Bokanmeldelse:Solid portrett 

Rolv Wesenlund har tidvis befunnet seg i skyggen av Marve Fleksnes. 
Per Egil Hegge belyser hele mennesket i en svært velskrevet biografi. 

Per Egil Hegge: 
«Rolv Wesenlund» 

Biografi om skuespilleren klarte å få alle nordmenn mellom 5 og 90 år til å le. 

Biografi 311 sider 

349 kr. Juritzen forlag 

Et drøyt år etter den folkekjære skuespillerens bortgang, rydder bokhandlene nå plass for et bokomslag hvor Rolv Wesenlund poserer som en folkelig bestefar med briller og skjerf foran et rødt sceneteppe. 
Det er slik man kanoniserer fremragende nordmenn i våre dager, og aldeles i pakt med den portrettertes livsløp. 
Enkelt sagt gikk han fra å være en eksponent for provoserende underholdning til å bli en samfunnsstøtte. 

Biograf Per Egil Hegge plasserer ham mellom Leif Juster og Harald Eia: 
Juster mente at Wesenlunds humor var alt for drøy, slik Wesenlund senere syntes Eia gikk for langt. 

I den første halvdelen av boken er vekten lagt på Wesenlunds karriere som musiker og skuespiller. 
Hegge har et skarpt blikk for mange av karakterene som artisten gestaltet, og en mesterlig penn som introduserer Fleksnes slik: 
«Selvgod, selvopptatt, selvrettferdig, skravlende, sårbar, tåpelig, konstant forurettet – særlig når det ikke er grunn til å være det – en underlig kombinasjon av å være undertrykkende og dominerende samtidig med at han er stinn av mindreverdighetskomplekser, en taper som alltid er brautende sikker på at han skal vinne, og aldri gjør det.» 

Den andre halvparten av boken er mer tematisk spredt, med kapitler om blant annet Wesenlunds relasjon til kristendommen og hans forhold hjembyen. 
Her leser vi også om hans politiske utsyn og engasjement for seniorsaken. 

Hegge har fått tilgang til et mangfoldig materiale av Wesenlunds upubliserte tekster og notater, ofte skrevet sent nattetid. 
Flere dikt er også gjengitt. 
Alt er ikke like interessant, men utvilsomt verdifullt når bildet av mannen bak skal kompletteres. 

Wesenlunds private liv og personlige problemer er tilbakevendende tema, men som man kan forvente fra en forfatter som Hegge stilles det ikke ut noen skittentøyvask. 
Det er snarere noe respektfullt over tilnærmingen, og et befriende fravær av overfortolkning. 

Det sikreste tegnet på at biografen tar den portretterte på alvor er den relativt store plassen som er viet Wesenlunds faglige vurderinger av skuespillerkunst og komedie. 
Hegge trekker dessuten plausible forbindelser mellom skuespillerens bakgrunn som jazzmusiker og hans senere sans for rytme og timing. 

STEN INGE JØRGENSEN 
