Filmanmeldelse «Widows»:Spennende samtidsdiagnose 

Steve McQueen redefinerer ransfilmen. 

THRILLER/DRAMA 

«Widows» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Steve McQueen. 

Med: Viola Davis, Michelle Rodriguez, Elizabeth Debicki, Cynthia Erivo, Liam Neeson, Colin Farrell. 

«Widows» åpner med et ka-blam! 
Voldsomme scener fra en mislykket flukt etter et ran kryssklippes med korte blikk inn i ransmennenes hverdag – og små biografier om deres bedre halvdeler. 

Etableringssekvensen varer et sted mellom fem og 10 minutter. 
Den er helt perfekt. 
Man tenker: 
Endelig en ransfilm som kan utfordre Michael Manns «Heat» (fremdeles, etter 23 år, det siste ordet i sjangeren). 

Det skal vise seg at regissør Steve McQueen («Hunger», 2008; ««Shame», 2011; «12 Years A Slave», 2013) ganske riktig redefinerer denne typen film med «Widows». 
Om enn ikke uten enkelte skjær i sjøen. 

Mannen som ledet ranet innledningsvis, het Harry Rawlings (Neeson). 
Han etterlater sin kone Veronica (Davis) en notatbok med en utførlig beskrivelse av et annet potensielt ransobjekt. 

Han har tenkt at dersom det skjer noe med ham – vel, så kan Veronica selge denne til en annen yrkeskriminell, og med det forlenge det gode livet hun, en tidligere lærerfagforeningsleder, har vent seg til i løpet av årene med ham. 

Det han ikke har tenkt er at Veronica, i en blanding av desperasjon og sorg, vil forsøke å sette planen ut i livet på egenhånd – sammen med de andre enkene (minus én) som sitter igjen etter at Harrys gjeng, og ransutbyttet deres, gikk opp i flammer. 

På papiret kan «Widows» høres ut som en «crazy»-komedie med Melissa McCarthy og Cameron Diaz («Hjelp, vi må utføre et ran»). 
I praksis er den en hard og konsekvent overrumplende thriller som riktignok baserer seg på en gammel TV-serie signert Lynda La Plante, men som i sin nåværende form bærer sterkt preg av regissør Steve McQueens medforfatter på manussiden: Gillian Flynn («Gone Girl», 2014; «Sharp Objects», 2018). 

På et mer overordnet plan er filmen et rop om hjelp fra senkapitalismens USA, nærmere bestemt Chicagos 18. bydel, som David Simon («The Wire», «The Deuce») nok vil nikke anerkjennende til. 

Det er ikke lite McQueen og Flynn sneier innom i det som nominelt er en krimthriller. 
Det handler om politivold og kjønn, og rasisme, rasisme, rasisme. 
Delingsøkonomi og prostitusjon, og korrupsjon, korrupsjon, korrupsjon. 

Ambisjonsnivået er skyhøyt, og det kan innvendes at McQueen og Flynns ønske om å både lage spennende thriller og stille den store samfunnsdiagnosen, går på bekostning av skildringen av dynamikken de fire kvinnene imellom. 

Vi blir bedt om å simpelthen akseptere at de har kameraderiet – eller desperasjonen – som skal til for å forsøke på noe så dramatisk som å gjennomføre et ran. 
Vi må bare stole på det, slik Veronica må stole blindt på Harrys notatbok. 
Undertegnede opplevde det som litt vrient. 

En annen ting: 
Vi er over halvveis da vi omsider får vite hva den store krisen i samlivet mellom Veronica og Harry dreide seg om. 
Det er for sent til at hendelsen kan melkes for sitt fulle dramatiske potensial. 

«Widows» er ellers stinn av minneverdige enkeltscener. 
Daniel Kaluuya gir oss en av nyere filmhistories mest ubehagelige psykopater i form av Jatemme, broren til Jamal Manning (Brian Tyree Henry). 
Sistnevnte er utfordreren til Jack Mulligan (Farrell) i det politiske racet for å bli oldermann i det 18. distriktet. 

Mulligan ser på politikken som en arvesynd. 
Scenene mellom ham og faren Tom (Robert Duvall), som anser politikk for å være en kamp for å drepe før man selv blir drept, er overveldende bitre. 
Hva disse råtne maktmenneskene har med krimplottet å gjøre? 
Absolutt alt, både direkte og indirekte. 

At filmen ikke fullt ut når sine høyeste mål, bare nesten, kan tilgis. 
McQueen har ikke mistet en tøddel av sine uovertrufne evne til å regissere dialogscener, og det er sikkert tre-fire skuespillerinnsatser her som Oscar-komiteen kommer til å ta en nær kikk på, deriblant Davis’ og Duvalls. 

«Widows» er en sjeldenhet: 
En thriller man kan bli litt smartere av å se. 
