ROMAN:Fantastisk fra Ferrante 

Strålende om livskrise og rekonstruksjon 

Elena Ferrante: 
Svikne dagar. 
Roman, oversatt av Kristin Sørsdal. 
221 sider. 
Samlaget 

I kjølvannet av suksessen med Napoli-kvartetten utgir Samlaget tidligere tekster av Elena Ferrante, og først ut er Svikne dagar fra 2002 i Kristin Sørsdals gode oversettelse. 
Romanen tangerer de fire bindene om Elena og Lila tematisk, men i stedet for en episk anlagt føljetong er dette et tett nedslag i noen fortvilte måneder da verden går i grus. 

Vi møter jeg-fortelleren Olga, oppvokst i Napoli og nå bosatt i Torino, som slites mellom egne ønsker og det livet hun har skapt innenfor tradisjonelle familierammer. 
Åpningen gjengir nøkternt ektemannen Marios beslutning om å forlate Olga til fordel for en annen kvinne, og romanen blir et nærstudium av Olgas oppløsning i tiden som følger. 
Som barn tok Olga for gitt at hennes voksne selv ville være en skrivende, selvstendig kvinne som ikke går til grunne i kjærligheten som klisjéfylte litterære heltinner, men realiteten er en annen. 
Verden er bygget opp rundt parforholdet og familien, og identiteten knyttes til kjærligheten og det å være elsket og begjært. 
Olga vet ikke hvem hun er uten dette fellesskapet, og fortvilelsen og maktesløsheten fortærer henne. 

Hun blir alene med barna, og romanen skildrer redselen for å svikte. 
Barna blir hennes medsammensvorne for å få Mario tilbake, og vi ser en kvinne i dyp livskrise, der bruddet utløser raseri. 
Følelsen av å være fremmed for seg selv er sterk, og Olga føler seg hjemsøkt og besatt av en forlatt kvinne hun husker fra barndommens Napoli. 
Det er som om denne kvinnen fra fortiden skriver med Olgas håndskrift og knytter skriften til kroppen: 
”Å skrive er i røynda å snakke frå djupet av livmora”. 
Forbindelsen til morsrollen er tydelig, men det er den monstrøse moren som bryter gjennom i nedstigningen i kaos og midlertidig galskap. 
Dette kommer til syne i trivialitetene, i de dagligdagse detaljene som ikke lenger lar seg utføre, i dørlåser som ikke fungerer, regninger som ikke betales, barnesykdom som ikke lar seg kontrollere. 
Konvensjonene forsvinner, og den ikke-moderlige kvinnen tar over: en utilregnelig, oppløst skikkelse uten omsorg som nærer avsky for barna sine. 
Olga reagerer også med å fjerne seg fra den tradisjonelle kvinneligheten knyttet til klær og utseende, men mest av alt skjer endringen i språket, som blir obskønt, direkte og vulgært. 
Denne språklige råskapen speiler endringene i henne og bryter med alle forventninger til femininitet og tekkelighet. 

Mario har planlagt bruddet og dermed bearbeidet det over tid, men for Olga er det som om separasjonen skyldes en mangelfull beretning som må endres. 
Han mener hun må komme over det og gå videre, men for henne er såret ferskt og hendelsen fortsatt uforklarlig og urimelig. 
Olga skriver brev til Mario, som om hun håper at hun ved å fortelle den riktige historien, finne de riktige ordene, skal ende opp med en fortelling som skal endre fortiden og få ham til å forstå, som om skriften er helende og magisk med tilbakevirkende kraft. 
Omsider forstår hun likevel at kjærligheten til Mario er død, og hun vender tilbake til hverdagen, normaliteten og til sist også til kjærligheten. 

Når fortellingen om kjærligheten tas fra Olga, rakner den fortellingsveven hun har omgitt seg med. 
Romanen minner oss om at vi konstruerer livene våre gjennom fortellingene vi skaper, og i disse fortellingene fortier vi ofte det grenseløse og uhåndterlige. 
Ved å beskrive sammenbruddet i det hverdagslige så ufiltrert, viser Ferrante at det grenseoverskridende nettopp ikke er noe som er fjernt fra den vi ”egentlig” er. 
Revner og fall er ikke noe vi kan holde fra livet, men en ufravikelig del av det, og Ferrantes nedslag i det forrykte og det utilregnelige skildrer helt grunnleggende tilstander i den menneskelige tilværelsen. 
