Instrumentalt funky
En ny generasjon har falt for instrumentalmusikken. 

Det vi mangler i dag, er instrumentalmusikk som virkelig fenger, som fjerner seg fra den klassiske musikkens klamme hender. 
Texas-bandet Khruangbin har revolusjonert sjangeren, og kverner ut fengende og eksotisk funkrock som får en til å glemme at det knapt finnes vokal på noen av låtene deres. 

En norsk parallell er Orions Belte, et flinkisprosjekt dannet av Chris Holm, Kim Åge Furuhaug og Øyvind Blomstrøm. 
Flinkis, fordi alle er suksessfulle turnémusikere, forent av en drøm om å lage bra instrumentalrock. 

Det har de lyktes med. 
«Mint» er en gavepakke av historier og musikalske referansepunkter fra hele verden. 

Hver låt fungerer som en portal til et stilisert øyeblikk eller sted; det er et postkort fra den franske rivieraen eller en nattklubb i Laos, som de selv sier det. 

«New Year’s Eve #2» er en frisk sommerbris; lett, ledig og vidunderlig bekymringsløs. 
Den minner om en blanding av Mac Demarco og gitarcroonerne Santo & Johnny. 

Den vakre og lettere sentimentale «Papillon», samt den seigere, mer sexy «Joe Frazier» bringer Khruangbins typiske ørkenrock til tankene. 

«Atlantic Surfing» bygger opp en stigende bølge av spenning og progressiv psychrock som skyller inn over en i et forløsende, sonisk klimaks. 

«Mint» slutter aldri å være funky. 
Den gjør det instrumentalmusikk utenfor klubbsjangeren nesten aldri klarer: 
Den er henrivende, trampevennlig og dansbar. 

De syr sammen musikk fra alle verdenshjørner med eleganse, som på «Delmonte». 
Det er en forkjærlighet for all verdens strengeinstrumenter og kuriosa, som minner om svenske Dan Lissvik. 

Sistelåten «Alnitak» opptrer som en pastisj som tatt ut av en TV-serie fra åttitallet og hadde den vært hakket skumlere, kunne den sklidd rett inn i Twin Peaks. 

Ja, det er lett å sammenlikne, men sannheten er at Orions Belte skaper plenty egenverdi og leverer en av årets genuint mest fornøyelige lydopplevelser. 
