Bokanmeldelse:Jussi Adler-Olsen: 
«Den grenseløse» 

Jussi Adler-Olsen er en overdrivelsens mester. 
Resultatet blir ikke veldig elegant. 

Enda en bok i serien om Avdeling Q, og i hovedrollen nok en gang Carl Mørck og hans kollegaer Assad og Rose. 

Denne gang skyter handlingen bokstavelig talt fart på Bornholm anno 2014, der politimannen Christian Habersaat på sin siste dag i tjeneste velger avskjedsselskapet som et passende sted til å sette seg en kule for pannen. 

I siste liten har han forsøkt å få Mørck og kollegaene til å interessere seg for en henlagt drapssak fra 1997, der den unge Alberte Goldschmid ble påkjørt og drept uten at gjerningspersonen noen gang ble funnet. 
Denne saken hadde opptatt Habersaat intenst siden, og nå faller det i Avdeling Q sitt lodd å se på den igjen. 

Etterforskningen blir ikke enklere av at Habersaats sønn Bjarke dør like etter faren, også det ser ut som et selvmord. 
Er det en sammenheng, og i tilfelle hvilken? 

Parallelt med dette introduseres vi for livet i en slags alternativ menighet av soldyrkere på Öland. 
Et «naturabsorbasjonsakademi», med en karismatisk mannlig leder som går under navnet Atu. 
Rundt ham strides kvinnene til enhver tid om hans gunst, med fatalt utfall for enkelte av dem. 

Det er selvsagt en tråd mellom dette miljøet og forklaringen på hva som skjedde med Alberte for 17 år siden. 

Men før Carl Mørck og hans team endelig kommer på sporet, skal vi gjennom urimelig mange sider som etter mitt syn viser Jussi Adler-Olsens begrensninger som forfatter. 

Det meste handler om overdrivelser. 
For det første fører forfatteren et voldsomt språk med mange grove virkemidler som kommer igjen og igjen. 
Et eksempel er alle misforståelsene som oppstår fordi Assad ikke behersker metaforbruk og ironi på dansk. 
Et poeng som gjentas inntil det kjedsommelige. 

Det samme gjelder enkelte av personskildringene. 
Politisjefen er for eksempel en endimensjonal og selvskrytende stut. 
Lest det før? 
Ja, nettopp. 

Adler-Olsens latterliggjøring av det holistiske visvaset og resten av alternativtankegodset blant «menigheten» på Öland blir også kjedelig i lengden. 
En sidehistorie om Carls medskyldighet i sin onkels død for mange år siden, virker helt umotivert i sammenhengen. 
Det samme gjør plutselige tilbakeblikk på gamle Avdeling Q-historier. 

Og når forfatteren på toppen av det hele må ty til de billigste virkemidler som skuddveksling ved gravkanten, folk som kaster seg utfor dødelige høyder og bortgjemte brev for å få handlingen til å gå opp, er det lov å bli både lei og skuffet. 

Det er greit å være grovkornet, men ikke å være helt uten litterær spiss. 
