«Rivalene»:Sterke skuespillere i uforløst drama 

Ane Dahl Torp og Jakob Oftebro spiller tappert for at dette kunstnerportrettet skal kunne heve seg over klisjeene. 

Noen kunstnermyter er for lengst gått ut på dato. 

Som at kunstnere er noen ansvarsløse hedonister som ikke kan ta vare på sin familie. 
Kunstnere i dag legger seg tidlig for å følge barna til barnehagen. 

Men det blir det selvsagt ingen interessante filmer av. 

Derfor har jeg full forståelse for at Charlotte Sieling spisser konfliktnivået når hun skildrer en kjent kunstners stormfulle forhold til egen sønn. 

Det er likevel scener i denne filmen der hun setter seg fast i klisjeene. 

Gatekunsten vs. gallerikunsten 

Simon (Søren Malling) er en internasjonalt anerkjent maler som Sieling har basert på den amerikanske kunstneren Julian Schnabel. 
Ikke bare følger han Schnabels pyjamas-mote, han har det samme super-egoet og høye sigarføringen. 

Når hans ukjente sønn Casper (Jakob Oftebro) trer inn i hans verden, skjer det på spektakulært vis: 
Han er gatekunstner og bestemmer seg for å utsmykke veggen overfor farens atelier med et gigantisk motiv. 

Det ser ut til å illustrere en skikkelse i en uforløst posisjon – et bilde på forholdet mellom far og sønn, kanskje. 

Casper er denne filmens Banksy, en annen verdenskjent kunstner som representerer motvekten til den etablerte kunsten Simon er blitt en del av. 

Dermed er det duket for et ødipalt drama der to kunstsyn braker sammen. 

Ane Dahl Torp som kompass 

Men dette oppgjøret mellom far og sønn går sjelden i dybden av der smerten ligger. 
Når Casper spør Simon om hvorfor han forlot ham og moren, så svarer han at han kjedet seg. 

Det er sikkert sant, men det er en kjedelig oppsummering av en relasjon. 

Og slik fortsetter det: 
Simon er håpløst selvopptatt. 
Han er så sikker på sin status som ”mester” (den danske tittelen) at han ikke engang gidder å skjule for sin samboer (Ane Dahl Torp) at han ligger med sin assistent. 

Dahl Torp har en krevende rolle: hun skal både være det emosjonelle og praktiske bindeleddet for Simon til verden, inkludert sønnen. 
Hun blir derfor vårt moralske kompass i dette villniset av uforløste forhold og ambisjoner, en oppgave hun løser med autoritet. 

Svakheter i manus 

Dessverre har ikke Sieling noen større planer for Dahl Torps rollefigur. 
Hun er der for å belyse hovedpersonens motsetningsfulle liv, og den pikante trekanten hun vikles inn i forblir uavklart. 

Sieling har vært i særklasse som regissør av dramaserier som Broen og Homeland, og viser her flere ganger hvor dreven hun er blitt i regifaget. 
Derfor er det synd at manuset hun har skrevet ikke alltid holder mål. 

Alvoret er ofte formidlet med befriende humor, men satirens rolle er ikke klart nok definert. 
Rollefigurene sier ofte det vi kan tenke oss til eller vet fra før. 

Når Simons oppblåste selvbilde til slutt rakner, får vi noe av den emosjonelle utladningen vi har ventet på. 
Men det er litt for sent, og litt for lite. 
