Ja, vi har fått en ny supermann!
Den nye supermannfilmen var imøtesett med mer frykt enn forventning. 
Slapp av. 
Det gikk bra. 
Stålhelten med dårelokken likner nesten parodisk på forgjengeren og svever smertefullt rundt i kjærlighetssorgen sin som møllen ved stearinlyset. 
Men han er lett å like. 

Til å begynne med ser «Superman returns» mest ut som introduksjonen av en ny tv-serie. 
Brandon Routh i hovedrollen har det litt sexy gartnerpreget fra formiddags-såpe, og huden hans er så glatt at den kunne vært polert med voksa Chevy-fille. 
Kate Bosworth som Lois Lane kunne vært en av Siri Kalvigs værdamer på vei til fest. 
Høytrykkspanne og tominuttersfjes. 
Kevin Spacey i rollen som Lex Luthor svinger det riktignok ganske svinsk av — han er like god som Gene Hackman var helt fra starten. 
Spaceys diksjon (måten han sier setninger på) er intelligentere enn de fleste hovedfagsoppgaver, og den lure regissøren har heldigvis ikke omgitt ham med fargerike Alene Hjemme-skurker. 

Alt som skjer, og den involverende, gjenkjennelige måten det skjer på, er så forutsigbart at man en stund føler seg synsk. 
Etter at supermann er reinstallert i USA og har fått den gamle journalistjobben sin tilbake (det største miraklet han utfører), oppdager han at Lois Lane er lykkelig gift og har en søt liten sønn som kunne vært den nyeste greina på Culkin-familien. 
Mye fjernsynssnakk foregår. 
Råe innfall og kursiverte akkorder mangler. 
De utåltøffeste actionmennene i salen vil gå ut i foajeen der de tar snus og spiller minigolf med popkornet. 

Så oppdager supermannen at operaelskeren Luthor har vært i krystallskapet og stjålet byggesteiner, og da blir han mørk til sinns. 
Lois og sønnen tas til fange av superskurkens yacht, overraskelser oppstår - og filmen tar en velkommen mørk vri som bare skal bli råere etter hvert. 

Noen av oss ville selvsagt ha foretrukket at en supermann for det nye millenniet så ut som Nick Cave og svingte svarte kapper over en kattegrå trikot. 
Men det blir bra nok. 
Man venner seg til Brandon Rouths dokkehusfjes på en positiv måte, og før filmen er slutt, er til og med Bosworth blitt en kjærkommen venn. 
Dessuten gjør James Marsden en stilig jobb som Lanes langtidsforlovede. 
Det er ikke lett å kontrollere geipen når dama di kommer hjem med en mediehypa tivoli-kjekkas, men han holder stilen. 
Dessuten får han være med i det langvarige sluttklimakset, sånn at filmen ikke bare består av utstillingsfisk fra det gamle SuperS-akvariet. 

Luthor skaper et nytt, havbasert klippekontinent som kunne vært designa av Snøhetta. 
Han er en skikkelig gründer i denne filmen, og sønnen til Wenche Foss kommer nok i 50 årsdagen hans. 

Som tidligere antydet er Superman en utilslørt Jesus-skikkelse. 
Den ideologiske kloninga er imidlertid finslig utført, og ingen skal risikere å bli frelst. 
