Singelanmeldelse:Adele - «Hello» 

Første smakebit fra Adeles tredje album tar absolutt ingen sjanser. 

Sist vi hørte fra britiske Adele var i forbindelse med den forrige James Bond-filmen, «Skyfall» fra 2012, der hun sang tittellåten. 
Neste uke har et nytt Bond-epos premiere: 
«Spectre». 

Så ja. 
Det er gått en del tid. 

At hun kommer tilbake med en tilbakeskuende gigantballade i «Someone Like You»- og «Set Fire To The Rain»-tradisjonen er like lite overraskende som det er mildt skuffende. 
At hun synger livskiten ut av den, redder den så vidt. 

For ærlig talt: 
Melodien «Hello» er tynne greier; en powerballade av så klassisk støpning at hjertet synker en smule i møte med den velbrukte akkordprogresjonen, mens man tenker: 
Dette kunne vært et Eurovision Song Contest-bidrag. 
(Det hadde vunnet, for all del. 
Men likevel). 

Teksten er selvpiskende, full av selvbebreidelse over et forhold som for lengst er historie, men ikke slipper taket. 
«It’s so typical of me to talk about myself, I’m sorry», synger Adele, og demonstrerer at hun fortsatt behersker kunsten det er å kunne synge liketil, hverdagslige ord i ballader som er bygget opp etter bløtkakeprinsippet. 

La det være sagt at vokalinnsatsen hennes er forbilledlig: 
Adele har «pipene» til en diva, men kraften tempereres av en sårbarhet som gjør «Hello» til noe annet og mer gripende enn bare en autoritær oppvisning. 
Sangen kommer utvilsomt til å få kjørt seg både på radio og i endeløse tolkninger på talentkonkurranser på TV. 

Den er med andre ord fryktelig trygg, et inntrykk som forsterkes av en video i sorthvitt der sangeren gråter på telefonen og synger i motvind i et skogholt. 

Alle kan vel være enige om at det ikke er Adeles jobb å revolusjonere popmusikken. 
«Hello» er ikke dårlig, bare mer oppskriftsmessig og mindre oppsiktsvekkende enn «Chasing Pavements» og «Rolling In The Deep». 
Ja, mindre enn «Skyfall» også, faktisk. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
