Glitrende og hardtslående om ekstreme ambisjoner
Å bli utskjelt, offentlig ydmyket og skremt. 
Er det DET som trengs for å bli flinkest på sitt felt? 

Noen ganger er ikke "godt nok" godt nok, og "god jobb" er de verste ordene jazzlærer Terrence Fletcher (J. 
K. Simmons) på USAs beste musikkakademi vet. 
Som han ser det, er hans jobb å presse talentene til å yte mer enn noen har forventet. 
Talent er ikke nok, både blod, svette og tårer må bokstavelig talt flomme for å bli den beste. 
Ikke alle er villige til å ofre alt for å bli best, men 19 år gamle Andrew Neyman (Miles Teller) trenger verken venner eller kjæreste om han bare kan få oppfylt sin store drøm: 
Å bli en jazztrommeslager i verdensklasse. 
For en med Andrews ambisjoner, er det å bli valgt ut til å spille i bandet til en så anerkjent lærer som Fletcher enormt prestisjefylt. 

Psykopatisk pedagogikk 

Men vet Andrew egentlig hva drømmen innebærer? 

Et glitrende, kreativt og svært interessant manus belyser både effekten av ris og ros, og den menneskelige faktor i all higen etter perfeksjon. 
Miles Teller og J. K. Simmons leverer fantastiske skuespillerprestasjoner, og har en elektrisk kjemi. 
Unge Teller viser mesterlig den ambisiøse 19-åringens reise fra sårbar og håpefull til ekstremambisiøs. 
Simmons' gir et nifst og troverdig bilde av den karismatiske musikklærerens psykopatiske pedagogikk. 

Musikken løfter 

Bildebruken tar oss helt inn til spyttet i trompeten og Andrews blodsvettende porer, mens Fletcher lenge forbli blir en steinhard gåte. 
Selve musikken har bare en birolle i det universelle temaet, men en svært så behagelig sådan. 

Mot slutten står "Whiplash" i fare for å seile inn i melodramaets klamme havn. 
Men regissør Damien Chazelle tar seg fint inn, og stanser som han begynte: brått, vakkert og pirrende. 
