på kroppen. 

Det er ikke mye vi ser av Winthers Schumann. 
Han er i likhet med de andre ranerne maskert gjennom størstedelen av filmen. 
Like fullt kommer hans tiltagende angst gjennom lerretet, godt hjulpet av lydbildet, som har hans nervøse pust som grunntone. 

Når det hele er over er man selv frustrert og andpusten. 
Og føler man har vært vitne til en god film. 

LES DEN STORE NOKAS-PAKKEN I VG PAPIR TORSDAG. 
Der gir blant annet forfatterne av «Dødsranet», boken om Nokas-ranet, sin vurdering av filmen. 

INGVILL DYBFEST DAHL 

Trailer fra den norske actionfilmen «Nokas» med Tov Sletta, Frode Winther Gunnes og Geir Høiseth på rollelisten. 
