Super-Scarlett
Luc Besson møter Terrence Malick. 

«Lucy» bygger på ideen om at mennesket bare utnytter ti prosent av hjernen. 
Premisset er så feil at filmen nesten ramler sammen i startgropen. 

Den vaklevorne konstruksjonen blir ikke stødigere av at kvasivitenskapen snekres sammen med innslag som kunne vært kasserte filmklipp fra Terrence Malicks «The Tree of Life». 

Ut kommer et sammensurium av blodig action, filosofi og science fiction, med Scarlett Johanssons tittelfigur som siste tilskudd til regissørens samling av hardtslående damer. 

Nå er jo ikke tullete ideer i seg selv nok til å avskrive en god historie. 
Lakmustesten er filmskaperens evne til å få oss til å tro på tøvet. 

Det greier ikke Luc Besson. 
Historien er for full av hull, og fortelles ikke godt nok til å legge lokk på alle innvendingene som hoper seg opp i hjernen min. 

Men det skal Besson ha, han vet å lage underholdning. 
Sammen med Johanssons spill gir det en film man bare må ta for hva den er: underholdende nonsens. 

Plastisitet er Johanssons fortrinn som skuespiller, og Besson utnytter formbarheten for alt den er verdt. 
Første gang vi møter Lucy er hun sjarmerende småsjuskete og bakfull. 
Etter å ha blitt eksponert for store mengder syntetisk dop, øker hjernekapasiteten hennes i akselererende tempo. 
Med på kjøpet følger hypersensitivitet, superhukommelse og kjempekrefter. 

Bessons fascinasjon for spinkle kvinner som hamler opp med bråter av bevæpnede menn er ikke vanskelig å dele. 

Det er umulig ikke å fascineres av Johansson/Lucys transformasjon. 
Men bak stålkontroll og hjernekapasitet ligger store spørsmål, knyttet til menneskelig eksistens. 
Minus en fiffighet eller to kommer det bedre til uttrykk gjennom Johanssons blikk enn via Bessons filmatiske eskapader. 
