Steinerskolens juleavslutning
«We’re gonna live forever», sang folka i 1980, og de mente det. 

Men hvatilvåtthalstørkle, Irene Cara har vandret inn i veikantland, Lee Curreri ble aldri noe av, Gene Anthony Ray er et svakt minne om Leroy. 
Så man kan med full rett lage en millennium-versjon for påstanden om evig liv, og den blir selvsagt en slags eplestamme-kliner som ikke klarer å holde distanse til opphavet og dauer av det. 

Men jeg har sett «Fame» 2009 i Blu-ray, for jeg er klart-bilde-nevrotiker. 
Først får vi se alle mosaikk-brikkene når de haster håpefullt av gårde til Fame-skolen som antakelig er en slags profesjonell artistsvindel der man lærer seg å bli middelmådig og likne på noen folk som ikke ville vært underholdnings-lærere hvis de visste hvordan man blir flink. 

Ballettbonden fra Iowa som Bebe Neuwirth ved et halvt men kynisk øyekast kan se hører hjemme på yatzybordet mellom melkespanna. 
Barn som imiterer De Niro. 
Sart og urteaktig grassort-kvinne som antakelig skal spille et instrument. 
En rar gutt som vil lage film, men lære seg acting. 
Alle virker som sitcom-figurer, og det er ikke bra, for det blir umulig å like noen av dem, det er som å være til stede ved Steinerskolens juleavslutning uten å ha barn der. 

Ingen er egentlig gode, men noen er søte og alle ser ut som om de mest av alt håper at de skal få tak i en battlecatfigur fra tidlig nittitall og en trofast kjæreste, helst i den prioriterte rekkefølgen. 
Og en dyrlege til mammas inkontinente cocker. 

Men vil vi egentlig bli underholdnings-suksesser? 
Et kokainvrak med eget svømmebasseng, Se og Hør-fotograf i garasjen og tredagers-herpes? 
Næææh. 
