Pina Bausch' dansere er utsøkte.Hvorfor lar ikke den norske koreografen dem bevege seg mer? 

«Nytt verk II» varer altfor lenge og inneholder for mye prat 

BALLETT: 
Alle som har sett danserne i danseteatret Wuppertal, avdøde Pina Bausch’ kompani, utfolde seg på scenen, vet at det er en spesiell opplevelse. 
Mange nordmenn har hatt denne opplevelsen, enten gjennom dokumentarfilmen «Pina» eller ballettforestillingen «Vollmond» som gjestet Operaen i 2011. 
Det er åpen, uttrykksfull dans, der danserne jobber langt utover det som er vanlig pensjonsalder i yrket og får beholde og forfine sitt personlige uttrykk. 

Nå har norske Alan Lucien Øyen laget en forestilling for og med kompaniet, som den første koreografen danserne har jobbet med siden Pina Bausch’ død. 
Det er et formidabelt oppdrag, og resultatet, «Nytt verk II» vises frem på Operaen i Bjørvika denne uken. 
Dessverre er det skuffende. 

Snakker og snakker 

Øyen er opptatt av å være både dramatiker og koreograf, men er dramatisk bedre til å sette sammen trinn enn til å sette sammen setninger. 
De seksten danserne snakker og snakker, ofte på et engelsk som ikke er morsmålet deres. 
Dialogene er dels melodramatisk pastisj, etterligninger av gammelmodige filmscener, dels eksistensielle betraktninger, ofte insisterende underfundige. 
De mange dialogene er speil og paralleller for hverandre: 
De forskjellige sceneskikkelsene tar opp tråden fra tidligere samtaler, og det snakkes og snakkes om drapet på en far, om en bror som er forsvunnet. 

Men gjentagelsene blir langdryge, ikke suggererende; de skaper liten nysgjerrighet på å trenge gjennom flettverket og finne ut hva det til syvende og sist handler om. 
Det er også liten variasjon i intensiteten. 
Samtalene man får servert, er som de dramatiske høydepunktene i en film, ofte inderlige og alvorlige, men uten at forestillingen har bygget seg opp mot dem. 
Det virker som om det er meningen at man som skuespiller skal føle veldig mye, men det er vanskelig å føle noe som helst. 
I pausen smuglyttet denne anmelderen til minst fire samtaler som var et ekko av det jeg selv hadde tenkt på vei ut av salen: 
Hvorfor i all verden danser de ikke mer? 

Fine tablåer 

Ikke dermed sagt at dialoger og monologer ikke kan gå sømløst inn i en danseforestilling. 
Ord ble også uttalt som en del av «Vollmond». 
Men i «Nytt verk II» er det oppsiktsvekkende hvordan forestillingen får liv og nerve når danserne får bevege seg. 
De drømmende solopartiene, der armene snart nesten kjærtegner danserens egen kropp, snart skyter ut i presise linjer og buer, er nesten hypnotiserende å se på. 
Og det er også tablåer her som er nydelige: 
En melankolsk kvinne som stirrer inn i et stort sminkespeil, et par som leker frydefullt med en koffert, med ansiktene skinnende av muligheter. 
De kolossalt karismatiske skuespillerne gjør slike øyeblikk særlig ekspressive. 

Altfor lang 

Selve scenerommet er også flott. 
Operaens dreiescene får kjørt seg: 
På scenen står store vegger med bruddstykker av interiører på den ene siden og den spartanske bakgrunnen til filmkulisser på den andre. 
Det varme lyset og de stadige kostymeskiftene, mellom klesdrakter fra midten av forrige århundre, øker følelsen av gamle Hollywood. 
Når scenen virvler rundt skapes stadig nye rom, samtidig som publikum hele tiden blir minnet på at de intime rommene er en scene, at det som skjer der, er fremføringer. 
Dette kan sees i sammenheng med at mange av samtalene dreier seg om at én karakter gjenforteller noe som har skjedd til en annen, som sjelden forstår dem slik de vil forstås. 
Delingen understreker bare isolasjonen. 

I dette ligger potensialet til noe spennende som aldri får blomstre. 
I stedet blir de samme historiene gjentatt og gjentatt, i en forestilling som ubegripelig nok varer i tre og en halv time. 
Sist danseteatret Wuppertal var i Oslo, fløy tiden av sted. 
Denne gangen klarte jeg ikke la være jevnlig å kikke på klokken, og bli overrasket hver gang over at det ikke var gått mer enn et kvarter siden sist. 
