Teater:En søkklastet ubegripelighet 

Et gedigent og storslagent teatereksperiment - som ender i en søkklastet ubegripelighet. 

Det er hva Nationaltheatret serverer denne vinteren 2014. 
Fjodor Dostojevskijs klassiske idé-anatomiske studie på 870 sider fra 1872 av det vi i dag ville kalle terrorister, som er bakteppe for et fornyet forsøk på å lage en fortelling om vårt lands «nye terrorister», det såkalte ekstreme høyre. 

Starten er god. 
Den består av en eklatant utdriting av siste halvdel av forrige århundres «progressive», teoretiske sosialister, med deres fordums omveltningsplaner kombinerte med et sterkt ønske om å fortsette å kunne - unnskyld uttrykket: - knulle frihetslig. 

Men det skjærere seg rått når nettopp disse «nye terroristene» overtar dramautviklingen. 
For av underlige grunner har stykket beholdt de russiske navnene på figurene; de får altså i utgangspunktet lov til å være fremmede, fiktive og dermed en smule uvedkommende. 

Når de så begynner å fable om selvmordets velsignelser, fikle med våpen og snakke om vilkårlige bomber som politiske argumenter, blir det uhyre vanskelig å begrepsmessig forflytte seg fra klassisk russisk storlitterær nihilisme til en eventuell truende norsk bakvirkelighet anno akkurat nå. 

Det jobbes iherdig av skuespillerne, som har sine proklamasjoner å komme med bak hvitpudrede og fatalt mente masker. 

Og det skal ikke nektes for at i kortere sekvenser finnes teatermagi av stort format, som når Pål Sverre Hagen og Marianne Hole og Nils Ole Oftebro og Gisken Armand som et ungt og et eldre par spiller en kort, dobbel teater-pas-de-deux om kjærligheten som ikke blir/kjærligheten som aldri burde blitt. 

Men ellers sitter man alt for ofte bombardert med blytung ikke alltid like klar symbolikk, en haug med russiske navn man forsøker å holde styr på, replikker som veksler mellom det rått meningsmettede og ord og vendinger fra nettavisenes kommentarspalter. 
For ikke å glemme minuttene med National rekord i svartmetall-decibel! 

Man behøver ikke like rollefigurene for å fatte teater. 
Men de må vekke interesse. 
Og kan man i tillegg se snurten av noe allment å identifisere seg med, kan det også hjelpe på innlevelsen for en publikummer. 

Det er en stund siden jeg har følt meg så monumentalt hjelpeløs. 
