Snilerevyen 2018:Energisk misforståelseshumor 

Produktet står ikke helt til innsatsen Lillestrøm-elevene har lagt ned i årets revy. 

Misforståelser er en nærmest utømmelig kilde til humor, og dermed også et godt utgangspunkt for en skolerevy. 
Men misforståelsesvitsene i Vent, hva? blir for enkle. 

«Heng ham ikke vent til jeg kommer» 

Det starter tradisjonelt, med scenearbeideren som har misforstått premièredatoen og tror det er generalprøve. 
Gitaristen i bandet har misforstått hvilken rolle han søkte på, men får være skuespiller likevel. 

En av de første sketsjene er også basert på den velkjente misforståelsen om hvor kommaet skal være i meldingen «heng ham ikke vent til jeg kommer». 
Noe som får fatale konsekvenser for han som er for sen til et viktig møte. 

Selv om det er nokså absurd, får innslaget pluss for den aktuelle referansen i at han må henge seg litt bortgjemt, «de vil jo ikke at masse youtubere skal komme strømmende». 

Platte misforståelser 

En skjebnesvanger misforståelse rammer også Sylvi Listhaug, som skal vise hvor bratt en bakke var, men ender i fengsel for nazihilsen. 

Andre misforståelser er bare platte, som damen som ringer Peppes Pizza i stedet for brannvesenet, eller skuespilleren (Magnus Stokkeland) som går på manusmøte i elefantstringtruse fordi han trodde det var «anusmøte». 
Og er ikke det samme elefanttruse som i fjorårets revy? 

Stokkeland skal likevel ha ros for at han byr på seg selv, blant annet i rollen som Torbjørn Røe Isaksen som synger om å bli kul igjen etter at fraværsgrensen gjorde ham upopulær blant de unge. 

Den gjennomgående historien i Vent, hva? dreier seg egentlig om Albert, en gutt med en enorm hjerne som stadig vokser. 
Han leter etter faren sin, ikke overraskende på grunn av en misforståelse. 
Fortellingen er ganske usammenhengende, og revyen gjør selv et poeng av at de ikke helt vet hvordan den skal avsluttes. 

Unge instruktører 

Vent, hva? viser tidvis at de evner å leke med formatet, selv om det at manusforfatterne dukker opp på scenen også kan tolkes som mangel på bedre løsninger. 

Humoren er ofte basert på enkle poenger, ordspill og rekvisitter som rare hatter og glitrende tights. 
Det er tydelig at en del sketsjer ikke slår like godt an blant de voksne i salen som hos de yngste. 
Det som redder Snilerevyen er likevel en stor porsjon energi og kreativitet. 

Da er det også unødvendig at sketsjen med de to MGP jr.-rapperne med altfor grove tekster henter ideen fra Bård Tufte Johansen og Harald Eias versjon av «To små karer». 

Bandet gjør en hederlig innsats og involveres i forestillingen på flere måter. 
Selv om revyen har et svært varierende og løst sammenknyttet innhold, er den tro mot konseptet og blir sjelden kjedelig. 

I motsetning til mange andre skolerevyer har Snilerevyen ingen innleide aktører. 
Instruktørene er forståelig nok opptatt av å påpeke hvor unge og uerfarne de er, og at elevene gjør alt selv. 
I fjor holdt det nesten til toppkarakter. 
Men alle revyene må tåle å måles opp mot de beste. 
Og det tåler dessverre Snilerevyen 2018 ikke. 
