Majonesfet melovold
Når du har hygget deg frastøtt & fryktsomt gjennom David Cronenbergs utspekulert spekulative gangsterhistorie, kan du komme til å spørre deg selv: 
Er dette akseptabelt? 
Kan jeg like sånt? 
Ja, det er. 
Ja, du kan. 

Grunnen er mangel på viktighet. 
«A history of violence» har til og med mindre seriøsitet enn «Nådeløs by»-filmene, den er moralsk og filosofisk lettere enn «Dirty Harry». 
Cronenberg har basert filmen sin på en tegneserieroman, og det innebærer forenkla sagt at vi får se majonesfett action-melodrama. 
Følelser og handlinger kommer fra fantasifortellernes forskrudde verden, og det du ser er bare en streit heltehistorie med tusj-tårer. 
Pirrende magefølelser står i kø, enten det gjelder nervøse, forpinte familiesmerter eller visuelt vellykka ultravold. 
Filmen har til og med en gammeldags scene med framside-nakenhet; det er som om Cronenberg forsøker å finne tilbake til røttene sine. 

Viggo Mortensen er en så ydmyk og mild kafévert at han antakelig sier unnskyld når han skjærer opp rundstykker. 
En dårlig dag ved stengetid kommer et par ekstreme voldspsykopater innom og vil voldta dessertpaiene hans, håne kaffien og skyte servitrisen. 
Da oppstår det en akutt-Rambo av den snille familiefaren, og ville-Viggo gjør ting som folk i provinsen bare får lov til å se i dataspill. 

Jeg burde ikke ha røpt dette, men hele filmen hviler på hva som så skjer med den følelsesmessig nære familien. 
Kan den leve som før? 
Har skamferte Ed Harris rett i at pappa skjuler sin identitet som voldsmann? 
Vil noen ting noensinne bli bra? 

Cronenberg har ikke laget tegneserie-film slik Marvel-filmatisørene gjør det, med skygger og skeivhet og sånn. 
Han gjør en streit film med hovedvekt på de sjølhøytidelige tegneserienes melodramatiske følsomhet. 
Nærbildene av lidende ansikter er så langvarige at de uforberedte vil tro at de blir bedt om å starte et politisk parti for folk med fæl fortid. 
Men det er bare massering av magefølelse. 
Det er bare rå, rånete underholdning, og den funker. 

Mortensen spiller med behagelig ubevegelighet. 
Maria Bello har en slags erotisk tent grøsser-desperasjon over redslene sine. 
Ashton Holmes er ironisk sønn i skikkelig sviskete high school-sideplott. 
William Hurt lufter den særegne hurtske forskrekketheten. 
En oppvisning i virksomme overdrivelser, og en kvasitragisk historie som de fleste vil kunne tygge i seg. 
