Nytt Susanna-album:– Virkelig en stemme å tro på 

Jo mer jeg hører, desto sterkere liker jeg det hun driver med. 

Jeg visste omtrent hva jeg gikk til da jeg satte på denne vinylen for første gang. 
Det hadde jeg gjort siden juli i fjor, da Susanna Wallumrød gjorde forestillingen Go Dig My Grave i Kongsberg kirke. 

Hun gjorde tre helt forskjellige konserter på Kongsbergfestivalen i 2017 og viste virkelig hvilken fortolker hun kan være. 
Hvem andre enn Susanna kan sette seg ved pianoet alene, strippe «Hallelujah» for all staffasje og gjeninnsette total mening i den? 

Da hun opptrådte i kirken, var hun ikke alene. 
Hun delte podiet med Giovanna Pessi på barokkharpe, Ida Løvli Hidle på trekkspill og Tuva Livsdatter Syvertsen på hardingfele. 
Det samme trekløveret er med henne på dette albumet. 

Tematiserer død 

De tre har en slående evne til å sette Susannas stemme i fokus, samtidig som de er til stede med sitt eget. 
De spiller tradisjonelle sanger og låter fra kontemporære artister og skaper en helhet de har komplett eierskap i. 

Det er til vanlig et godt stykke mellom Elisabeth Cottens «Freight Train» og Lou Reeds «Perfect Day», men i Susannas verden blir de nære naboer. 
Den første er skrevet i starten av forrige århundre, visstnok fordi Cotten kunne høre togene fra barndomshjemmet sitt i Nord-Carolina. 

Temaet er død, og Susanna nærmer seg med mørkt raffinement. 
På et velpleiet underlag utlagt med harpe, ispedd dyster trekkspilltone, løfter hun den tradisjonelle sangen inn å vår tid. 
Bruk av fele understreker folk-tilhørigheten. 
Det er såre enkelt, totalt ujålete og særdeles treffsikkert. 

Lou Reeds «Perfect Day», slik han synger den på Transformer (1972), er som skapt for å plukkes av Susanna. 
Det forsiktige vemodet som gjennomsyrer sangen, får ikke mindre blått i seg på Go Dig My Grave. 
Begge disse sangene blir ikledd Susannas umiskjennelige stil. 
Det kler dem usedvanlig godt. 

Fele og brennevin 

Da Giovanna Pessi og Susanna Wallumrød utga albumet If Grief Could Wait i 2011, fortolket de blant annet den engelske barokkomponisten Henry Purcell. 
I den settingen, i tidligmusikkens formelle omgivelser, kom vokalistens rolige styrke tydelig frem. 

På Go Dig My Grave gjør kvartetten «Cold Song» signert John Dryden og Henry Purcell, og de setter like tydelige merker i tilsvarende stoff nå. 
Så er det versjonen av «Rye Whiskey». 
Den som har hørt Woody Guthrie eller Pete Seeger nærme seg denne sangen, kjenner ikke til alt som kan bo i den. 
Hardangerfele er som skapt for brennevin, og Susanna nærmer seg americana-feltet med den største selvfølgelighet. 

Høy troverdighet 

Om tittellåten «Go Dig My Grave» har Susanna fortalt at hun brukte tid på å få den slik hun ville. 
Hun har også uttrykt spesiell begeistring for den nå avdøde folkartisten Jean Ritchies versjon av sangen. 
Våre fire musikere gir den hjerteskjærende teksten det dramaet den fortjener. 

Susannas forkjærlighet for og samling av sørgmodige sanger, krever en utstrakt evne til å variere dem. 
Det lykkes hun med. 
Sangen har alltid fulgt døden og sorgen, og den har vel hatt som funksjon å få oss gjennom, lette på byrdene og takle tyngden. 
Susanna tar tak i alt alvoret med høy troverdighet. 
