Kjernenedsmelting
Fucked Up leverer hardcore selvransakelse. 

Dersom 2014 makter å diske opp med en bedre sommersingel enn Fucked Ups «Sun Glass», kommer dette til å bli stående som en særdeles god sommer. 
«Sun Glass» er tre og et halvt minutt med lagvise gitarer, brølevokal og uimotståelig shoegazekoring, og det beste av alt er at det er opp til en selv å spille den så hyppig at man går lei. 
For selv om «Glass Boys» er langt mer rock enn det er hardcore, er bandets uttrykk fortsatt hardt nok til at albumet ikke står i fare for å bli ihjelspilt på radio, TV eller utesteder. 

Når Fucked Up fortsatt omtales som et hardcoreband, er det først og fremst på grunn av Damian Abrahams vokal. 
Men vel så viktig er det at de fortsatt forholder seg til hardcorescenens verdier. 
Hardcore er en av få sjangre hvor kommersiell appell fortsatt anses som noe negativt, og som fremdeles holder seg med et sett ikke-musikalske koder og idealer. 
Hardcore er dermed ikke nødvendigvis et godt uttrykk for å skildre personlig vekst, og man finner få sjangre som egner seg dårligere for musikalsk utvikling. 
Få hardcorepunkere får lage mer enn én plate hvor de utfordrer hardcorescenens ekthets— fetisjisme og mainstreamfobi, før de enten oppløses eller utdefineres. 

Fucked Up har nå laget minst tre slike plater, og «Glass Boys» er et ekstremt ambivalent og selvransakende album. 
Tekstmessig handler det gjennomgående om å bli gammel og rund i kantene i en verden hvor dét fremdeles anses som klander- verdig. 
Men det er først og fremst en god og bråkete gitarplate som er best når den kombinerer rock, hardcore og shoegaze, som på nevnte «Sun Glass» og det avsluttende tittelsporet. 
