Sjøsyk skrekk
Det er to timer siden jeg så filmen. 
Jeg er sjøsyk. 
Ennå. 

HANDLER OM: 
Pene unge mennesker fester på Manhattan. 
Det er et avskjedsselskap, derfor skal alt filmes. 
Fordi dette skal bli en film, slås heller aldri kameraet av når «NOE» - en gigantisk miks av selveste Godzilla og udyret fra «Alien» - går løs på Manhattan; 
Det er døden i vente for en hel verdensby. 
Og våre unge venner, selvfølgelig! 
DOM: 
Man skulle tro det ikke vare noen spøk å angripe New York. 
Men ikke før har virus utslettet det meste i «I am Legend», så slippes altså enda en organisk katastrofe løs. 
Uten annen hensikt enn å spise mennesker, velte skyskrapere, kaste hodet til Frihetsgudinnen oppover, gatelangs. 
Dette er en slags påskostet, urban maxi-utgave av «Blair Witch Project». 
Og som alle vet: 
Skal det være subejektiv skrekk fra Amerika, skal det være håndholdt kamera. 
Denne gangen beskrives alt på denne måten. 
Rullende, fallende, løpende, krypende, haltende. 
Filmen ser, såvidt jeg kunne skimte, faktisk ganske tøff ut, hvis man først kjøper banal, ikke-forklart high-tech-skrem. 
Men vurderingsevnen ble nok noe nedsatt av filmingen og et grassat lydbilde. 
Jeg ble faktisk omfattende sjøsyk. 
Og det er første gang! 
Vent heller på DVDen; den kan sees på mindre skjerm. 
Og spypausene blir lettere å adminstrere. 

Du kan være filmen for deg hvis du hadde sans for: 
«I am Legend», «Blair Witch Project», «Saw»-filmene. 
