«Valerian» har storslåtte effekter, men ikke så mye annet
Dette kunne blitt så bra. 

Dette fargesprakende science fiction-eventyret kunne blitt så fantastisk bra i hendene på en regissør med mer selvkontroll en Luc Besson. 

Valerian er basert på tegneseriene av Pierre Christin og filmen er et enormt effektshow. 
Vil du ha romopera er det nettopp det du får. 
Dessverre har filmen en del mangler. 
For det første savnes en klar og god intrige og for det andre spennende karakterer. 
Det går fint an å beundre alle de fremmede vesener som befolker fjerne deler av verdensrommet. 
Det visuelle sirkuset underholder deg et stykke på veien, men det er ikke nok. 

Problemet er at de som har laget alle figurene mest sannsynlig har hatt det morsommere enn det du får i kinosalen. 
Besson burde konsentrert seg om en strammere fortellerstruktur og hatt et sterkere fokus på å puste en liten dose følelser og liv inn i karakterene. 
Av og til føler du at du sitter og ser på noen som spiller dataspill. 
Alle vet at det er kjedelig og at det er mye morsommere å spille selv. 

Følelsesløs kjærlighet 

Et av filmens største problem er at det også vil være en kjærlighetshistorie mellom spesialagentene Valerian (Dane DeHaan) og Laureline (Cara Delevingne). 
Hva trenger du får å skape en episk romanse? 
Jo, god kjemi. 
Har du det på plass, kan du faktisk komme unna med å ha en banal historie i bunn. 

Valerian og Laureline er ingen ny Han Solo og prinsesse Leia. 
De rekker ikke engang opp til knærne til Babylon 5s kaptein Sheridan og Delenn. 
Til tross for desperate forsøk, blir Valerian en blek og uinteressant helt. 
Dane DeHaan har ikke nok sjarm og utstråling til å gjøre det troverdig. 
Heldigvis har Cara Delevingne litt mer innlevelse, humor og varme, og hun redder mange av scenene de to har sammen. 

Snodig Rihanna-innslag 

Luc Besson har også lekt seg med en haug med referanser. 
Mange av dem er både morsomme og sjarmerende. 
Du finner små pek til både hans egen Det femte element (1997) til søppelsjaktscenen og et Jabba the Hutt-inspirert innslag fra Star Wars. 

Sekvensen med Rihanna er derimot et snodig innslag. 
Popikonet spiller en shapeshifter, men selv om hun skifter både fasong og farge er hun egentlig bare seg selv. 
Shownummeret er fornøyelig, men handlingen stoppet plutselig opp for å servere deg en musikkvideo inne i filmen. 

Valerian kunne vært så bra med en mer rigid fortellerstruktur uten fri flyt av sprø innfall, men det skal sies at 3D-effektene tar seg godt ut. 
Filmen er et visuelt, men humorløs skattkiste uten den følelsesmessige historien som trengs for at du skal gidde å bry deg. 
