Bokanmeldelse:Edvard Hoem: 
«Slåttekar i himmelen» 

Edvard Hoems siste bok er en oppvisning i skrivekunst. 

﻿«Slåttekar i himmelen» er en uvanlig finstemt skrevet fortelling. 
Hoem driver ikke med fiksfakseri. 
Historien fortelles i et rolig, malende tempo, og forfatteren lar oss bli godt kjent med romanens viktigste karakterer: slåttekaren Nesje og svigerinnen Gjertine. 

﻿For Hoem fortsetter å granske sin egen slekt. 
For ni år siden fortalte han om foreldrene i «Mor og fars historie». 
Denne gangen skriver han frem oldefaren Nesje og hans historie fra slutten av 1800-tallet utenfor Molde, da drømmen om USA vokste hos mange nordmenn. 

Dette er et sanselig praktverk: 
Vi kan føle gleder og sorger. 
Vi lever oss inn i den beinharde hverdagen for å skaffe familien nok mat, et liv som står i sterk kontrast til dagens oljerike Norge. 

Språket er vakkert og nennsomt, som når døden besøker Gjertines far: 
«Så brast blikket hans, og Gjertine la augnelokka varsamt på plass.» 

Gjertine er en interessant og skarp karakter. 
Hun går imot den lokale presten og hevder selv hun kan stoppe blod fra å renne ut av åpne sår. 
Kontrasten mellom Nesje og Gjertine er viktig: 
Den ene vil bli, den andre vil søke mot USA. 
Leserne får følge begge skjebnene. 

Fortellingen om Hoems oldefar er større enn seg selv: den er et stykke norsk historie. 
Mye står på spill for dem som må velge mellom å bli eller reise. 
Selv om Nesje blir værende, opplever han voldsomme tap. 
Det gjør sterkt inntrykk når han innser at han på ulik vis har tapt sine fire sønner. 

«Slåttekar i himmelen» er en studie av en forfattermester i aksjon. 
