Med frie HBO-tøyler skulle «The Newsroom» ta Aaron Sorkin til nye høyder
Slik gikk det ikke. 

TV-SERIE: 
For mange var det en drøm som ble virkelighet da det ble kjent at Aaron Sorkin, en av verdens få manusforfattersuperstjerner og mannen bak en av de siste par tiåras mest vellykkede tv-serier, «The West Wing», hadde slått seg sammen med HBO. 

For hvilket blomstringspotensial lå vel ikke i møtet mellom denne kompromissløst oppmerksomhetskrevende dialogmesteren og kabelkanalen som gjennom 2000-tallet frontet den store tv-drama-revolusjonen nettopp ved å gi sine serieskapere sjeldne grader av kreativ frihet? 

Sammen skulle de produsere en serie som tok for seg det indre livet i en amerikansk tv-nyhetsredaksjon, i en tid der de fleste nyhetsmedier er under press, og nyhetsankerets ubestridte autoritetsposisjon ikke lenger er så ubestridt. 
Med Sorkins velkjente sans for å manøvrere i maktens kulisser burde utgangspunktet være det aller beste, og de første smakebitene som dukket opp på nettet så da også svært lovende ut. 

Forrige søndag hadde serien endelig amerikansk premiere. 
Det må kunne sies å ha tatt lufta ut av ballongen, for mottakelsen har vært alt annet enn gratulerende. 

TV-opprør 

«The Newsroom» følger en rutinert nyhetsanker, Will McAvoy (spilt av Jeff Daniels), som i en årrekke har bygget sin suksess på aldri å støte noen ved å flagge egne synspunkter. 
Men under en tilfeldig college-debatt der ordstyreren presser ham til å ta stilling, går det plutselig i svart for Will. 
Han lirer av seg en tordentale ingen hadde sett komme, og i kjølvannet av det påfølgende medieoppstyret griper kanalsjefen anledningen til å gjøre drastiske endringer med Wills program. 

Inn kommer programlederens eks (Emily Mortimer) som ny produsent, og det med et prosjekt! 
Det er på tide å slutte å jage etter seeroppslutning, og heller gjenreise nyhetenes ærverdige rolle som den fjerde statsmakt. 

Den innledende scenen fra college-debatten er en oppbyggingsmessig nytelse for enhver tilhenger av Sorkins forløsende her-skal-skapet-settes-på-plass-monologer. 
I kameraets hvileløse vandring og den fjerne lyden av politikernes kjekling kan du merke klimakset komme snikende, og idet Will bryter ut i en tirade av tall og fakta om nasjonens begredelige tilstand, er det lett å bli sittende og klappe i hendene med et frydefullt glis om munnen. 

Scenen lover dessverre langt mer enn den kan holde om det som skal følge. 

Stilisert skrivestil 

Det er ikke alle som er like begeistret for Sorkins skrivestil. 
Mannen har spesialisert seg på halsende, informasjonsmettet, belærende og perfekt intellektuelt formulert dialog — med andre ord en måte å snakke på som ikke ligger særlig nært virkeligheten. 
Den kan dessuten være krevende å henge med på. 

På samme stiliserte måte skaper han gjerne en urealistisk «perfekt verden», der det er mulig for en idealistisk demokrat å bli valgt til USAs president, eller der en tv-produsent med en agenda får lov til å kjøre sitt eget løp. 
I tilfellet «The Newsroom» har det blitt påpekt at han totalt ignorerer internettets relevans i dagens medieverden, og klamrer seg til ei tid da kveldsnyhetene var det eneste som satte dagsorden. 

Sorkins mangel på virkelighetsnærhet er imidlertid ikke spesielt plagsom. 
Premissene han setter opp legger nemlig på sitt beste grunnlaget for en briljerende lek med scenarier, framført på underholdende, lærerikt og ofte syrlig vittig vis av inspirerende overmennesker. 

Det som er svært overraskende med «The Newsroom», er derimot hvor stillestående og innholdsløs serien i lange perioder er. 
Ikke minst i nettopp dialogen. 

Etter pilotens intense åpningsscene forsvinner framdriften etter hvert totalt, og viser bare glimtvis den snerten Sorkin er så kjent for. 
Jo da, det blir gått og snakket (hans signaturgrep), men for det aller meste blir det sittet eller stått og snakket, lenge, i statiske bilder som helt mangler det yrende bakgrunnslivet som ellers gir tempo og nerve. 
Det blir rett og slett kjedelig. 
Da hjelper det på ingen måte at det dukker opp plottlinjer som er så forutsigbare at man ender med å bli overrasket, fordi man aldri kunne forestille seg så banale valg bli tatt i en serie som denne. 

Problematiske kvinneroller 

Et annet problem ved serien henger sammen med den behørige kritikken som har blitt framsatt om de kvinnelige karakterene. 
Wills produsent MacKenzie kommer til redaksjonen rett fra beinhard jobbing i Afghanistan, og både omtales og framstår som driftig, idealistisk og ekstremt dyktig. 
Det er hun som brenner for å gjøre noe nytt, og det er hun som får Will med om bord. 

Likevel blir hun allerede i andre episode portrettert som en ubehjelpelig, uprofesjonell og fjollete kløne, som verken er i stand til å lede et morgenmøte, holde privatlivet sitt atskilt fra jobben, eller forstå de intrikate utfordringene ved å sende e-post. 
Virkelig? 

Denne smarte, selvstendige og moralsk styrte kvinnen velger også utilslørt å rekruttere en kvinnelig kollega på grunnlag av utseende, hvorpå kollegaen (som har en doktorgrad i økonomi) svarer med å underselge seg selv og anbefale eldre, mannlige alternativer. 

Begge deler tar høyst reelle problemstillinger på kornet. 
Ingen av situasjonene benytter anledningen til å reflektere over det. 

Én ting er holdningene utformingen av disse rollefigurene signaliserer. 
Men for serien er det mest utilgivelige at denne usammenhengende, flate og uintelligente karakterskildringen rent dramatisk er direkte slett arbeid. 
Og dét preger flere enn seriens kvinner. 

Lyspunkt i journalistikken 

Alt er ikke begredelig ved «The Newsroom». 
Når fokuset flyttes fra personlige forhold og redaksjonsintriger til faktisk journalistisk arbeid, spisser intensiteten seg kraftig til, og Sorkin får skinne i sitt ping-pong-spill av fakta, analyse og kjappe vurderinger. 
Rett nok baserer serien seg på to år gamle, velfordøyde nyhetshendelser det er lett å være etterpåklok rundt, men igjen passer dette godt med Sorkins måte å fortelle historier på. 

I intervjuer har Sorkin trukket fram hvor godt han har trivdes med å ha laget en serie på bare ti episoder, der han slipper å forholde seg til forstyrrende tilbakemeldinger underveis i prosessen. 
Han vil nok likevel tjene på å ta noen av dem til seg i arbeidet med sesong to, som nettopp ble bestilt av HBO. 
