Fytti, så fint
MAIJAZZ: 
En flott forestilling fra folk som henter veldig mye ut av folkemusikken, og putter det utroligste inn i den. 

Gjermund Larsen Trio og Nordic, St. Petri, fredag kveld. 
Publikum: cirka 200, Spilletid: 1 time, 40 minutter. 

Utgangspunkt for denne konserten er Gjermund Larsens verk «Salmeklang» som han laget til Oslo Internasjonale Kirkemusikkfestival i 2015. 
I dette prosjektet fikk trioen med seg svenske Nordic, en trio som har noe av det samme utgangspunktet som Gjermund Larsen. 

De begynner sammen, og da låter de som et kammerorkester plassert et sted i den norske fjellheimen. 
Fra første tone er det andaktsfullt, litt sånn at å legge hodet bak, lukke øynene og døse av egentlig er et kompliment til spillemennene. 

Begge disse trioene leter etter måter å utvide folkemusikken, strekke den i nye retninger, inkorporere de i nye sjangere eller låne, stjele og bytte triks med andre. 
Nordic gir et strålende eksempel på denne når de midtveis drar til med en miks av skotsk jig og reggae. 
Nøkkelharpe, mandolin og cello er jo ikke de mest sentrale instrumentene i for eksempel reggae, men nettopp lyden av nordisk fjell i kombinasjon med tom ener og jamaikansk schwung, det låter fantastisk. 
De byr også på en flott sorgmunter sirkusvals. 

Larsens trio henter på sin side fram «November», som i bunn og grunn er en reinspikka pop-låt med verdens kanskje mest brukte bassgang. 
Men spill det med fele, kontrabass og piano, så får du - ganske riktig . noe helt annet. 
Trioen holder folkemusikken i en fast klype, men bare med den ene hånden, og som regel gjennom Larsens fele. 
Bassist Sondre Meisfjord er den som oftest legger litt blått i miksen. 

En slått kraftig inspirert av Bach er kveldens kanskje fineste øyeblikk, og der ligger lista høyt. 
Til slutt får vi flere smakebiter fra «Salmeklang»-albumet, blant annet «Hymne» og «Kind of Polska». 
Det låter storveis. 
Vart og sårt, før de ser hverandre i øynene, legger en kubb i ovnen og setter opp intensiteten. 
Som sekstett, og som to trioer, spilte de både til dans og slåsskamp, til bryllup og gravferd og til rolig ettertanke denne kvelden. 

Konserten veksler flott mellom låter inspirert av salmesang, folketoner, musikk fra andre verdenshjørner og fra ulike tidsepoker. 
Uansett hva de gir seg i kast med, og hvor langt ut i verden de fyker, henter de musikken hjem. 
Man kunne telle på én finger de gangene de bli en anelse stillstand. 
Dynamikken er effektiv, arrangementene flotte og utførelsen nydelig. 
Den svære kristusstatuen i St. Petri virket å holde sine velsignende hender over hele konserten. 

På vei ut av St. Petri gikk jeg på et par russ, entusiastisk på vei til Kongeparken og konsert med dj-duoen Dimitri Vegas & Like Mike. 
Fint og flott det, og det er kanskje ufint og unødvendig å sette det ene opp mot det andre. 
Men jeg ble plutselig en 80-år gammel musikkmoralist og tenkte at høyst levende, knallflinke musikere med vaskeekte instrumenter, finstemt håndlag, kunnskap om tradisjonene, utviklingstrang og en innstudert fingerspitzengefühl, det er ikke noe du skal kimse av. 
Det var nå bare en tanke. 
