En usedvanlig lite flygedyktig film
Sandra Bullock kan ikke redde «Bird Box». 

«Bird Box» har et interessant premiss, men det rotes voldsomt til underveis. 

At Sandra Bullock er en god skuespiller, er ikke nok til å skjule at denne filmen mangler spenning. 

Malorie (Sandra Bullock) og to små barn legger ut på en farlig ferd nedover elven. 
Det blir litt komplisert, siden alle tre har bind for øynene. 
Å åpne øynene utendørs er ensbetydende med den visse død. 

Parallelt får vi også se hva som hendte da katastrofen inntraff, for fem år siden. 
Malorie er gravid da hun får høre om en rekke groteske selvmord. 
Etter hvert blir det klart at alle som har tatt sitt eget liv, først har fått øye på noe skrekkelig. 

Malorie søker tilflukt i et tilfeldig hus, hvor en rekke andre personer er blitt stuet sammen, blant annet ekssoldat Tom (Trevante Rhodes), og den gretne naboen Douglas (John Malkovich). 

I utgangspunktet er filmen spennende satt opp. 
Trusselen, dette vi ikke kan se og aldri får se, er skremmende. 

Når det etter hvert utvikler seg fra å bare være noe man frykter å se, til å også bli noe fysisk, blir reglene for hva trusselen egentlig er, og hva man skal være redd for, utydelige. 

I huset der de tilfeldige fremmede er blitt stuet sammen, kunne det vært rom for interessante mellommenneskelige konflikter. 
Det er det bare glimtvis. 
Karakterene er blitt utstyrt med bare ett eneste definerende karaktertrekk hver. 

Olivia (Danielle Macdonald) er snill. 
Douglas er egoistisk. 
Det er ikke nok til å få meg til å bry meg om noen av dem, eller til å holde på oppmerksomheten min. 

Dessuten vet vi jo fra start at Malorie og de to barna på et tidspunkt ender opp alene. 
Det er ikke spesielt spennende å sitte og vente på at resten av karakterene skal forsvinne ut av historien. 

Malorie går fra å være gravid og usikker på om hun engang vil beholde barnet, til å ha eneansvar for to små i en grusom verden, og det gjør noe med henne. 
Sandra Bullock spiller denne utviklingen godt. 

Men det hoper seg opp med problemer mot slutten. 
Trusselen fra dette som man absolutt ikke må se på, forsøkes å skrus opp. 

Blader virvler. 
Fuglene skriker. 
Stemmer lyder. 
Poenget er at det skal virke intenst, men effekten er det motsatte. 

At denne filmen kommer samme år som John Krasinskis «A Quiet Place», hvor faren er knyttet til å lage lyd, gjør det vanskelig å unngå en sammenlikning. 

«A Quiet Place» holdt meg klistret meg til skjermen, med hjertet i halsen, fra ende til annen. 
Lyd, og fraværet av det, er et effektivt virkemiddel på film, som Krasinski utnyttet til det fulle. 

Den danske regissøren Susanne Bier klarer ikke å utnytte samme grep i «Bird Box». 
