Bokanmeldelse:Enquists dommedag 

Forfatteren går opp gamle stier og holder dommedag over seg selv og sin bakgrunn på uforlignelig mangetydig og innsiktsfull måte. 

Roman Per Olov Enquist: 
«Lignelsesboken. 
En kjærlighetsroman» P.O. Enquist på sitt beste! 
229 sider 379 kroner Gyldendal 

Hva betyr barndommen, situasjonen i hjemmet, oppvekstmiljøet, tidlige praktiske og følelsesmessige erfaringer, for en manns utvikling fra smågutt til voksent menneske? 

Så utrendy og likevel så viktige, helt grunnleggende spørsmål er det P.O. Enquist stiller seg selv og oss lesere i sin nyeste roman. 

Han har berørt problemstillingene før, mange ganger. 
Han har levert romaner med utilslørt selvbiografisk tilsnitt, senest «Et annet liv» (2009) hvor han med nådeløs selvinnsikt og beisk humor blottlegger perioden i sitt liv da han lå under for alkohol i en grad at man kan snakke om et langsomt selvmord. 
Nå er han på beina igjen og fortsetter, i sitt åttiende år (!), sin nådeløse selvransakelse. 

Her er mange kjente Enquist- temaer. 
Oppveksten i den vesle norrlandske bygda Skellefteå, hvor faren er traust trelastarbeider, fagforeningsmann og dør ung. 
Men var han en drømmende kunstnersjel i det skjulte? 
Hans etterlatte notater tyder på det. 
Moren avviser denne tanken og kontrollerer guttungens tilværelse totalt med sin dype religiøsitet. 

Likevel: 
Helt uforberedt opplever unge Per Olov et erotisk møte med en moden kvinne og bærer på konflikten mellom lykksalighet, skyld og skam gjennom resten av livet. 
Dette er bokens hovedtema. 

Enquist demonstrerer i sin makeløst bevegelige prosa hvordan hendelsen har preget hans innstilling til kvinner og kjærlighet også som voksen. 
Han aner at lykkefølelsen etter den sanselige ekstasen han opplevde «på et kvistfrie furugulvet» den sommerdagen kan innebære en «frelse» som frir ham fra kristendommens tunge moralske åk. 

Likevel plager konflikten ham livet igjennom og gjør det «umulig for ham å skrive en kjærlighetsroman». 
Skjønt han kaller Lignelsesboken nettopp dét. 

Det er likevel ikke en bitter, hevngjerrig person som oppsummerer og reflekterer rundt sine livserfaringer. 
Særlig i avsnittene der moren nevnes er han forbausende mild og forsonlig, nesten ydmyk, til tross for at hennes «hete tro» stadig preger ham og formørker hans strev etter livslykke. 
Fortidens demoner lar ikke den aldrende nestoren i nordisk prosa synke tilbake i selvtilfredshetens slummer. 
La oss bare håpe det resulterer i flere bøker! 
