Lüt veksler mellom å være underholdende og høl i huet
De skamløse guttene. 

BYLARM: 
«Det største norske popfenomen noensinne,» proklameres det på høyttaleranlegget mens et metallisk, foruroligende synthtema spinner i bakgrunnen. 
«UGH!» bjeffer bassisten. 

Lüt - blant fjorårets Urørtfinalister - vet å iscenesette seg selv. 
Tromsøværingene bedriver god gammal kjøtthuehardcore, samtidig som de ikke er fremmede for verken moduleringer, allsangsrefreng eller «larger than life»-melodier – knep tatt rett ut av popmusikkens kokebøker. 

Så ja, de er en skamløs gjeng. 
Om Kvelertak, som åpenbart er deres store forbilder, lager musikk for blót – vikingenes elleville ofringsfester – er Lüt lydsporet til låvefestene der moshpits finner sted. 
Som vil si at de, tross alt, er et temmelig underholdende liveband. 

Når Lüt gir bånn gass og holder seg til hardcorens rabiate gitarøs, er de ikke så aller verst. 
Man tar seg i å rykke med til galskapen, og oppleve det som et friskt pust mellom all den frakoblede synthpoppen på Bylarm-programmet. 

Andre ganger er Lüt irriterende. 
Den første av to nye sanger – en storslått sommerlåt, intet mindre – har noe interessant ved seg, men høres til syvende og sist mest ut som Sondre Justad med vrælevokal. 
Det er den ikke alene om. 
Frontfigur Markus Danjord har en heller spinkel stemme, som om noen holder (pun intended) kvelertak på ham. 
«Crazy bitch»-historien hans, som omgir «Bedre før», er på sin side omtrent så utslitt som du får det. 

I sin omtale av avslutningsnummeret «Du vet ingenting», skriver Urørt at «Lüt [greier] å forene politisk engasjement med feststemt, melodiøs og velspilt punk». 
Men strengt tatt er Lüts politiske dybde like grunn som en vanndam. 
Det er liksom ikke helt troverdig å synge om falskhet og ignoranse samtidig som man tar en haug melodiske snarveier. 
