Morten Tyldums nye spionserie er både smart og original
Hva om det fantes en annen versjon av deg? 

Hvor mye makt har vi egentlig over eget liv? 
Hvor mye avhenger av tilfeldigheter og andres valg? 
Det er noen av de store og evige spørsmålene som stilles i «Counterpart», endelig en serie med kvaliteter som kan forsvare et Viaplay-abonnement. 

«Counterpart» er en amerikansk spionthriller med sci fi-plott, og den er både herlig retro-nostalgisk og original. 
JK. 
Simmons spiller hovedrollen som Howard Silk, en musegrå funksjonær som i 30 år har utført ørkesløst rutinearbeid for et firma han egentlig ikke aner hva driver med. 

De absurde oppgavene og den blendende uvitenheten hans har fått amerikanske anmeldere til å trekke paralleller til Kafkas «Prosessen», men det er en mangelfull sammenligning, ettersom Kafkas hovedperson er offer for en prosess som blir mer og mer uforståelig. 
«Counterpart» følger derimot klassisk thrillermønster, her faller brikkene på plass, litt etter litt. 
Hvis du er med på tankeeksperimentet, riktignok. 

Parallell verden 

Det viser seg nemlig at Howards arbeidsplass vokter en portal til en annen verden – en verden som er nesten lik vår egen, og som oppstod da et eksperiment under den kalde krigen fikk virkeligheten til å duplisere. 
De to verdenene har utstrakt, men hemmelig kontakt, via diplomater og ambassader, og selvsagt spionasje. 

En dag dukker Howards andre «jeg» opp i hans verden og er, overraskende nok, markant annerledes enn ham: 
Han er hemmelig agent, på jakt etter en kvinnelig leiemorder som har krysset grensen. 
På drapslista hennes står første Howards kone, som ligger i koma etter en bilulykke. 

Norskregissert 

Howard 1 og 2 deler oppvekst, men de siste tjue, tretti åra har livene deres tatt svært ulik retning. 
Det samme gjelder flere av karakterene, viser det seg. 
Hvorfor? 
Og er de egentlig så ulike som de tror? 
Denne «sliding doors»-tematikken – hvordan små hendelser kan få store konsekvenser – gir serien dybde, men dette er først og fremst en spenningsserie. 

Pilotepisoden er regissert av Morten Tyldum, som også er medprodusent på serien. 
Han har stålkontroll på plottvistene og slipper hint og detaljer i akkurat passe tempo. 
Slik fortsetter det også i de neste episodene, med andre regissører. 
Simmons imponerer som de to Howardene, som han skiller fra hverandre ved hjelp av tydelige, men troverdige nyanser i skuespillet. 
Harry Lloyd (kjent fra «Game of Thrones») er også fin som jyplingen av en sjef, mens Olivia Williams er akkurat passe mystisk som kona Emily. 

Kvinneklisjé 

De mystiske kvinnerollene er imidlertid også en hake. 
Den unge leiemorderen (Sara Serraiocco) er en nesten parodisk Lisbeth Salander-kopi, og det er en lesbesexscene her som framstår som en tullete klisjé av en machofantasi. 
Noen lettvintheter kommer vi visst ikke unna. 

Men estetikken for øvrig er gjennomført og retro-stilig, med gråtoner og symmetrisk orden som bringer tankene til sovjettida. 
Det er også noe med de to verdenene som minner om det gamle Øst- og Vest-Tyskland, og karakterene – som befinner seg i nåtidas Berlin – utbryter stadig, med overtydelig referanse: 
«Vi skulle bare bygget en mur!» 

Anmeldelsen er basert på fire av ti episoder. 
