Konsertanmeldelse:Nyoppusset retrogjerde 

Endelig et band som ikke gjør som alle de andre nå, men i stedet som alle andre for femti år siden. 

KONSERT: 
Hvitmalt Gjerde STED: Wimp Annex, Bylarm PUBLIKUM: ca. 600 

Alle bergensere spiller åpenbart i band, men virkelige kjuaguttter spiller surfrock. 
Helt siden Bergen Beat på 60-tallet, anført av blant annet Rune Larsen, har det vært noe eget med vestlandets hovedstad og slik solskinnende gitarrytmikk. 

Hvitmalt Gjerde har derimot skjønt det som Rune Larsen aldri helt forsto. 
Det er bedre å synge på norsk, unnskyld, bergensk. 
Eller hva det nå er; forholdet mellom tekst og musikk er så tilgjort at man selv med lang fartstid mellom vestlandsfjell noen ganger sliter med å snappe opp ordene. 
Det som ikke høres har en tendens til å være «woohoo» og «wow, wow». 

Det gjør ingenting. 

De som høres er såpass strålende nytenkende at det ikke gjør noe at litt for mange av låtene nesten beveger seg i skamløs avskrift av forbildene. 
For selv om det er fullstendig uoriginalt rent musikkhistorisk, skiller dette seg så radikalt ut fra alt annet på bylarm og andre konsertscener, at de framstår som nydusjet forfriskende og direkte oppkvikkende. 

Men så sjarmende keitete og retroaktivt spillende må deres største framtidige problem være at alderen på groupiesene kan risikere å bli skyhøy. 

TOR MARTIN BØE 
