Gundelach:En fryd for øret 

Debutalbumet låter gjennomarbeidet, klart for et internasjonalt publikum. 

Gundelach: 
"Baltus" (U OK?) 

Den oslobaserte musikeren Kai Gundelach liker kråker. 
Det gjør jeg også. 
Jeg liker også debutalbumet hans, som er oppkalt etter kråken som bodde i hagen hans da han var liten. 
Kråker er smarte og symboltunge dyr, assosiert med overtro, død og tap. 
«Baltus» har et kledelig, underliggende drag av et slikt mørke, selv om platen egner seg aller best til duse sommernetter. 

Gundelach slapp en selvtitulert ep i 2016. 
En delikat utgivelse, der jeg best likte sporene som lokket oss mer inn i mørket og hvor han skrudde opp tempoet. 
«Baltus» byr på flere slike. 

Det begynner optimistisk. 
Vakre «Duck hunting» løfter oss inn i solnedgangen over en stødig basslinje og svevende synther, før en 80-talls gitarsolo runder av. 
«Iron» har et minimalt preg og kan innledningsvis forveksles med en Chromatics-låt. 
Gitaren er mektig forførende, og det låter så klokkeklart at hårene på armen reiser seg. 
Melankolske «Control» har et refreng som rører. 

Framføringen av tekstene rører riktignok mer enn selve lyrikken; jeg synes fremdeles tekstene hans framstår som pynt mer enn mening. 
«Games» har fått fortjent oppmerksomhet som singel, hvor Ary er med som bidragsyter. 
En mer klubbvennlig låt med en nær perfekt oppbygging, og platens høydepunkt. 
Ja til mer tekno! 

Gundelachs stødige falsett gir musikken en tydelig identitet. 
Der andre kunne ha blitt fristet til å la vokalen bære platen, vet han å moderere seg og lar musikken skinne. 
Tankene går til artister som Fever Ray og Nils Bech, som begge mestrer denne balansen. 
Medprodusenter er Øyvind Mathisen (Nils Bech og Cezionando), Knut Sævik og John Calvert. 
Sammen har de kokt opp et album som låter veldig korrekt, på grensen til kalkulert. 

«Baltus» er en fryd for øret. 
Jeg er glad Gundelach tok seg tid med debuten, for med dette er han klar for den internasjonale oppmerksomheten som venter ham. 

Beste spor: 
«Games», «Iron». 
