Så intense følelser, så trange utløp
BOK: 
Per Petterson er forlengst hinsides alle diskusjoner om virkelighetslitteratur. 

Per Petterson: 
Menn i min situasjon. 
Roman. 
297 sider. 
Oktober. 

Når romanresultatet av en forfatters bruk av seg selv blir som i Per Pettersons siste roman, «Menn i min situasjon», er det ikke lenger bryet verdt å anvende krefter på å drøfte og dømme den såkalte virkelighetslitteraturen som sjanger eller hvor mye en forfatter bruker, eller har «lov» til å bruke sitt eget, families og alle andre bekjentskapers liv skjønnlitterært. 
Heller enn å konstatere at, er det imidlertid fortsatt interessant å se og annamme hvordan en forfatter gjør det. 
Per Petterson (1952, debut 1987) gjør det med stil og eleganse. 

Årets roman, «Menn i min situasjon» - den første siden «Jeg nekter» i 2012, er sentrert omkring gjenkjennelige, bokstavelig talt familiære, temakretser i Pettersons forfatterskap, også denne med forfatteren Arvid Jansen som hovedperson, Per Pettersons skjønnlitterære andre jeg. 

Den åpner en søndagsmorgen i september 1992 da romanens fraflyttede kone Turid panikktelefonerer ham for å få hjelp – han er den eneste hun «har». 
Da er Arvid en mann på Pettersons egen alder, og utover i romanen legges det så mange, og gjentatte, markører at «Menn i min situasjon» nødvendigvis også leses selvbiografisk, særlig med de mange stedene det refereres til «skipet» (virkelighetens «Scandinavian Star» som brant i en skandaløs skipskatastrofe 1. april 1990, og blant 159 mennesker også tok livet av hans aller næreste familiemedlemmer), og som Petterson viser til både i og utenfor bøkene sine. 
I romanens litterære, konstruerte virkelighet har det da gått et år siden kona kort tid før skipet forulykket tok barna med seg og dro. 

Da telefonen kommer, har forfatteren Arvid Jansen bak seg et fortvilet og forvrøvlet år med drikking på byen og tilhørende mislykkete engangs kvinnesamkvem, samt utallige måfå-bilturer på kvelds- og nattetid. 
Han bruker tida til mer av det samme, samtidig som han minnes, skildrer dagene sine, reflekterer over sin egen person og alle sine utilfredsstillende forhold til andre – og som alt sammen blir til romanen «Menn i min situasjon». 

Den ensomme Arvid er «ikke alene, men forlatt» etter at Turid tok med seg de tre jentene deres og dro, som Arvid også omskriver til «Turids abdisering», «Turids sorti», «Turids frafall» der han harper på et femten års kjærlighetsforhold som nå er kuttet over. 
Men samme hva ord han setter på det, vet han at forklaringen er han selv, hans egen tilknappete person, «murt inne i mitt eget», i «forknytt taushet», mannen som «aldri ga alt jeg hadde». 
Han holder alltid igjen: 
Så når en person et sted uttrykker at noe var «deilig», synes Arvid at «det var å ta i». 
Han kan altså være sarkastisk morsom, men enda mer er han en alvorstynget rapportør med frapperende evne til å skildre situasjoner og forhold, som når han sier om Turid og ham at «vi var som to sykkelhjul i en trikkeskinne». 
Eller oppsøker familiegravstedet på en ødslig kirkegård i Oslo og «gjør døden permanent», slik navnene på dem han savner så intenst, er meislet i stein. 

Men, som han sier, har han - «en mann i min situasjon» - aldri kunnet gi seg hen (bare når han reflekterer og skriver, tør Arvid risikere en slik ordbruk). 
Tittelens formular, «menn/en mann i min situasjon», er gjentatt med ujevne mellomrom mange ganger i romanen (fra side 19 til 288), og er ikke bare treffende for historien til Arvid Jansen, men signaliserer pretensjoner om representativitet. 
Jeg skulle tro at mange, ikke bare mannlige, lesere av «Menn i min situasjon» kan gjøre en beryktet landsmanns ord til sine: 
«Om blodet er aldri så tynt, man kjenner seg dog i slekt med Peer Gynt». 
Og Arvid Jansen. 

Per Pettersons lommekjente revir i «Menn i min situasjon» er Oslo med omegn. 
Her skildrer han gjennom romanens første fem, av seks, avdelinger en retur til barndommens Veitvet, forflytter seg i flere sentrale bydelers leiligheter og senger, kneiper og en fargehandel, nattlige kaiscener og lyriske overnattingsturer i marka, ikke-planlagt henting av barn som utarter til slapstick slåsscene, søte møter med kvinner som kan og vil mer enn ham – så hvert underkapittel lyser, formidlet av en hovedperson som kanskje har som sitt aller såreste punkt at han aldri opplever en annen han helt ut ut kan dele sin kjærlighet til litteraturen med. 

Det er strålende. 
Men sjette og siste avdeling, fire år etter romanens hovedkropp, kan virke påhengt. 
