Konsertanmeldelse:Kygo på Stavernfestivalen 

Voldsomt show. 
Fullstendig mangel på fokus og begrensning. 

Det er kanskje ikke så mange som tenker over det, men Kygo har ikke spilt i Norge siden han arrangerte egen festival i Bergen i august i fjor. 
Sånn sett er det en viss spenning rundt hva han skal diske opp med i Stavern. 

Svaret er litt mer uklart enn man først skulle tro. 

For å starte med slutten: 
Den gjøres med flygel, Anna of the North og en strykekvartett. 

Mer fra Stavern: 
Slik vurderte vi Kvelertak 

...: 
Og dette var dommen over Hkeem&Temur 

Før det har han vært DJ i nitti sammenhengende minutter. 

I et etter hvert imponerende sett. 

I alle fall i antall låter. 

Hvor mange? 
Selv falt jeg ut av tellingen, men han er innom både bydels-EDM fra Alan Walker (som han spiller to låter av) og spiller-i-morgen-EDM fra Axwell & Ingrosso. 
(Deres «More Than You Know» er enkeltlåten som får mest jubel i Stavern denne kvelden. 
Lover godt for deres opptreden her fredag.). 

Inni dette dukker hans egne ting opp, men ikke særlig mange, og heldigvis, om vi tar bort «First Time», hans beste låter. 
Og så en ny en: 
«Never Let You Go». 
Nok et forglemmelig stykke raspete herrevokal i skjæringspunktet Kodaline og Bono, dog med høyere BPM enn man er vant til fra Fana. 

Som DJ-sett er dette uansett en stødig prestasjon for de som liker New Music Friday-listen på Spotify. 

Utfordringen til Kygo er at det står et tosifret antall tusen mennesker og skal få med seg denne låtmiksingen. 
De fleste av dem kommer til å stå stille mesteparten av tiden. 
Hvordan skal man fenge dem? 

Vel, det viser seg at en hel armé av grafikere har jobbet dag og natt for å lage animasjoner, filmsnutter og grafiske elementer til hver eneste låt. 

Og da mener jeg hver eneste. 

Et filmproduksjonsnivå selv ikke en labil Las Vegas-DJ kan mestre. 
Snarere tvertimot. 
Derfor får vi servert en sakte eksploderende planet til en helt grei remix av Aviciis «Dear Boy» og en gul kjempefisk som svømmer gjennom en oversvømmet metropol på «Carry Me». 
Mer selvsentrert blir det under Starleys «Call on Me», der vi går gjennom animerte Kygo-hoder, svevende lilla fjell mot solnedgang og Bryggen i Bergen mot duvende palmer. 

Som om det ikke var nok: 
På Journeys «Don't Stop Believin’» suser et eget Kygo-fly inn i bildet. 

Dette står sammen med den voldsomste pyroen jeg har sett siden sist jeg var på Kygo-konsert. 
De største flammekasterne er nå på nivå med de som brenner ut gass på oljeplattformer. 
Stormannsgalskap uten kontroll og substans, uten å spare på noe. 

Her kupper Kygo showet til Ellen DeGeneres: 

Heller ikke i avslutningen, som altså inkluderer flygel, strykekvartett og Anna of the North på vokal på «Firestone». 
Det er så vart og så nært man kommer en artist sammen med ti tusen andre. 
Problemet er at hun nesten ikke treffer en eneste tone. 
Og at Kygo heller ikke her klarer å begrense seg, og MÅ løfte dette lille, rolige øyeblikket ut i en dundrende originalversjon. 

Ingenting av dette burde komme som en overraskelse. 
Han har aldri prøvd å holde igjen. 
Men dette showet er i sin essens veldig lite røyk. 
Og altfor mye ild. 

TOR MARTIN BØE 
