Hvor ble det av den britiske sjarmen?
Kaninene er fine, de, men litt masete. 

FILM: 
Et av britenes fremste fortrinn, i alle fall den versjonen av dem som har blitt portrettert igjen og igjen, i bøker for barn og for voksne, har vært den beherskede fremtoningen. 
Greit at det herjer et følelseskaos et sted bak de stive overleppene og de stive kravene, men dette er ikke et folkeferd som har hatt for vane å glemme å si please og thank you. 

Så heller ikke i de klassiske bøkene til Beatrix 
Potter, selv om de erkebritiske protagonistene tilhører faunaen i øyrikets Lake District. 
Men i den nye filmversjonen, «Petter Kanin», har Petter og følgesvennene hans, trillingsøstrene og den engstelige fetteren, blitt oppdatert til tennene. 
Slik sett har de blitt mindre distinkte, og likere andre helter og antihelter i nyere animasjonsfilm: 
Frenetiske og høyrøstede, og iblant rett ut vulgære. 
Opptrinnene er tonsatt av det aller mest banalt åpenbare av nesten-ny popmusikk. 
Hva ville vel Miss Potter ha sagt. 

Nervøs urbanist 

Uansett ville hun antagelig ikke hatt noe mot å bli oppdatet selv, i vakre Rose Byrnes skikkelse. 
Byrne spiller, ahem, «Bea», som vokter Petter og de andre kaninene mot vreden til hageeieren Gregersen, og som lager abstrakte malerier som ingen skjønner opp eller ned på. 
Situasjonen skal snart endre seg, for dem alle, når Gregersens hus overtas av arvingen hans, unge Thomas (Domnhall Gleeson), en nervøs urbanist som møter landsbygda med den aller største skepsis. 

Han faller for Bea, men ikke for kaninene. 
Gleeson gir seg hen til dobbeltrollen som helt og skurk, samtidig, og blir en fin skikkelse som vekker mer ambivalens enn de fleste barnefilmbanditter. 

«Alene hjemme»-vibber 

Landsbygda Thomas avskyr viser seg ellers fra sin mest innbydende side, og kaninene selv er nydelig animert. 
Scenen synes å være satt for en mer nennsom og sjarmerende film enn hva som faktisk foreligger, som minner mer om en britisk, desentrialisert «Alene hjemme» enn en adaptasjon av de dekorative bildebøkene. 
Her er et og annet øyeblikk av lykkelig slapstick og spiss ironi som får «Petter Kanin» til å svinge. 
Men det føles som om de er kjøpt for en kaninsjel, eller nærmere bestemt fem. 
