Foo Fighters og jakten på lyden
«Sonic Highways» har blitt en leken studioreise, fri for pretensjoner. 

ALBUM: 
Forrige plate ble spilt inn i Dave Grohls garasje med «Nevermind»-produsent Butch Wig som knottevrider. 
«Wasting Light» var et humørfylt lett-å-like-album som mest av alt vitnet om at hovedpersonene selv har hatt lave skuldre da de laget den. 
Selv om plata manglet den store hiten, var det på mange vis et av de mer jevne Foo Fighters-albumene. 

Angrepsstrategien er en ganske annen denne gangen. 
«Sonic Highways» består av åtte låter innspilt i åtte forskjellige byer. 
Studioene de har vært innom har alle mye historie i veggene. 
Det får du for øvrig vite mer om i den mye omtalte HBO-dokumentarserien som er underveis. 

Antipretensiøst 
Et stunt som dette ville gjerne ha avstedkommet som snobberi dersom et band som U2 hadde satt det ut i livet. 
I Foo Fighters tilfelle vitner det mer om en genuin nysgjerrighet og et ønske om å vise frem røttene. 
Det er nemlig noe befriende upolitisk og nesten rørende gosseligsentimentalt over «Sonic Highways». 

Åpningslåten «Something From Nothing» begynner på sedvanlig vis med Dave Grohl lett nynnende over småsmussete gitarklimpring, så brekker den over i en hysterisk omskriving av Dios klassiske «Holy Diver»-riff. 
Satt opp mot et stramt bakteppe av knatrende funk, høres Foo Fighters ut som Stevie Wonder goes heavy metal. 
Det låter selvsagt passe koko, men mest moro i all sin antipretensiøse glede. 
Og der er listen lagt. 

«Outside» har et jammete midtparti som viser gjengens fascinasjon for den tøylesløse rocken Led Zeppelin balet med. 
Og den slags er det mer av. 
Oppfølgeren «In the Clear» er Foo Fighters på sitt mest formelbaserte. 
Lett fordøyelig radiorock som smaker av springsteenske stadionkvaliteter. 
Gammelt nytt, men så lenge den flankes av mer utradisjonelle saker som nevnte «Outside» og den dovne highway-balladen «Subterranean», er den et velkomment tilskudd. 

Musikkglede Avsluttende «I Am the River» er en søtladen sak som børster støvet av alle balladetriksene i boken, inkludert et strykermettet crescendo på tampen. 
Med andre ord, bandet ser ingen grunn til å jakte kredspøkelsene over tyve år ut i karrieren. 
Denne tilbakelente holdningen er vel noe av grunnen til at de er så lette å omfavne også. 

Foo Fighters har åpenbart innsett at de har sagt det meste innenfor den mer skjematiske radiorocken de hele veien har hatt som sitt lodd i livet. 
«Sonic Highways» høres mer ut som de har avlsuttet jakten på en hit-låt og latt gleden av å spille musikk sammen være det rådende. 
Det låter varmt, storslagent, inkkluderende og ærlig. 
Ære være dem for det. 
