Sårt og nyansert om vold i et parforhold
Emilie Hetlands forrige stykke, «Sladd», var en litt fjern diskusjon om pornoindustrien. 
I «Nære relasjoner» kan langt flere kjenne seg igjen. 

Hetland har tydelig demonstrert en interesse for nattsiden i oss. 
I 2011 moderniserte hun – for Iduns julekomedie på Kongsgård – et eksperiment fra Stanford-fengselet i USA på 1970-tallet. 
Oppsetningen synliggjorde på skremmende vis hvordan mennesker kan bli voldelige. 

Året etter satte Folkenteatret opp «Sladd». 
Da lot Hetland oss møte voksne i 20-årene som laget porno. 
Hun imponerte med å høyne aggresjonsnivået på tommeskruelignende vis, samt ende riktig overraskende. 

Gjenkjennelig 

Nå er Hetland tilbake med et kammerspill som virker enda mer aktuelt. 
I «Nære relasjoner» kan vi kjenne igjen hvor vanskelig det er å elske den man elsker. 
Og hvor krevende det er å komme ut av negative mønstre som kan ødelegge et parforhold. 

Det handler om hun og han som møttes i Lisboa. 
De danset fram til midnatt, hun i en ildfull rød kjole, han i mørk jakke. 
Etter en lykkelig forelskelse flytter de sammen. 
Så sniker hverdagen seg inn og hogger kiler i idyllen. 
Etter hvert presses den unge mannen slik at han blir voldelig. 

Godt fortellergrep 

Teatersjef Arne Nøst har laget en enkel, men lekker scenografi: 
Bak en sofa henger metallstenger i ulik tykkelse og lengde. 
De illuderer en vegg eller et forheng bak samboerparet, alt etter behov. 

Sofaen veksler mellom møbel hjemme hos de to eller hos terapeuten som de går til for å snakke om samlivet sitt. 
Børe Noer Børreviks lysdesign pendler fint mellom varmt, rødt lys i parets gode stunder og kjølig, hvitt lys når de sliter. 

Fortellingen svinger raskt mellom fortid og nåtid, mellom stunder fulle av kyssing og sex, og skremmende krangler da begge sårer hverandre. 
I de verste sekundene mister han kontrollen over raseriet og skader henne fysisk. 

Emilie Hetland og Magnus Rostad gjør en utmerket jobb som skuespillere i mange krevende scener. 

Det fine med Hetlands manus er de mange detaljene og nyansene, de hårfine svingningene som gjør det troverdig at to som egentlig elsker hverandre, likevel skjærer ut i det destruktive. 

Fortid og bakgrunn 

Et viktig trekk i skildringen er at Hetland gir oss glimt av parets sosiale bakgrunn. 
Mannen er ingeniør, kvinnen studerer nordisk litteratur. 
Men da han oppdager at hun skriver på en tekst om to som strever i et forhold, spotter han henne og spør om hun vil bli en Knausgård med kvinnelig blikk. 

Men også hun sårer ham. 
Hun pirker i at han har gjort en klassereise, at moren hans er en rasist og stemmer Fremskrittspartiet. 
Det hjelper ikke på selvtilliten at han mister jobb og inntekt og strever med å skaffe seg nytt levebrød. 

I et av de såreste glimtene aner vi at han har vokst opp med en alenemor som ikke klarte å vise at hun var glad i ham. 

God regi, godt spill 

Rogaland Teater har gjennom årene har sett Hetlands talent og stilt med proffe skuespillere som regissører. 
Nå har hun fått med seg Øystein Martinsen. 

Å se et stykke om vold i nære relasjoner blir fort uutholdelig dersom slag og spark gjøres for realistiske. 
Heldigvis benytter regissøren antydningens kunst og får de to skuespillerne til å balansere fint mellom gode stunder og brå utagering. 

Et overraskende grep er at enkelte scener spilles i flere versjoner. 
Det gir dybde til vår tolkning – kanskje husker man ikke alltid motiver og reaksjoner i det mest opphetede øyeblikket av en krangel. 

Ender da det hele i nattsvart sosialrealisme? 
Nei, heldigvis ikke. 
Uten å ty til en lettkjøpt lykkelig slutt antyder Hetland at det er håp for mannen og kvinnen som en gang møttes på dansegolvet i Lisboa. 
