Bernstein og Broadway – et fyrverkeri av rytmer og vitalitet
Nyttårskonserten i Kilden presenterer musikk av Leonard Bernstein – og det blir fyrverkeri godt nok for tusener 

Å fylle en hel nyttårskonsert med musikk av én eneste komponist kunne vært et hasardiøst prosjekt, dersom ikke komponisten het Leonard Bernstein. 
Selv ikke Wiener Philharmoniker holder seg til én Strauss, men lar hele familien få utspille seg i nyttårsfeiringen. 

I Kristiansand har tradisjonen siden den første nyttårskonserten i 2000 vært å flytte seg fra land til land, og dermed kunne nytte musikk av en rekke komponister. 
Under årets «Bernstein on Broadway»-program i Kilden tok jeg meg i å undres over hvilken annen komponist som kunne ha fylt en hel festkveld med så mye bravur og energi, så mye livsglede og vitalitet som nettopp Leonard Bernstein. 
Han ville dessuten ha fylt 100 år i år, og det gir jo ekstra grunn til å feire. 

Hun har rett, konferansier Evelyn Jons når hun mot slutten antyder at publikum vel har hørt en del musikk som de ikke har hørt før. 
«Alle» kjenner West Side Story (1957), mange kjenner Candide (1956), men hvem har hørt musikalene Wonderful Town (1953) eller On the Town (1944)? 
Likevel var hele konserten en real nyttårsfest fra begynnelse til slutt. 

Trolig er mange enige når jeg sier at vi kunne hatt mer av West Side Story, denne fantastiske musikken som vi ble ekstra godt kjent med for seks år siden da den ble den store åpningsmusikalen i Kilden. 

Tre utmerkede svenske solister, sopranen Alexandra Büchel, tenoren Christer Nerfont og mezzosopranen Evelyn Jons, sistnevnte også som konferansier, bidro hver for seg og samlet til at det ble en festkveld. 
Nerfont med sin stødige og innsmigrende tenor, Büchel med eksellense i den vanvittig vanskelige Glitter and be Gay fra Candide, og Jons med utpreget musikaltilpasset stemme og vittige introduksjoner, og avslutninger, både med språk og kroppsspråk. 

Dirigent Case Scaglione ledet det hele på utmerket vis, elegant, diskret og med stor rytmisk sans for å utfolde nettopp Bernstein-musikken, musikerne var helt med og Champagnegaloppen til slutt klarte de sannelig uten dirigent også. 
Et åpenbart stilbrudd, men – den hører jo med. 
