Vakre poplåter og helsprøtt danseteater
Absolutt vellykket på mange måter – om enn ikke av det lettest tilgjengelige. 

Når Anja Garbarek endelig vender tilbake til rampelyset etter tolv års stillhet, skjer det i form av en høyst merksnodig forestilling under Festspillene, kalt «The Road is Just a Surface». 
Et bestillingsverk bestående av en slags blanding av dans og musikk. 

Hva forestillingen går ut på? 
Tja. 
Det hele dreier seg om å utforske opplevelsen av å være fanget i en emosjonelt fastlåst livssituasjon og lengselen etter å komme ut av denne, for å sitere Festspillenes programpresentasjon. 

Høres det intellektuelt og dyptpløyende ut? 
Jo visst gjør det det, og det er godt mulig at det ligger dype tanker bak – både om liv og død og alt imellom. 

Men mest av alt minner forestillingen om en slags leken samling av de mest utflippede video-ideene fra MTV på 80-tallet. 
Visuelt fascinerende tablåer som fungerer perfekt sammen med musikk, men der du strengt tatt ikke helt skjønner hva det hele skal bety. 
For noen musikal er dette overhodet ikke – til tross for kombinasjonen popartist og teaterscene. 

Det begynner med at Bergmund Waal Skaslien kommer krypende ut under en overdimensjonert traktor og ifører seg en slags løvemaske. 
Samtidig som danser Line Tørmoen og Anja Garbarek befinner seg på andre siden av scenen foran en stor tilhenger, som det skal vise seg også fungerer som videoskjerm. 
Midt mellom disse står noe som ser ut som en gammeldags pustemaskin (?). 

Siden skjer det mye rart i form av videoklipp, maskeskifter, dans og sanger, før forestillingen ender med at Skaslien sitter i en rullestol iført bare undikken, før han får på seg en supermanndrakt. 

Dødsens alvor og bisarr humor på samme tid. 
Uten at det er noen i salen som ler. 
Men regissør Jo Strømgren må ha hatt det virkelig morsomt underveis, med alle forestillingens merkelige innfall og spillopper. 

Kanskje kan forestillingen bli litt i lengste laget, med én time og ti minutter. 
Selv om dette inntrykket nok også har sammenheng med at alt det musikalske er nytt. 

Det er snart gått 26 år siden Anja Garbarek debuterte som artist, og nesten 12 år siden hennes siste albumutgivelse med nytt materiale. 
Til høsten kommer et nytt album, og basert på kvaliteten denne forestillingen viser, trenger hun så visst ikke ha noe å frykte fra anmelderne. 

For det musikalske er gjennomgående bra. 
Hun synger fremdeles imponerende mykt og sikkert, og har også full kontroll over det elektroniske. 
Låtene er – om ikke direkte umiddelbart hitmateriale – likevel av det slaget som smyger seg inn i øregangene. 
Det meste av det vokale blir gjort live, i likhet med Skasliens bratsj, mens resten av backingen, for øvrig ganske spartansk det meste, er ferdigprodusert på forhånd. 
Men det fungerer, og kan utmerket overføres til en tradisjonell konsertscene. 

«The Road is Just a Surface» blir nok derimot litt for sært til å kunne appellere til de store massene. 
