–Jeg hadde aldri trodd at en film om aper med maskingevær skulle bli min første sekser som filmanmelder 

Emilio Sanhueza mener «War for the Planet of the Apes» er en genistrek. 

Det høres nok snodig ut for mange, men en av de beste kinofilmene på lenge handler om en krig mellom aper og mennesker. 
Noen av apene kan snakke, og de bruker maskingevær. 
Det høres ut som tullete science fiction, såkalt «hjernedød underholdning». 
Men det jeg fikk se var langt fra hjernedødt. 

Det var – utrolig nok – en kunstnerisk vågal film som er fylt med hjerte, teknisk bravur og tankevekkende politiske metaforer. 
«War for the Planet of the Apes» er en genistrek. 
Hvordan er det mulig? 

Vel, «War for the Planet of the Apes» er tredje film ut i serien filmer basert på 1968-filmen «Apeplaneten» med Charlton Heston. 
Det startet med «Rise of the Planet of the Apes» (2011), som var en fiffig idé: 
Forskere prøver å kurere Alzheimers sykdom gjennom eksperimentering på aper, noe som får uventede konsekvenser. 
En mutasjon hos apene øker dyrenes intelligens, men skaper også et virus som mennesker blir alvorlig syke av. 
I oppfølgeren «Dawn of the Planet of the Apes» (2014) ser vi apene prøve å bygge et eget samfunn, mens konflikten med menneskene tilspisser seg. 

Matt Reeves hadde regi på sistnevnte og følger nå opp med «War for the Planet of the Apes», hvor han virkelig beviser han at han er en visjonær visuell historieforteller. 
Her lykkes han med å snike kunst inn i underholdningsfilm bakveien, innbakt i forrykende action, en spennende historie og utrolige spesialeffekter. 

De beste av disse spesialeffektene er apene: 
Digitale kreasjoner, men med troverdig fotorealisme. 
Kanskje er det den menneskelige faktoren, muliggjort med teknologien som ble kjent gjennom «Gollum» i Ringenes Herre-filmene, som skaper troverdigheten: 
Skuespillere har på seg spesialdrakter under innspillingen og draktene sender ut digitale signaler, som senere blir gjort om til aper. 

Denne metoden gir regissøren større frihet til å bruke kameraet slik han ønsker, og samtidig mer spillerom for skuespillerne. 
«Gollum» ble spilt av britiske Andy Serkis, som her har hovedrollen som sjimpansen «Caesar», en ape som kan snakke gebrokkent engelsk og er apeflokkens leder. 
Flokken jaktes på av en rabiat oberst (Woody Harrelson), og et forsøk på fredsmegling går alvorlig galt. 
Situasjonen eskalerer gjennom hovmod, sinne, overlevelsesinstinkt og offer – fortalt i sin helhet fra apenes perspektiv. 

Det er nettopp valget av perspektiv som muliggjør filmens store styrker, og dens annerledeshet. 
En historie som fortelles gjennom aper, og hvor dyr driver handlingen gjennom aktive valg og etiske dilemmaer, gir mening når formidlingen er visuell og ikke avhengig av dialog. 

I samarbeid med fotograf Michael Seresin, presenterer Reeves action med en sammenstilling av bilder og geografi, som på det store kinolerretet blir nesten overveldende: 
Episke landskap og intim action. 
Regissøren viser oppfinnsomme referanser til westernfilm, krigsfilm og til mesterregissøren Akira Kurosawa. 
Og komponisten Michael Giacchino, en allerede anerkjent musiker, leverer her sitt beste arbeid noensinne. 

Like fullt er det mer enn kun teknisk dyktighet som må til for å skape en ordentlig god film. 
Man bør også ha noe interessant på hjertet. 
«War for the Planet of the Apes» tar noen ubehagelige vendinger, med tydelige referanser til noen av de mørkeste kapitlene i USAs historie. 
Disse kan lett misforstås, men denne filmen kommuniserer et sinne mot dem som ønsker å bruke makt over andre og et hjerte for dem som nekter å bli urettferdig behandlet. 

Et slikt tydelig standpunkt har jeg savnet i langt mer selvhøytidelige filmer enn denne. 
Jeg hadde aldri trodd at en film om aper med maskingevær skulle bli min første sekser som filmanmelder. 
