Detektiv middels
«Detektiv Downs» er en original idé, men utførelsen er svært tradisjonell. 

FILM: 
Sju år er gått siden Bård Breien langfilmdebuterte med «Kunsten å tenke negativt», som ble positivt mottatt. 
Det vil si, den gikk sånn passe her hjemme, men var den mest sette nordiske filmen i Tyskland i 2008 og i nabolandet Tsjekkia ga de Breien regiprisen i Karlovy Vary i 2007. 
To år seinere kom teaterversjonen, som i flere år har gått for fulle hus i Praha, ifølge The Hollywood Reporter. 
Som takk (og grunnet kostnadsnivå) har Breien spilt inn «Detektiv Downs» i og rundt Praha. 

De tsjekkiske kulissene fungerer fint. 
Utsnittene er små, slik at man kan late som om handlingen foregår i en norsk by. 
Samtidig er det noe unorsk ved den navnløse byen og sammen med norsk dialog oppnår Breien en følelse av fantasi og underlighet som kler noir-sjangeren. 

Dårlig business 

Breien har en dragning mot rollefigurer med handikap. 
Forrige gang var det rullestolbrukerne som fikk herje fritt i en film som beveget seg hinsides alle former for politisk korrekthet og godkjent terapi. 
Denne gangen har hovedfiguren Downs syndrom. 
Han er også privatdetektiv, med hatt, trenchcoat og eget kontor. 
Det vil si, han har eget rom på Marihøna, der han er omgitt av andre med Downs. 
Når potensielle klienter ser at Robert Bogerud (Svein André Hofsø Myhre) har Downs, blir de fornærmet og tror noen driver ap med dem. 

Robert besøker faren (Per Schaanning) på jobben. 
Eddie Bogerud er en stusslig politietterforsker som ikke har løst en sak på svært lenge. 
Han er flau fordi Robert er blitt intervjuet i avisa som Downs-detektiven. 

Egen metode 

Men så en dag kommer en godt voksen femme fatale (Liv Bernhoft Osa) inn på Roberts kontor. 
Hennes ektemann, skøytekongen Olav Stjernen, er forsvunnet. 
Kan Robert hjelpe henne? 
Robert introduseres for resten av den dystre, dekadente familien og får vite at Stjernen har dratt til Narvik. 
Men Robert har sin egen metode. 
Han skal ikke dra noe sted. 
Han skal bo i Villa Stjernen og leve Olav Stjernens liv, med dress og skøytelue. 
Han skal føle seg fram til hva som har skjedd med skøytekongen. 

For enkelt 

Bård Breien tar altså steget fra rullestol til Downs. 
Han bytter også sjanger, fra beksvart komedie til noir-pastisj. 
Jeg synes grunnideen er god og det må nødvendigvis bli en komedie, siden Robert aldri ville fått oppdrag i den virkelige verden. 

Svein André Hofsø Myhre er debutant, plukket ut på audition. 
Han klarer seg godt, men har ikke et bredt register som skuespiller, noe man heller ikke forventer. 
Det som forventes, er at historien og karakterene rundt ham har noe originalt og friskt over seg. 
Noir-sjangeren er som en standardlåt, der rollefigurene og plottet må bringe en stemning som er sjangeren verdig. 

Som manusforfatter og regissør bringer Breien lite friskhet. 
Kontrasten som valget av hovedfigur skaper, gir flere morsomme situasjoner, men helhetsinntrykket er at dette er for enkelt og minner for mye om barne-TV (hvis vi ser bort fra sexprat og horestrøk). 

«Kunsten å tenke negativt» fikk sagt noe viktig gjennom hysterisk brutal humor. 
Denne gangen er Breien mer forsiktig og både tematisk og dramatisk er filmen en god del svakere. 
