Anmeldelse:Kjersti Rorgemoens raritet av en roman er like skarp som den er vittig 

Skakt blikk på tragiske skikkelser. 

Hun er en tragisk skikkelse, den noenogtredveårige jeg-fortelleren i denne boka. 
Hun bor på en trekkfull studenthybel i Bergen på femtende året. 
Hennes lange humanistutdannelse er null verdt. 

Tørrvittig 

Nå betaler hun ned studielånet ved å være mellomleder ved makuleringsmaskinen på Fretex, der hun leder en forsoffen gjeng ekskriminelle. 
De er likevel bedre stilt enn henne, tenker hun. 

Tørrvittig 

«Av og til misunner eg nesten desse eksnarkomane og ekskriminelle det stadfesta ved posisjonen deira. 
Det einaste samfunnsmessige hovudbryet NAV hadde med meg, var den ubrukelege utdanninga frå humaniora. 
Dei såg til sist gjennom fingrane med at eg var ved mine fulle fem og hadde reint rulleblad då eg blei tilsett», 

Hovedpersonen sliter med å holde verdigheten oppe, der hun kjører rundt i Fretex-bilen og samler papir. 
Lik en «Sult»-helt vikler hun seg inn i umulige forklaringer på sin stusslige status; kjæresteløs, barnløs, lett fordrukken og med en vennekrets som består av like tragiske, akterutseilte studenter. 

Snurrig og perfid 

Snurrig og perfid 

Rorgemoen debuterte med kritikerroste «Purkene snudde seg» (2009), som var det årets mest lovende debut, gjennomsyret av snurrige grammatikalske vendinger og perfiditeter. 

Tonen er mye av den samme her. 
Med kjappe riss tegner hun opp tragikomikken i hverdagen. 
Som når hun er innom den kundeløse revisoren som årlig tilkaller Fretex for å makulere papirer, som utelukkende består av lommerusk og handlelapper. 
Da hun går derfra, ser hun en kvinne i rullestol, som sitter og spiser fettdryppende pommes frites i regnet. 
Jeg-personen bryter sammen i gråt. 

Slike gripende hverdagsligheter er det mange av i denne anbefalelsesverdige rariteten av en bok. 
