Sentimentalt potpurri fra krigens dager
At en historie har vært en litterær bestselger, er ingen garanti for at den også vil fungere som filmdrama. 
Det er "Boktyven" et nedslående eksempel på. 

"Boktyven" Regi: Brian Percival. 
Med: 
Geoffrey Rush, Emily Watson, Sophie Nélisse, Roger Allam, Heike Makatsch, Kirsten Block. 
USA 2013. 
2 timer 11 minutter. 
Aldersgrense 11 år. 
Egnethet ungdom/voksen. 

Jeg har ikke lest den hyppig prisbelønte romanen av den australske forfatteren Markus Zusak. 
Men verken regissør Brian Percival eller hans manusforfatter har klart å skape en vellykket filmdramaturgi av teksten. 

Resultatet er en blanding av triste og sjarmerende, men sjelden spennende scener rundt 12-åringen Liesels oppvekst i Nazi-Tyskland like før og under 2. verdenskrig. 

Med årene har vi sett atskillige filmdramaer om nazistenes brutalitet og forakt overfor alt utenom det ariske menneskebildet. 
Men "Boktyven" klarer knapt å si noe nytt. 
Historier om tyskere som gjemmer jøder er gjort langt mer spennende før. 
Bokbålene fra 1933 er skjøvet ut til 1939, men tilfører intet vi ikke visste. 
Fortellinger om gryende tenåringer som har lært å hylle der Führer, men får øynene åpnet for nazi-ideologiens idioti og grusomhet, er også laget bedre før ("Lore" som et ferskt eksempel). 

Percival klarer aldri å velge hva han egentlig vil fortelle. 
Er dette Dødens historie? 
Hans stemme innleder med selvfølgeligheter om at alle må dø, og gir eksempler på hvem han henter i denne krigsfortellingen. 
Men er ikke snarere boktyven Liesels historie det sentrale? 
Jo, men til tross for at hun er yndig spilt av Sophie Nélisse, blir jeg forunderlig lite revet med. 

Man kunne håpe at drevne skuespillere som Emily Watson og Geoffrey Rush overkom svakhetene i manus. 
Men selv ikke de klarer å bryte ut av den søtlig-sentimentale nostalgien som Percival smører ut over scenene, eller rive vekk det komiske anstrøket som skapes av at de engelsktalende skuespillerne snakker med tysklignende aksent. 
