Thai-grøss uten graps
Jeg er litt sjokkert over Thailand-grøsseren «Ghost game». 

Kanskje var det jeg som sovna, men jeg oppdaget aldri scenene der de arme skolejentene fra Bangkok blir flådd med coaxial-tilpassa elektrikertenger, så hva er galt? 
Blir ikke grøsserfolkets patologi-behov respektert lenger? 

Kanskje var filmen kontroversiell nok i seg selv. 
Kambodsja likte ikke historien, for filmen handler om en fangeleir der tusenvis av mennesker ble myrdet på Røde Khmer-vis. 
Dit kommer et TV-team med en gjeng forskrekka reality-deltakere, og her halter sannelig ingen Christer Falk. 
Thailenderne er behagelig alminnelige, og de bruker stort sett samværet til oppspilte øyne og dyp filosofisk anger. 
Først ser de noe som vi kan kalle kontemporært japaner-spøkelse: 
En halvvoksen spisevegrer som antakelig tok feil av selvbruningskremen og tannblekingspastaen. 
Deretter ser de hverandre. 
Det er ikke så bra, det heller. 

Inntil den 9. mai kommer, og myrderiene skal begynne. 
Da blir det litt dramatisk, men finslig. 

På det tidspunktet hadde interessen min nådd det høflige nivået der man gir regissøren anerkjennelse for at han ikke har med dusj-scener. 
