Pitt og Hill som Drillo-genier
Brad Pitt og Johan Hill spiller nydelig avslappa sammen, og alle de som har irritert seg over idrettens havranakke-veteraner, får oppleve at en økonomi-nerde gjenskapte en nasjonalsport. 

Amerikansk biografisk sports-drama. 
2011. 
2 timer, 13 minutter. 
For alle. 
Regi: 
Bennett Miller. 
Med: 
Brad Pitt, Jonah Hill, Philip Seymour Hoffman, Kerry Dorsey. 

For hengivne midtbane-nordmenn er «Moneyball» en rørende fortelling om Drillo og hvorfor de skrættende dansker bare er ville dinosaurer. 
Men mest av alt består filmen av et slags verdenshistorisk samspill mellom Brad Pitt og Jonah Hill. 

Baseball er amerikanernes nasjonalsport. 
Fram til sånn ca. 2000 besto nasjonalball-ekspertisen av erfarne havranakker som gikk i t-skjorter med bløt snipp og visste hvordan alt skulle gjøres fordi de hadde holdt på så lenge. 
Du skal slå så hardt du kan og løpe så fort du kan. 
Det står i Bibelen. 

Brad Pitt spiller sjefen for Oakland A’s, som gikk på så mange Donald-smeller at Snipp og Snapp antakelig satt i trærne og lo av dem. 
Når han ikke får penger til stjernespillere, hyrer han en nervøs økonomi-nerde fra Yale, spilt av Jonah Hill i et blazer-streit snillgutt-kostyme som får ham til å likne en gospel-arrangør i Fredheim Arena. 

La meg bare si dette fort før jeg ombestemmer meg: 
Det er som å se kuer fly. 
Hill var i ferd med å gro fast i teite pubertetsroller om å onanere, og plutselig sitter han der og er en rørende, overbevisende, imponerende ekspert-hvalp med betydelig kroppsmasse. 
Og ikke bare det. 
Han spiller mot den modne utgaven av Brad Pitt så det oppstår den magien som skal finnes i pysefilmer som denne: 
To skikkelser skaper et fellesrom som de bærer med seg fra scene til scene, sånn at du kan føle dem som en enhet. 
Jeg tror det skjedde oftere før, da folk laga film fordi det betydde noe for dem. 
Det skjer nesten aldri lenger. 

Jeg liker den voksne Brad Pitt. 
Han spiller uten selvopptatthet, og jeg innbiller meg at han har vært superpappa og Angelina Jolies flyplass-assistent så lenge at han har lært seg å kommunisere med mennesker og ting. 
Han forsøker ikke å skrike og hoje så tårevætende at Oscar-juryene skvetter i buksene sine. 
Han gjør det verdig og enkelt. 
Han ser på folk. 

De to skaper en veldig behagelig film. 
Og Philip Seymour Hoffman som trad-trener trekker ikke akkurat ned. 

Rytmen i «Moneyball» er irriterende forutsigbar, men amerikanerne er tradisjonelle på det området: 
Det skal starte med at ingen tror på Rocky og han får mye juling. 
Så kommer den fantastiske suksessen, og så det midlertidige tilbakeslaget som setter ting i perspektiv. 
Men filmen er så avslappa og klokt laga at du tilgir den. 
Og det er en slags Kung Fu Panda-fryd å se en lite atletisk akademiker med stygt slips overkjøre de erfarne baseball-ekspertene rett og slett ved å lære dem den nye veien til suksess: 
Alt finnes i tallene. 
Tallene i pc-en forteller hva som egentlig vinner kamper. 
Ikke sats på stjerner som skal gjøre alt vanskelig. 
Ikke løp to baser hvis vitsen er å komme trygt fram til den første. 

Det er på en måte Drillo. 
Forstand, systematikk og beskjedenhet lager seire. 
Hallo, Viking. 
Kanskje dere skulle finne en overvektig World of Warcraft-fantast eller en pinglete Angry Bird-ekspert fra Ullandhaug? 

Filmen bygger på en sann historie. 
Alle amerikanske lag bygger opp baseball-strategien som dette nå. 
De om det. 
Det viktige ved filmen er at også de som egentlig syns det er kjedelig å se på voksne menn slå brennball, vil elske samspillet mellom Pitt og Hill. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
