Haltende retroaction
Det var lov å håpe på mer. 
Men hardtslående, altnedslaktende «The Expendables» blir en hit likevel. 

Det har vært en kilde til munterhet at testosterontette «The Expendables» har gjort det bedre på kino «over der» enn østrogenopuset «Eat Pray Love» (som blir satt opp i Norge først 1. oktober, med den smått sekulariserte tittelen «Spis Elsk Lev»). 
Sylvester Stallone vs. Julia Roberts = H.K.O. (hormonell knock-out). 
Som i kjønnskamp generelt, kan det imidlertid virke som om vi her har med et klassisk tilfelle av å sette svake grupper opp mot hverandre å gjøre. 
«The Expendables» er i alle fall ikke alt man kunne håpe på. 
For det første mangler både Jean-Claude Van Damme og Steven Seagal for at «old school»-actiongildet skal være komplett. 
Begge to er sikkert ett hundre prosent umulige å ha med å gjøre, så vi får tilgi Stallone det. 
Mer problematisk er det at «Sly» igjen beviser, som i den undervurderte fjerdeinstallasjonen av «Rambo» (2008), at han kan regissere blodbad - men kommer til kortvoksthet (hihi) når det gjelder alt det andre. 
Flere av skuespillerne sløses bort. 
Vel er Arnold Schwarzeneggers «cameo» ikke ment som annet enn et bittelite gjestespill (av verdighetsrelaterte årsaker, får vi tro). 
Men Stallone vet heller ikke hva han skal bruke Bruce Willis og en sedvanlig «sleazy» Mickey Rourke til. 
Han glemmer dessuten å gi den nesten abnormt stivtspillende Dolph Lundgren sin naturlige plass i filmens klimaks. 
Filmen utviser vilje til selvironi, endog selvparodi, men våger ikke å ta dette tilstrekkelig ut. 
Historien - en gjeng aldrende leiesoldater knerter på en korrupt general og en tidligere C.I.A.-agent på ville veier i den vesle bananrepublikken Vilena - er til forveksling lik den i Sam Peckinpahs mesterverk «The Wild Bunch» (1969): 
Ett siste oppdrag, og dét et «idealistisk» ett, for å menneskeliggjøre disse løvene i livets høst. 
Men Stallone klarer ikke å gi fortellingen fremdrift mellom blodsutgytelsene. 
Vi sitter igjen med actionsekvensene. 
De er tallrike, og ikke uefne, om enn tidvis dunkelt lyssatte (den siste) og kaotisk klippede (eh, den siste, det også). 
Innsigelser til tross: 
En hit blir «The Expendables», også i Norge. 
Og tro meg, det kommer en oppfølger. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
