Ubesudlet spilleglede!
«Mario Kart DS» er skoleeksemplet på et fabelaktig videospill: 
Det er uhyre enkelt å mestre, men ufattelig vanskelig å legge fra seg. 

Det er ikke så ofte det blir sagt om videospill i dag, men «Mario Kart DS» er egentlig perfekt på alle mulige måter. 
Du skal ha en ulovlig god grunn for å ikke kjøpe dette spillet. 

I all enkelhet har Nintendo tatt innholdet fra flere av de fire tidligere «Mario Kart»-spillene, helt fra Super Nintendo-utgaven i 1992, og lagt det beste fra disse inn i denne håndholdte superutgaven til Nintendos bærbare DS-maskin. 
Resultatet er upåklagelig i all sin prakt. 

«Mario Kart DS» er et søtt, lettfattelig og unormalt avhengighetsdannende gokart-spill som kommer til å passe absolutt alt og alle - uansett om du er fem, femten eller femti år gammel. 

Ved å velge en av de typiske Nintendo-figurene - om det så er Mario, Luigi eller Princess Peach - skal du delta i gokart-løp som strekker seg fra baner inne i en Pinball-maskin, til en solfylt ørken. 
Her er alt fantasi, og løpene er nok langt mer interessante enn de ville vært i virkeligheten. 

Du får velge forskjellige moduser - slik som en typisk «Grand Prix» eller «Time Trial» - og får først tilgang til bare et knippe baner. 
Du må spille og vinne for å låse opp det meste av innholdet. 

Kjeder enkeltspiller-delen deg, kan du alltid spille sammen med venner eller ukjente. 
Opp til åtte andre kan delta med sine DS-maskiner, men det holder at bare én av dere har spillet. 
Herlig! 

«Mario Kart DS» lar deg også ta den noe skremmende veien ut på det vide Internett, ved å koble DS-maskinen opp til et trådløst nettverk. 
Avhengig av hvor raskt du mestrer dette (teknologien er ikke akkurat plettfri), kan du ende opp med å kjøre gokart med en «Mario Kart»-elsker i India. 

Dette fungerer forholdsvis bra, men vil neppe bli en umiddelbar slager blant de fleste. 
Å spille med folk du ikke kan kommunisere direkte med, kan være både forvirrende og frustrerende. 

Spillet tar også i bruk DS-maskinens andre skjerm. 
Mens den øverste er reservert selve spillet, blir den nederste hjem til et oversiktskart som gjør det lett å legge strategier for neste sving. 
Også mikrofonen får komme til pers, hvor du blant annet skal blåse ballonger ved å puste inn i den. 

Ballongene hører med til den alltid så befriende «Battle»-modusen. 
Her blir gokart-løpene gjort om til noe som nærmest kan forbindes med bumperbilene du finner på Tusenfryd, hvor det er om å gjøre å sprekke hverandres ballonger, samtidig som du skal beskytte dine egne. 

Veteraner av «Mario Kart»-spillene forstår nok allerede at «Mario Kart DS» har alt. 
Det er som en slags polert og ekstrem utgave av alle de forrige spillene kombinert. 
Det er nesten skremmende. 

Nintendo har holdt seg strengt til den rigide enkelheten «Mario Kart»-spillene er kjent for. 
Her skifter du ikke dekk eller bestemmer innstillingene på støtdemperne. 
Nei, «Mario Kart DS» er et spill for alle - og det eneste du trenger å velge er hvem du skal være og hvor du skal kjøre. 

Sånn sett er det urørt, rent og uskyldig - et ubesudlet Nintendo-spill av gjeveste merke, et spill som får det til å huske hvorfor du i det hele tatt begynte med videospill. 

Og den følelsen er helt unik. 
