En lett blandet forsamling av gatebarn og rotløse ungdommer
Sterk film om ungdom, drømmer og omsorgssvikt. 

FILM: 
Du ser dem over alt i disse dager. 
Ungdommer som driver intens dyrking av japansk popkultur – cosplay, anime, manga. 
Inspirert av gatebildet i Tokyo-bydelen Harajuku kler de seg dukkeaktig i korte skjørt, sminker seg hardt og Barbie-søtt, farger håret i pastellfager. 

Den norske varianten drømmer selvsagt om å oppleve det autentiske Harajuku-miljøet i Tokyo; det gjør i alle fall Vilde (Ines Høysæter Asserson) i Eirik Svenssons nye film med tittelen «Harajuku». 
Han har fanget opp miljøet blant ungdommer som henger på Oslo S, en lett blandet forsamling av gatebarn og rotløse ungdommer. 

Sårhet 

Dette er Eirik Svenssons første film siden «Natt til 17.» fra 2014. 
Han har også jobbet med serier som «Heimebane» og «Unge lovende». 
Og han har åpenbart en egen evne til å formidle unge folks følelser og handlinger med en fin blanding av realisme, sårhet og drømmerier. 
Uttrykket hans er modig; han går så tett på at lerretet av og til bare fylles av en lugg og et par øyne. 

I «Harajuku» er Vildes ansikt skiftende uttrykksfullt. 
Hun er den tøffe jenta med lyseblått hår og rosa hightops, svart rundt øynene og med en liten glitterstein øverst på kinnet. 
Hun er kontant mot både vektere og kioskansatte på Oslo S. 
Bestevenninna har grønt hår og er interessert når Vilde foreslår at de skal feire jul på hotell. 
Men de har ingen penger, og det er lille julaften. 

Ruter i Tokyo 

Aldri har man sett Oslo så julevakker som i denne filmen, og aldri har man sett nitriste Jernbanetorget så idyllisk. 
Manglende snø kompenseres med glitrende julelys i gater og på trikker. 
Så blir man plutselig oppmerksom på at gatebildet har forandret seg. 
Det er travlere, mer neon. 
Det er Tokyos skyskrapere side om side med Ruters tårn. 
Vildes drømmeverden manifesterer seg for øynene våre. 

Filmen har også flere innslag av anime, japansk 2D-tegnefilm. 
Vanskelig scener i Vildes liv framstilles slik; hun ser morens ulykke som tegnefilm og hun ser en vanskelig sexscene i samme format. 
Det er hennes måte å flykte fra virkeligheten på. 

Men den innhenter henne på Oslo S i form av to ansatte fra Barnevernsvakta. 
De blir aggressivt avvist av Vildes gjeng, før de får formidlet sin vonde beskjed. 
Det har skjedd noe med mor, hun er på sykehus. 
Der får hun beskjed om å ringe sin far, Einar (Nicolai Cleve Broch). 
Hun har ikke sett ham på 15 år – og Vilde er bare 15 år. 

Visket bort 

Einar mottar beskjeden på telefonsvareren idet han er ute og julehandler med sin sterkt kontrollerende kone Marianne (Ingrid Olava) og deres to felles barn. 
«God fuckings jul», sier Marianne når hun får vite om Vilde på telefonsvareren. 
Vilde er barnet som er tvangsmessig visket bort fra Einars liv. 
Hun får ikke være til i hans fortid, nåtid eller framtid. 

Men Vilde fins og prøver desperat å skaffe seg noen tusenlapper til flybilletten til Tokyo. 
Møtet mellom far og datter på en burgerrestaurant på Oslo S er filmet gjennom vinduet der de to sitter side om side på barkrakkene. 
Sølvguttene synger «Deilig er jorden», men den er alt annet enn det for de to fremmede som treffes tilsynelatende for første gang. 
Samtalen mellom dem er famlende og emosjonell, tidvis sint og anklagende, tidvis tårevåt og hjelpeløs: 
«Du tror du kan ta igjen 15 år på 20 sekunder?» 

Tankeløs 

«Harajuku» er en sterk film om omsorgssvikt, men helt uten sosialpornografiske tendenser. 
Den viser en far som er tankeløs, ikke ond. 
Den viser samholdet mellom unger i pressede situasjoner. 
Og den viser at livet på Oslo S ikke nødvendigvis er døden på Oslo S. 
