Hva vil hun egentlig si?
Ukultur på Kunsthøgskolen? 

«Lærerinnens sang» handler om 57 år gamle Lotte Bøk som underviser ved Kunsthøgskolen i Oslo. 
En dag henvender en student seg til henne og spør om hun vil delta i avgangsprosjektet hans. 
Tage Bast, som studenten heter, vil se på sammenhengen mellom liv og undervisning. 
I den anledning ønsker han å filme flere av lærerne ved skolen. 

Lotte Bøk tenker over det, hun blir med, og i romanen får vi følge med når Tage Bast filmer Lotte Bøk både privat og på skolen. 
På skolen underviser hun skuespillerstudentene om Bertolt Brecht, vi tas gjennom hele tre Brecht-stykker, og det hele er umiskjennelig Hjorth. 

Fra forklaringen om hvordan hovedpersonen fikk huset sitt, setningene (”Omsider samlet hun seg nok til at hun klarte å karre seg hjem, hvorfor heter det å karre seg”), de korte fortellingene inni den store fortellingen (romanen) (jeg liker spesielt historien om venninnen og skoene, og om granen Lotte Bøk tar vare på), Brecht, tematikken, humoren, til ikke minst hovedpersonen, selv om hun riktignok er en av de mindre nevrotiske. 

Tage Bast lager en film om Lotte Bøk, en film hun ikke er fornøyd med. 
Hun er kanskje litt for sikker på seg selv, litt for bastant, er det derfor hun havner i den situasjonen hun havner i? 
Eller er hun bare er offer for en urettferdig fremstilling, i Tage Basts prosjekt? 
Har han manipulert henne, eller har hun redd denne sengen selv? 

Et sted i romanen kommer Tage Bast med en kritikk av Lotte Bøk, og det hele kommer like overraskende på meg som på Lotte Bøk, enda det er blitt skrevet om henne i tredjeperson. 
Hva er det ved Lotte Bøk som gjør at hun fortjener dette; fortjener hun det som skjer med henne i det hele tatt? 

Jeg vet ikke, dette må jeg tenke litt på. 
Det er kanskje det, det uklare, det at romanen etterlater meg tenkende på Lotte Bøk og om hun virkelig fortjente det som skjedde med henne (gjorde hun? gjorde hun ikke?), som gjør at denne romanen løfter seg til noe mer enn bare ”litt av alt Hjorth har skrevet før”. 
