Trist naturskjønnhet
En japansk animasjon om lånerne som bor under golvplankene og er poetiske småfolk. 
Nydelig tristhet og vakre bilder. 

Arriettas hemmelige verden. 

Japansk animasjon. 
2010. 
1 time, 34 minutter. 
7 år. 
Regi: Hirosama Yonebayashi og Gary Rydstrom. 
Stemmene til Mirai Shida og Ryunosuke Kamiki. 

Tristheten ligger over denne filmen som en helgedags-hypokondri, men overfølsomhet passer godt i japanske eventyr. 

Arrietta tilhører småfolket (Lånerne, som vi har møtt på film for mange årt siden). 
Hun lever under golvplankene sammen med en hysterisk mor og en bister far. 
Neskene er storfolket som helst ikke skal vite at de har småtjuver i hus, for da må de flytte. 
Hoved-nesken er en hjerteskadd liten gutt som kanskje skal dø. 
Og ikke bare det: 
Foreldra ble skilt, og mor reiser bare rundt i verden og etterlater ham sammen med noen tantete tufsedamer. 

Det fineste med filmen er naturnærheten. 
Fordi Arrietta er så liten har tegnerne brakt oss helt inn i blomster— og grasverdenens fortrylleriske idyller. 
De bevegelige figurene er enkle, men bakgrunnstegnerne har slått seg løs og skapt en minutiøst vakker og melankolsk verden i nærbilder. 
Arrietta klatrer i slyngplantene, frimerker pryder veggene. 
Gutten hviler i en romantisk valmuemark med de sarte fargene fra barndomsminner og kjærlighetsønsker. 

Handlingen er enkel og bitter. 
Det er ikke lett å være liten og utryddelsestrua i de stores verden. 
Tenk på det neste gang du putter en gresshoppe i syltetøyglass. 
