Willie Nelson feirer 85-årsdagen med flott album
Produktiv som få - og fortsatt på høyden av karrieren. 

ALBUM: 
Hvem blir den neste som ryker? spør Willie Nelson i «Last Man Standing», tittellåten fra studioalbum nummer hundre eller der omkring. 
Han fyller 85 år søndag, men er mer produktiv enn de aller fleste. 
Det kommer gjerne et par nye album i året. 

Høyt nivå 

«God's Problem Child» ble utgitt for nøyaktig ett år siden, mens «Willie's Stash, Vol 2: Willie and the Boys» med sønnene Micah og Lukas (som begge spiller i bandet til Neil Young) kom sånn «innimellom» seinere på året. 

Nå har han sammen med sin faste produsent de siste åra, Buddy Cannon, skrevet elleve nye sanger som holder høyt Willie-nivå - ofte dynket med tørr humor. 
Det er gode låter - og ingen lettvinte løsninger. 

Dro i forveien 

På «God's Problem Child» sang han «Still Not Dead», her er han opptatt av dem som allerede har «sjekket ut». 
Waylon (Jennings), Merle (Haggard) og Ray (Price) har alle dratt i forveien, til tross for at de har «levd like raskt som ham», som han synger. 

Willie har fortalt at han lenge ikke var «sulten nok» til å skrive nye sanger, men nå virker det som om han har fått dårlig tid. 
Sangene formelig renner ut, med betraktninger rundt både det å leve og døden. 

Country og western swing 

Willie er kanskje ikke helt i hundre på scenen lenger, men på plate holder han et bemerkelsesverdig høyt nivå. 
Stemmen står ikke tilbake for noe. 

Det er altså ingen ny Willie du hører her. 
Som så ofte før mikser han klassisk country med honky tonk og western swing. 
Denne gang er det også litt ekstra jazzfeeling, særlig i gitarspillet. 
Det gjelder spesielt i tittellåten, som har et herlig driv. 

Han skrur også til rockeskruen i et par låter, men er best i countryballadene - som «I'll Try To Do Better Next Time» og nydelige «Something You Get Through». 

Prøv å gjør dette bedre, noen! 
«The end is not the end at all / It's not something you get over / But it's something you get through», synger Willie med kraftig vibrato i stemmen. 
Her er det trøst å finne. 
Er det kanskje denne som skal spilles på siste reise? 

Et annet høydepunkt er mørke «Very Far To Crawl», som avslutter albumet. 

Haster ikke 

Blant musikerne som bidrar hører vi Mickey Raphael (en gammel følgesvenn som har sin egen stil på munnspillet), Alison Krauss (fele og vokal), Jim «Moose» Brown (tangenter). 

Willie spiller på gode, gamle Trigger. 
Den hullete gitaren overlever alt, og Wlllie har sin særegne stil. 
Tre andre gitarister fyller inn med mer konvesjonelle gitarlicks. 

Og - når det kommer til stykket kan han tenke seg å være «last man standing» likevel. 
For det haster ikke med siste etappe: 
«Heaven is closed and Hell's over crowded, so I think I'll just stay where I am»! 
