«Hodejegerne»:Frenetisk forundringspakke 

«Hodejegerne» åpner latterdøren, presser deg neglebitende lengst ut på kinosetet - og tvinger deg nesten til å grave frem lommetørklet. 

Pengegriske menn i grill- og skreddersydd dress, kamp om livet badende i bæsj. 
Og følelser - voldsomme følelser! 

Tidenes aller første Jo Nesbø-filmatisering er veldig mye på én gang, men oppleves likevel som en stramt fortalt helhet. 
Hollywood-klare Morten Tyldum manøvrerer stødig mellom absurd komikk i Tarantino-land, forfølgelsesthriller à la Jason Bourne, blodsprutende action og kjærlighetsdrama. 
Han finner tonen ganske kjapt og løser Nesbøs heseblesende vrier med kløkt, og befriende lite selvhøytidelighet. 

«Hodejegerne» er Nesbøs korteste, men kanskje mest handlingstette roman - som skapt for film egentlig. 
I sentrum står Roger Brown: vellykket, rappkjeftet - og i egne øyne underbetalt hodejeger - med en usannsynlig vakker kjæreste på 1,85 og med en 40-millioners villa han finansierer via råfrekke kunsttyverier på si'. 
Innerst inne er Brown, (han rager 168 centimeter over bakken) personifiseringen av mannlige mindreverdighetsfølelser, han tror han må fortsette kjøpefesten for å bevare kjærligheten. 
Intrigene starter når danske Clas Greve entrer scenen; en toppkvalifisert kjekkas - helt perfekt for Browns siste rekrutteringsjobb - og som også besitter en uvurderlig kunstskatt Brown gjerne vil ha kloa i. 

Aksel Hennie lignet kanskje ikke mye på den virkelige Max Manus. 
Roger Brown er en høyst fiktiv karakter, men det er faktisk ikke mulig å tenke seg andre enn Hennie i rollen. 
Han frekker og kjekker seg som bare en gammel østkantramp kan, han leverer monolog som til tider høres skrevet og kunstig ut med en selvtillit som får deg til å sluke det rått likevel, før han i neste scene går ned på kne med tårer i øynene. 
Hennie gir denne drittsekken dybde, og er like mye helt som anti-helt. 
Godt jobba! 
Hans motspiller, debutant Macody Lund får ikke like mye å spille på. 
Rollen hennes kommer seg ikke helt ut av prydblomst-startgropa, noe hun ikke kan lastes for. 
En stor utfordring får hun likevel helt mot slutten, den løser hun overbevisende. 

Det varierte lydsporet er høyst tilstedeværende, det tar plass uten å være insisterende og supplerer heller det vi ser. 
Sminkeavdelingen holder imponerende godt styr på uendelige mengder av møkk og blod uten at illusjonen brister. 
Produsentene har i det hele tatt fått mye ut av pengene med «Hodejegerne», og kun i en bilkrasjscene blir det avslørt at det er norsk film vi ser på, og ikke studioprodusert amerikansk storfilm. 

Nesbø-fansen kan puste lettet ut, «Hodejegerne» på film er en frenetisk underholdning fra start til mål, med en hel drøss snurrige forundringspakker attåt. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
