På vidt gap
Kvantitet over kvalitet går sjelden bra. 

-Jøss! 
Her skal det mange besøk til for å komme seg gjennom menyen, sa Robinson og talte 31 hovedretter. 

-Mye å velge i her, ja. 
Vi får bruke elimineringsmetoden. 
Hardt og brutalt, sa Fredag. 

Robison og Fredag satt ved et vindusbord mot Kirkeveien, og nøt hver sin flaske japansk øl. 
De sympatiske, men litt upersonlige lokalene har huset den panasiatiske restauranten i et tiår. 
Bambus skilter med å være det eneste spisestedet i Oslo med varme retter fra både Thailand, Kina, Japan og Vietnam. 
Det stemmer ikke. 
Spisestedet skryter også på seg den beste sushikokken i byen. 
Dem om det. 

Utvalget av forretter er også stort. 
Robinson lot seg friste av «Kokkens egen softshell crab i rispapir roll» (kr 95). 
Det viste seg å være en luftig affære med mye agurk, salat, majones - og lite softshellkrabbe. 
Robinson stusset også over at risrullen ble servert på japansk vis, med soyasaus og wasabi. 
En søt, chilibasert saus hadde nok passet bedre. 
Fredag bestilte «Yakitori» (kr 79), en japansk klassiker bestående av marinert, grillet kylling, som var både mørt og vel-smakende. 

Robinson hadde klart å eliminere 27 hovedretter og satt igjen med de fire som inneholdt skalldyr. 
På anbefaling fra en hyggelig kelner falt valget på «Kung Pow med sjømat» (kr 229), ifølge menyen «scampi, kamskjell og kongekrabbe tilberedt på kinesisk måte med bl.a. sukkererter, tomat, hvitløk, ingefær, frisk appelsinsaft, chilisaus, cashewnøtter og hvitvin». 
Intet mindre. 
Fredag gikk for en klassiker fra Szechuan, «Kylling Gong Bao» (kr 170). 

-De ser veldig like ut, sa Robinson da rettene, som begge var dominert av soyafarget saus, sto på bordet. 

-Kanskje Gong Bao og Kung Pow kan være uttrykk for det samme, undret Fredag. 

-Du tenker «kjært barn, mange navn»? 
I så fall stemmer likevel ikke beskrivelsene i menyen, sa Robinson. 

En munnfull av kyllingretten falt i smak, men var dette «Gong Bao»? 
Tradisjonelt tilberedes retten med masse chili og cashewnøtter. 
Nøtter var det rikelig med, men chilien var nesten fraværende. 
Inntrykket var heller søtt enn sterkt. 
Blomkål, brokkoli, sopp, squash, og paprika er heller ikke vanlige ingredienser. 

-Kokken går tydeligvis sine egne veier, som er greit nok. 
Men i stedet for å rendyrke, virker det som man helgarderer og pøser på, sa Fredag. 

Robinson hadde smakt seg gjennom noen av de samme grønnsakene i sin rett for å finne fram til kongekrabben, men munnfullen var en trist opplevelse. 
Krabben smakte mest soyasalt. 
De øvrige råvarene fra havet hadde klart seg bedre, men opplevelsen svarte ikke til forventningene menyen hadde skapt. 

Litt enklere var det å velge dessert, for her byr Bambus «bare» på sju slag. 

Robinson gikk for «Mangoflan med pasjonsfrukt» (kr 78), og Fredag valgte «Tempura-is med tropisk frukt» (kr 75). 
Den tropiske frukten besto av melon, vannmelon og ananas. 

-Når alt kommer til alt er kanskje ikke mangfoldet så stort som man vil gi inntrykk av, sa Fredag, og skulte over på Robinsons tallerken. 
Det tropiske frukt-tilbehøret der var identisk. 

-Her verdsettes åpenbart kvantitet over kvalitet. 
Dessverre, sa Robinson, som balte med å få i seg den smeltede isen som rant ut av tempuraen. 
-Jeg tror restauranten kunne tjent på å gå ned på antall og heller rendyrke noen retter. 
Her gapes det over for mye. 
