Fortellerkunst i særklasse
Oppsiktsvekkende god roman fra et Somalia som rives istykker av borgerkrig, og om tre menneskeskjebner som på merkelig vis flettes inn i hverandre. 

Somaliskfødte Nadifa Mohamed (f.1981) er tidligere kjent for norske lesere gjennom den kritikerroste debutromanen «Svart mamba» (2010). 

Årets bok, fint oversatt av Gunnhild Magnussen, går inn i den ødeleggende tiden på slutten av 1980-tallet. 
Da det kommunist-orienterte styret forlengst har utviklet seg til personkult og diktatur, og regjeringshæren kjemper en mer og mer håpløs kamp mot opprørsgrupper. 

Vi er i Hargeisa, Somalias nest største by, på dagen for den store paraden: 
21. oktober-festivalen til minne om landets frihet. 
Stadion fylles med folk; notabiliteter og sjefsgeneral inntar sine plasser på podiet. 

Den middelaldrende enken Kawsaar på nest forreste rad er fortsatt preget av mannens bortgang, datterens selvmord og sorgen etter barnet som døde under fødselen. 
Hun holder seg oppe på gammel stolthet, undertrykt sinne og en smule forfengelighet. 
Men hun har utviklet en kjøkkenhage med fine kryddervekster og blomster, et slags sorgarbeid etter livets mange slag. 

Niårige Deqo har den siste måneden trent på sangtekstene sammen med andre ungjenter; nå husker hun plutselig ingenting, hun dras vekk fra oppvisningen og tas hånd om av soldatene da Kawsaar uventet intervenerer og hun stikker av. 
Nå venter henne et hardt liv på gaten: sove i en tønne, stjele frukt i hagene og selge dem på torget. 
Mens Kawsaar brekker hoften og invalidiseres under det påfølgende «avhøret» på politistasjonen. 

Ansvarlig er Filsan, soldat i regjeringshæren, snart tredve år, intellektuell kommunist, skilsmissebarn oppdratt hos faren. 
Hun har universitetseksamen i statsvitenskap. 
Men ingen mann... 

Dette er en type roman som lett kunne blitt sjablonmessig og overfladisk, men Mohamed er en gudbenådet forteller. 
Hun briljerer med omfattende detaljkunnskaper og skildrer gater, lukter, klær og interiør, stekende sol og svale vinder på en måte som får oss til å føle det på kroppen. 

Og ikke minst: hun levendegjør de mest ulike personer, holder deres fargerike, dramatiske og miserable liv opp for oss og viser hvordan de har blitt slik de er. 
Soldater og horer, alkoholikere og mishandlende fedre, - alle oppleves de som levende mennesker under Mohameds sterke og presise penn. 

Stor skrivekunst, som også skaper dyp medfølelse, og dyp aversjon mot krigens meningsløshet. 
