Logan Lucky:Mer kuppfilmfryd fra Soderbergh 

Fire år etter at Soderbergh varslet at han var ferdig med livet som spillefilmregissør, dukker han opp med en ny, herlig kuppfilm. 

Stephen Soderbergh er virkelig noe for seg selv. 
Brakdebuten Sex, Lies and Videotape i 1989 gjorde unge filminteresserte (som meg selv) begeistrede og misunnelige. 
Og siden har det aldri sluttet. 
Han er umulig å konkurrere med fordi han gjør alt, overalt, og må besitte en arbeidskapasitet som er hinsides enhver fornuft. 
Men han er ujevn og har både gode og mindre gode filmer. 

På sitt beste er han likevel i verdensklasse. 

For fire år siden varslet han at han var ferdig med spillefilm. 
«Hvis jeg enda en gang må inn i en varebil for å undersøke en location, kommer jeg til å skyte meg. 
Det er på tide å la noen som har skikkelig lyst til å sitte i den varebilen, sitte i varebilen», skal han ha sagt i et intervju på en filmfestival i 2013. 

Byttet ut Clooney og Pitt 

Heldigvis holdt det med en liten pause. 
Logan Lucky er en lettflytende og elegant film i den sjangeren Soderbergh har gjort seg til spesialist på gjennom kuppfilmene Oceans 11, 12 og 13. 

Men denne gangen har han, heldigvis, hadde jeg nær sagt, byttet ut Clooney, Pitt og de andre traverne som neppe ville ha tilført noe nytt i enda en film av denne typen. 
I stedet finner vi arbeiderklassebrødrene Logan (Channing Tatum og Adam Driver) fra West Virginia. 

Portrettene er komplett med dialekt og underdanig kroppsspråk som gjør dem kostelige som samfunnstapere i et Amerika de elsker, men som har behandlet dem røft og stadig dytter dem nedover på rangstigen. 

Interessant nok utgjør karakterene et slags portrett av Trumps forskjells-Amerika, selv om Soderbergh ikke legger inn noen som helst direkte politiske føringer. 
Det hele blir en lek hvor de underprivilegerte raner penge-Amerika, akkurat som de selv blir ranet av Amerika, uten å skjønne at det er det som foregår. 
Både Tatum og Driver spiller nedpå nok til at man blir glade i dem og føler stor sympati med prosjektet. 

Med seg får de fengselsfuglen Joe Bang (Daniel Craig), en notorisk skapsprenger som kan litt kjemi. 
Som James Bond syns jeg Craig av og til er for tilbakeholden og signaliserer at han egentlig har lyst til å gjøre noe helt annet. 
Som Joe Bang er han derimot i sitt rette element. 

I det hele tatt er Soderbergh en konge på casting 

Grov, uvøren og litt dum viser seg å være kledelige egenskaper for Craig. 
Bangs to idiot-brødre spilles fornøyelig av Brian Gleeson og Jack Quaid. 
Begge har funnet Gud og bestemt seg for å slutte med kriminalitet, men kan bli med hvis den moralske grunnen er god nok. 

Lillesøster Logan (Riley Keough) er også finslepent fremstilt. 
I det hele tatt er Soderbergh en konge på casting. 
Karakterer som bare skal vises i tre sekunder, er valgt ut med stor omhu. 
Som vanlig er kupplanene underfortalt. 

Ting går fort unna, og musikken ligger hele tiden og egger opp tempo og komisk timing. 
Dialogen er presis, knapp og morsom. 
På sitt beste matcher den enkelte av Coen-brødrenes komedier, og det kan man ikke si om spesielt mange. 

Mot slutten, etter kuppet, men før avrundingen er det noen minutters ineffektivitet i fortellingen. 
Utover det er filmen en fryd. 
