Vestlandssommeren har vært noe dritt, men bergenserne vet råd
Bloody Beach med solforgylt psykedelia. 

ALBUM: 
2014-debuten «Bloody Beach Pirate Radio Presents:» var en tøylesløs, sjangeroverskridende fargeklatt av et album. 
Ikke alltid like velkomponert som det var moro, men drivkraften, entusiasmen og gleden av å spille musikk man digger glattet lett over et par humper på låtsiden. 

På «Boys» er det på mange måter et langt mer disiplinert band man møter. 
Ordet disiplinert gir kanskje feil assosiasjoner i denne sammenhengen. 
For å si det sånn: 
Det betyr ikke at Bloody Beach har henfalt til å skrive strømlinjeformede treminuttere, men det er tydelig at de har et par ekstra år på baken og hakket mer rutine i fingrene når de har skrudd sammen oppfølgeren. 

Selv om gjengen fremdeles gaper høyt og tar gode jafs av både dub, psykedelia og surf – kanskje litt mindre av det første siden sist, er elementene plassert finere i totalbildet og detaljrikdommen og presisjonen i produksjonen er mer fremtredende. 

Så; har mindre rølp og strået kyndigere hender gjort Bloody Beach til et gråere band? 
På ingen måte. 
I det store bildet er variasjonen større enn før – hver låt har et mer rendyrket uttrykk enn tidligere. 
Og – tør jeg å påstå, låtskriverpennen er hakket kvassere enn sist. 

Det blir tydelig allerede i den pent suggererende åpningslåten «Mescal Letter». 
De lekre perkdetaljene som ligger som vagt slør i bakgrunnen gir sangen god fremdrift. 
Og når den keyboardsoloen kommer midtveis føler man seg nesten vektløs. 

«Troubled Minds» viser også hvor fint det kan gå når gjengen setter seg fore å skrive tidløs pop-musikk som bærer bud om lange netter og formelig bobler over av varme sommerfølelser. 
(Bandet hadde heldigvis vett til å slippe denne som singel allerede på vårparten). 

Der «Troubled Minds» var sval i anslaget, er andresingelen «You’ll Be Fine Sister» en hektisk og funky sak som går litt for fort til å danse til - med mindre du har høy nok promille til å ikke tenke så mye på fotarbeidet da. 
At den kan være kranglete for beina gjør den dog ikke mindre moro å høre på. 

«Maria Magdalena» med vokalsamplinger av en forsker fra fordums tid som snakker om knark gir meg egentlig mest lyst til å kle meg i frakk og klippe kikkehull i avisen. 
Den har en herlig spionfilmvibb ved seg. 

Kanskje ikke helt tilsiktet, men psykedeliaens veier er uforutsigbare. 
Det er heldigvis «Boys» også. 
Bloody Beach har levert en plate som både morer, utfordrer og varmer på de riktige stedene. 
Det høres kanskje fjollete ut, men den har en «noir»-vibb som er lett å la seg begeistre av. 
