Ruinene av det samfunn vi lever i
Eli Gladers kunst er aktuell nettopp nå, når vi er i ferd med å innse at veksten ikke lenger kan strekke seg helt inn i himmelen. 

Hå gamle prestegard: 
Eli Glader, fotografi, video. 
T.o.m. 28. mai 

Naturens kretsløp, og kulturens – det er tema Eli Gladers kunst har kretset rundt i lang tid. 
Ute på 
Hå plukker hun nå opp tråden fra sin utstilling i Stavanger kunstforening i 2006, med veksthus som interessant metafor for tidens gang og for kulturens prekære skjørhet. 

I trippelvideoen føyes opptak fra en nedlagt planteskole sammen med opptak av kunststudenter som beveger seg i en ruin av et veksthus i Botanisk hage i Baku. 
I grupper og enkeltvis går, klatrer og beveger de seg, noen ganger ustøtt, andre ganger rytmisk som i dansende formasjon, dels i søken etter samhold, dels som i en individualistisk utforsking av muligheter. 

Men sammenhengen viser oss at mulighetene for utfoldelse og selvrealisering er illusoriske i slike omgivelser, for rammen for disse kroppene, disse bevegelsene, er en forlatt ruin hvor meningsfull menneskelig aktivitet ikke lenger er mulig. 
I stedet er det naturen som krever sin frihet tilbake. 
Veksthuset, som lenge har kultivert naturens kretsløp, er et stykke kultur som har måttet gi opp for naturens styrke og egenrådighet. 

Vrengebildet 

Slik blir denne videoprojeksjonen et vrengebilde av romantikkens forestilling om det sublime, i sin tid hentet fra Edmund Burke og Immanuel Kant, med naturens grenseløse storhet som en erfaring som både tiltrekker og avviser, samtidig. 

Det er det vi ser i ett av den tyske romantikkens tidlige høydepunkt, Caspar David Friedrichs maleri «Vandreren over tåkeheimen,» og i flere motiver av skipbrudd langs norskekysten i malerier av J. C. Dahl og Peder Balke i norsk romantikk: i forholdet mellom kultur og natur, er det naturen som vinner – vokt deg, menneske! 

I Gladers videokunst er der ingen storhet i naturen å beskue; hun lar oss se hva som har skjedd etterpå. 
Den allerede overgrodde kulturruinen, de sprengte glassrutene, menneskenes fåfengte forsøk på å navigere i et revir de for lengst har tapt. 

Melankoli 

Jeg tenker da på Jean-Francois Lyotards ord fra 1980-tallet om den sublime opplevelsen, at dens grunnleggende oppgave er å gjøre uttrykket til et vitne om det uutsigelige. 
Det er dette som gjør at jeg ser Gladers kunst i lys av Julia Kristevas ord i boken «Svart sol», om at der ikke finnes noen imaginasjon som ikke, åpent eller skjult, er melankolsk. 

Jeg finner en tydelig melankoli i Gladers utstilling på Hå, en følelse og et perspektiv hun utvider og forsterker fra video til fotografi, i en serie utført på calquepapir, holdt helt i matte gråtoner. 
Noen av disse fotografiene viser veksthusets gitter-mønster, et mønster som i sin tid et viktig element i den modernistiske malerkunstens utopi (Mondrian o.a.). 

I Gladers bilder er Mondrians klare primærfarger byttet ut med de traurigste gråtoner, og geometrien er punktert gjennom knuste glassruter. 

Tapet 

Her stanset sivilisasjonen, her ga kulturen opp. 
I disse fotografiene finnes, metaforisk, ruinene av det samfunnet vi lever i, et resultat av kulturens prekære skjørhet. 
Glader formidler i dem den opplevelsen av tap som er så sentral i melankolien; i hennes bilder er det et tap av en utopi som er dobbel: både kulturens hybris-tanke om å beseire naturen, og den modernistiske kunstens utopiske forestilling om stadig vekst og framgang. 

Metaforen er gyldig og aktuell nettopp nå, når vi er i ferd med å innse at veksten ikke lenger kan strekke seg helt inn i himmelen. 
Det skjer i en utstilling som er stram og presis; her er ikke et gram overflødig materiale, og slik blir virkningen sterk og konsentrert. 
Det Eli Glader her gir oss, er et visuelt paradoks om menneskets framtidsutsikt – et veksthus som har stanset veksten. 

Mer om utstillinger og andre kulturtilbud her. 
