TV-premiere:Mektig maktspill 

Det nærmest damper død av den isnende introduksjonen til den nye sesongen av «Game of Thrones». 

«Game of Thrones», Sesong 3 Fantasy-serie i 10 deler Mandager kl 20.00 C More Series/HBO 
Og synet en livredd, flyktende Sam Tarly får av avkuttede lemmer og råtnende mennesker er langt fra det siste skrekkbildet i sesongen. 

Når vi vender tilbake til TV-versjonen av George R. R. Martins univers, er det stadig brutalt, blendende vakkert og bloddryppende. 

De første episodene starter likevel relativt rolig, og tar seg tid til å observere stemningen i de forskjellige grupperingene i kjølvannet av det blodige slaget ved Blackwater Bay. 
Vi serveres en vellykket veksling mellom de storslagne landskapsscenene og trange kammerspill-sekvenser hvor intrigene spilles ut i verbale fektekamper. 

Spesielt scenene mellom Tyrion Lannister (Peter Dinklage) og hans far Tywin (Charles Dance), og mellom Jamie Lannister (Nikolaj Coster-Waldau) og hans kvinnelige vokter Brienne (Gwendoline Christie) byr på bitende replikker og minner om at makt ikke alltid utøves med sverd i hånden. 

Denne sesongen kan også norske seere glede seg ekstra over at Kristofer Hivju trer inn i skræling-sfæren rundt Jon Snow (Kit Harington) som Tormund Giantsbane. 
Det er ikke mye vi ser av ham i starten, men Hivju har en rungende tilstedeværelse, og aksenten hans blander seg fint inn i seriens brokete miks. 

«Game of Thrones» er en serie som krever seerens oppmerksomhet. 
Persongalleriet den følger er enormt, geografien mildt sagt forvirrende, og skiftene går kjapt. 
Men så er også belønningen for å følge med stor. 

Når du først er inne i universet, er det et sted du bare vil bli værende. 

Og selv i rolige episoder, hvor motstanderne legger strategi og samler seg til kamp, blir du sittende og ønske stadig mer - og mer. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
