The Strokes:«Angles» 

The Strokes: 
«Angles» (RCA / Sony) 

Forandring fryder ikke. 

Som The Strokes selv spurte om på debutplaten: 
Er dette alt? 
I løpet av ti år har The Strokes gitt ut et relativt undervurdert andrealbum («Room On Fire», 2003) og en meget «vanskelig» tredjeplate («First Impressions Of Earth», 2006). 
I tillegg, selvsagt, til debutalbumet som «alle» elsket: 
«Is This It» (2001). 

Nå er det fem år siden New York-kvintetten har gitt ut noe som helst. 
Det medfører at «Angles» er den mest imøtesette platen deres siden debuten. 

Mange kommer til å bli skuffet. 

Som band betraktet er The Strokes blitt ekstremt ufunksjonelle. 
Ti år er lang tid i noen og enhvers selskap, og «Angles» er innspilt uten vokalisten Julian Casablancas tilstedeværelse. 
Den alltid merkelig fjerne Casablancas e-postet etter sigende vokalbidragene sine til de fire andre. 
Gitaristen Nick Valensi har kalt prosessen «forferdelig». 

På sitt tilbakeskuende vis tydet førstesingelen «Under Cover Of Darkness» (praktisk talt en pastisj over debutens «Last Nite») på at de likevel hadde klart å lande på bena. 

Ikke så. 
«Angles» viser oss et band som krabber på knærne rundt i studioet, på desperat leting etter nye ideer. 

Den supertette, skalpellskarpe lyden av bandet - spesielt gitaristene Valensi og Albert Hammond, Jr.s gitarvevinger - er forsatt noe for øret. 
Men kompositorisk er «Angels» et demokratisk kaos. 

Eksperimenteringen tar i en viss grad opp tråden der Casablancas' soloalbum «Phrazes For The Young» slapp den - på åttitallet. 
Forbløffende mye her låter som The Cars. 
Men Casablancas' melodiske signatur savnes sårt (de to første albumene var i stor grad hans), og i andre halvdel blir schizofrenien ulyttbar. 
Vil du ha The Strokes som Radiohead, kanskje («Call Me Back»)? 
Eller Muse («Metabolism»)? 

The Strokes er ikke lenger i en posisjon der de kan bruke et helt, etterlengtet album til å jakte seg frem til nye impulser som kanskje kan bli til noe ved en senere anledning. 
Verden går for raskt videre. 

Tre brukbare låter her. 
Den nostalgiske singelen, karibiskklingende «Machu Picchu» og avsluttende, bittersøte «Life Is Simple In The Moonlight». 
Det er lett å mistenke at sistnevnte er det siste vi kommer til å høre fra dem. 

BESTE LÅT: 
«Under Cover Of Darkness» - Visste du at... 
«Angles» først ble innspilt med bandets gamle produsent Joe Chiccarelli? 
Bandet kastet opptakene, og bare «Life Is Simple In The Moonlight» har overlevd inntakt til det ferdige albumet. 
- Hør også på: Blondies «Autoamerican» (1980). 
Glitrende New York-powerpopband søker etter nye veier å gå. 
Kommer opp med noe tilfeldig gull («The Tide Is High», «Rapture»), men mister fokus. 
Skriften står på veggen. 
Låter kjent, hva? 

MORTEN STÅLE NILSEN 
