15-årig debutant mestrer miksen av følelsesuttrykk
Dette kunne blitt en sentimental tåreperse. 
Eller en tung skoletime i englefilosofi. 
I stedet er det blitt en sjeldent nøktern, men også vakker film om en ung jente som vet at hun skal dø. 

Det fine med den danske regissøren Jesper W. Nielsens manus, er at han har plukket akkurat passe av Jostein Gaarders tanker i boka «I et speil, i en gåte». 
Film er ikke bok. 
Derfor må innsikten rundt det å bli født, leve og dø primært gis oss gjennom personer som handler. 
I bilder vi ser. 

Slikt forstår Nielsen seg på. 
Han dropper å nevne i starten at 13 år gamle Cecilie er behandlet for kreft etter en ferietur med familien til Spania. 
I Syden ser vi hennes lysblonde hår flagre; nå ved juletider i Norge er hodet hennes bart. 
Det er et vondt signal om hvor syk hun faktisk er. 

Regissøren pendler suverent mellom tre fortellingsnivåer, to på et realistisk plan, ett som fantasi: 
Cecilies minner fra hennes første forelskelse i Spania, permisjonstida fra sykehuset for å feire jul hjemme — og samtalene med Ariel, en engel. 

Flettingen av de tre tråder gir en perfekt blanding av stemninger. 
Møtet med spanske Sebastian utgjør den unge jentas første møte med kjærligheten. 
Samværet med familien rommer alt fra lengsel etter god julekos til tenåringens raseri over dumme foreldre. 
På det fabulerende nivået spørres det: 
Hva skjer etter døden? 
Finnes det et evig liv? 

Når en så trist skjebne likevel er god å følge til siste pust, skyldes det at Marie Haagenrud spiller Cecilie. 
Den 15 år gamle debutanten er veldig ofte i bildet. 
Hun mestrer miksen av følelsesuttrykk på imponerende vis. 
I Spania er hun rørende nysgjerrig på Sebastian og blir betagende forelsket. 
Overfor foreldre og besteforeldre veksler hun troverdig mellom matt tillit og oppfarende sinne. 
I møte med Ariel behersker hun en blanding av undring, sorg og sågar glede. 

Også birolleinnehaverne fungerer bra. 
Alex Batllori er nydelig som Sebastian. 
Aksel Hennie som hårløs engel klarer den krevende kombinasjonen av humor og dypt alvorlig refleksjon rundt liv og død. 

Legg dertil at fotograf Philip Øgaard har tatt skjønne bilder i et snøfrossent innlandsnorge, fint kontrastert mot varme scener i Spania. 

Og skulle noen frykte fasitsvar på tilværelsens store gåter, er det en unødvendig bekymring. 
Nielsen lever opp til filmtittelen, hentet fra et Pauli ord: 
«Nå ser vi som i et speil, i en gåte, da skal vi se ansikt til ansikt.» 

Det han dessuten klarer, er å gjøre døden lite skremmende. 
Det er virkelig en bragd. 
