Nå svinger det i pennen
Anmeldelse: 
Svein Tang Wa har fylt det lille kunstgalleriet i Hillevåg med den flotteste tegnekunst. 

Utstilling 

Galleriet: 
Svein Tang Wa, pennetegninger. 
T.o.m. 30. november 

Det er sjelden jeg blir grunnleggende overrasket når jeg besøker en kunstutstilling. 
Men denne gangen skjedde det, jeg ble faktisk ganske forbløffet: 
Svein Tang Wa har fylt det lille kunstgalleriet i Hillevåg, som bare kaller seg Galleriet, med den flotteste tegnekunst. 

Tang Wa er opprinnelig billedkunstner, og vi husker hans elegante, humoristiske og fint utførte linosnitt fra åttitallet. 
Men etter hvert som sangkarrieren hans tok av, ble han mindre synlig på kunstscenen. 
Nå kommer han sterkt tilbake med små og middelstore papirarbeider med motiver helt ulikt noe du ellers kan se i norsk kunst i dag. 

Pulserende 

Motivene er stort sett nonfigurative – pulserende mønstre som svinger og bukter seg, stimler sammen til tettere formasjoner, for så å løse seg opp igjen før jeg helt klarer å holde fast ved det jeg ser. 
Det er som om han lokker med en visuell lekkerbisken, for så å trekke teppet bort under føttene mine. 
For det er lett å miste balansen foran disse bildene; de kan virke urolige og forstyrrende, men likevel ganske harmoniske. 
I dette ligger et visuelt paradoks, og det skaper Tang Wa utelukkende ved hjelp av pennen. 
Han går tett på papiret og tegner bittesmå linjer som samles i et system av knutepunkt, en slags nervenoder. 
Ja, som om det er kroppens indre nervenett, normalt skjult for blikket vårt, som nå plutselig kommer til syne og viser helt andre formasjoner enn det legevitenskapens plansjer kan gi oss. 

Det er et nitid og tidkrevende arbeid som ligger bak disse tegningene. 
Når de fungerer så godt, både hver for seg og som helhet i gallerirommet, er det av to årsaker: 
Tang Was evne til å kunne samle alle disse detaljene til bølgende helhetlige motiver som ikke tåler noe slinger eller unøyaktigheter, og hans bunnsolid stødige hånd på papiret. 
Hans kresne, dempede fargebruk bidrar også til å tydeliggjøre formasjoner som ellers lett kunne ha blitt redusert til øyenflimmer. 
En del av disse pennetegningene kan ha en nærmest psykedelisk virkning på betrakteren, noe jeg ikke har opplevd siden de psykedeliske mønstrene på rock-plakatene i siste halvdel av sekstitallet, hippietidens gullalder. 
Her er også referanser til op art, den optiske kunsten, fra samme tiår. 

Musikk 

Men jeg finner også en sterk affinitet til musikk i disse bildene: umiddelbart tenker jeg på Steve Reichs minimalistiske komposisjoner som brer seg utover rommet ved hjelp av små variasjoner, slik Tang Was streker brer seg utover papiret og vibrerer i takt med sine nabostreker. 
Det er som om Tang Wa her åpenbarer de indre strukturene i én av Reichs sentrale komposisjoner, «Musikk for 18 musikere». 
Etter hvert som jeg beveger meg i rommet, fra tegning til tegning, tenker jeg også på eldre musikk, som den svevende gregorianske sangen i store kirkerom. 
Eller spennet fra middelalderens forfinede råhet i Pérotins musikk, der han strekker hver note av musikken ut i tid og legger rytmisk komplekse linjer over dem, sammenvevd, sammensvevd i rommet, til renessansens elegiske eleganse, som vi hører det hos Palestrina. 

En tegneutstilling som kan skape slike svimlende assosiasjoner, og som i tillegg hele tiden trekker blikket inn i en uendelig stor, bølgende billedverden, paradoksalt nok fastholdt nærmest som miniatyrer, er en rik utstilling. 
Det er denne høstens store, uventede funn. 
For her svinger det virkelig i Svein Tang Was penn. 
