Konsertanmeldelse Chris Brown:Kunstig og brunstig 

Privat er Chris Brown kjent for å være hardtslående. 
På scenen er han en hyperaktiv pusekatt. 

KONSERT: 
Chris Brown STED: 
Oslo Spektrum PUBLIKUM: ca. 8000 (fullt) AKTUELT ALBUM: 
«Fortune» 

Ingen kan ta fra Brown at han har et - unnskyld! - godt håndlag med småjentene, som har møtt opp i hopetall til 23-åringens første norgeskonsert. 

Den ekstatiske hviningen er idoldyrking på sitt mest hysteriske, og sier litt om hva en stjerne kan tillate seg å gjøre som privatperson, og likevel få publikums tilgivelse. 

Chris Brown har, nå som den verste stormen har lagt seg, tilsynelatende bare tjent på den groteske mishandlingen av (eks?)kjæresten Rihanna. 

Muligens gir den stygge historien ham en «edge» mange setter pris på, for den slags er i alle fall fraværende i musikken hans - generisk dance-R&B ispedd gammeldagse, Usher-etterapende ballader. 

Brown fremstår som en klamp om foten på sjangeren han opererer i; det er som om Frank Ocean, The Weeknd eller for den saks skyld Rihanna aldri har skjedd. 

Pophistorien mangler ikke drittsekker som problematisk nok også var musikalske genier, men Brown er ikke en av dem. 

Han har en viss scenebegavelse, med en tilstedeværelse som når frem også til de bakerste radene. 
Den grundig tatoverte torsoen hans er imponerende, likeledes hans evne til å stikke hånden så langt ned i buksen at jeg virkelig håper han vasket hendene så fort han kom seg bak scenen for en av sine mange pauser. 

Men hva sangprestasjonene hans angår, har jeg vært på Spice Girls-konserter med mer live-vokal enn det Brown serverte i kveld. 
Og det er ikke bare den rause bruken av autotune som avslører dét. 

Scenedekoren er noe sci-fi-greier som noen ser ut til å ha laget i sløydtimen. 
De tallrike danserne fremstår som om de ble plukket ut til avslutningsnummeret på skolerevyen 

Og det er dét konserten føles som: 
En påkostet skolerevy. 
Lange DJ-innslag med ihjelspilte hits fra folk som David Guetta og Avicii forsterker inntrykket. 

Bare sorgen, da? 
Nei, det er et par fine balladeøyeblikk i form av «She Ain't You» og «All Back». 
Innspurten med de pumpende hitene «Yeah x 3» og «Turn Up The Music» er også passabel popunderholdning, om enn avbrutt av tåpelig cannabispromotering. 

Og stemningen var som sagt på topp. 
Kort oppsummert: 
Mye skrik, lite gull. 
