Søppelkunst
«Waste Land» er en vakker og gripende film om søppel, samtidskunst og menneskeskjebner. 

FILM: 
I starten kan det virke som om «Waste Land» skal handle om en matlei kunstner som føler for å gjøre noe meningsfylt, fotografere de fattige, bruke ekte søppel i kunsten, bla, bla, bla. 

Men dette flyktige førsteinntrykket skyldes at jeg vet lite om Vik Muniz og at filmen begynner med opptak fra et brasiliansk talkshow, der en fyldig vert skryter Muniz opp i skyene og omtaler ham som Brasils mest kjente kunstner. 
Resten av Lucy Walkers Oscar-nominerte dokumentar skal imidlertid vise seg å være et mangefasettert portrett av en kunstner og en gruppe søppelplukkere som samtidig har noe viktig å si om storbyen, moderne kunst, forholdet mellom kunst og virkelighet, estetisering av fattigdom, resirkulering av både søppel og mennesker, klasseskiller, overflod, miljø og klima, livets tilfeldigheter og jeg vet ikke hva. 
Det er en overveldende og kompleks film. 

Animal Planet 

Jardim Gramacho utenfor Rio de Janeiro er verdens største søppelfylling. 
3000 «catadores» har sitt levebrød på dynga, der de sorterer resirkulerbart materiale og selger det videre. 
Når Muniz dukker opp med kamera, roper en catador spøkefullt at kunstneren filmer for Animal Planet og vi skjønner hva han mener: 
Avfallet velter ut av containere i voldsomme mengder, mennesker klatrer langs sidene av søppelfjellet og fuglene sirkler over dem. 

Men vi blir gradvis kjent med et knippe av catadorene. 
Mange av dem kommer fra Rios lavere middelklasse, men noe har gått galt, de har mistet jobben eller mannen har forlatt dem. 
Dette kunne vært meg, sier Muniz, jeg kommer fra den samme nedre middelklassen og hvis noe hadde skjedd med foreldrene mine, kunne jeg havnet her. 
I stedet er han Brasils mestselgende kunstner og bor i New York. 

Genial idé 

«Waste Land» er en film som overrasker hele veien, så jeg vil røpe minst mulig, men jeg tror aldri jeg har sett en mer rørende bakgrunnshistorie for den høyt prisete samtidskunsten som pryder gallerier og museer. 
Muniz integrerer sine «motiver», både mennesker og avfall, så fullkomment i kunsten at selve ideen bak prosjektet hans framstår som genial — og det allerede før vi ser hvordan Suelem, Tião, Zumba og de andre reagerer på det de har vært med på skape. 
Hvis du vil se noen bli synlig beveget av samtidskunst, ta en tur til «Waste Land». 
