Bokanmeldelse:Umberto Eco: 
«Det som tåler dagens lys» 

Umberto Eco (83) er bedre enn på lenge i dette satiriske mesterstykket. 

Godt passert de 80 er italienernes sprenglærde og svært populære kjendisforfatter tilbake med en roman som få, om noen, kan gjøre etter ham. 

Den cirka femti år gamle og relativt mislykkede akademikeren Colonna får et tilbud han vanskelig kan takke nei til. 

Etter en lang karriere som oversetter, forlagskonsulent, ghost writer og «bladsmører» – kort sagt som løsarbeider i grenselandet mellom akademia og det virkelige liv – får han en forespørsel om å skrive (selv)biografien til en redaktør ved navn Simei. 

Redaktøren er i ferd med å starte en ny avis, og vil at Colonna skal skrive historien om dette aviseventyret, i Simeis navn. 
Jobben er svært godt betalt: seks millioner lire (vi befinner oss i 1992). 

Men det er et par særegenheter ved denne jobben. 
Avisen skal bare lages som et eksperiment, det vil si at den aldri blir publisert. 
Og etter planen skal det hele legges ned etter et år med slik prøvedrift. 

De journalistiske arbeidsmetodene er basert på resirkulering av gamle nyheter, kartlegging og trusler om avsløringer av kjente mennesker, og dementier av dementier. 
Altså grov manipulering av den offentlige opinion, med tanke på maksimal politisk og økonomisk gevinst. 

Eller som det heter et sted i boken: 
«I utgangspunktet vet ikke folk hvilke oppfatninger de har, og så forteller vi dem det, og de blir klar over at det var slik det var». 

Og mannen som betaler for hele det gedigne eksperimentet, kalles «kommandør Vimercate». 
Mannen som har tjent seg rik på hoteller, hvilehjem for pensjonister og søppel-TV. 

Nei, det gis ikke premie for den som har skjønt at det er Silvio Berlusconi som Eco her er ute etter å parodiere. 

Etter litt overtalelse kaster Colonna seg inn i dette aviseventyret, forkledd som en av flere redaktører. 
Og her møter han ikke bare den atskillig yngre Maia Fresia, som han raskt forelsker seg i. 

Blant de andre som sjefredaktør Simei har hyret inn, er også den førsteklasses konspirasjonsteoretikeren Braggadocio. 
Han fremlegger noen tilsynelatende vanvittige historier om Mussolinis dobbeltgjenger, om en hemmelig losje med forgreninger til den politiske eliten og Vatikanet, Stay Behind-grupper og infiltrasjon av Røde Brigader. 
Med andre ord noen av de viktigste mytene og hemmelighetene i etterkrigstidens Italia. 

Da Braggadocio så blir tatt av dage, og et fjernsynsprogram senere viser at de aller fleste av hans teorier stemmer, griper panikken Colonna. 

Helt inntil Maia lar ham forstå at dobbeltmoralen og korrupsjonen i det italienske samfunnet er så omfattende at det egentlig ikke er noen som bryr seg. 
Likegyldighet og skuldertrekk er svaret på det meste, «det gjelder å innrette seg», som det heter på romanens aller siste side. 

Det er elegant, virtuost og sviende godt levert av den gamle mester Eco. 
Og ivaretatt på beste vis av oversetter Birgit Owe Svihus. 
