«Snømannen:»Naturen stjeler for mye av oppmerksomheten 

Som utstillingsvindu for norsk reiseliv er «Snømannen» kanskje god reklame. 
Som film er den langt unna hva vi burde forvente. 

Den svenske regissøren Tomas Alfredson er mest kjent for den genierklærte filmversjonen av La den rette komme inn. 
Derfor vil denne tafatte filmatiseringen av Jo Nesbøs krimthriller Snømannen bli oppfattet av mange som en gedigen skuffelse. 

Den er ikke nødvendigvis den katastrofen enkelte kritikere vil ha den til. 
Problemet er at Alfredson ikke helt makter å gjenskape spenningen eller ser ut til å bry seg om de kulturelle nyansene fra Nesbøs roman. 
Spørsmålet er hva vi sitter igjen med da. 

Michael Fassbender er ikke noe dårlig valg for hovedrollen. 
Han har spilt macho einstøinger som sliter med å kommunisere følelser en rekke ganger før, og har en kjølig karisma som burde kle den langsomme opptiningen som Harry Hole gjennomgår. 

Men det er som om Nesbøs blikk på ham har forsvunnet når vi i åpningsscenen møter ham i Frognerparken i november, like etter at den første snøen har falt. 
Det er isteden Vigelands statuer som ser taust på at han vakler hjemover om morgenen etter enda en fyllekule. 
Alfredson har forelsket seg i Vigeland, og har til og med satt av plass til broren, Emanuel. 
Men hva med Harry? 

Uten Nesbøs kvaliteter 

Som i boken våkner seriemorderen til liv når det er nok snø til å lage en snømann nær åstedet. 
Det er stort sett gifte kvinner med barn som blir tatt av dage, men også et par menn som kommer for nærme morderen. 
De blir alle funnet med avkappede kroppsdeler som ofte ender opp som spektakulær pynt på snømannen. 

Harry mottar selv et brev fra morderen som gjør sine planer indirekte til kjenne, og denne dynamikken fra boken, der Harry halser etter morderen som alltid ligger et hestehode foran, følges frem til slutten. 
Men bortsett fra denne ytre handlingen, er det ikke mye igjen av Nesbøs kvaliteter som makeløs krimforteller. 

Alfredson og manusforfatterne holder seg riktig nok til disse rammene, men den morbide humoren og de berikende samfunnskommentarene er borte. 
Bevisstheten om det norske, som var tydelig i boken, er her redusert til flotte bilder av kjente landemerker og noen scener (som ikke var i boken) der Oslo lanseres som arena for de olympiske vinterlekene. 

Naturen tar over 

Jeg ble i starten litt svimmel av å se så nære omgivelser bli befolket av engelskspråklige skuespillere i alle rollene, men det er kanskje en vanesak. 
Gode filmer får deg som regel til å akseptere slike kulturelle overskridelser. 

Hovedproblemet her er at den flotte norske naturen stjeler for mye av oppmerksomheten. 
I filmens beste øyeblikk bidrar den til å blåse et bedragersk vinterslør rundt handlingen og understøtter dermed tematikken som berører fortidens hemmeligheter og nedfryste følelser. 
Men like ofte tar naturen helt over og skaper avstand til Harry, morderen og resten av rollegalleriet. 
Den forminsker dem. 

Det er krevende å få det psykologiske og det fysiske landskapet til å smelte sammen på film. 
I Insomnia fikk regissør Erik Skjoldbjærg midnattssolen til å spille på lag med Stellan Skarsgårds stigende paranoia, og både filmelskerne og reiselivsnæringen kunne applaudere. 

Her er ikke engang disse forstyrrede trekkene ved Harry Holes psykologi tatt med, selv om de er levende beskrevet i boken. 
Resultatet er en Harry Hole som virker mer rasjonell, men langt mindre interessant. 
