«Kastes ut av ei spillebule og dreper sin kjære hund»
«Tyrannosaur» er intens og brutal, men styrer unna elendighetens klisjeer. 

FILM: 
Paddy Considine har det med å velge interessante roller som skuespiller. 
Nå har han skrevet og regissert sin første langfilm, «Tyrannosaur», som bygger videre på en kortfilm han laget i 2007, «Dog Altogether». 
Den mannlige hovedrollen spilles begge steder av Peter Mullan, en annen skuespiller som har begynt å regissere. 
Det er derfor ikke overraskende at «Tyrannosaur» byr på intense rolletolkninger og tar oss med inn i psyken til noen særdeles konfliktfylte individer. 

Joe (Mullan) er en voldelig fyllik som lever på trygd i den traurige utkanten av noe som visstnok er Leeds. 
Vi ser aldri byen eller noe særlig mer enn de nærmeste husfasadene, bare ørsmå glimt av Yorkshires grønne landskap. 
Det aller første bildet er talende for filmens tema: 
Joe sitter på sengekanten og kakker et balltre mot egen panne. 
Han utøver vold mot verden rundt seg, men skulle så gjerne hatt en annen psyke på innsiden av den skallen. 

Skam og raseri 

Joe kastes ut av ei spillebule i filmens første scene, dreper sin kjære hund og skremmer vettet av tre unggutter på puben, før han søker tilflukt som et skadet dyr i en bruktbutikk, der han gradvis blir kjent med gudfryktige Hannah (en smertelig god Olivia Colman). 
Hannah forteller at hun bor i et bedre strøk av byen og Joe spyr ut sin forakt mot Gud, mot henne og alle som vil gjøre godt her i verden. 
Gradvis forstår Joe at Hannah lever et mareritt bak den strøkne middelklassefasaden. 

«Tyrannosaur» er en studie i mishandling, raseri, skam og gjensidig, destruktiv avhengighet. 
Men Considine vet hva han driver med og hver gang filmen har muligheten til å tippe over i det manipulative, hver gang den kan velge å bade i elendigheten, går den i en annen retning. 
Considine vil vise oss hvorfor 
Joe er så sint og tilsvarende hvorfor Hannah er så selvutslettende overfor sine voldelige og dypt forstyrrete ektemann (Eddie Marsan). 
Mye av volden vises ikke eksplisitt og blodet vi får se er gjerne størknet. 

Dyrekjøpt håp 

Vi kjenner igjen det sosiale miljøet fra filmene til blant andre Ken Loach, men intensiteten minner enda mer om Shane Meadows («This Is England»). 
Considine og Meadows traff hverandre som studenter og førstnevnte spilte hovedrollen i Meadows' skremmende gode «Dead Man's Shoes». 
Det handler om fedrenes synder og oppvekst i voldelig nærmiljø, men i «Tyrannosaur» finnes også håp, selv om det er dyrekjøpt. 
Paddy Considine tror på tilgivelse. 
Bare så synd at mange liv på sløses bort på veien. 
