Tom Cruise, den hvite hanen
Tilpasningsvennlig krim-historie om en tilfeldig sniper og eks-soldat som fører til at den tilfeldige buss-cowboyen Jack Reacher kommer til byen og bryster seg som fjongt fjærfe. 
Rosamund Pike er forsvarsadvokaten med behagelig Hitchcock-fjes rundt sine forskrekka øyne. 
Kul film. 

«Jack Reacher»: 
Amerikansk actionthriller. 
2012. 
2 timer, 10 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Christopher McQuarrie. 
Med: 
Tom Cruise, Rosamund Pike, Richard Jenkins, Jai Courtney, Robert Duvall, Werner Herzog. 

Tom Cruise er en skulpturell mann som liker kroppen sin slik moderne menn med hjemmelaga fysikk skal. 
Han er femti år og skyter fram brystkassa som en sjølsikker hvit hane på 170 centimeter i en innhegning for dverghøns, han opptrer med mirakuløs og velfortjent narsissisme — og den smitter. 
Vi liker å se på Cruise sjøl om han tilhører i kvasireligiøs sekt som riktignok ikke er mye verre enn andre sekter og kunne gått i barnetoget med fana si mellom kalasjnikov-banneret til Folkefronten for Kurdistan og de fire skinheadene med swastika forma i bjørkeløv. 

Tom Cruise ser virkelig ut som en rikt utbygd karnapp-ungdom i hvit bestefar-underskjorte. 
Han er ikke som Bruce Willis, som har brukt de siste årene på resignert aldring og snart bare kan spille Gandalf i Peter Jacksons "The time before", der Bilbo blir tatt med keisersnitt fra en kanelgrå skogsløve. 
Cruise er virkelig ung. 

"Jack Reacher" er en actionfylt overmenneske-krim der Cruise kommer bussende inn i historien med en arroganse som antyder at det var han som bygde Obama. 
Han er tidligere militærpoliti og skjønner alt som finnes, siden folk som velger buss må sitte stille ubegripelig lenge og ikke kan gjøre annet enn å tenke seg om og lure på om sjåføren egentlig kan norske trafikkskilt. 
Reacher kjører ikke buss av miljøgrunner. 
Han vil være usynlig, så han har heller ikke bankkort eller mobil. 
Han handler med kontanter og ringer fra automater og er ikke på Facebook, tre ting som gjør at du egentlig ikke eksisterer i vestlige samfunn. 

Filmen starter med at en alledgelig gal morder alledgelig skyter fem alledgelig tilfeldige mennesker langs en by. 

Den antatte morderen rekker bare å skrive 
Få tak i Jack Reacher før han blir banka av de andre fangene, og ingen vet hvor Reacher er. 
Likevel dukker han opp hos den idealistiske forsvareren Rosamund Pike. 
Reacher antyder at den opplagte morderen er for opplagt. 
Hadde dette vært i Norge ville en svensk fantasyforfatterinne blitt innkalt til TV2 for å si at tempelridderne sto bak. 
Her har de altså bare en vakker mann som kan banke småfjols fra bar så intenst at de til og med ville fått rask behandling på et norsk akuttmottak. 

Fra nå av finner Reacher ut alt. 
Den hemmelighetsfulle busspassasjer konverterer fra kollektivt til kult og kjører fra purk og skurk i heftige GTA-scener, og det i en slakteri-rød Camaro med anarkistsvart midtstripe. 
Werner Herzog dukker opp som kommunismeskadd rå russer, Robert Duvall ruller ut det fantastiske eremitt-smilet sitt og saler sniper-rifla. 
Etter behagelig mye att og fram i den urettferdige delen av verden ender vi med shoot out i en slags industri-ødemark der Rosamund sitter fanga. 
Pike er forresten et thriller-funn. 
Hun har Hitchcock-mimikk og kan se så forferda ut at man skulle tro hun hadde oppdaget at bunadssølvja satt fast i vaskemaskin-pumpa. 

Stilen er het i denne filmen, computermusikken trøkker til som en 2013-Wagner for den intellektuelle underklassen som kjenner digitalbasunene i mellomgolvet og elsker det. 

La meg bare antyde at skurkene i denne historien er noen som lurer samfunnet til å bygge ting som ikke kan brukes. 
Verken Tjensvollkrysset eller Solasplitten blir nevnt. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
