Traust og litt banalt
Lars Mæhle kan ikke akkurat sies å bryte ny grunn med denne trauste og ganske forutsigbare historien 

En psykiatrisk pasient på rømmen, og to søstre som likvideres på effektivt vis. 
Slik er anslaget i denne tredje krimromanen med psykolog Ina Grieg i hovedrollen. 
Snart er vår heltinne involvert i en historie som vises seg å ha forgreninger langt tilbake i historien, da en menneskegruppe ble gjort fortred av det norske storsamfunnet. 

Det skal handle om overgrep mot taterne, men like mye om overgrep mot barn, de mest forsvarsløse blant oss. 
Lars Mæhle har med andre ord et budskap med skrivingen sin, og det kan fort fremstå som både banalt og overtydelig. 
Samtidig skal det sies at det er noe sjarmerende ærlig med denne viljen til å ta for seg «ordentlige» temaer i en krimbok. 

Boken beveger seg mellom nåtid (det vil si 2012) og fortid (det vil si det norske etterkrigssamfunnet). 
De sterkeste litterære passasjene i boken er da også tilbakeblikkene til Svanviken arbeidskoloni, der taterne ble ofre for systematiske overgrep. 
Nøkkelen til hva som senere skjer, finnes nettopp her. 
Og Mæhle er god til å skildre sårbare barn som utsettes for voksnes ondskap. 
Ikke minst behersker han også et flott og velflytende nynorsk, som det er godt å lese. 

Til å hjelpe seg med undersøkelsene får Ina Grieg etter hvert med på laget den tidligere politimannen Hugo Fannrem, uten at det på noen måte setter særlig fart i handlingen. 
De går begge to rolig frem, og de actionscenene som finnes virker mest av alt pliktskyldig plassert inn i handlingen. 
Noen ganger virker Mæhle nesten umusikalsk i bruken av litterære virkemidler, som om det gjelder å overbevise både seg selv og andre om at dette er spennende. 
Det er ikke vanskelig å se at forfatteren også har lang erfaring som forfatter av bøker for barn og ungdom, her står frempekene og de hjelpsomme overgangene i kø. 
