Posørenes nye klær
Howl er ulastelig antrukket på sin nye plate, men har glemt å ta med seg hjertet på festen. 

||| 
ALBUM: 
Howl platedebuterte i 2007, havnet umiddelbart i glemmeboken, for så å gjenoppstå til kritikerhyllest, publikumseufori og majorkontrakt i etterkant av Bylarm for to år siden. 

I 2008 var de P3's mest spilte band, intet mindre og slettes ikke ufortjent. 

Godbiter som «Repeater» og «Nineteenseventyfive» fortalte med klar røst at klassisk gitarrock med avstikkere til The E Street Band, Iggy Pop og et par indieproletarer aldri blir gammel. 
Også var de sabla stilige i samme slengen. 

Pent snekkerarbeidNår frontfigur Simen Lund og gjengen nå sparker i gang runde nummer to, har de lagt for mye av det siste på vektskåla. 

Howl leverte en overbevisende forestilling også under årets Bylarm for et par uker siden, men når man pirker i den fine lakken på deres nye plate, er grunningsarbeidet slettere enn først antatt. 

På samme måte som Lund er en utmerket posør på scenen, later det til det samme tankesettet har festet seg i låtskriverprosessen også. 

Det klinger kult, velprodusert og riktig, men hvor er den berømmelige nerven, de ville innfallene og det pumpende rockehjertet? 

TomtBassen ruller, håndklappene ljomer, gitaristene disponerer hvert sitt øre mens Lund formaner i front. 

Lyden av overdimensjonert håndverkfokus er påtagelig før åpningssporet «Urgency» har glidd over i «Lust For Life»-inspirerte «Misdemeanors». 

Begge er spenstige nok som rene energiutblåsninger, men fremstår mer som noveltyrock enn en ektefølt og levende formidlertrang. 

Det er noe stilisert over Oslo-bandets lefling med rockehistoriens mange definerende øyeblikk - det føles hult og iscenesettende fremfor lekent og spontant - to faktorer som gjorde debuten «A Higher Class of Lush» til en vinner. 
