Reformasjonen i nytt lys
Om reformasjonen som kulturelt, sosialt, politisk og religiøst fenomen i Norge. 

Ved Valle kirke i Lindesnes står Gustav Vigelands monument over Peder Claussøn Friis (1545-1614). 
Statuen forestiller en streng presteskikkelse som er i ferd med å kaste et «avgudsbilde» på elven. 
Motivet er inspirert av et gammel og kjent sagn, som forteller at Hr. Peder var svært ivrig etter å rense kirkene i distriktet for alle spor etter katolisisme, og at han en dag samlet sammen alle helgenbildene i Valle kirke og kastet dem på Audna. 
Men en bonde som lå ute og fisket ved Svinør, fikk reddet et av bildene opp i båten og tok det med hjem. 
Der fortsatte han å behandle helgenbildet som hellig, helt til det kom presten for øre, og denne igjen fikk tak i bildet, og ødela det. 

Sagnet sier ikke så lite om reformasjonen her hjemme, og hvordan den nye kirkeordningen ble oppfattet rundt i bygdene. 
I motsetning til mange andre steder i Europa der protestantismen vant frem i første halvdel av 1500-tallet, er det få spor i kildene etter noen reformasjon «nedenfra». 
Reformasjonen var i utpreget grad en kongelig affære, og det kunne saktens være vanskelig nok for kongemakten å finne prester som gikk inn for den nye læren med entusiasme, og ikke bare av pliktfølelse. 

Peder Claussøns forhold til ny og gammel tro, vet vi mindre om, men det er liten tvil om at Vigeland og sagnet bommer når de utpeker ham som bildestormer. 
Han beklaget seg tvert om over dem som hadde plyndret kirker i den tidlige reformasjonstiden, og som «på sørgelig vis ødela det de ikke hadde nytte av, rev ned prektige bygninger, uten nødvendighet brente nyttige bøker og brev, ødela kirkens ornamenter og prydelser, og gjorde Guds hus nakne og bare». 

Hr. 
Peders biskop, Laurids Scavenius (biskop fra 1604), delte prestens store interesse for historie, topografi og vitenskap. 
Men stavangerbispen stod også i nær – og hemmelig – forbindelse med jesuittene i Braunsberg, og skrev i et brev at «nå vet jeg sikkert at det finnes én katolsk kirke, og at det ikke er noen frelse utenfor den.» 

Reformasjonen var med andre ord en motsetningsfylt og langtrukken prosess i Norge. 

Denne boken handler om reformasjonen som kulturelt, sosialt, politisk og religiøst fenomen. 
Den gir et godt innblikk i alt sammen – fra Martin Luther i Wittenberg i 1517 og frem til et delt Europa var et faktum noen tiår senere: 
I århundrer hadde den vestlige kristenheten vært ledet av en universell pavekirke. 
Nå fikk den konkurranse av lutheranske og kalvinistiske «statskirker» i land etter land. 

Bokens redaktører er professorer i henholdsvis kirkehistorie (Rasmussen) og religion (Tjørhom). 
De har med seg et kompetent lag, som faktisk evner å kaste nytt lys over reformasjonen. 
