Teateranmeldelse:Diktatorfruer 

Oslo Nye Cetralteateret har verdens beste opplegg for en gravalvorlig farse med «Diktatorfruer». 
Det blir de forspilte sjansers mulighet. 

Stykket er nytt av i fjor, skrevet av tyske Theresia Walser. 
Den gode ideen er å samle tre fallerte diktatorfruer; det skal lages film om dem. 
Margot Hoenecker er enke etter DDRs siste partisjef, Erich Hoenecker, Imelda Marcos overlever stadig sin filippinske gemal Ferdinand Marcos. 
Mens Leïla Ben Ali hadde den tvilsomme æren av å være gemalinne til «den arabiske vårens» velfortjente utløser, president Zine El Abidine Ben Ali i Tunis. 

Det er åpenbart at kvinner som disse tre, er gull for en satire og/eller komedie. 
På bakgrunn hva de i virkeligheten representerte og dekket over av politisk jævelskap, forfølgelser, tortur, undertrykkelse og grådighet, må jo deres sikkert temmelig gjennomførte selvrettferdighet begrunnes med alt fra blind idioti til grassat og vanvittig rasjonalisering. 
Og det ser man unektelig spor av på teaterscenen, også. 

Men «Diktatorfruer» har et kjempemessig formalt problem som scenestykke: 
De tre snakker jo i «virkeligheten» samme språk (selv om alle på scenen selvfølgelig snakker norsk). 
Og i sakens anledning er det innført en tolk, en simultantolk endog, som delvis oversetter, delvis forvrenger delvis deltar selv i meningsutvekslingen. 

Det blir et nokså surrealistisk virvar av det hele, som faktisk blir forvirrende og dessverre smått ufarliggjørende etter hvert. 
Og det tar i perioder bort den grunnleggende brodden som burde ligget langt klarere ligge i bunnen av et materiale som dette. 

De tre damene kjemper energisk med stoffet; Helle Haugen som et grått reglementsdyr av en fru Hoenecker, Birgitte Victoria Svendsen som overdådig operetteaktig fru Marcos, Mari Maurstad som et selvhevde null av fru Ben Ali. 

Men det fører likevel til altfor lite av noe som helst, bortsett fra de rene ablegøyer. 

Artig nok. 
Men langt under siktemålet. 
Får man anta. 
