Engler i Amerika:I alle ledd en stor teateropplevelse 

«Engler i Amerika» strekker seg mot teaterets og virkelighetens himmel, med lysende stjerner i alle roller. 

Alle må leve med konsekvensene av hvem de er og hvilke valg de tar. 
Dette forstår Prior Walter til slutt, og hans store arbeid kan begynne: å redde verden. 
Han er dødssyk av aids, men vil aldri slutte med å bevege seg fremover. 
Englene som har besøkt ham i hans ensomme visjoner, er forlatt av Gud. 
De er menneskefiendtlige, bakstreverske og republikanske. 
Prior vil ikke være deres profet. 

Den amerikanske dramatikeren Tony Kushners skjellsettende og kaleidoskopiske drama er todelt: 
Tusenårsriket nærmer seg (1991) og Perestrojka (1992) – altså like etter Murens fall. 
Spilt i sammenheng tar stykket åtte og en halv time, fem pauser inkludert. 

Ved siste teppefall, etter rekken av fremkallelser, føles nesten ingenting for langt – kanskje bare den referansetunge første delen av Perestrojka. 

Hverdagsengler 

Stykket handler mindre om aids nå enn i 1992. 
Aids er ingen dødsdom lenger. 
I mellomtiden har vi hatt kriger og naturkatastrofer, 9/11, globale terroranslag, Breivik, Syria og migrasjonsbølgen. 
Alt dette har ytterligere aktualisert Kushners endetidsvisjon, men alt håp er ikke ute. 

Handlingen skriver seg fra 1980-tallet, Reagans presidenttid. 
Han var Trumps mentor, og som kjent skjærer Trump nå ned på alt sosialt støtteapparat, forvrenger sannheten, gir blaffen i miljøet, forleder sitt folk og overlater enkeltmennesket til seg selv. 

Skjønt «folk». 
Amerika, sier Kushner, er «smeltedigelen der ingenting smelter». 
Skillelinjene handler mer enn noen gang om religion, rase, homofili og politikk. 
Sykepleieren Belize er en afrikansk-amerikansk hverdagsengel, en av dem som uselvisk steller forlatte aidssyke i 1980-årene, da Reagan nektet å bevilge penger til aids-forskning. 

Louis Ironson er den selvforaktende kjæresten som svikter, men som ikke slutter å elske. 
Joseph Porter Pitt er juristen og skaphomsen med mormonerbakgrunn – ja, nå er det en mormoner på National også – som lar seg forføre og korrumpere av den avskyelige advokaten Roy Cohn. 
Juristens kone og svigermor er med – og på et eller annet tidspunkt, og alle fordommer til tross, krysses skjebnelinjene. 

Fullblods rolleskildringer 

Et makeløst skuespillerlag på åtte former de mange klart definerte rollene fra innsiden, gjennom hud, muskler, nerver, blod, sæd og avføring. 
Alle er nedpå, replikkene smeller mellom dem, og situasjonene svinger på et nanosekund mellom det guddommelige og det trivielle, mellom allmenn menneskeforakt og selvforakt, hat og kjærlighet. 

En desperat firstemt diskusjon blir en kontrapunktisk showstopper-kvartett. 
Hyppige hallusinasjoner og visjoner holdes også på et totalt troverdig plan. 
Gjenferd og engler, et levende tablå, et juletre i Antarktis, et rådsmøte i himmelen – alt er helt naturlig. 

Som Prior gjør Hermann Sabado et umåtelig sterkt inntrykk. 
Sykdommen blir gradvis avspeilet fysisk og psykisk i hans nakne, sårbare ansikt og stadig mer nedbrutte kropp. 
Han er redd og sint. 
Midt i, vaker den aldri sviktende og knalltøffe homsehumoren som umiddelbart kaller på latter, men i likhet med all minoritetshumor har en lærerikt skjerpet ettersmak. 

Kjæresten Louis, marxisten som svikter når det røyner på, men som aldri slutter å elske, løftes hjerteskjærende frem i Bartek Kaminskis praktiske og skyldbetyngede jødiske skikkelse. 
Hans forklaringsmodeller kjeder vettet av Belize, hypnotiserende spilt av Modou Bah, som evner å trekke all oppmerksomhet til seg ved en trekning i et øyenbryn. 

En blendende Strømdahl 

Terje Strømdahl er blendende som advokaten Roy Cohn, en menneskelig kloakk av maktmisbruk og monoman selvtekt. 
Når han til slutt dør av aids – som han kaller leverkreft og dermed utsetter utallige andre for livsfare – er det gjenferdet av den spiondømte Ethel Rosenberg (Ågot Sendstad) som sitter ved hans dødsleie. 
Før han utånder blir han fratatt sin advokatbevilling – og Rosenberg, som han sendte i den elektriske stol, kan trekke seg tilbake med et lite smil. 

Skaphomsen Joe Pitt (Nils Golberg Mulvik), i tettsittende mormonsk undertøy og elastisk moral, forråder – som løpegutt for Roy Cohn – sin valiumtyggende kone Harper, sin religion, seg selv og sitt faglige ståsted. 
Mulvik er dessuten suveren som gjenferdet av et familiemedlem, død av en annen pest i et annet århundre. 

Hanne Skille Reitan har god dekning for Harpers seksuelle frustrasjon og eksistensielle angst, men også for den jordnære delen som redder henne. 
Svigermoren er Ågot Sendstad i praktslag, en inntørket og religiøst formørket dame, som gjennom en englesendt kosmisk orgasme blir rent menneskelig. 
Trine Wiggen spiller engelen, og hennes første tilsynekomst går rett i tårekanalene – uten at man helt vet hvorfor. 

Sammensveiset seier 

Bård Lie Thorbjørnsens sparsomt møblerte scenografi utnytter teaterets scenerom mesterlig, med fleksibelt flytende sceniske elementer som endrer perspektivet. 

Kristin Bredals lys raffinerer stemninger, steder og årstider, og Nils Petter Molværs musikk veksler mellom det undergangsstemte og det ironisk distanserte, som skuespillernes messingkorps i himmelen – et forløyet frelsesarmé-ensemble – og lyden veksler mellom drønn og diskresjon. 

Marit Moum Aunes bevisste regi smelter sammen teaterets virkemidler, tekstens bredde og det skuespillermessig briljante til en sammensveiset helhet, uten ujevnheter eller brudd. 
En stor seier for henne, ensemblet og teateret. 
