Har vi egentlig savnet Gyllene Tider?
Ny sommermusikk fra gjengen bak «Sommartider» - etter ni års taushet. 

ALBUM: 
Det satses på Gyllene Tider denne sommeren: 
«Dags att tänka på refrängen» er det første albumet på ni år, samlealbumet «Soldans på din grammofon» slippes i sommer og det blir turné i Sverige i hele juli og litt til. 

Gyllene Tider ble startet så langt tilbake som i 1978, men med unntak av et par livelåter etter en Roxette-konsert i 2010, har det vært stille siden det ni år gamle albumet «Finn 5 fel!». 

«Big in Sweden» 
Det er ingen tvil om at Gyllene Tider er store hjemme i Sverige. 
Her i Norge blir de aldri større enn den ganske så enerverende hiten «Sommartider» og «När vi två blir en». 

Jeg har vanskelig for å tro at det er låter på dette comebackalbumet som for eksempel skal intitere et unisont rop om for eksempel å få dem til en scene i Norge. 

Til det er de for mye av et svensk fenomen, et folkpark-fenomen. 

Lukter sommer 
På den annen side er det vanskelig å direkte mislike dette albumet, som lukter sommer lang vei. 
Derfor funker det sikkert bedre over høyttalerne i en kabriolet på vei til stranda enn hjemme i stua. 

Vokalist og låtskriver Per Gessle kan selvfølgelig alle knepene. 
Han har bevist at han kan skrive pop som selger, både på svensk i band og solo og på engelsk med duoen Roxette. 

Men hva har Gyllene Tider å fare med anno 2013? 

Punk Vel, du får ingen storre overraskelser, kanskje bortsett fra energien og intensiteten i noen av låtene. 
Både den heftige åpningen «Det blir aldrig som man tänkt sig» og «Tio droppar regn» er uvanlig rocka, på grensa til punk. 
«Singel» og «Chikaboom» er glampop og «Man blir yr» er fengende mimrepop («på et diskotek i '85, kanskje '82...»). 

Albumets store overraskelse, og derfor også høydepunkt, er kule «Knallpulver», en instrumentallåt som har litt spagettiwestern ala Ennio Morricone i seg. 

De øvrige låtene er på det jevne, eller så där, som de kanskje ville sagt i Sverige. 

Tekstene handler om sommer, kjærlighet og nostalgi. 
Ikke noe nytt der, altså. 
Men hva er det med dette Farfisa-orgelet, som er så framtredende? 
Det er et såpass spesielt instrument at det blir i meste laget når det dukker opp på nesten alle låter. 
Det blir omtrent som «misbruket» av saksofonen i enkelte danseband. 

På nevnte «Knallpulver» fungerer derimot den spesielle orgellyden perfekt. 

«Dags att tänka på refrängen» er et ujevnt comebackalbum som ikke er gyllent nok. 

Og har vi nå egentlig savnet Gyllene Tider? 
