Dette er den nye tidas James Bond
Dette er egentlig den nye eventyrtidas James Bond-film, og på en støtende måte er det kanskje også den nye Star Wars. 
I hvert fall er Darth Vader med. 

Jeg trodde egentlig at G.I. 
Joe var en imperialistisk plastfigur i uniform. 
Dette er meget mer. 
I en tidløs, men ikke utspekulert og estetisert framtid driver den gamle røveren Dennis Quaid sin egen elite-avdeling, og den er så teknologisk at folka egentlig er tobeina data-servere med helsestudio-konsoll. 

Channing Tatum spiller Duke, en elitesoldat som innledningsvis skal redde Natos viktigste våpenkoffert fra høgtekka landeveisrøvere i skauen. 
Han og Marlon Wayans (tror jeg) blir så innlemma i offiser Quaids aluminiumshær. 
Da fortsetter det å smelle. 

Dette er den nyfrelste actionfilmen, og hvis du tilhører de som får nervøse hjernevinninger av kvikke bilder, bør du holde deg til den italienske nyrealismen. 
Stilen har ørsmå etterslep fra John Woos eleganse, men bæres først og fremst av den nye actionfilmens kompromissløse destruksjonsfart. 
Vi diskuterte det i kulturavdelingen før jeg så filmen: 
I USA gadd ikke produsenten pressevise GI Joe fordi spesialeffekt-filmer er bortdømte i utgangspunktet. 
Anmeldere synes framleis at «Sykkeltyven» er en stor film, mens filmkunsten beveger seg inn i en stuegris-aggressiv soldatperiode som ikke er litterær og ikke dypsindig eller politisk. 
Fjernere fra hippiene i New York Times kommer du ikke. 

«GI Joe: The Cobra rising» er en sånn film som nesten eksploderer innenfra. 
Bilde-behandlinga er så suverent kaotisk at du får følelsen av å befinne deg inne i en digital tørketrommel, og biler, folk, planeter, professorer og alle tenkelige andre løse deler bare feier rundt deg i en gigantisk, epileptofil øye-orgasme. 
Dette er virkelig ikke for komlestrikkerne, filmen er ikke for litteraturuka på Sting. 
Den er pur kjertelstyring. 

Det er hva jeg mener med den nye James Bond-filmen. 
Helten er ikke en seksuelt tvilsom individualist som forteller folk om hvilken alkohol han foretrekker (øøøh, klyse!). 
Han er et helt team. 
Han er et lag-menneske som elsker eks-en sin med ukynisk hvalpeblikk. 
I Gi Joe-filmen står den blankpussa gjengen med forstads-idealene opp mot SPECTRE, som heter MARS og er ute etter verdensherredømme. 
Men skurkene driver ikke med tuxedo-ting. 
Nanonittene kommer farende som en grønnere trussel enn Oddekalv og begynner å tygge i seg ting som Eiffeltårnet. 

Skuespillerne er en sak for seg. 
Channing Tatum i hovedrollen, Sienna Miller som Ana, Marlon Wayans som Ripcord. 
Her kunne Pia Haraldsen ha vært med. 
Her lusker ingen Oscar-håp. 
Replikkene er vidunderlig skamløse, ansiktsuttrykkene tilhører Toys R Us-studioet. 

Dette er den nye tid. 
Farvel E.T. Farvel Annie Hall. 
Farvel til alpeluene i cinematek-uniformer. 
Det var morsomt å kjenne dere. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra. 
