Konsertanmeldelse:Monica Heldal 

Tidløs konsert for ankomst og solbakke. 

KONSERT: 
Monica Heldal 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 2000 

AKTUELT ALBUM: 
«Boy From The North» 

Siden omtrent hver fjerde norske artist på Øya har bergenstilknytning, er det egentlig helt naturlig at en utflyttet variant får åpne den «nye» festivalen i Tøyenparken. 

Det interessante med Monica Heldal er at hun like gjerne kunne vært åpningsartist da Øya startet på Kalvøya i 1999. 

For på en eller annen måte må det finnes en person fra sen-sekstitallet eller tidlig syttitall et sted i den vevre jenta fra Arna. 
Sangene hennes svever mellom Led Zeppelin ca. midtveis i karrieren og Nick Drake ca. nårsomhelt i karrieren. 
Tekstene hennes er tidløse, som om de alltid har vært her. 

Gæmlis-bindingen blir ikke svakere av at konserten åpnes av fem minutters sitar og tabla, som går over i den ikke utgitte «Fire». 
Akkurat passelig svalt i et soldynket Amfi (oi, for en genial hovedscene!). 

Heldal er passelig reservert og synes det er «sinnssykt gøy» å åpne Øya. 

Med unntak av en seigere og mykere «Boy From The North» har ikke låtene nødvendigvis forandret seg noe særlig fra albumversjonene. 
Det skulle de heller ikke behøve å gjøre. 
Dessuten fungerer konserten like mye som akustisk test for det stadig økende publikumet som omplasserer seg i den nye og enorme konsertbakken. 

Inkludert 23-åringen selv er de tre gitarister, men det er hun som bare sitter stødig med gitaren i fanget som får alt til å fremstå latterlig enkelt. 

Uavhengig av om det er pass-på-fingra-løperen «Conman Coming», kun-på-vinyl-snille «Scarlet», eller den akkurat passe intense avslutteren «I Don’t Mind». 

Men hun får dette støvete låtmørket til å funkle selv i de - minst - 490 varmegradene i Tøyenparken. 

Det går nesten ikke an å få en bedre festivalåpning. 
