«Good time:»Robert Pattinson har aldri vært bedre 

I «Good time» er den amerikanske drømmen død. 
Skal den nås, må den stjeles. 

Det er ikke dumt å sammenligne Good time med Al Pacinos Dog Day Afternoon. 
Men sine mørke bilder, sitt raske tempo og med samfunnets tapere i hovedrollen er Safdie-brødrenes film en rå refleksjon over dagen hvor alt går galt. 

Den hyperaktive Connie (Robert Pattinson) begår et nesten vellykket ran sammen med sin lettere funksjonshemmede bror Nick (Benny Safdie). 
De to er nederst på den kriminelle rangstigen, og det hele ender med at Nick havner i fengsel. 
Filmen følger Connies desperate forsøk på å få ham ut. 
Underveis tar filmen en retning vi ikke skal avsløre. 

To spennende regitalenter 

Oneohtrix 
Point Never fikk pris i Cannes for sin hypnotiske og pulserende musikk som er med på å drive den feberhete handlingen fremover. 
Idet stemmen til Iggy Pop runder av filmen med «The Pure and the Damned» puster du lettet ut. 
Du innser også at du har tilbrakt tid i selskap med to av USAs nye og spennende regitalenter. 

Klippingen er aggressiv, det håndholdte kameraet fanger storbyens hektiske neonfarger i marerittaktige bilder. 
Robert Pattinson har aldri vært bedre. 
Det er et autentisk, nært og smertefullt portrett av ren desperasjon, om brorskjærlighet som ikke fører med seg noe godt. 

Trumps Amerika 

Good Time er en spennende ransfilm, men den er langtfra ren underholdning. 
I bakgrunnen lurer Trumps Amerika hvor forskjellen mellom fattige og rike bare øker. 
Middelklassen utraderes, og arbeiderklassen har ikke jobber det går an å overleve på. 
Hva gjenstår da annet enn bankran og et kriminelt liv? 
Den amerikanske drømmen er død. 
Skal du komme deg ut av fattigdom, må du stjele den. 

Handlingen er depressiv, på grensen til nihilistisk. 
Selv om filmen mister noe av intensiteten og kollapser litt mot slutten, er det en sterk opplevelse som bør ses på kino. 
