Film:Sobert på slankefarm 

«PARADIS: 
HÅP». 
Etter to rimelig kontroversielle filmer om kvinnelig sex-turisme og fanatisk kristendom avslutter Ulrich Seidl sin «Paradis»-trilogi på forholdsvis sobert vis. 
Forholdsvis sobert får jeg tillegge, da tematikken er et godt stykke fra daglig kost på norske kinoer: 
Den overvektige 13-åringen Melissa er sendt på «slankefarm» i en fjellandsby. 

Der treffer hun andre likesinnede, det knyttes vennskapsbånd og hemmeligheter utveksles: om gutter, forelskelse og sex. 
Seidl går lengre enn andre i å presentere intim sexprat - men det provoserer ikke nevneverdig. 
De overvektige herses rundt med streng eksersis, uten at autoritetene adlydes i særlig grad. 
De unge på slankefarmen er langt mer interessert i ulovlig festing og moro enn å gå ned i vekt. 
Disse scenene fungerer utmerket, svært troverdige i sin skildring av ungdommelig liv og lyst. 
Vi kjenner varme og omtanke for disse karakterene - og regissøren får samtidig vist fingeren til alskens hysteriske slankeprogrammer. 

Det er Melissa fortellingen vier mest oppmerksomhet. 
Hun forelsker seg i en langt eldre, gråhåret lege. 
Legen sender ut tvetydige signaler - som skaper forvirring hos den unge jenta. 
At forholdet skildres i det hele tatt vekker garantert reaksjoner uansett, det stopper ikke Seidl fra å legge det nøkternt frem uten fordømmelser av noe slag. 
Modig gjort. 

Seidl lar oss også få le der man trodde man ikke burde: 
Når en sterkt overvektig gutt prøver å stupe kråke er det lov å humre. 
Merkelig nok oppleves det ikke som utleverende lytehumor. 
Skuespillet er like realistisk i stilen som i de to forrige filmene, men ikke alle de unge skuespillerne klarer å skjule at de har et kamera foran seg. 
Men la det være klart: 
Ulrich Seidl fullfører Paradis-trilogien med en humanistisk og ærlig film. 
