Historien om 80-tallet sett fra Sandøya
Ketil Bjørnstads prosjekt "Verden som var min" er enormt krevende, mest for forfatteren men også for leseren. 

Et decennium er i og for seg en fiksjon. 
Men det er nå tilfeldigvis titallsystemet som er rådende hos oss, og derfor oppleves det naturlig når Ketil Bjørnstad skriver om sitt liv i bøker som omhandler det ene tiåret etter det andre. 
Han er kommet til perioden 1980 til 1990. 

Å skrive hva man minnes vil alltid innebære fiksjon, et element av diktning, mer eller mindre fjernt fra virkeligheten. 
Det understrekes også i den overordnede tittel for bokserien: 
Verden som var min. 
800 sider bindes sammen gjennom en år-for-år disposisjon. 
Katten Movitz er også et sammenbindende element, og tilfeldigvis dør han i det siste av disse ti årene. 

I denne boka har Bjørnstad gått hardt ut mot en del litteratur- og musikk-kritikere, ved navns nevnelse. 
Og han forsvarer seg i boka. 
Men det har skapt debatt, og den har rullet såpass lenge i Oslo-pressen at jeg finner det unødvendig å gå inn på dette her. 

Den Sandøya-bosatte forfatteren avlegger stadig Kristiansand besøk i denne boka. 
Hans nære vennskap med både Leonard Richard og Kjell Nupen, og hans beundring for deres kunst, nevnes ofte, og mot slutten av boka introduseres Per Fronth. 

Ketil Bjørnstad skriver om Alf Emil Eik og hans studio på Lund med stor varme og respekt, og ikke minst om Helge Ording og Down Town – «Det viktigste spillestedet jeg hadde i disse årene. 
Der kunne jeg prøve ut nye ting, for folk som visste hva jeg holdt på med». 

En konsert i det gamle teatret vårt, med Kristiansand Symfoniorkester og Håvard Gimse i Rachmaninovs tredje får følgende karakteristikk: 
«… en fantastisk versjon, at alle musikerne på podiet skjønner at det skjer noe ekstraordinært». 

Ellers deles her ut både sympatier og antipatier mellom referater fra verdensbegivenheter, drap, attentater, flystyrt og politiske omveltninger. 
Treholt-saken er viet mange sider i denne boka som nok en gang er litt for sprekkeferdig av alt for mye. 
Likevel verd å lese. 
