I en fars skremmende skygge
Teaterversjonen av Karl Ove Knausgårds «Min kamp» er blitt et sterkt, eksistensielt drama. 

Ole Anders Tandberg har gjort en ikke liten bragd bare ved å komprimere mer enn 3500 sider Knausgård til en forestilling på 2½ timer. 
Men mer enn det, han har også maktet å foredle stoffet, renset det for altfor mange ord og latt oss sitte igjen med en kjerne av levd liv. 
Bilder vi kan og ikke kan kjenne oss igjen i, opplevelser som kan være allmennmenneskelige – om enn ikke like intenst erfart. 

Som regiansvarlig har den samme Tandberg også gitt stoffet, som en i utgangspunktet knapt skulle tro ville kunne bli teater, en form som fungerer aldeles strålende på scenen. 

Riktig nok blir det mye snakk, men grepet med å gjøre disse minnebildene flerstemmige, ved at de fire skuespillerne – Agnes Kittelsen, Ingjerd Egeberg, Øystein Røger og Christian Rubeck – alle spiller Knausgård, allmenngjør på sett og vis hovedpersonen, men illustrerer samtidig et svært ego og en mangfoldig personlighet. 

Den enorme steinen som utgjør det meste av scenografien og er sentralt plassert på scenen, kan sikkert tolkes på flere måter. 
Kanskje som et uttrykk for en indre forsteining, kanskje også som den steinen Sisyfos (og Knausgård) aldri klarer å rulle til toppen, og som noe fysisk å søke ly bak når det tordner fra oven. 

For fra oven høres farens dømmende røst, som en gammeltestamentlig Jahve, en far som aldri blir tilfreds, aldri roser eller ytrer et kjærlig ord, men alltid insisterer på sin vilje. 
Han er det som skaper drama og traume i Karl Ove Knausgårds liv, og blir opphav til en romanserie uten like i norsk litteratur. 
For riktig å understreke farens betydning i dette dramaet, rammes forestillingen inn av opplevelser fra barndommen, i tilfellet Knausgård åpenbart roten til alt ondt. 

Sentrum i første del av forestillingen, som i romanene, er alt som begynner på selv-: selvopptatthet, selvgransking, selvmedlidenhet, selvforakt, selvtillit, selveksponering, selvhat. 
Samtidig som selvtilliten kan være grandios, kontrasteres den hele tiden av selvforakt og selvmedlidenhet, akkompagnert av skamfølelse. 
Men der selv den minste bagatell gjøres til noe stort i bøkene, må en kortversjon for scenen skjelne klarere mellom vesentlig og uvesentlig. 
Og det gjør Tandbergs utgave. 

«Handlingen», som riktig nok springer i tid og rom, kretser rundt hovedpersonens problematiske oppvekst, hans angst for ikke å bli sett og samtidig ønsket om ikke å skille seg ut. 
Her møter vi ungdommen/mannen som ikke får noe ut av det sosiale – med mindre han drikker. 

For øvrig kjenner vi igjen tema som for tidlig sædavgang, angsten for å være fysisk og mentalt unormal, følelsen av mislykkethet og utenforskap, slitsom småbarnspappatilværelse, skyldfølelsen, den «utillatelige» fornemmelsen av å bli mer rørt av kunsten enn av sitt eget barn. 

Likeledes gjenkjenner vi privatpersonen som avskyr intimitet og alle former for følelsesutbrudd, forfatteren som vil bli «den største av alle», men tviler på om han har noe å bidra med. 
Både her og i andre del flettes fragmenter fra det lange Hitler-essayet i bind seks virkningsfullt inn i helheten. 

Nok en avdeling med mer av det samme, ville vært en akt for mye. 
Men etter pausen må jeget og selvet i noen grad vike for å gi plass til et annet perspektiv – viet og konen Linda Knausgård. 
Med hennes psykiske problemer, som tidvis går på livet løs, vokser intensiteten og dramatikken. 
Her settes også forfatterens lidelser i et effektivt relieff og lar Knausgårds jeg i noen grad erstattes av et vi, dette fellesskapet han alltid har trodd at han aldri ville kunne bli en del av – og kanskje har han rett. 

Sammenlignet med Lindas kamp på liv og død, blir den kampen som har gitt tittel til romanverket, noe tam. 
Knausgård har nok sett og skjønt både sin egen og Lindas posisjon, men om han makter å ta hennes situasjon fullt innover seg, er jeg mer usikker på. 

Tandberg har også funnet frem til humoren i romanene, den som ofte druknet i alle ordene. 
Her får den slippe frem, vel ivaretatt av kvartetten på scenen, som overbevisende formidler hovedpersonens ulike posisjoner og spillet mellom individet og kollektivet. 

Tonen i forestillingen er rå og utleverende, som i romanene, det kompromissløse er beholdt. 
Men her treffer det i større grad hovedpersonen selv, all den tid sceneformatet gjør at romanverkets store persongalleri må reduseres radikalt. 
