TV-anmeldelse«Han heter ikke William»: 
Navnet skjemmer ingen 

Trolig den eneste TV-serien der du kan se William fra «Skam» stikke et kosteskaft opp i rumpa. 

«Han heter ikke William» 

Norsk komedie/liksom-dokumentar i åtte deler 

TV3 og Viafree torsdager kl. 22.00. 
Hele serien er tilgjengelig på Viaplay fra torsdag. 

Med: Thomas Hayes, Eivind Sander, Linni Meister, Harald Dal m.fl. 

Rent bortsett fra at den er en kopi av «Helt perfekt» med Thomas Giertsen, som igjen er en kopi av «Ingen grunn til begeistring» med Larry David, er meta-premisset for «Han heter ikke William» ganske lovende: 

Thomas Hayes – for alltid (?) kjent som «han som spilte William» i 2010-tallets mest omtalte norske TV-serie – er blitt megakjendis over natten. 

Én milliard følgere på Insta, én milliard til på Snap. 
Beglodd og attrådd av eldre motedamer på Elle-fest, utskjelt av misunnelige unggutter på gaten. 
Hele Norge vil ha en bit av ham. 

Vel og bra. 
Men hva kan han brukes til? 

Det er det, både i virkeligheten og i denne serien, ingen som vet. 
Hayes har en drøm om å fortsette å være skuespiller, gjerne i «utlandet». 
Men den kokainsniffende manageren hans, spilt av Harald Dal (Hayes’ agent i det virkelige livet også), vil gjerne tjene noen raske penger, og ber han om å stille opp i en reklame for et firma som lager «onepiece»-buksedresser. 

Skuespilleren Eivind Sander («Neste sommer», «Nissene på låven»), som har en mislykket geskjeft som «viserapper» på si, ser på sin side for seg at han og Hayes kan «hjelpe» hverandre. 
Kanskje Hayes kan gi Sander ett og annet tips om hvordan man ter seg på sosiale medier, mot at Sander kan lære unggutten noe om skuespilleryrket? 

Den tidligere glamourmodellen Linni Meister er også med i bildet. 
Hun er Hayes’ kjæreste – først og fremst av PR-messige årsaker. 
Meister ser ut som Dolly Duck og snakker som Minnie Mus, og Hayes blir snart mer interessert i den oppofrende Malin Gregersen i stedet. 
Hun har den utakknemlige oppgaven det er å ta seg av Sanders musikk-«karriere». 

En fin røre, altså, hvori Hayes og Sander – og Dal og Meister – liksom spiller karikerte, overdrevne utgaver av sine virkelige jeg. 
Førstnevnte er en rådvill guttunge som lurer på hva han skal bruke resten av livet sitt til. 
Sander er en manisk middelaldrende mann med sinnemestringsutfordringer, som klenger seg på den yngre mannen som en vampyr. 

Det kunne ha blitt både morsomt og smart dette: 
En komedie om hvordan kjendisstatus i lille Norge ikke nødvendigvis lar seg omsette i noe innbringende, enn si meningsfullt. 
I stedet er det blitt bare unntaksvis morsomt og unntaksvis smart. 

Manuset, med sine pinlighetskomikk-konstruksjoner og svake puncher, må ta sin del av skylden. 
Man ser de fleste poengene, om man kan kalle dem poenger, komme langveisfra, og de lander bløtt og ineffektivt. 

Den nusselige gryende kjærlighetshistorien mellom Hayes og Gregersen føles også lettvint. 
William – unnskyld, Thomas Hayes – er en karismatisk ung mann, ingen tvil om saken. 
Men som skuespiller er repertoaret hans svært begrenset. 
Så skal det sies at manuset ikke ber ham om stort annet enn å se brydd ut, samt å demonstrere selvironi. 
Det siste lykkes han greit med. 

Sander er på sin side en hissig tornado, full av smålig selvopptatthet. 
Serien lives opp av en rekke gjester som spiller seg selv, sånn mer eller mindre, slik sedvanen er i tulledokumentarer som denne. 
Fridtjov Såheim er den som gjør størst inntrykk, i alle fall i løpet av de fem episodene VG har sett. 

Anmeldelsen er skrevet på grunnlag av fem av åtte episoder 
