Vante trinn
«Maos siste danser» forteller en unik historie, men ender opp som en alminnelig tåreperse. 

|||FILM: 
I de rette hender kan en unik historie fort bli forstemmende ordinær. 
Dette er tilfellet med «Maos siste danser», basert på den sanne historien om den kinesiske ballettdanseren Cunxin Li (Chi Cao), et ungt talent som hentes ut av det forblåste skuret han vokste opp i for å bli en stjerne på kommunistregimets propagandahimmel, og som skaper noe nær en diplomatisk krise når han hopper av under en studiereise i USA. 

Yndig Det originale ved «Maos siste danser» er selve sammensetningen av motiver. 
Vi er ikke vant til å se klassisk ballett innenfor det tunge, mørke rammeverket av Maos kina, og filmens beste scener viser hvor motløs man kan bli av å forsøke å arbeide kunstnerisk i et samfunn der alt som ikke innebærer iherdig veiving av røde flagg blir sett på som knefall for kapitalismen. 
Ballettscenene har en vektløs ynde. 

For oppriktig 
Men det dette med selvbiografier: 
Forfatter og hovedperson står hverandre litt for nær. 
Helten i denne fortellingen fremstilles som uskyldig og oppriktig og overveldet av friheten i sitt nye land, og om han kommer til å skape vanskeligheter for noen, er det i alle fall ikke meningen. 
Det er kjedelig. 
Heldigvis antyder filmen her og der at det finnes andre perspektiver, som når Lis amerikanske kone tårefullt spør om han bare brukte henne for å få bli i USA. 

Tåreperse 
Men historien farer fort over slike irriterende fartshumper for å komme til det som virkelig betyr noe: 
Gjenforeninger med mor og far og søskenbarn og landsbyunger, i en serieorgasme av fiolinklimaks. 
Regissør Bruce Beresford («Driving Miss Daisy»), som har trent opp armmusklene i en årrekke til å kunne kryste en tåre eller to ut av den mest gjenstridige kyniker, lykkes i dette. 
Men bevegelsen er overfladisk. 
Og til tross for at den beroper seg å være en vektig og sann historie, er «Maos siste danser» blott et melodrama blant mange. 
