«Norske byggeklosser» spiller på gjenkjennelseseffekten
Slapstickhumor av det enkle slaget. 

Nordmenn elsker å pusse opp. 
I fjor pusset vi opp for nesten 90 milliarder kroner. 
Sånn sett var det bare et tidsspørsmål før noen kastet seg over ideen om en oppussingskomedie inspirert av Pål Bang-Hansens Norske byggeklosser fra 1972. 

Det er godt at det står inspirert av, for det er fint lite igjen av den hysteriske og absurde tonen som preget Bang-Hansens komedie hvor Rolv Wesenlund gestaltet forskjellige roller. 

Tradisjonell og folkelig 

2018-versjonen av Norske byggeklosser fremstår som en mer tradisjonell og folkelig komedie. 
Regissør Arild Fröhlic spiller mer på slapstick enn satire over nordmenns behov for å presentere hjemmene sine som perfekte utstillingsvinduer. 
Det er litt synd at sjansen til å sparke bort i vår trang til materiell velstand ikke utnyttes – for der er det mye å ta tak i. 

Når det er sagt, så tar Norske byggeklosser seg kraftig opp og blir ganske så fornøyelig og morsom utover i filmen. 
Først må du dog gjennom en sidrumpa start, som ikke er spesielt underholdende, preget av stiv dialogveksling og forglemmelige øyeblikk. 

Idet oppussingen av det gamle huset, som Merete (Ine Jansen) arver av en gammel filletante, kommer i gang, blir det fart på sakene. 
Sammen med kjæresten Jens (Anders Baasmo Christiansen) går de i gang med friskt mot. 
Hippiearkitekten Birk (Atle Antonsen) ankommer scenen med østeuropeiske håndverkere, og med dem kommer både humoren og drivet inn i historien. 

Et hav av nyanser 

I likhet med 72-versjonen var det Rolv Wesenlund som spilte forskjellige roller. 
I år er det Atle Antonsen. 
Han er blant annet den ekle og rike naboen, håpløs bankmann, korrupt saksbehandler hos Plan- og bygg, den gærne snekkeren som kun bryr seg om stedets dofasiliteter og mange andre. 

Antonsen spiller alle med overbevisning og et godt blikk for nyanser. 
Selvsagt er alle figurene ekstremt karikerte, men det er jo nettopp her humoren kommer inn. 
Alle som har stått midt oppi et stort oppussingsprosjekt kan sikkert kjenne seg igjen i flere av figurene og katastrofene som oppstår underveis. 

Norske byggeklosser hadde hatt godt av en skarpere kant med mer friksjon, men setter du pris på sprø slapstickhumor med en aldri så liten dose groviser, er filmen til tider ganske morsom tidtrøyte. 
Underveis kan man ikke gjøre annet enn å synes synd på Anders Baasmo Christiansen og Ine Jansen som faller ned gulv, prøver å få en hyrdestund for seg selv, blir skjelt ut av gjenbruksstasjonens store skrekk og går ned for telling med alvorlige allergianfall. 

Enkel og ukomplisert humor uten brodd, men filmen vinner på gjenkjennelseseffekten. 
