Lysende Mozart-spill
Lett, uendelig mykt og lett på cd fra Christian Ihle Hadland. 

ALBUM: 
Det lyser av Christian Ihle Hadlands Mozart-spill på denne nye Simax-utgivelsen. 
Vi behøver ikke akkurat å utrope ham til en stjerne av den grunn. 

Men jeg tror ikke det har vært levert finere Mozart-spill i Klaverkonsertene av noen norsk utøver mellom Hadland og Andsnes. 

Ihle Hadlands egenart i spillet er det lite å si på. 
Klaverkonsert nr. 21 og nr. 22 hører til i den store rekken av sene konserter der Mozart for alvor utvikler sjangeren til noe helt nytt, omtrent parallelt med at han skrev de største operaene sine. 

Subtilt 

Hadland velger seg det mer finstilt pianistiske enn det storslått operatiske, som disse konsertene også er rike på. 
Slik trekker han oppmerksomheten mot de subtile nyansene i klaversatsen, som han håndterer med noe av det fineste anslaget jeg kan huske å ha hørt, uendelig mykt og sart, men alltid med en fast kjerne. 

Og han klarer å holde fast i det varsomme toneleiet han har sett seg ut, slik at han etablerer sin helt egen standard for tolkningen. 

Han spiller seg rett og slett ut av enhver sammenlikning. 
Det gir musikken rikelig av indre lyskraft, med det storslåtte i dem mer dandert som dekorum. 
Hele tiden følger vi ham årvåkent. 
Det er noe fortrolig over Hadlands Mozart, uten at vi av den grunn blir mindre spent på hva han har å si i neste takt. 

Unyansert 

Det henger på sitt vis også sammen med Oslo-Filharmoniens innsats, under Arvid Engegård. 
Skulle vi formulere det vennlig, så kan vi si at orkesteret ikke tar oppmerksomheten bort fra Hadland. 
Men låner vi først øre til orkestret likevel, hører vi forbløffende karakterløst spill og savner fraseavslutninger så vel som ansatser som tar vare på det rike spillet Mozart har investert i orkesterpartituret. 

Til og med opptaksteknisk er ikke orkesterklangen modulert nok, det er for mange ansatser i den som stikker ut, lik spiker. 
