Beach House utvider lydhorisonten
På sitt syvende album har bandet fridd seg fra formelen og favner bredere. 

7 er (naturlig nok) det syvende albumet fra kritikeryndlingene Beach House. 
Etter å ha holdt på i nesten halvannet tiår, har bandet innarbeidet en karakteristisk sound som gir dem stor suksess. 

Denne gangen velger de å gå litt bort fra oppskriften, og setter færre grenser for seg selv. 
Det fører til et album som både bygger videre på bandets lekre indiepop og samtidig peker ut nye retninger de kan bevege seg i. 

En mer sammensatt opplevelse 

Det begynner overraskende energisk med «Dark spring», en låt som øyeblikkelig drar deg inn i det drømmeaktige lydlandskapet. 
Lytteren hukes tak i, og presenteres for et ekspansivt lydbilde som ikke lenger er begrenset til hva bandet kan gjenskape live. 

Her er det flere lag av lyd man kan fortape seg i. 
Man kjenner igjen den nedstrippede monotonien og det rolige drivet, men blir servert en mer sammensatt opplevelse. 

Den lavmælte duoen har brukt lengre tid på innspillingen denne gangen, noe som merkes i den detaljrike miksen. 
Albumet har selveste Sonic Boom, kjent fra undergrunnslegendene Spacemen 3, som en slags medprodusent, og bandet later til å ha latt seg inspirere av hans uredde holdning til sonisk eksperimentering. 

Det er mer variasjon enn tidligere, og de begrenser seg mindre når det kommer til nye ideer, uten at de mister sin minimalistiske sjarm. 
Forandringen er merkbar, men ikke drastisk. 

En bølge av vellyd 

Nydelige «Dive» åpner i et stemningsfylt og dronende humør før rytmeseksjonen gir den nytt liv som shoegazerock midtveis. 
«Girl of the year» maler på sin side honningtykt der lag av synther og gitarer blir til en bølge av vellyd. 

Den utvidede paletten gir hvert spor større egenart, men låtene former fremdeles en kohesiv helhet og bandet beveger seg aldri så langt ut av komfortsonen at de mister seg selv. 

Grunnstenene er der med florlette synther, tykke gitartepper, og Victoria Legrands behagelige hvisk. 
Avsluttende «Last ride», som klokker inn på nøyaktig syv minutter, oppsummerer reisen ved å sakte bygge seg opp med flere og flere detaljer før den til slutt løses opp i en enkel harmoni. 

Beach House har holdt et høyt nivå gjennom hele karrièren, noe som ikke kan sies om de fleste drømmepopbandene fra samme æra. 
I løpet av de siste fjorten årene har de perfeksjonert sin lille nisje i sjangeren, og nå er de tydelig klare til å ta musikken i nye retninger. 
Det lykkes de med. 

Det er bare å glede seg til konserten i Oslo i oktober. 
