Bokanmeldelse:Jo Nesbø: 
«Snømannen» 

NB: 
Denne anmeldelsen sto første agng på trykk i 2007. 

Jo Nesbø hopper 90-metersbakken helt ned med sin nye krimroman «Snømannen». 
Både sats, svev og nedslag står til 20 i utførelse. 

Det er fremdeles de store, allmenne temaene det handler om for Jo Nesbø, i hans syvende roman om Harry Hole. 
Svik og utroskap, for ikke å si horeri - med medfølgende arvesynd - står i sentrum denne gangen. 
Som Norges eneste ekspert på seriemordere mottar Harry Hole en dag et anonymt brev, som via lange omveier skal vise seg å sette ham på sporet av et ekte, norsk eksemplar av arten. 
Mønsteret strekker seg helt tilbake til 1980 og fram til senhøsten 2004, og inneholder alle de samme ingredienser: 
Forsvunne / myrdede kvinner med mann og barn, årets første snøfall og - uha - en snømann på eller i nærheten av gjerningsstedet. 

Ettersom Harry Hole gradvis avslører dette mønsteret, bygger både spenningen og intensiteten seg opp i denne voldsomt ambisiøse intrigen. 
For selvsagt ligger morderen til enhver tid to skritt foran, og ikke overraskende skal han vise seg å stå Hole nær. 
Så nær, faktisk, at han til å begynne med ikke er til å få øye på, hverken for leseren eller Hole selv. 

Med «Snømannen» tar Jo Nesbø enda noen lange steg inn i perversitetenes vidunderlige verden. 
Det er ikke akkurat mangel på fantasi som preger myrderiene vi presenteres for, og i likhet med hovedpersonen kan nok også leseren av og til føle behov for en aldri så liten drink for å roe nervene. 
På den andre siden er Nesbø også forsiktig i ferd med å utvide sitt maskuline univers. 

I løpet av denne boken nærmer han seg med stor følsomhet og nennsom varhet både kvinners og barns verden. 
I det hele tatt tar han stadig større sjanser som forfatter, både når det gjelder stil og innhold. 
Et annet bevis på Nesbøs evner som forfatter er at han fremdeles er i stand til å tilføre klisjeen om Harry Hole som «den siste ærlige purken» troverdighet. 
Hole er fremdeles en karakter i utvikling. 
Som vanlig har Nesbø også funnet plass til de obligatoriske dosene med medieparodi og maktkritikk. 
Morsomt nok, men mest av alt krydder på det som er bokas hovedingrediens: 
En mesterlig utført krimfortelling. 
