Går det å være både skummel og barnevennlig?
Det er for mange kvister som knekker under foten i «Operasjon Mørkemann» . 

FILM: 
Det er en populær mal som verken brukes for første eller siste gang i «Operasjon Mørkemann»: 
Fremmelige barn i en liten by i Norge oppklarer lokale mysterier ved hjelp av forstørrelsesglass, kløkt og gjennomgående forakt for vanlig leggetid. 

Det er en ofte koselig sjanger som iblant snubler i det lille paradokset at den både skal være skummel og barnevennlig. 
Det merkes for ofte i «Operasjon Mørkemann». 
Tiril (Emma Kilane) og Oliver (Thomas Farestveit) har oppdaget gåtefulle hull på en slette i hjembyen Elvestad, overbevisende gestaltet av Tvedestrand. 
De begynner å overvåke hullene og etter hvert spionere på mannen som graver dem. 
Så følger kanskje tyve varianter av «tråkke på kvist og nesten bli oppdaget», uten at det får større konsekvenser. 
Det føles billig i lengden. 

Alvor og sårhet 

«Operasjon Mørkemann» skal ellers ha poeng for at den stoler på at målgruppen tåler litt alvor. 
Det er en sak med røtter i historien som løses, der den grimme hverdagen til barn av «fantefolket» står sentralt. 
Eldar Vågan gjør et trivelig innhopp som innflyttet bestefar fra Toten, som forteller om fantene og nevner at han selv bare var glad for at han ikke ble mobbet for sin egen fremmedhet. 
Det ligger en sårhet i bunnen av barnefilmen som gir den ekstra tyngde. 

For mye sakte film 

Desto mer leit er det at «Operasjon Mørkemann» ikke er spesielt godt laget. 
Fra overforbruket av sakte film til den ofte klønete klippingen, der skuespillere ser ut som om de kommer inn i bildet i det de er i ferd med å svelge eller kremte: 
Det kan virke som de som står bak ikke har fått tiden de har trengt til å få det hele til å flyte. 
En forkjærlighet for svulstighet på musikksiden trekker også ned for det som ellers er en ordentlig sammensnekret intrige med tydelige personligheter. 

Det er ellers påfallende at det morsomste i «Operasjon Mørkemann» er et metagrep, der Tiril og Oliver sniker seg inn på et filmsett. 
Regissør Grethe Bøe gjør en mikrorolle som seg selv, og virker nærmest frigjort over muligheten til å harselere litt med seg selv og sitt eget crew. 
Kanskje dette kan være en idé til neste film. 
