Jente med mannsmot
«True Grit» handler om en bråmoden fjortis på hevntokt. 
Brødrene Coens første reine 
western er mindre streit enn den kan virke som. 

FILM: 
Man kan spørre seg hvorfor Coen-brødrene fant på å spille inn «True Grit» på nytt. 
Originalversjonen fra 1969, som het «Jente med mannsmot» på norske kinoer og ga John Wayne hans første og eneste Oscar, delvis fordi han gjorde narr av John Wayne, er jo en western av aller streiteste sort, eller hva? 

Musikken er munter, landskapet er frodig, de onde er virkelig onde og de gode er gode på bunnen, selv om de er forfylla og latterlige i starten. 

Joel og Ethan Coen driver ikke med remakes. 
Deres varemerke har vært å ta for seg en hel sjanger av gangen og ha det moro på dens bekostning, samtidig som de viser at de er glad alt Hollywood har funnet på gjennom hundre år. 
Deres første film, «Blood Simple», var en ironisk noir, «Raising Arizona» og «Hudsucker Proxy» er screwball-komedier, «Miller's Crossing» en slags gangsterfilm, mens «Fargo» er noir med snø og folk som heter Lundegaard og Grimsrud. 
Og så videre. 

Med andre ord, vi kunne forvente oss en postmoderne western. 
Ikke en såkalt revisjonistisk anti-western, à la Robert Altmans «McCabe & Mrs. Miller» eller Clint Eastwoods «Nådeløse menn», men en mer ironisk lek med westernmytene. 

På den annen side: 
Var det ikke snakk om at brødrene er ferdige med ironien? 
At de ikke lenger er sånn passelig alternative filmklubbfavoritter. 
At de har lagt av seg de nerdete rampestrekene og endelig blitt modne filmskapere, tatt inn i varmen og overøst med ros og heder i tungt metall. 

Det store gjennombruddet med «No Country for Old Men» skyldtes ikke Javier Bardems frisyre, men det imponerende håndverket og utforskingen av amerikanske myter og religiøse tema. 
Bardems Anton Chigurh er «the Grim Reaper», mannen med ljåen, eller, som Llewelyn Moss (Josh Brolin) uttrykker det, «the ultimate bad-ass». 
Tunge saker. 
Modent. 

«No Country for Old Men» var en western med pickup og trykkluft, belønnet med fire gjeve Oscar-statuetter, så hvorfor skulle ikke brødrene Coen gi seg i kast med den mest amerikanske av alle sjangere? 
De har jo snart prøvd seg innen de fleste andre, bortsett fra musikalen. 
Hvis vi minner oss selv om at brødrene nå er erklært modne filmskapere, begynner brikkene å falle på plass. 

I sin forrige film, den seriøse lavbudsjettskomedien «A Serious Man», foretok brødrene en reise tilbake til sin jødiske oppvekst i Minnesota gjennom en moderne versjon av Jobs bok. 
«True Grit» gir dem en mulighet til å fortsette utforskningen av både amerikanske myter og Det gamle testamentet. 

Men det er kanskje på tide å fortelle litt om filmen, hva den handler om og slikt. 
Den har tross alt muligheten til å vinne hele ti gylne statuetter om ei drøy uke, så det skulle være ett og annet å gripe tak i. 
Året er 1880, sånn circa. 
14 år gamle Mattie Ross (Hailee Steinfeld) er kommet til Fort Smith, Arkansas for å finne Tom Chaney, mannen som nettopp har drept hennes far. 
Ifølge sheriffen har Chaney flykter til «the Indian territories», der bare føderale U.S. Marshals har rett til å pågripe lovbrytere. 
Mattie velger seg ut den mest nådeløse av mennene hun får anbefalt, en alkoholisert, skrantende gubbe ved navn Rooster Cogburn, fordi hun mener han har grit (mot). 

Rooster (Jeff Bridges) tar jobben og går med på at Mattie skal få bli med på jakten, men ting floker seg til når en arrogant og glattslikket Texas Ranger dukker opp. 
LaBoeuf (Matt Damon) har vært på sporet av Tom Chaney i fire måneder for drapet på en senator i Texas og kan lokke Rooster med store penger hvis de finner morderen. 

Handlingen er viktig nok, men «True Grit» er en karakterdrevet western. 
Og skal vi snakke om karakterene, må vi gå tilbake til originalen. 
Ikke Henry Hathaways filmversjon, med 62 år gamle John Wayne i hans første rolle som antihelt, men til Charles Portis' roman, som kom ut året før. 
Coen-brødrene har uttalt at de ikke har noe sterkt forhold til filmen, det var romanen som ga dem lyst til å filme historien — av to grunner: språket og Mattie Ross. 

Mattie er en skrue. 
Coen-brødrene liker skruer. 
Hun er bare barnet, men samtidig en sta og selvsikker ung dame som vet hva hun vil og som aldri gir seg. 
Det som skiller henne fra de fleste andre tapre tenåringsjenter på film, er kilden til hennes grit, som i stor grad synes å være Den hellige skrift. 
Hun er presbyterianer og kritiserer både katolikker og dem som tilhører andre forgreininger at protestantismen. 
Hun er moralistisk, snusfornuftig og noen ganger helt på tur, som i sitt forhold til katter: 
«I will go further and say all cats are wicked, though often useful. 
Who has not seen Satan in their sly faces? 
Some preachers will say, well, that is superstitious 'clap-trap'. 
My answer is this: 
Preacher, go to your Bible and read Luke 8: 26-33.» 
Når Cogburn tilbyr henne whisky, sier hun: 
«I would not put a thief in my mouth to steal my brains.» 

Det er denne blandingen av snerpete skinnhellighet og mot som gjør henne så fascinerende. 
Samtidig kan man skjønne at folk får nok av henne. 
LaBeouf, som er komisk og selvgod på sitt eget vis, lar seg raskt irritere. 
Samtidig ordlegger han seg minst like blomstrete som Mattie, særlig etter at Coen-gutta har smurt på litt ekstra: 
«You give out very little sugar with your pronouncements. 
While I sat there watching I gave some thought to stealing a kiss ... though you are very young, and sick ... and unattractive to boot. 
But now I have a mind to give you five or six good licks with my belt.» 
Og Mattie svarer: 
«One would be just as unpleasant as the other.» 

Det er dette språket Bridges, Damon og de andre bygger sine karakterer på og det er en fryd å se og høre resultatet. 
Bridges er i tillegg relativt snøvlete og snakker som om han har kjeften full av varm grus. 

Allerede før den lanseres internasjonalt, er «True Grit» Coen-brødrenes største kassasuksess noensinne. 
Dette skyldes nok i stor grad de fargerike karakterene, ikke minst Hailee Steinfeld, som var 13 da filmen ble spilt inn og er et funn. 
En annen som setter sitt distinkte preg på filmopplevelsen, er Coens faste fotograf, Roger Deakins. 

Dessuten — og dette er noe som appellerer sterkt til amerikanerne — tar filmen de gamle western-temaene på alvor. 
Livet er brutalt og forbrytelser skal straffes. 
Øye for øye, tann for tann. 
Selv 14 år gamle jenter vet såpass. 
Men det finnes også trøst, som når Iris DeMent til slutt setter salmetekst til melodien som har ligget i bakgrunnen under store deler av filmen: 
« What a blessedness, what a peace is mine/ Leaning on the everlasting arms.» 
