Gold vikingvold
«Valhalla Rising» er et stykke dyktig utført håndverk. 
Men det er også her problemet ligger. 

Filmen er en overdreven maktdemonstrasjon fra regissør Nicholas Winding Refn og fungerer som en tvungen meditasjon over brutalitet og skjønnhet. 

Mads Mikkelsen, som tidligere har samarbeidet med Refn i «Bleeder» og to «Pusher»-filmer, spiller den stumme vikingkrigeren «Enøye». 
Han blir holdt som ensom gladiator hos en hedensk høvding, til han blir solgt og dreper seg fri. 
Deretter havner han på reise med den eneste han ikke dreper - en ung gutt som har gitt ham mat, og en gjeng kristne vikinger på jakt etter Det hellige land. 

Landskapet spiller en nesten like stor rolle som Mikkelsen i filmen, og spenner fra det golde skotske høyland til dødelig rolig sjø og deretter grønne, amerikanske skoger etter en aldri så liten feilnavigering. 

I bilde etter bilde stirrer den enøyde krigeren ut i luften - med det tilsynelatende maltrakterte øyet. 
Fargene er gjennomført nedtonede og dystre, i kontrast til hans blodrøde fremtidsvisjoner. 
Og kontraster preger filmen: 
Det er kristne mot hedninger, tåke mot klarsyn, tro mot handling og et drønnende elektronisk lydbilde mot dørgende stillhet, vindkast og hjertebank. 

Norske Roy Jacobsen har skrevet manuset sammen med Refn, og sammen hyller de handlingen inn i et slør av mystikk - like ugjennomtrengelig som den truende tåken som stadig dukker opp på Enøyes ferd. 
Motivasjonen hans er uklar, selv om høvdingen hevder «han er drevet av hat», og noen karakterutvikling er det heller ikke å spore. 

Målet kan godt være å gjøre Enøye uhåndgripelig: 
Han er alle helter og antihelter i én person. 
Han kan være fra himmel eller helvete, reell eller mytisk. 
Men det gjør det også vanskeligere å engasjere seg i ham. 

Filmen er så tettpakket med symbolikk og allegorier at det til tider blir masete, til tross for de enkle linjene, lange klippene og rene landskapene. 
«Valhalla Rising» blir nærmest pretensiøs i sin overflatiske enkelhet. 
Den faller også mellom to kinostoler når det gjelder målgruppe. 
Kunstfilm-entusiaster kan bli avskrekket av den brutale volden, og de som kommer for action vil bli skuffet over mangelen på nettopp det. 

Uttrykket minner både om Tarkovsky og Terrence Malick, men virker mest av alt som en stiløvelse for stiløvelsens skyld. 

Det er godt å se filmer som tør å lene seg på mediets rene kunstuttrykk. 
Men at film også er kunst behøver ikke skvises inn hornhinnen med teskjeer for at publikum skal skjønne det. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
