FILMANMELDELSE:«Emojifilmen»: 
– Dårlig reklamestunt 

«Emojifilmen» er et trøstesløst forsøk på å skape underholdning av mobilapplikasjoner. 

BARNEFILM/FAMILIEFILM 

«Emojifilmen» 

USA. 
Aldersgrense 6 år. 
Regi: 
Anthony Leondis 

Norske stemmer: 
Mikkel Niva, Christel Blunck, Rune Andersen, Rigmor Haltung, Herman Dahl 

Se for deg at de såkalte emojiene, altså de små symbolene som brukes for å uttrykke følelser eller ting når du skriver meldinger på smarttelefonen, lever i en egen emoji-verden kalt Tekstopolis. 
Hvis det høres ut som et fattig og søkt utgangspunkt for en familiefilm, er det fordi det er akkurat dét. 

Emojien Anton bor i Tekstopolis, hvor jobben hans er å symbolisere den skuldertrekkende og uengasjerte følelsen «meh». 
Han skal være klar til bruk hver gang Alex, smarttelefonens eier, har behov for å bruke ham i en melding. 
Men Anton sliter med å oppfylle sin tildelte identitet. 
Han vil nemlig uttrykke både glede, tristhet, sinne og kjærlighet – altså mer enn bare én følelse. 

«Prebz og Dennis – The movie»: 
– På grensen til banal, men ikke helt useriøs 

Antons problem representerer selvfølgelig det at konforme kulturer kan hemme et ungt og kreativt individ. 
Men premisset, at det er en besjelet emoji, bosatt i en smarttelefon, som opplever dette konformitetspresset, er vanskelig å kjøpe. 

«Emojifilmen» inneholder alt en barnefilm liksom ­­skal inneholde. 
Den har en stigende spenningskurve og behandler tema som tilhørighet, identitet og vennskap. 
Når filmen likevel ikke makter å engasjere, er det fordi den prøver på det samme som Pixars «Monsterbedriften», uten å ha de nødvendige kulturelle forutsetningene. 
Monstre noe veldig mange barn har brydd seg om i århundrer, og som gir opphav til rike fantasiverdener. 
Det samme har ikke vært tilfelle for sms-symboler, og vil heller ikke bli det nå. 

«Grusomme meg 3»: 
Gru og kortvarig glede 

Når Anton blir beordret «slettet» fordi han ikke er som alle andre emojier, rømmer han ut av meldingsappen, og ut i smarttelefonens hjem-skjerm for å redde seg selv og sin identitet. 
Mesteparten av filmen går ut på at Anton og hans to emoji-venner jages gjennom mobil-applikasjoner, hvor de må være brikker i Candy Crush-spillet, surfe på lydbølger i Spotify, og laste seg selv opp i Dropbox. 
Demonstrasjonen av de forskjellige appene er så ubehagelig reklameaktig at det er på grensen til patetisk. 

«Emojifilmen» som idé burde aldri nådd frem til kinolerretet. 
Den burde havnet i en digital søppelkasse der den hører hjemme. 

VILDE SAGSTAD IMELAND 
