Slapt og forutsigbart
Dette er hans første soloalbum på ti år. 
Det vil neppe gå inn i historiebøkene som noe stort verk. 

Christian Ingebrigtsen har kanksje passert høydepunktet i sin karriere. 
Kommersielt sett ser hans CV bra ut med en rekke hitsingler med a1, et par godt solgte soloalbum og med ei juleplate som slo bra an ute blant folket. 
I tillegg har han skrevet mange hits for andre artister. 
Her er han tilbake med 12 låter som han synes har vært for personlige til å gi bort til andre. 

Han vrenger ikke sjela si for det. 
Dette er i hovedsak popballader som virker generelle, og som er fylt opp av klisjeer og forutsigbare vendinger både når vi snakker om melodier og tekster. 
Det han leverer er lett gjenkjennelig når det gjelder melodiføring. 
Christian Ingebrigtsen har signatur i stemmen sin, men han begir seg ikke ut på noen utfordringer. 

Ingebrigtsen synger om god og vanskelig kjærlighet; om medmenneskelighet og ansvar. 
Men det mangler en nerve og en sjel her som kan få lytteren til å bli interessert. 
Det meste framstår som glatt, slapt og størmlinjeformet. 
Han gjør ingen forsøk på å ta tempen på 2017; ikke noe galt i det, men det er lett å tenke at dette har vi hørt før. 

Her er noen låter som funker på radio, i bilen eller i andre settinger der musikken framstår som et bakgrunnsteppe. 
Låten "Still" er en grei og fengende poplåt. 
Det er også den litt mer oppløftende og friske, "Got To Be". 
Veldig mye av resten er kjedelig balladepop. 
