Black metal-primitivister
Kall gjerne Sarke en supergruppe, men de har heldigvis nok av egenart. 

ALBUM: 
Symptomatisk når profilerte musikere danner såkalte stjernelag eller supergrupper er at det ofte blir mye muskler som skal flekses og egoer som skal fremvises. 
Dette har som regel et uheldig utslag på både fokus og egenart. 

Resultatmessig er Sarke er mye godt den rake motsetningen av den problemstillingen. 
Det til tross for at gjengen teller medlemmer fra både Darkthrone, Borknagar, Khold og livebandet til Satyricon. 
Med andre ord en rimelig sammensatt gjeng hva musikalske preferanser angår. 

Holder det nede 
På «Oldarhian» handler det nemlig om å dyrke det primitive inntil det utstuderte. 
Her er det stemninger og groove som kommer i første rekke. 

Det betyr likevel ikke at platen mangler finesse, for selv om den i utgangspunktet fremstår som nedstrippet, finner man både finurlige rytmiske vendinger og passe doser keyboardkrydder. 
Noe som fremstår som passe eksotisk i denne sammenhegen. 

Altså mer i tråd med gamle helter som Voivod og Celtic Frost fra både den tidlige perioden, samt de mer alternative årene, enn symfonisk norsk black metal. 

Alternativt Åpningsporet «Condemned» setter god fart i rockefoten, før «Pilgrim of the Occult» introduserer en dvelende og alternativ grunntone. 
«Pessimist» er midtempo Sarke på sitt beste med en finurlig, disharmonisk tvist i melodilinjene som understreker den lite lystige lyrikken på finfint vis. 

Melodisk har gjengen noen hint av kultbandet Ved Buens Ende alternative tonespråk, noe som absolutt ikke er å forakte. 
Produksjonsmessig låter det tørt og oversiktlig, noe som gir instrumentene god boltreplass og riffene tilstrekkelig med oppmerksomhet. 

En primitiv fornøyelse, rett og slett. 
