Depressivt fra ukrainsk døveskole
Visst er det bemerkelsesverdig med en film uten replikker fordi alle skuespillerne er døve. 
Men den nitriste historien som fortelles, er tværet ut. 

Først er det fascinerende å se hva det gjør med opplevelsen av "Stammen" at alle bruker tegnspråk for å kommunisere med hverandre. 
Men å lukkes inne i over 2 timer med denne brutale gjengen av døve skoleelever, gjør en til slutt utmattet. 

En tenåring ankommer døveskolen med tilhørende internat, der lærerne bryr seg minimalt om elevenes ve og vel. 
Gutten må selv finne seg til rette, som betyr å lære seg hakkekyllingenes lov og leve opp til stammens nådeløse regler for tvilsom oppførsel. 
Assosiasjonene går til et ofte tyrannisk hierarki ved vestlige kostskoler, bare at de ukrainske elevene bor i langt simplere lokaler. 

På fritidatyr de til kriminelle knep og voldelige angrep for å tjene noen rubler.Verst er det likevel at et par lærere, også de døve, opererer som halliker og tjener fett på å selge to av skolens jenter til tilreisende trailersjåfører. 

Den nyankomne tenåringen (ingen personer navngis) blir snart dratt inn i gjengens tvilsomme fritidssysler. 
Det eneste – og skjebnesvangre – bruddet med stammens uskrevne lover oppstår da han innleder et lidenskapelig forhold til den ene skolejenta og vil holde henne borte fra horejobben. 

Regissør Myroslav Slaboshpytskij lykkes godt i å få de døve til å spille seg ut i voldelige scener, samt vise desperat lengsel etter nærhet gjennom eksplisitte sexscener. 
Likevel blir flere av tablåene for lange og for like, som en grufull abortscene og en serie med drap til slutt. 
Jeg griper meg i å undres over hva regissøren egentlig vil fortelle med å knuse så mange av stammens medlemmer. 

Men depressiv sosialpornografi er jo også en øvelse. 
