Gjør gamle toner gøy igjen
Hvitmalt Gjerde surfer i medvind. 

ALBUM: 
Da Bylarm-støvet la seg i februar i år, var det som vanlig en håndfull ferske norske artister som sto igjen med mer momentum enn andre. 

Blant dem var Hvitmalt Gjerde, en kvartett bergensgutter knapt ute av videregående, som sjarmerte stort med sin egenart og friske, upretensiøse holdning til musikken. 
Noen knappe måneder seinere, to år etter at bandet selv ga ut sin første EP «Cowboy og Indianere», er «det ordentlige» debutalbumet her. 

Surf og garasjerock 

Heldigvis har ikke medvinden ført til noen unødvendig oppussing og «tilgjengeliggjøring» av uttrykket. 

Som så mange av den nye generasjonen bergensartister har Hvitmalt Gjerde et tydelig retropreget sound. 
Men der Razika lener seg mot skaen og Young Dreams på Brian Wilsonsk «wall of sound» er det surf, garasjerock og 60-tallspop som er denne gjengens foretrukne utgangspunkt. 

Og selv om de har blitt kalt det nye Kåre and the Cavemen, er det ganske mye mer skrammel, skrål og skeive gitarer hos disse gutta enn det var da Knut Schreiner og co. vrikket på gitarene sine mot slutten av 90-tallet. 

Rister i konvensjonene 

Det kan være en utfordrende oppgave å begi seg ut på sjangerøvelser som dette uten å gli over i pastisjen. 
Den eldre låta «Surfer med Jesus» er for eksempel artig nok, men sammenliknet med resten av albumet føles den litt kontrollert. 

Nøkkelen er alltid gode låter, og det har «Hvitmalt Gjerde» i godt monn. 
Ikke minst er de flinke til å riste opp i konvensjonene med mer samtidige og tidløse elementer. 

Melodimessig er for eksempel bob hund, John Olav Nilsen og Håkan Hellström vel så relevante referanser som noen andre, førstnevnte særlig i den herlig humørfylte «I kaldt vann» og tilsvarende rocka «Tipp Tå Boogie». 

Smittende energi 

Også den løsslupne og lettbeinte tilnærmingen en viktig suksessfaktor. 
Hvitmalt Gjerde anstrenger seg ikke for å kopiere. 
De leker seg. 

Topplåten «Skriker til meg» er eksempelvis av de mer sjangertradisjonelle i komposisjonen, men frontet av Johannes Fjelstads skurrende vokal skrangler bandet seg gjennom med en nonchalant spretten energi som er grenseløst smittende. 

Og likevel er gitarlinjene hele tiden presise, og produksjonen stødig som sju fjell. 

Når de så jevner det hele ut med en nydelig, enkelt elegant ballade som «Nordsjøen» er det bare å si takk og velkommen, til en gjeng sjarmerende talentfulle unge gamle. 

Hvitmalt Gjerde spiller blant annet på Hovefestivalen og Øyafestivalen i sommer. 
