Maria Parr har skrevet en perfekt oppfølger til brakdebuten «Vaffelhjarte»
Denne barneboka er både hjertevarm, spennende, poetisk og glitrende komponert. 

Hadde Maria Parr selv bodd i Knert-Mathilde, ville mora til Trille kalt henne en begavelse. 
Vi kan godt gjøre det, vi også, nå som hun har skrevet sin tredje fulltreffer av en barnebok. 
En bok som er både hjertevarm, spennende, poetisk og glitrende komponert. 
«Keeperen og havet» er den perfekte oppfølgeren til brakdebuten «Vaffelhjarte» fra 2005. 

I den nye boka har hovedpersonene blitt noen år eldre, og det samme har målgruppa. 
Sommeren er på hell, og Trille og Lena skal begynne i sjuende klasse. 
Åpningen er et forvarsel: 
Hun kommer slamrende inn til ham i kjent stil etter to uker på Kreta, mens han forteller at han har begynt å bade på utsida av moloen mens hun har vært borte. 
Begge har begynt å løfte blikket, opp fra tryggheten i den lille bygda. 
Men ikke nødvendigvis på samme måte. 

Dobbeltbetydning 

Jeg stusset over tittelen til å begynne med. 
Den er så varsom og voksen i henvendelsen. 
Den bringer tankene til Tove Janssons «Pappaen og havet», som også handler om å finne seg selv, og der Mummitrollet, i likhet med Trille og Lena, befinner seg i brytningstida mellom barn og voksen. 
Ernest Hemingways «Den gamle mannen og havet» er en annen referanse, og en sidehistorie om farfaren til Trille spiller nok litt på den. 
Men det ligger mer bak tittelen til Parr. 

«Keeperen og havet» er en morsom sammenstilling av ord med ulike assosiasjoner, det ene moderne, det andre mer tidløst. 
Men ordene har også en dobbeltbetydning, der de får motsatt verdi: 
Lena er keeper på flere steder enn fotballbanen. 
Hun er den som holder fast ved det gamle, mens verden og voksenlivet begynner å kalle på Trille. 
Havet er verden utenfor, som «vida seg ut til alle kantar», da ei ny jente kommer til Knert-Mathilde. 

Lindgren-homage 

Forrige bok handlet mye om Trilles ønske om å bli bestevenn med den smågærne nabojenta. 
Denne gangen er det hun som er redd for å miste ham. 
For livet virker ikke lenger så fastsatt. 
De opplever at det er lov å slutte med ting de egentlig ikke liker, samtidig som de må kjempe for det som er viktig for dem. 
Overgangen fra barn til voksen er et urtema i barnelitteraturen, og historien om Trille og Lena har alltid hatt et nostalgisk drag, både når det gjelder motiv og tematikk. 
Det meste de gjør kunne de gjort for 20 år sida også, mobiltelefoner er det visst ingen 12-åringer i Knert-Matilde som har fått ennå, og de er imponerende lite interessert i nettbrett. 

Den nostalgiske tonen er nok noe av årsaken til at Maria Parr stadig blir sammenlignet med Astrid Lindgren. 
I denne boka tar hun det helt ut, og slår til med en skikkelig homage, en vri på Ida i flaggstanga. 
Men Parr har også en helt egen stemme som barnebokforfatter. 
Den er lett og kjapp, varm og poetisk, som når hun forteller at «Moloen i Knert-Mathilde har ein badeplass i armkroken sin.». 
Eller når det dukker opp et lys, bokstavelig talt, på et høyst kritisk tidspunkt i boka: 
«Så var det noko som liksom slo ein liten spikar i mørket.». 

Spennende og rørende 

Rytmen er god, komposisjonen danner en perfekt sirkel, så godt som ingenting er overflødig - små bisetninger og sidehistorier fra åpningen blir til sentral tematikk mot slutten. 
I sum oppleves boka mer tidløs enn direkte gammeldags. 
Den er full av morsomme episoder og replikker, tempoet er høyt, det samme er spenningsnivået. 
Her er mye av både indre og ytre dramatikk, og flere scener er så rørende at det er umulig å holde tårene tilbake. 
Kjernetemaet er fortsatt vennskap, men det handler også om den første forelskelsen, om forholdet mellom barn og (ste-)foreldre, og aldrende besteforeldre. 
Og om urettferdige fotballtrenere, og livsfarlige naturkrefter. 

Og den fiktive bygda Knert-Mathilde trer så tindrende klart fram at det er vemodig å tenke på at også den forandrer seg, når barna som har satt sitt preg på dem blir eldre. 
