Støyende komikk slår inn åpne dører
Regissør Rolf Alme vil med sin oppsetning av «Tartuffe» avkle farlig religiøs ekstremisme. 
Men forestillingens overtydelige formspråk avslører intet vi ikke visste fra før. 

Rogaland Teater, teaterhallen: 
Tartuffe. 
Med: 
Anders Dale, Espen Hana, Mette Arnstad, Even Stormoen, Oddrun Valestrand, Ragnhild Tysse, Marianne Holter. 

Molières komedie fra 1664 om en religiøs hykler og kvinnebedårer ville truffet strålende midt på 1980-tallet da religionsforsker Eva Lundgren avslørte vold mot kvinner i kristne miljøer. 
Senere har vi fått fæle historier om autoritære predikanter, som pastoren i den svenske småbyen Knutby som endte med drap i sin sekt. 
2000-tallet har for lengst avkledd katolske presters årtider med misbruk av barn i utallige land. 
I 2016 kom det fram skremmende vitnesbyrd om overgrep i en pinsemenighet i Asker bakover i tid. 

Så galskapen finnes og kan blomstre i lukkede religiøse verdener. 
Det er bare å legge til historiene om IS-krigere som bruker kvinner som sexslaver, sterkt formidlet av Åsne Seierstad i boka «To søstre», eller jesidi-kvinnen Nadia Murads bok om sitt fangenskap hos IS, «Den siste jenta». 

Tiden har løpt fra Alme 

Jeg antar at instruktør Alme fikk ideen til en nyoppsetning av «Tartuffe» før #Metoo-bevegelsen så dagens lys i oktober i fjor. 
Nå i februar 2018 er vi overveldet av avsløringene om maktovergrep fra mannlige filmregissører, teaterinstruktører, forfattere, forlagsfolk, kulturpersonligheter, journalister og politikere som har tafset og forgrepet seg på yngre kvinner, ofte med implisitte løfter om å få en rolle, en bok utgitt, en karriere i mediehuset eller i partiet. 

De siste månedenes grufulle innsikter virker inn på min opplevelse av «Tartuffe» og gjør den til et langt gjesp. 

Velspilt, men støyende 

Alme har hentet fram en 350 år gammel handling som Molière slet med å få satt opp fordi den katolske kirken mislikte raljeringen med den religiøst hyklerske kvinnebedåreren og lurendreieren Tartuffe. 

Instruktøren har valgt en parodisk spillestil bestående av replikker fra enkeltskuespillere som høylytt gjentas av et kor dannet av resten av ensemblet. 
Snakkingen akkompagneres av tåpelig latter og komiske slapstick-bevegelser som er godt spilt og fungerer en stund, men etter hvert blir til kjedelige repetisjoner. 
Grepenes friskhet falmer, og antydningens kunst er fullstendig fraværende. 

Hvor mange ganger skal vi få bevis på at Mariane er dum som en gås? 
Hvor ofte må vi høre bestemor Pernelle lede an i parodiske framføringer av gospelsanger som «Oh, when the Saints Come Marching in» eller «There´s a Singer in the Church / there´s a Liar in the Church»? 

Den støyende spillestilen drukner de seriøse ansatsene til religonskritikk, utrykt i Cléantes forsvar for håndfaste silkestoffer som noe mer synlig og troverdig enn løftet om å komme til paradiset. 

Nytolkning mulig 

Nå er det ikke umulig å spille «Tartuffe» på en interessant måte i 2018. 
Men regissører rundt om i verden synes å lykkes bedre når de gjør mer radikale endringer enn det Alme har gjort. 

Et teater i USA valgte nylig å la forestillingen stå med ett bein i 1664, et annet i Trump Tower. 
Slik ble det et stykke om makt, hykleri og spin-doktorknep i president Trumps tid, han som har skrytt av hvor lett det er å gripe kvinner i skrittet. 

Et annet teater forvandlet «Tartuffe» til en politisk satire der rollefiguren Orgon er en amerikansk businessman som legger hele sitt rykte og sin framgang i hendene på en framstormende politikerspire, Tartuffe. 
Et britisk teater framstilte Tartuffe som en skurkaktig businessguru som kaster seg over en gammel Tory-politiker i midtlivskrise. 

Men på Rogaland 
Teater får vi en blåkopi av den religiøse idiotien, attpåtil med den tåpelige løsningen som Molière hektet på for å please Solkongen (en lykkelig slutt som årets oppsetning ved Dramaten i Stockholm har sløyfet). 

Islamsk ekstremisme 

Så kunne man tro at henvisningene til islamsk misbruk av kvinner ville tilføre «Tartuffe» nye innsikter. 
Men her blir Alme altfor vag. 
Bestemor Pernelle ikler seg en stund et heldekkende svart sjal for å skjule det seksuelt forlokkende håret for et mannlig blikk. 

For øvrig er det lite som handler om islamsk ekstremisme. 
Det burde være nok å ta av, slik den franske forfatteren Michel Houellebecq har vist i sin bok Underkastelse. 

Der skildrer han en ikketroende Sorbonne-professor som jevnlig finner en elskerinne blant studentene sine. 
Men da Det muslimske brorskapet tar over i Frankrike, oppdager akademikeren at et patriarkalsk islam er langt mer forlokkende: 
Det gir mannen rett til fire hustruer, gjerne svært unge i alder. 

Det de dyktige skuespillerne på Rogaland Teater hadde trengt, er en komedie som avkler skjult misbruk i et patriarkalsk samfunn. 
Religion kan gjerne være en del av maktspillet, men ikke så dominerende at det skjuler syndene fra alle andre falske aktører. 
