Ensomhetens driv og apati
Per Petterson, Norges beste skildrer av mannlig ensomhet, er tilbake. 

I Per Petterson har vi sannsynligvis vår tids største skald av mannlig ensomhet, skyldfølelse og selvrefleksjon. 

I «Menn i min situasjon» får denne egenskapen utfolde seg i enda større grad enn i hans tidligere bøker – den får også nye armer, og utforsker nye temaer. 
Dette er Petterson på sitt beste. 

Året er 1992, og tre år er gått siden handlingen i «Jeg forbanner tidens elv» (2008). 
Arild Jansen er alene: 
Hele hans familie, utenom en bror (og den broren som var død fra før), har gått bort i Scandinavian Star-brannen. 

Og ikke nok med det: 
Turid har, slik forrige bok også varslet, forlatt ham. 

I romanen følger vi Arild hovedsakelig gjennom det første året etter han har blitt skilt – ser hvordan han fjerner seg fra dem som betyr noe, og famler etter kontakt med folk, som om han har glemt hvordan det gjøres. 

Han frekventerer barer og sjekker damer. 
Noen av interaksjonene er nesten vellykkede, men de fleste klønete og uhåndgripelige. 

Han får ikke helt til å skrive, og han er usikker på hvordan han skal takle denne nye måten å være forelder på. 

Arild er nesten helt isolert, men syns allikevel ikke synd på seg selv. 
Han skuffer de rundt seg, men klarer ikke slutte, klarer heller ikke alltid å identifisere hvor det går galt. 

Han mister kontakten med sin eldste venn, eksen stoler mindre og mindre på ham, og han blir, i alle fall etter hvert, usikker på hvor trygge barna føler seg hos ham. 

Alt dette forholder han seg nærmest helt apatisk til, og gjør lite for å endre det. 
Kun i én scene, som åpner boken, klarer han å være helt fast og trygg, og sette rammer for seg selv og andre – i dette tilfellet Turid. 

I begynnelsen etter «Turids frafall», som han kaller det, har han de tre døtrene ganske ofte: 
De er hos ham annenhver helg og en onsdag nå og da. 

Han gjør så godt han kan for at ingenting skal være forandret, og lager planer og tar med døtrene på bilturer for å kompensere for at ting er annerledes. 

Og lenge går det bra, frem til det ikke gjør det lenger – etter et nesten-kræsj på biltur, vil de ikke lenger komme til ham. 

Både før og etter ulykken er Arild bekymret for hvor mye døtrene – spesielt Vigdis, den eldste – ser og forstår. 

Vigdis er tolv, og hører moren sin gråte om natten. 
Hun drar med faren på biltur, bare de to, for å fortelle om det, og si at hun tror moren angrer. 
Vigdis ser faren tømme ut en brennevinsflaske, men kommenterer det ikke. 
Av og til besvimer hun. 

«Menn i min situasjon» følger Arild og tidvis Turid gjennom ulike situasjoner og stadier i møte med ensomheten etter en skilsmisse. 

For eksempel med uttalelser som «men jeg jugde ikke, jeg huska det annerledes», viser han hvordan sannheten og våre egne minner kan forandre seg over tid, hvordan oppfatningen vår av hendelser kan være både spontan og i endring. 

Per Pettersons stilsikre språk gjør dette til en bok som tillater den nødvendige mengden desperasjon og bitterhet, men holder teksten samtidig lun og god. 

Teksten er på sitt beste når den slipper andre emner inn i ensomheten: 
Spørsmål om skyld og om foreldreomsorg, om rasjonalitet og affekt. 

Kan vi noe for hvem barna våre blir – hvor mye påvirker vi dem? 

Ville det gjort en forskjell om vi fortsatt var sammen? 
