Hannah Montana er bare fin for fansen
Her kommer filmversjonen av tv-serien om tenåringsstjernen Hannah Montana. 
Fansen blir nok lykkelig og blåser i om andre stønner. 

Det verste for enhver som forstår engelsk, er at distributøren har valgt å dubbe filmen til norsk som i tv-versjonen på Disney. 
Skrekk og gru, spør du meg. 
Det er gjort for å hjelpe Hannah Montana-tilbedere som stort sett er unger under 12 år. 

Highschooljenta Miley Stewart er på dagtid flink, mørkhåret og prektig. 
Men på kveldstid kler hun seg i blond parykk og blir popartisten Hannah Montana som absolutt alle digger. 

Bare hennes aller nærmeste vet om dobbeltlivet hun lever. 
Det smarte med to-i-ett-grepet — og ganske sikkert grunnen til at Hannah Montana er blitt et fenomen - er at samme tenåringsjente kan symbolisere både virkelighet og drøm i hodet til unge beundrere. 
Som Miley er hun den høyst alminnelige ungpiken fra landet, med hest og høner og snill bestemor. 
Som Hannah synliggjør hun idolet, sminket og staset opp i siste skrik. 

Regissør Peter Chelsom turnerer et midt-på-treet-manus der Miley snart kommer i følelsesmessig skvis: 
Kan hun av hensyn til dem hun er glad i hjemme, fortsatt spille rollen som selvopptatt popstjernediva? 

Skuespilleriet til Miley Cyrus (popstjerne i virkeligheten) og Emily Osment som venninnen er ikke stort å skryte av. 
Eplekjekke Lucas Till, derimot, gjør en anstendig figur som fingernem unggutt på bondegården. 

Så lunter det av sted med små forviklinger, en dose far-datter-sentimentalitet og litt romantikk på to generasjonsnivåer. 

Miley innser omsider at hun må slutte å være Hannah Montana. 
Men slapp av, fans, inn fyker et søtt argument som redder popstjernen. 
I siste låt heter det at samme hvor mye du endrer din stil, kan du alltid finne hjem. 

Mildt sagt ambivalent. 
