Ektefølt i terrorens kjølvann
Filmatisk sparsommelig, og med to skuespillerprestasjoner av verdensformat gjør «London River» til en av de mer usentimentale og interessante filmbidragene om terroren i det nye årtusenet. 

London 7.juli 2005: 
Marerittet blir virkelighet for britene, som daglig hadde levd med terrorfrykten lenge før noen snakket om Al Quaida. 
Tre undergrunnslinjer og en buss i verdensmetropolen blir bombet i en koordinert terroraksjon. 
52 mennesker dør og over 700 blir skadet. 

Filmen løfter blikket vekk fra nyhetsoverskriftene. 
De blodige hendelsene fungerer kun som bakteppe for to fortellinger om to foreldre på søken etter sine barn: 
Hun en kristen middelklassekvinne som frykter datteren er at av ofrene i terroraksjonen. 

Han, en muslimsk mann med afrikansk bakgrunn på jakt etter sønnen han forlot som seksåring for å søke arbeid i Paris. 
To mennesker med så ulik bakgrunn at de ingenlunde ville truffet hverandre under andre omstendigheter. 
Premisset har mange fallgruver og kunne fort blitt velmenende og politisk korrekt snillisme på film. 
Regissør Rachid Boucharebs pensel maler da også bredt enkelte steder - de muslimske innvandrerne i London er muligens skildret i overkant smilende og hjelpsomme. 

Men, og det er den aller viktigste grunnen til at denne filmatisk sparsommelige historien fungerer, er at vi tror ett hundre prosent på filmens to protagonister. 
Brenda Blethyns tilknappede og sneversynte enkefrue og Sotiguyi Koyuatés enigmatiske skogvokter er briljante tolkninger i en ektefølt og human film om en verden inndelt i «oss og dem». 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
