Saft suse for en avskjed!
Sjelden varer applausen så lenge og er så varm som torsdag kveld, da Giordano Bellincampi gjorde sin siste konsert etter fem år som sjefdirigent for vår bys symfoniorkester. 

Kristiansand Symfoniorkester: 
Grand Finale 

Dirigent: 
Giordano Bellincampi 

Solist på klaver: 
Leonardo Colafelice 

Kilden, Konsertsalen 

Verker av Rachmaninov, Richard Strauss og Ottorino Respighi 

Det var dette rare, gamle kraftuttrykket som slo ned i meg da vi stående applauderte Bellincampi etter avsluttet konsert torsdag kveld. 
På dansk heter det forresten Saftsusemig, og er visstnok en formildende omskrivning av Kraft knuse mig. 
Men det var altså det, at denne kvelden ble nok en ut-av-hverdagen-opplevelse, slik Bellincampi så ofte har gitt oss i de fem årene han har vært sjefdirigent for KSO. 

Det begynte med Rachmaninovs andre klaverkonsert, og det er jo både saft og suse fra første øyeblikk. 
Den unge italienske pianisten Leonardo Colafelice møtte vi første gang i 2016, da han gjorde Rachmaninovs tredje. 
Og publikum gikk like mye av hengslene denne gangen som forrige. 
Han er en forrykende dyktig pianist, og spiller med ungdommens vitalitet og, tross sine 22 unge år, med en erfaren musikers oversikt og modenhet. 

I en sommerkveld som denne, å kunne hengi seg til de svulmende følelser og den nesten mystisk dragende heftigheten i disse senromantiske tonene fra 1901 er som en gave fra oven. 
Allerede fra pianistens åpningsakkorder, der han med stigende crescendo først maner, siden hamrer, akkordene, inntil orkesteret trår til og fyller rommet med romantisk velklang, det var en åpning som lovet alt for denne kvelden, og resten stod i stil. 
Det er forresten sikkert flere enn undertegnede som i andresatsen ikke kan la være å nynne på «All by myself» etter at Igudesman og Joo gjorde den i Kilden i 2015. 
Så er underholdningsmomentet ivaretatt. 

Etter pause kom først Richard Strauss’ suite fra operaen Rosenkavaleren (1911). 
Dernest italieneren Ottorino Respighis Pini di Roma, Romas pinjer, fra 1924. 
Begge verkene drøyt 20 minutter lange, de kunne gjerne vart dobbelt så lenge. 
Orkesteret gjenskapte de ekstatiske valse-øyeblikkene fra Rosenkavaleren med bravur og presisjon, og med et åpenbart engasjement – det der som flytter musikeren helt ytterst på stolen. 

Likeså i Romas pinjer, med en Bellincampi så tydelig på hjemmebane og et vidunderlig artilleri av slagverkere og blæsere og alt som hører hjemme når det skal bråke og larme – det ble en klangutfoldelse av det sjeldne slaget til slutt, en Grand Finale, som denne konserten hadde som tittel. 
Og applausen ville ingen ende ta. 
Bellincampi fikk en storslått avskjed i Kilden torsdag kveld. 
Og jeg er enig med orkesterdirektør Geir Rebbestad: 
Velkommen tilbake ved en senere anledning. 
