Sterke historier og uante krefter
Ti norske straffedømte syklet 250 mil fra Oslo til Paris. 
Dokumentarserien om sykkelrittet er både dramatisk, gripende og spennende. 

Ti norske kvinner og menn, som alle er tidligere straffedømte og ferdige med å sone straffen sin for drap, narkotika, grov vold, torpedovirksomhet og finanskriminalitet. 
De vil at kriminaliteten og rusmisbruket skal være fortid. 
Og en sykkeltur fra Oslo til Paris med tv-team på slep er en grei måte å finne tilbake til seg selv igjen på. 

For noen av deltakerne forblir det nok bare en drøm, det er ikke bare-bare å snu alt i livet opp-ned. 
For andre blir sykkelrittet ikke bare en eventyrlig opplevelse, men også et stort skritt nærmere drømmen: greier du dette, så greier du alt. 

Monsens mørke fetter 

Dokumentarserien om de straffedømtes sykkelritt i «Veien tilbake» er den mørke fetteren til Lars Monsens og NRKs «Ingen grenser». 
For også her handler det om å bevege seg ut i et ukjent terreng langt utenfor komfortsonen, om å forholde seg til en gruppe og om å våge å vise sitt sanne jeg. 

Første episoden er, som i dokumentarserier av denne typen flest, viet en presentasjon av opplegget og deltakerne. 
Her samles gjengen for første gang, blir kjent og starter treningsopplegget. 
Flere av deltakerne er kjente fjes fra profilerte kriminalsaker: 
Alf Henrik Christensen fra Nokas-ranet er med. 
Og laglederen er Torgeir Steensrud fra Finance Credit-saken. 

Mye drama 

Men at deltakerne ikke er «vanlige» tv-deltakere, blir klart med et smell allerede i første episode. 
For det viser seg at flere av deltakerne når det kommer til stykket har store problemer med å legge gamle vaner og venner bak seg. 
Ikke alle stiller til start. 
Og det er ingen grunn til å tro at dramaet vil avta når deltakerne legger ut på landeveien mot Paris. 

Det er både sterkt, gripende og veldig spennende å følge de straffedømte på veien til Paris 
Om historiene de forteller er sterke, er det i selve hendelsesforløpet de aller sterkeste tv-øyeblikkene kommer. 
Usentimentalt, troverdig og helt uten forstillelse viser de seg selv på godt og vondt. 
Ærligere og nærere tv enn dette blir det ikke. 
