Sitrende spenning om vektløse i verdensrommet
Regissør Alfonso Cuarón er en tryllekunstner, godt hjulpet av imponerende datateknologi som gjør det mulig å simulere at skuespillerne arbeider og svever vektløse omkring i verdensrommet. 
Det er blitt riktig lekkert og svært spennende. 

"Gravity". 
Regi: Alfonso Cuarón. 
Med: 
Sandra Bullock, George Clooney, Ed Harris. 
Storbritannia/USA 2013. 
1 time 30 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Tyngdekraften, denne naturlov som gjør at vi ikke ramler av kloden vi tråkker rundt på, er så selvfølgelig at vi sjelden ofrer den en tanke. 
Mye av magien i Cuaróns film oppstår ved synet av noen astronauter som beveger seg på utsiden av et romskip for å reparere ting og tang. 
Først er det bare uendelig vakkert, noe veteranaustronaut Matt Kowalsky (George Clooney) filosoferer over der han flyter omkring og ser sola stå opp langs horisonten av den blå perlen som er menneskenes hjem. 

Skjønnhet og skrekk 

Cuarón mestrer balansen mellom skjønnhet og skrekk. 
Lenge pakker han oss inn i stillheten som preger det stjernespekkede, uendelige verdensrommet, for så plutselig å knuse harmonien med metallsøppel som kommer farende fra en ødelagt satellitt. 
Hvordan redder jordboere seg fra å ende som kadavre på evig og ensom seilas blant planeter og soler? 
Hva skjer når ørsmå mennesker skal berge seg tilbake til romskipet i en tilstand der tyngdekraften ikke finnes? 

Å følge prøvelsene til nybegynnerastronauten Ryan Store (Sandra Bullock) gjør deg svett i håndflatene. 
På stadig nye måter får regissøren fram hvor umulig det er å overleve når man hører til en art som trenger oksygen, dernest energi for å forflytte seg i verdensrommet, dessuten passende temperatur, ikke for iskaldt, ikke for hett. 

Filosofisk refleksjon 

Det fascinerende med "Gravity" er at den ikke bare gir thrilleraktig spenning, men også refleksjon rundt meningen med å berge livet. 
Cuarón skaper scener der Ryan Store – en kvinne som fortsatt sørger etter å ha mistet en datter hjemme – tvinges til å reflektere over verdien av å overleve. 
En hallusinasjon som følge av oksygenmangel er overraskende løst, på kanten til å bli "nå kommer moralen". 

Men det holder, takket være kontakten hun brått får via romskipets sender med en mann på jorda som kaller seg Aningaaq. 
Regissøren har nylig laget en kortfilm ved navn "Aningaaq". 
Det er navnet til en inuittisk fisker som over radio får kontakt med en døende astronaut i verdensrommet. 
Han snakker grønlandsk, hun engelsk, likevel har de en slags samtale om hunder, babyer og døden. 

Finn selv ut hvordan det går. 
Her holder det å innvende at musikken til Steven Price mot slutten kjennes for klisjéfylt svulmende. 
Men 3D-effekten har tidvis en sterk virkning, som når satellittskruene farer i fjeset på deg, eller når de vektløse tårene fra en gråtende austronaut svever rundt som stivnede perler i romskipets indre. 
