Gamle plager om igjen
Billy Corgans stormannsgalskap lever videre — i det små. 

HVIS DET ER NOEN som virkelig har grunn til å savne 90-tallet, så må det være Billy Corgan. 

Joda, folk lo av ham den gangen også, men mange respekterte likevel lederen for Smashing Pumpkins. 
Ved hjelp av stor arbeidsdisiplin og enda større ambisjoner manøvrerte Corgan bandet sitt fra grungens andredivisjon til den alternative rockens bølgetopp. 
Hvis man skal velge ett album som eksempel på hva amerikanske ungdommer hørte på og følte på den tiden, er det vanskelig å komme utenom «Mellon Collie and the Infinite Sadness». 

Med en spilletid på over to timer, ga vel ikke platen lytterne tid til å høre på så mye annet. 
Oppfølgeren «Adore» (1998), med sin vending mot elektronisk musikk, solgte dårlig. 
Alternativbølgen flatet ut og i 2000 oppløste Corgan det som var igjen av gruppen. 

SELV DEDIKERTE FANS må ha pustet lettet ut, for bandlederen var for lengst redusert til en lattermild skikkelse. 
Med plirende blikk og brekende stemme passet Corgan bedre som skurken i en Batman-film enn som rockeidol. 

Fjorten år senere ler vi fremdeles. 

At CNNs Anderson Cooper latterliggjør Corgan for å ha latt seg avbilde med to kattunger på forsiden av et dyrevernsblad, virker kanskje urettferdig. 
Corgan gjør det imidlertid ikke lett for seg selv når han kringkaster en åtte timers direkte ambientkonsert eller stiller oppe i en møbelreklame med fribrytertema. 

Dessverre skygger morsomhetene ikke bare for mennesket Billy, men også for musikken hans. 
Da Smashing Pumpkins ble gjenopprettet i 2007, var det ikke mange som brydde seg. 
Prosjektet ble kritisert for at ikke originalmedlemmene James Iha og D’arcy Wretzky var med, men få fikk med seg den vitale villskapen på albumet «Zeitgeist». 
I neste runde var også trommis Jimmy Chamberlin ute, mens Corgan atter var grepet av stormannsgalskap. 
Han ville lage et 44-spors konseptverk og gi ut én låt i måneden, men gikk etter hvert med på å fordele musikken på tre album. 
Det første, «Oceania» (2012), fikk gode kritikker og nå kommer altså nummer to. 

MED NI SPOR fordelt på 32 minutter er dette en kort og konsis plate. 
Corgan anno 2014 synger mindre brekete enn han har hatt for vane før — og flere av sangene har klare popkvaliteter. 

Dessverre har albumet også klare svakheter: 
Synthlydene man hører innimellom gitarøset er stort sett stygge. 
Tommy Lee er hyret inn som trommis, et valg det bokstavelig talt ikke svinger av. 
Og tekstforfatteren Corgan har virkelig lite å komme med. 

«My love is strange, run to me,» synger han ett sted, en lite forlokkende invitasjon. 

«Lover, you’re strange to me,» heter det fem minutter senere, som om kjærlighet handler om å gjøre seg særest mulig og se hvem som fremdeles viser interesse. 

INNIMELLOM UHELDIG flørting med elektropop («Run2Me»), folkrock («Drum + Fife») og U2 («Monuments»), finner man noen ganske gode rockelåter. 
Åpningslåten «Tiberius» er vellykket episk grungepop, mens «Being Beige» beveger seg fint fra ballade til storslått rockemodus. 
«One and All» er skitten, riffsterk og direkte nok til å høres side om side med det Corgan gjorde for 20 år siden, mens småmasete «Dorian» viser at Corgans fascinasjon for elektronika også kan gi brukbare resultater. 

En sprikende og ujevn plate, altså, som det meste Corgan har levert. 
Men et hyggelig gjenhør for de som ennå savner 90-tallet. 
