Årets norske debutplate?
Dråpe viser usedvanlig godt grep om støypopen. 

ALBUM: 
Norske Dråpe har hatt ordet på gata på sin side en god stund allerede, men slipper først nå sin første langspiller. 
Smart trekk. 

For mens ivrige debutanter fort kan la seg rive med av interessen, har denne gjengen tatt seg tid til å skape et helhetlig og gjennomarbeidet album, som låter ferdig. 

Gitarøs og effekter 

Stilen er langt fra nyskapende, men kvintetten har hentet det absolutt beste fra den typiske Oslo/Rogaland-støypopen (My Bloody Valentine, altså), Cocteau Twins, Godspeed You! 
Black Emperor og Beach House, og fått lydbildet til å sitte som støpt på noen tidvis fantastiske låter («Sister's Eye», «Memories», «Hike»). 

Det betyr tykke lag av glidende gitarøs og fingerspill, massevis av klang og effekter, og lange, lyse vokallinjer. 

Variasjon 

Og med litt ekstra varm psykedeliaretro i åpningssporet «Blue Skies», og vâr Sigur Rós-aktig indie i avslutningen «I Did What You've Done», får de ni låtene den variasjonen de trenger. 

Det eneste som er å innvende er at både klangen og melodiene i stemmen noen steder kan bli litt flat og kjedelig («I Kept Falling Asleep», «I Don't Mind»). 
Men i denne sjangeren har aldri vokalen vært hovedpoenget uansett. 
