Fossrevyen 2018:Nesten kulest i klassen 

Fossrevyen leverer varene. 

«Hvorfor er det så lett å bomme og så vanskelig å treffe?» spør Foss-elevene i revyen med det enkle, men likevel så vanskelige konseptet: 
Hva er egentlig kult? 

Og Fossrevyen treffer stort sett blink. 
Akkompagnert av et stort danseensemble, kor og revyband med strykerrekke og det hele, får skuespillerne boltre seg i det instruktørene kaller «100% dustehumor». 

Ikke for flinke 

At Foss videregående skole, med sin kjente musikk-, dans- og dramalinje leverer sceneunderholdning av høy klasse, er ingen stor overraskelse. 

Da er det ekstra gøy at revyen tør å være litt dustete, og ikke tar seg selv blodseriøst. 
Mange av sketsjene har absurde elementer, som den sårbare ballonggutten med saks og jobbkandidaten med den usynlige hunden. 

Vi får tro at det også er litt selvironi i sangnummeret om at det er «verdens viktigste konkurranse» å bli årets revy. 

Satire og fjas 

Høydepunktene er mange og varierte. 
Fra den barokke duellen mellom komponistene Monteverdi og Georg Friedrich, til Birkelunden-sangen som fremføres på musikkpaviljongen av tilfeldig utvalgte Grünerløkka-hipstere hver søndag. 

I Matrix-sketsjen er den utvalgte ikke særlig kul når hun utnytter at resten av verden har frosset til å prompe en irriterende venninne i ansiktet. 
Vi møter også Dårlig Hjort (broren til Helga og Vigdis) som har store problemer med lavkulturelle referanser. 

Revyskuespillernes prestasjoner løfter mange av sketsjene, og selv om det er vanskelig å trekke frem bare noen, bør både Kasper Hellstrøm Nordahl og Mathea Stensæth Josefsen nevnes. 

En god blanding av satire og tøys får vi også i Spellemannpris-utdelingen der prisen for årets kvinnelige artist går til en krykke, som selvfølgelig blir veldig «krykkelig». 
Sketsjen støttes deretter opp av videogratulasjoner til krykken fra kjente fjes (flere av dem tidligere Foss-elever) som Jannike Kruse, Kevin Vågenes og Oral Bee. 
Kanskje litt teit, men det er vanskelig ikke å le. 

Les også: 

Ikke så kult med tiss og bæsj 

Det er likevel i musikknumrene at Fossrevyen virkelig skinner. 
Med et imponerende antall dansere på scenen og proft band i ryggen blir det selvsagt trøkk. 
Birøkter Barapaps versjon av «Scatman» er et eksempel. 
Og i motsetning til hva «verdens kuleste person» mener, er dansen rundt «kilden til kulhet» alt annet enn klein. 

Ingen er perfekte, heller ikke Det er kult. 
Særlig kunne flere av sketsjene hatt enda litt mer treffende avslutninger. 
Revyen sprenger ingen grenser, og det er vel også neppe første gang de tre kineserne på Højbro plass dukker opp på en revyscene. 

Noen ganger blir humoren litt for dustete. 
At den nyinnflyttede russeren i kollektivet serverer «bæsj med flass» som ligner kokosboller og at noen på Birkelunden har tisset i kaffen til en av sangerne er ikke så festlig. 

Likevel går tiden overraskende fort gjennom Fossrevyens to akter. 
Og det er nok et bevis på avslutningssangen har helt rett: 
«ingen kan si at det ikke var bra». 
