Halvannen time med pervos
Går du med en drøm om å flytte på landet? 
Ikke se denne. 

På 1970-tallet var det noen som maste om katt og kaniner, som ville bo i nedlagte småbruk og i gamle hus. 
Dem om det. 

Vi som vokste opp på bygda derimot, vi ville etter hvert innover til byen, forsvinner i en eller annen mengde. 
Men, jo da. 
Hus på landet er okay, men vent litt. 
Går du med tanker om begynne et nytt liv, for eksempel som i denne filmen, i din gamle tantes villa, ja, da skal du absolutt ikke bevege deg i nærheten av en kinosal som viser franskkanadiske – med engelsk språk – «Ghostland». 

Regien er ved fyren som dyrker det makabre faget skrekk, en som har det som livsoppgave å skremme sjelen ut av deg, franske Pascal Laugier. 
Han som noen kanskje kjenner igjen fra filmen «Martyrs» i 2008. 
Han har denne gangen hentet ut det aller meste fra de digitale spesialeffekters filer og hyller. 

I tillegg det meste også fra kostyme – og rekvisittlageret innenfor tunge og velprøvde skrekkfilmer. 
Noen scener er en studie i skrekkfilmens historie av klisjéfull effektbruk. 

«Ghostland» gir ikke ved noen låste kjellerdører. 
Vi raser kjapt inn i det absolutte mørkeste av det mørke der det helt uten blygsel bikker over i et malstrøm av perversjoner, nervepirrende svinerier og syke meningsløsheter. 

Alt er egentlig på plass for å gi oss (særlig denne tufsen av en anmelder) angst, søvnproblemer og det mørke suget i magen. 
Du vil, hvis du er en helt normal kinogjenger og ikke med i en eller annen skrekkfilmklubb, også lukke øynene veldig ofte. 
Det absolutt dummeste er at du vet at du vil bli skremt i neste scene, fordi det er så lite mellom linjene, men så skjer det. 
Gang på gang. 
Derfor: 
Ghostland 3- Anmelder 0. 
Samtidig er ikke alt slik det ser ut til, ett lite pluss. 
Eller er det det? 
Hmm. 

Godisvarebilen 

Når det i tillegg er velkjente snacks som en godteribil – med sin karakteristiske kjenningsmelodi – og et «brødrepar» som kanskje ikke burde ha sett dagens lys, ja, da må vi fortelle litt mer om disse to psykopatene. 
Den ene tjukke og vansirende er helt uten språk som dyrker sine i helt overkant brutale seksuelle fantasier mot småjenter, her to søstre. 

Hans håndlanger er også noe helt for seg selv. 
Han/hun ser ut som en hybrid av Iggy Pop og Alice Cooper, bærende på veldig mye ondskap under parykken. 
Men, her burde det vært mulig å få lagt inn et snev av humor: 
At Alice-kloningen kanskje hadde nynnet første linje i «Welcome to My Nightmare» (Alice Cooper 1975)? 
Da hadde vi ledd frivillig, i motsetning til nå der det hele er så voldsomt at vi egentlig har lyst til å gå før rasjonaliteten slår inn og vi ler ufrivillig. 
Men,vi føler selvsagt med moren Colleen og hennes døtre, Vera og Beth, der ute på loppemarkedsgården. 
Langt fra folk, men veldig nær tidenes verste mareritt. 
