Bokanmeldelse:Gunnhild Øyehaug: 
«Undis Brekke» 

Få skildrer livets alvor med en mer befriende letthet enn Gunnhild Øyehaug her til lands. 

«Romanen er det famlende menneskets sjanger», sier en av personene i Gunnhild Øyehaugs fantastiske roman «Vente, blinke», som i disse dager blir film. 

«Undis Brekke» kommer i alle fall ikke og påstår noe annet. 

Det skrøpelige menneskets forhold til kropp og sinn er kjernen i hennes andre roman og sjette utgivelse. 

Undis er 38 år og doktorgradsstipendiat ved Universitetet i Bergen. 
Men alt har stoppet opp, både skrivingen av oppgave og romaner. 
Forholdet til kjæresten skranter. 

Undis bryter opp etter en hysterisk tragikomisk teori om at hun er bare et tenkende menneske én uke i måneden, alt annet er underlagt PMS, syklus og kropp. 
Ja, romanen snakker faktisk også en del om at blant andre Virginia Woolf og Sylvia Plath tok livet sitt som følge av en dårlig dag på et dårlig tidspunkt i egen syklus. 

Undis ankommer hjembygda til instituttets årlige julebord, og med gaffelen gjennom øyet på et smalahovud starter fortellingen. 
Tilbakeflyttingen tvinger henne til å se hvordan livet bare kom, bare ble sånn. 

Akkurat dét er Øyehaugs essens i skrivingen, hvis man kan tillate seg å insistere på at hun har det. 
Middagsselskapet er en fin måte å skape gode dialoger, observasjoner, glemte minner og dirrende konfrontasjoner. 
Svik, savn og kjærlighet velter opp når Undis ser seg selv i speilet på festens toalett og innser «desse livssanningane om meg sjølv». 

Gamle forelskelser dukker opp, det gjør også konfrontasjonene med moren som flyttet fra henne for å veve tepper på en øy uten andre mennesker. 
Og ikke minst: hvordan man skal lese litteratur på den riktige måten? 

Kjærligheten til litteraturen er fremtredende i Øyehaugs bøker, personene jobber med litteratur, navigerer ofte etter litteraturteoretiske retninger og oppslukende lesninger. 
Innimellom får andre forfattere og teoretikere opptre på ulike vis i bøkene. 

Typisk for Øyehaug er hun gjør dette på en interessant og morsom måte. 

Min hovedinnvending er at boka skulle vært lenger. 

Jeg vil lese mer om det savnet hun skriver så vanvittig godt om da moren flyttet fra henne, og det som for moren kanskje var et uforståelige men likevel unngåelig valg. 
Jeg vil vite mer om hvorfor kvinnen, som før hadde Undis’ jobb, tok livet sitt, og ikke minst: 
Jeg vil fortsette å le mer og lære litt mer om hvordan man faktisk kan spise en annens hode i lystig lag. 
