Når småfolk blir politiske mordere
IRA-dramaer er sin egen sjanger. 
Usympatiske engelskmenn hyler og torturerer, og hederlige irer i tjukke tweedklær hikster sint over republikkens skam. 

KEN LOACHS film om folkelig oppstand og politisk kaos i 1920 handler mest om at frihetskrigen skiller to brødre, sånn at de til slutt står på hver sin side i en eksekusjonspelotong. 
Før det har ire skutt ire i utviklingen av gjenkjennelig morder-amatørisme mens de irske åsene står grønnere enn noensinne. 
Lyset ligger vakkert og grått over skyggeluene, og folket sulter. 
Derfor står konflikten egentlig mellom de republikanerne som vil ha en sosial reform og full frigjøring fra England — og de som i grunnen syns det var greit nok når de får en god avtale som stanser blodbadet. 
Loach står på sosialistenes side. 
Frigjøring uten rettferdighet er meningsløs. 

FILMEN er vellaget, sentimental, full av patos og stolte menn. 
Cieran Murphy spiller antent som nyfrelst folkefører, og kanskje enda sterkere er Liam Cunningham som den ideologiske lokomotivfører. 

DET IRSKE opprøret skjedde for snart 90 år siden og engasjerer antakelig bare folk som står opp om morgenen og ser seg om etter noe å bli indignerte over. 
Men filmen har andre sider. 
Det er bare 30 år siden norske m-l-ere drev våpentrening og varslet væpna revolusjon, og hvis man tenker seg litt om, handler «Vinden som ryster kornet» litt om hva som ville ha foregått hvis ikke latskapen og fornuften hadde redda dem fra egne visjoner. 

HVA SKJER med en legeutdanna politisk kriger når han plutselig står med revolver i handa og skal henrette nabodamas unge sønn fordi gutten lot seg presse av godseieren? 
Hvordan går det med sjela til vanlige unge menn som gradvis lar seg utdanne til selvrettferdighet, umenneskelighet og råskap? 

Og hva var det verd den dagen blodsbrødrene står på hver sin side i en pinlig og hverdagslig politisk avgjørelse? 
Det er paradokser og dilemmaer uten løsning eller verdighet, for den som har bestemt seg for at han tenker så mye bedre enn alle andre at han har rett til å ta liv, han taper alltid. 

1970-TALLET er også lenge siden. 
Men når man ser på de gigantiske kapitalmaktene som vokser opp i en global knipetang-operasjon, er det slett ikke sikkert at nordmenn helt kan legge fra seg skytterlagsrifla hvis de vil unngå å leve som slaver. 

Den dagen lønnsmottakere må bestemme seg for om de skal begynne å skyte konsernsjefer, kan det vise seg å være sunt å ha sett «Vinden som ryster kornet». 
Hiv småstein på mercene deres. 
