«Unge gamle» Marion Ravn har voksesmerter
«Songs From A Blackbird» skal gjøre Marion Ravn til «voksenartist». 
Kanskje er hun også blitt i overkant satt. 

ALBUM: 
Marion Ravn kan feire 20-årsjubileum som artist før hun fyller 30. 
Og - de aller beste krefter har vært i sving for at «Songs From A Blackbird» skal gjøre henne til «voksenartist», åtte år etter det mer «girl power»-pregete albumet «Here I Am». 

Det var det som skulle gjøre henne stor i USA, i stedet kom hun hjem til Norge og havnet i skyggen av suksessen til M2M-kollega Marit Larsen. 

Ormestad og Hell Produsenter på albumet som skal relansere henne er Even Ormestad og Thom Hell, og blant musikerne er David Wallumrød (diverse tangentinstrumenter), Hell (gitarer), Ormestad (bass) og BigBangs Olaf Olsen (trommer/perkusjon) - pluss gjester som Lars Horntveth, Morten Abel og svenske Lisa Miskovsky (på «Home», som hun skrev sammen med Ravn). 

«Hver gang vi møtes» Timingen er perfekt. 
Ravn overrasket nok mange med sine gode tolkninger og reflekterte tanker - ikke minst om tida etter M2M-samarbeidet med Larsen - i «Hver gang vi møtes» i vinter. 

Nå skal effekten tas ut. 

Annerledes Men TV2-programmet ga ingen rettesnor for hvor karrieren hennes skulle gå videre. 
Og - det er en ganske annerledes Ravn som trer fram på «Songs From A Blackbird», en Ravn som er vanskelig å sette i bås. 
Hun nærmer seg for eksempel Larsen sjangermessig i en sang som åpningen «Start Over». 

Ringen er sluttet for produsent Hell, som jo hadde en viktig rolle i Larsens liv både privat og musikalsk. 

Fleetwood Mac Til en viss grad nærmer Ravn seg også sin amerikanske duettpartner Meat Loaf i mer pompøse og tunge - men fengende - «The Minute», og både den og andre sanger nikker til inspirasjonskilder som den myke pop-utgaven av Fleetwood Mac (med Stevie Nicks på vokal) og Cat Stevens. 

Med noen få unntak er sangen til Ravn mer dempet enn for eksempel på «I Am Here», og hun får ikke brukt stemmen like godt som hun gjorde i de mer varierte tolkningene i «Hver gang vi møtes». 

Men den største svakheten ved albumet er den høyst variable kvaliteten på låtene - og tekstene. 

Ravn og Hell I M2M hadde hun noe å skrive om, og ofte handlet det om usikker tenåringskjærlighet. 
Nå handler det om voksen kjærlighet som varer, og nesten bare det. 
Den kan jo gå litt på rutine, etter hvert. 

Låter som «Driving» og «Never Leave Me» blir klisjeer, mens de som står fram som gode, og det er altså ikke på grunn av tekstene, er «Start Over», «Prove Me Wrong» (skrevet med Lene Marlin) og på tampen «Rest Your Head» (duett med Hell) og lyse og lette «Safe And Sound» - begge skrevet av Ravn og Hell. 

Her stemmer det meste: Produksjonen, Jan Martin Smørdals til dels mektige strykearrangementer og Ravns myke sang. 

«Songs From A Blackbird» er ikke et dårlig album, og det vokser ved gjentatt lytting. 
Men - det er ikke så spennende som det kunne og burde vært, med tanke på hva som utvilsomt bor i Ravn, og klarer heller ikke å befeste henne som en original og viktig artist. 
