Nye fascinerende syner i "Hobbiten" nr. 2
Den første "Hobbiten"-filmen irriterte fordi Peter Jackson så tydelig tværet ut scenene for å lage en hel filmtrilogi av en tynn Tolkien-bok. 
Nå har jeg godtatt premisset og lar meg bergta av Bilbo og dvergenes kamp mot alskens farer i nr. 2-filmen. 

Regi: 
Peter Jackson. 
Med: 
Martin Freeman, Benedict Cumberbatch, Elijah Wood, Evangeline Lilly, Cate Blanchett, Hugo Weaving, Luke Evans, Ian McKellen, Christopher Lee, Andy Serkis, Orlando Bloom. 
New Zealand/USA 2013. 
2 time 41 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

I fjorårets film laget regissøren en altfor lang, musikalaktig scene der 13 kortvokste slafset seg gjennom Bilbo Lommeluns spiskammers og forlangte at hobbiten ble med på dragejakt. 
Slike hø-hø-scener slipper vi i år. 
Nå vet vi at følget er på vei for å gjenerobre Ensomfjellet der den onde dragen Smaug sover midt i gullskatten han stjal fra dvergene. 

Er det mulig for Jackson, etter "Ringens Herre"-trilogien og én Hobbit-film, å skape nye visuelle scener som overrumpler og overrasker? 
Regissøren har tydeligvis skjønt at han ikke kan basere spenningsscenene på kamp med orker alene. 
Visst dukker de opp, stygge som bare fy, men vi er blitt så vant til dem at de knapt skremmer lenger. 

Andre visuelle elementer fascinerer mer. 
Først de fæle edderkoppene i den forheksede Myrkskog. 
Nå kan man si at monsteredderkopp fikk vi rikelig av i "Ringenes Herre" da sleske Gollum lokket Frodo inn i hulen til den gigantiske Hutula. 
Jackson tar en sjanse ved å begynne på'n igjen, men det går utmerket: 

Edderkoppene er mange flere, hoggtennene sylskarpe og beina lynkjappe. 
Med skrekkblandet fryd ser man dem spinne våre stakkars små helter inn i kokonger av klebrige tråder og la dem dingle fra grenene, alt mens Bilbo desperat prøver å redde dem med sverdet sitt. 

Jeg synes alvene er blitt mer visuelt interessante enn i tidligere Tolkien-/Jackson-filmer. 
Filmskaperne lykkes med å gi dem en vidunderlig letthet kombinert med kjapphet straks de sender sine dødbringende piler eller svinger sverdet. 

Alveprinsen Legolas (Orlando Bloom) og den skjønne alvevokter Tauriel (Evangeline Lilly) løftes opp i lufta og hopper elegant over fossestryk for å berge dvergene fra orkeangrep under en vill tønneseilas ned elva. 
Slik blir alvene et folk som tydelig skiller seg fra de jord— og sjøbundne menneskene i Langsjøbyen. 
For ikke å snakke om umuligheten av at en alv kan forelske seg i en dverg. 
At det likevel skjer, er formidlet på en fortryllende måte. 

Visuelt snop er også vandringen til trollmann Gandalf i ruiner av steintrapper langs fjellvegger over uendelige dyp, en ferd som ender med et skremmende syn inn i den onde Saurons glødende øye. 

Det øyet er til forveksling lik den ildsprutende dragens øye da Bilbo (Martin Freeman) vekker uhyret opp i et berg av gullmynter inne i Ensomfjellet. 
Gjenopplivingen av dvergenes gamle smie i kampen mot dragen er blitt et visuelt mesterverk. 

Jackson er med andre ord i filmatisk storform igjen. 
Det jeg savner, er en fortolkning av tematiske tråder. 
Er dvergenes begjær etter gull helt greit mens dragens bare er ondt? 
Er gullringens magiske virkning på Bilbo god eller ond når den gir ham kraft til å drepe? 
Og hvor ble det egentlig av den glitrende Dyrdesteinen som dvergkongen vil ha tilbake? 

Det er irriterende ikke å få svar nå. 
Avslutningen får vi i nr. 3-filmen neste år. 
