Jeg skriver - altså er jeg?
Terje Dragseth tømmer sitt lyriske overflødighetshorn ut over 90 sider i denne boka. 
I et intervju her i avisen fortalte han nylig at han skrev diktet på to uker, for så å redigere og bearbeide i noen måneder etterpå. 
Det bekrefter min opplevelse: 
Her møter jeg en erfaren dikter, en som har jobbet med ord og språk og rytme i mange år, som har bred lesning og dyp orientering, som øser av sin poetiske overflod. 
Jeg var fristet til å kalle denne vesle anmeldelsen for «Terje Dragseths åpenbaringer», men var redd det ville virke flåsete. 
Men hør bare: 
Han skriver med håndens fine motorikk i stearinlysets blafrende skygge: 
«Jeg skriver / Johannes’ åpenbaring i gryningens perlemorlys / skriver sju brev til dere / «se jeg gjør alle ting nye» / skriver jeg / Jobs bok på ti tusen favners dyp / klagesangene og hvalsangene skriver jeg (….) skriver i sand dårens visdom og enfoldige filosofi / klovnens maske og tåre skriver jeg…». 

Og så har han altså bare på disse linjene, slik jeg leser dem, nevnt både Jonah i hvalfiskens buk, Jeremiah, Georges Rouault, Søren Kierkegaard og Jesus uten å nevne dem, sammen med de navngitte Johannes og Job. 
Bakerst i boka er en liste på 27 navn som forekommer i boka, fra Sokrates og Snorre til Inger Christensen og Stein Mehren. 
Men så dukker Paal-Helge Haugen opp, uten navn, men i en linje, en hentydning, slik også H. 
C. Andersen er til stede, og mengder av ord-kunstnere. 

Det er hele skriftens, språkets, poesiens og litteraturens historie som er forsøkt fanget i noen linjer, noen vers, med rytme og grammatikk. 
Dette er dikteren Terje Dragseths kommentar til Tor Jonssons «Kva hjelp det å syngje som elv i det aude? 
Kva hjelp det å kyngje med klokker for daude» — pessimistisk i utgangspunktet med likevel om språkets og diktets triumf. 
Eller Welhavens «Digtets Aand»: 
«Hvad ei med ord kan nævnes / i det rigeste sprog / det uutsigelige / skal digtet røbe dog». 

Dragseth sier det slik: 
«Jeg skriver språket / jeg tror på språkets iboende lysegenskaper». 
