Ikke overbevisende
Regissørens valg stenger oss ute fra den opprivende historien i «Sorg og glede». 

FILM: 
I 1984 kommer filmskaper Nils Malmros hjem fra et foredrag og får vite at hans kone har drept deres ni måneder gamle datter i et psykotisk anfall. 
Hendelsen blir omtalt i pressen, men uten navnene på de involverte. 
Først i 2013, nesten 30 år seinere, forteller Malmros historien, gjennom «Sorg og glede» og en rekke intervjuer. 
270 000 dansker ser filmen på kino og landets kritikere er, med et par unntak, svært begeistret. 
I likhet med anmelderne i bransjebiblene Variety og Hollywood Reporter, har jeg vanskelig for å skjønne hva begeistringen bunner i. 

Flatt 

Mang en sann historie er blitt til middelmådig film. 
Det er heller ingen garanti for kvalitet at det er regissørens sanne historie som fortelles. 
I tilfellet «Sorg og glede» er det besynderlig hvor flatt og uengasjerende resultatet er blitt. 

Jeg blir gjentatte ganger forbauset over hvordan rollefigurene reagerer og handler i etterkant av en så opprivende hendelse. 
Det starter allerede i første scene, der Johannes (regissørens alter ego, spilt av Jakob Cedergren) kommer hjem og finner sine svigerforeldre sittende i stua. 
De forteller at hans kone Signe har drept datteren Maria og at hun er sendt til psykiatrisk sykehus. 
Johannes reagerer rolig, men med overdrevet vantro. 

Sitter og snakker 

Deretter blir han intervjuet av en gusten og langsom politietterforsker. 
Han snakker med sin advokat, som forklarer at Signe trolig vil dømmes til forvaring. 
Alternativet er behandling, men det må rettspsykiateren underskrive på, noe som er lite sannsynlig. 
Johannes får to fedre på døra som forteller at alle foreldrene har skrevet under på ei liste for å få Signe tilbake som lærerinne for deres barn, selv om hun nettopp har drept sin datter. 

Midtpartiet i filmen tilbringer Johannes på det triste, halvmørke kontoret til rettspsykiater Birkemose (spilt av den alltid forsofne Nicolas Bro). 
Fram til nå har dette vært en «tell, don´t show»-film der historien er blitt presentert gjennom mennesker som sitter i pregløse rom og snakker sammen. 
Det kommer derfor som en lettelse når samtalen med Birkemose stykkes opp av en rekke tilbakeblikk. 

Forvirrende 

Både Cedergren og Helle Fagralid (Signe) er kurante i sine roller og mye ligger til rette for et hjerteskjærende drama. 
Dessverre er det for mange av regissørens løsninger som stenger for identifikasjon. 
Mens de er nyforelsket, ser vi Signe lese «Sjosja» av Isaac Bashevis Singer, men hennes analyse er usofistikert og barnlig og Johannes belærer henne. 
Seinere gjør han narr av de gammelmodige møblene hennes (flislagt salongbord, hjemmeheklete lamper) og sier han er overrasket, siden hun virket så sofistikert og voksen! 

Jeg kunne nevnt en rekke andre episoder som etterlot meg forfjamset og hoderystende. 
De bidrar alle til at «Sorg og glede» underminerer sitt gruoppvekkende utgangspunkt og alle dets dramatisk interessante implikasjoner. 

Nils Malmros er svært anerkjent for sine selvbiografiske oppvekstskildringer fra 80-tallet, men denne gangen burde han kanskje frigjort fortellingen fra den biografisk korrekte tvangstrøya og sett om det likevel fungerte som drama. 
