På oppgåtte stier
Mye å le av i «About Time», men Richard Curtis er en falmet utgave av seg selv. 

FILM: Richard Curtis har annonsert sin avgang. 
Som regissør, vel å merke. 
Den romantiske moromannen er 56 år og har helsa i behold, så vi må forvente både filmmanus og litt politisk aktivisme («Comic Relief») i åra som kommer. 
Overraskende nok har Curtis regissert bare tre filmer: 
«Love Actually», «The Boat That Rocked» og «About Time». 
På «Notting Hill» og «Fire bryllup og en gravferd», en av mine favorittkomedier, var han manusforfatter. 
Han var også en av hjernene bak «Blackadder» og seinere Mr. Bean og «The Vicar of Dibley». 

Man skulle derfor tro at manuset er den største styrken ved «About Time». 
Noe det muligens er. 
Dessverre. 
Det er noe velkjent og slitent over flere av ingrediensene her. 
La oss ta karakterene først. 
Tim Lake (Domhnall Gleeson, sønn av Brendan) er en klønete ung mann som minner en god del om Hugh Grant. 
På sin 21-årsdag får han vite av sin far, spilt av Bill Nighy på velkjent Bill Nighy-vis, at mennene i Lake-familien er en egen evne: 
De kan reise i tid. 
Tilbake i tid, men ikke inn i framtida. 
Dessuten går grensa ved egen fødsel: 
Du kan ikke ligge med Helena av Troya, forklarer faren. 

Påtrengende letthet 

Hvordan vil så Tim bruke sin nedarvede evne? 
I kjærlighetens tjeneste, selvsagt. 
Han bryr seg ikke om jordisk gods, i likhet med sin far, en lærer som pensjonerte seg da han fylte 50 for å kunne henge med kona og lese bøker. 
Som vanlig hos Curtis snakker ingen om penger eller klasse. 
Tim Lake har vokst opp i et idyllisk, digert hus ved sjøen i Cornwall. 
Alle er glade i hverandre. 
Alle er vittige. 
Noen er livskloke. 
Tims søster er et impulsivt og selvdestruktivt naturbarn. 
Onkel Desmond er nusselig senil på en gradvis mindre morsom måte. 

Tim flytter til London for å jobbe som advokat og bo hos en suksessrik dramatikervenn av familien. 
Etter mange små komplikasjoner og tidsreiser treffer Tim drømmekvinnen. 
Hun er selvsagt amerikansk, en rolle tidligere spilt av Andie MacDowell og Julia Roberts. 
Flere av de beste scenene i «About Time» skildrer kjærligheten mellom Tim og Mary (Rachel McAdams), men relasjonene i filmen er for det meste skildret med en noe monoton letthet, selv når stemningen er trist. 
Jeg er vant til å gråte en skvett eller to når jeg ser en Curtis-film, men denne gangen ble det utelukkende latter. 

Situasjonskomisk 

Ja, for humoren har alltid vært hans største styrke. 
Britisk vidd på sitt beste. 
Men dessverre er det noe slitent over vittighetene, også. 
Når helheten ikke funker, stikker de seg ut: 
De frekke og absurde overdrivelsene sitter ikke like godt som før. 
De gangene jeg lo, og det gjorde jeg minst et dusin ganger, var det på grunn av situasjoner som oppsto, ikke de altfor mange henslengte, men sirlig utformede gullkornene á la Oscar Wilde. 

Jeg startet med en firer på terningen og har skrevet meg ned til tre. 
Jeg kunne gått tilbake og skrevet hele greia på nytt, i håp om å ende opp et annet sted. 
Det burde Curtis ha gjort. 
Fordelen med et manus er at du ikke behøver å gå tilbake i tid for å gjøre forbedringer. 
Med mindre filmen allerede er på kino. 
