Hvordan låter det når blues møter klassisk?
En av våre beste gitarister får det til å låte helt magisk. 

ALBUM: 
Forrige soloalbum fra Knut Reiersrud, «Gitar» (2009), viste på mange måter hva instrumentet kan brukes til - uten å bråke - og hva han sjøl er god for som utøver. 

Det er veldig mye. 
Men - han søker alltid nye retninger. 

På «Infinite Gratitude» går han enda lengre i sin demonstrasjon av gitarens mange bruksområder - med god hjelp fra internasjonalt anerkjente Trondheimsolistene. 
Og - alt er gjort i det godes tjeneste. 

Hva skal man kalle dette? 
Ikke klassisk blues, for det er jo Robert Johnson og Howlin' Wolf og de gutta der. 
Hva med bluesisk? 

I søteste laget Knut Reiersrud er ikke fremmed for å lefle med annen musikk, ofte kalt world music - fra India og Nepal til Afrika og Argentina - og han har spilt med noen av verdens største bluesstjerner. 

Og det er ikke sånn at han har gjort noe sensasjonelt her. 

Beethovens 5. 
Vi som har levd en stund husker blant annet nederlandske Ekseptions radbrekking av klassisk fra 1960 og -70-tallet, og kanskje særlig deres versjon av Beethovens 5., «Skjebnesymfonien». 

Det ble ærlig tatt litt i søteste laget. 
Reiersrud er ikke der i det hele tatt. 

Brasilianske Deodato udødeliggjorde Strauss' «Also Sprach Zarathustra (Theme From 2001: A Space Odyssey)» - i jazztapning - og Emerson, Lake & Palmer gjorde stor lykke med sin versjon av Mussorgskys «Pictures At An Exhibition». 

Emerson fikk nylig en drøm oppfylt da han nylig spilte inn deler av albumet «Tarkus» og andre stykker med Münchner Rundfunkorchester og norsk hjelp. 
Motsatt vei, altså. 

Reiersrud er ikke der, heller. 

«Klassisk håndverk» 
Etter hvert har også en rekke rockeband - fra Deep Purple til Vamp - spilt med store orkestre, men da gjerne som «krydder» over sin egen musikk. 

Men det blir for enkelt for Reiersrud. 

Utgangspunktet her er at Trondheimsolistene spiller verkene etter originalpartituret, mens Reiersrud & Co. utvider og forsterker lydbildet og det de mener er de musikalske intensjonene hos klassikerne. 
Intet mindre! 

De sprenger rammene for hva som skal være lov å gjøre med klassisk musikk - som tradisjonelt er sterkt beskyttet mot sånn «lovløshet». 
Improvisasjon har aldri vært det helt store i denne sjangeren. 

Smelter sammer 
I den konteksten drister jeg meg til å mene at dette er blitt kriminelt bra. 

Jeg skal ikke påta meg å mene noe kvalifisert om Trondheimsolistenes tolkninger av Franz Schuberts strykekvintett i C-dur og Johannes Brahms strykesekstett i B isolert sett, for jeg synes ikke det er det viktigste her. 
Men - jeg tør mene at de smelter usedvanlig vakkert sammen med bluesmusikken. 

? 
Og - de konkurrerer aldri mot hverandre. 

Jeg tror ikke det er gjort akkurat på denne måten før. 
Vi snakker altså ikke om normale coverversjoner, men det er kanskje lov å bruke et ord som adapsjon. 

Mesterstykke Snaut 11 minutter lange «Part I», domineres av Reiersrud og forsiktige strykere og er et sant mesterstykke i elegant musisering på stram line. 

På den mer rocka «Part II» er det strykerne og David Wallumrøds Jon Lord-aktige hammondorgel som eier lydbildet ved siden av trommeslager Andreas Bye. 

Mektige greier. 

Reiersrud tar igjen i myke «Part III». 
I Brahms-avdelingen (Chapter 2) spiller han, ved siden av elgitar og steel-gitar, også mohan vina, et 20-strengers indisk instrument. 

Vakkert det også. 

Mer, mer... 
Med seg i bandet har Reiersrud også Nikolai Hængsle Eilertsen på bass, mens Bjørn Holm for anledningen har konvertert fra bass til elgitar. 

Om vi skal lete etter noe å pirke på, må det være at Reiersruds gitar ikke er nok til stede i alle de seks stykkene, og at 38 minutter er for lite. 
Det går jo så altfor fort! 

Jeg kunne altså ønsket meg enda flere musikalske «lovbrudd». 

Og - jeg er spent på det neste som måtte komme fra den musikalske gründeren Knut Reiersrud. 
