Ondt og deilig
Etter ørten spill over samme lest, skulle man tro «Capcom» hadde gitt opp å gi «Resident Evil»-fansen noe unikt. 
Så deiser «Resident Evil 4» inn over oss. 

Capcom har i årevis stått rolig med hoftefeste når det gjelder sin populære «Resident Evil»-serie. 
Etter den geniale starten med de to første spillene i 1996 og 1997, begynte det japanske spillselskapet å gå tom for idéer. 

«Resident Evil 3: Nemesis» (1999) ble en nedtur for de fleste, og Capcom så ikke ut til å være i stand til å forlate Raccoon City, byen det hele startet i. 

Både «Resident Evil: Code Veronica X» (2000) og «Resident Evil 0» (2002) gikk tilbake til begivenhetene i de foregående spillene og fortalte andre sider av historien. 

Capcom leverte til og med hele serien til GameCube, med originalen i oppusset stand. 
I tillegg fikk vi alle spinoff-titlene da, som «Resident Evil: Survivor» og «Resident Evil: Outbreak». 

Ja, og to Hollywood-filmer, naturligvis - begge med historien lagt til en noe forvokst versjon av Raccoon City. 

Rop med meg nå - 1, 2, 3: NOK ER NOK! 

Og, sannelig min hatt, nok er virkelig nok. 

Endelig kommer fortsettelsen på historien i et helt nytt eventyr. 
Zombiene fra legemiddelfirmaet Umbrellas eksperimenter er erstattet av sinnssyke bondetamper med høygafler, Raccoon City er erstattet av en bortgjemt og falleferdig liten by i Spania. 

Det ulidelig knotete kontroll- og kamerasystemet er erstattet av et mer hendig kamera-over-skulderen og actionorientert system, og inspirasjonen fra spill som «Silent Hill» (som igjen stjal heftig fra «Resident Evil») og mer tradisjonelle skytespill blåser nytt liv i hele konseptet. 

Bare Leon Kennedy fra «Resident Evil 2» og den nervebitende stemningen fra serien på sitt beste har fått lov til å være med videre. 
Og resultatet er virkelig sensasjonelt. 

Det virker som om Capcom har blitt nyforelsket i hele konseptet. 
Fra første sekund er «Resident Evil 4» så spillbart at man skulle tro dette var resultatet etter årevis med forskning over kompliserte formler for hvordan man gir spillere lykkerus. 

Det går fra høydepunkt til høydeepunkt, fra den ene intense opplevelsen til den andre, fra den ene heidundrende bosskampen til den neste (og for noen bosser det er!) og fra det ene spektakulært skumle området til det neste. 

Det føles ofte som om man sitter på spillenes versjon av en berg-og-dale-bane, hvor suget i magen simpelthen nekter å slippe taket, og hvor man knapt rekker å summe seg før man er inne i den neste deilige korketrekkerern. 

I praksis er «Resident Evil 4» nemlig et spill det er komplett umulig å legge fra seg. 

Det nye kontrollsystemet innebærer for eksempel at du kan utføre utrolige manøvre i gitte situasjoner, som å slenge deg gjennom en vindusrute fra andre etasje, kaste deg unna store, rullende stener eller klatre opp på bosser for å hakke løs på dem med kniv. 

Her klarer Capcom å sprøyte elementer vi kjenner fra høyoktan actionfilmer inn i spillbarheten uten å lage et umulig komplisert kontrollsystem. 

Ofte oppleves «Resident Evil 4» faktisk som solo-versjonen av «Ringenes Herre»-filmene - komprimerte versjoner av de mest intense kampscenene. 
Hadde Bruce Willis hatt hovedrollen i dette spillet, ville navnet vært «Die Hard i Helvete». 

Capcom har også bakt inn et relativt avansert våpen- og gjenstandsystem. 
Du har begrenset plass og penger, og må ta mange vanskelige valg i løpet av spillet. 

Skal du kjøpe rakettkasteren eller rifla? 
Skattekartet eller mer helse? 
Eller kanskje oppgradere våpnene du allerede har? 
Eller en større koffert til å ha all herligheten i? 

Dette systemet betyr også at du til en viss grad kan styre spillestilen selv. 
Mindre kraftige våpen tar lite plass, men har masser av ammunisjon. 
Riflene er dødelige, men ladetiden er lang. 
Og tør du virkelig å selge maskingeværet for å få råd til en ny hagle? 

Et herlig element som jeg synes tilfører serien mye. 

Historien og rollene er det derimot verre med. 
Den amerikanske presidentens datter bortføres, og USA sender én eneste mann for å redde henne?! 
Jeg klarer bare ikke å la være å gremmes. 
Og motivet om å vise «verdenspolitiet USA» hvor skapet står... kan det bli mindre originalt? 
Neppe. 

På alle andre områder er «Resident Evil 4» blant de mest sofistikerte spillopplevelsene jeg har hatt noen sinne. 

Historien, rollene og dialogen er omtrent like sofistikerte som ei ku i kjole. 

Jeg tror Capcom ville ha tjent på å levere en mer diffus historie, en som var mer uuttalt enn dette. 
Eventuelt en historie som var litt enklere å svelge. 
Konsekvensen for meg er i alle fall at jeg med jevne mellomrom blir brutalt revet ut av den altoppslukende innlevelsen spillet ellers gir. 

Problemet er ikke mangel på historie, det hadde jeg faktisk akseptert ettersom spillbarheten ellers står som en påle. 

Problemet er at Capcom i fullt alvor forsøker - tilsynelatende så godt de kan - og feiler. 

Jeg vil gjerne få understreke at dette må ansees for å være pirk av den minst betydningsulle sorten. 
Ingen kan vel egentlig forvente et høyverdig opus fra en serie med navnet «Resident Evil». 

Men jeg mener allikevel Capcom har gått glipp av en enestående mulighet til å virkelig levere en spillopplevelse som tvers igjennom er myntet på voksne spillere. 

For det bør være forskjell på å ha 12-åringer som målgruppe og på å henvende seg til spillere over 18. 
Spill for voksne innebærer mer enn å pøse på med så mye blod og gørr som mulig. 
Spør du meg, altså. 

Jeg bør vel også nevne at spillet er ekstremt langt, og at Capcom ikke klarer å holde på den altoppslukende intensiteten helt ut. 
Men de klarer det nesten, hvilket for de fleste vil bety rundt 30 timers deilig underholdning. 

Ser man bort ifra historien og fokuserer på alt som har innvirkning på selve spillbarheten, treffer Capcom klokkerene innertiere. 
Kontrollen, kameraet, våpnene og gjenstandene er fantastiske. 
Det visuelle er vakkert skittent, bossene er fryktinngytende og lydbildet står ikke tilbake for noe. 

«Resident Evil 4» er sjokkerende bra der det er viktigst: 
Det er spillbart til tusen og adrenalinpumpende actionfylt. 

Det får deg til å gispe av fryd og klynke av skrekk. 

Gjerne samtidig. 

PS! 
Spillet kommer på PS2 senere i år. 
