Dette albumet skulle aldri gis ut
Men vi takker Rory Gallaghers bror og nevø for at det gis ut likevel, 33 år etter at det ble spilt inn. 

ALBUM: 
Irske Rory Gallagher ble bare 47 år gammel. 
Han døde i 1995, etter komplikasjoner under en levertransplantasjon. 
Verden mistet en kraftgitarist som startet i bluesrocktrioen Taste og solodebuterte i 1971. 

Men hvorfor bryr vi oss nå om et studioalbum fra 1978, supplert med et livealbum fra 1979? 

Svaret er enkelt: 
De ble aldri utgitt og er nå blitt plukket fram igjen og mikset på nytt. 
Resultatet er fabelaktig. 

I skyggen Rory Gallagher fikk kanskje aldri den oppmerksomheten han hadde fortjent, en skjebne han deler med blant andre briten Stan Webb (Chicken Shack). 
De havnet begge i skyggen av samtidige som Eric Clapton, Jeff Beck og Johnny Winter. 

Til gjengjeld skaffet Rorys seg trofaste fans. 
En rekke coverband finnes der ute, med Taste Of Rory som et av det mest kjente. 
Første helg i februar hvert år arrangeres dessuten Oslo RoryNights av entusiaster i samarbeid med Østkanten Bluesklubb. 
Det norske tribute-bandet Bearded Babies har spilt i Rorys hjemland Irland og Tyskland, og skal tilbake i høst. 

Rorys amerikanske album Rory dro på 70-tallet til San Francisco for å spille inn sitt «amerikanske album», med en større besetning og et større lydbilde enn han var vant til - med tangenter, saksofon, fele og mye — og gnistrende — gitar. 

Rory visste hva han ville, og det han hørte var langt unna det han hadde forestilt seg. 
Misfornøyd med resultatet ønsket han seg tilbake til trioformatet - og han ville også bytte ut bandbesetningen. 

Albumet ble aldri gitt ut, og selv om noen av låtene ble spilt inn på nytt og gitt ut på albumet «Photo Finish» samme år, føles dette som nytt stoff. 

Ny miks Like før han døde nevnte Rory for broren Donal, som fulgte broren over alt, at han godt kunne tenke seg at albumet ble gitt ut en dag, men med en ny miks. 
Og nå foreligger «Notes From San Francisico». 
Det er selvfølgelig umulig å vite hva Rory ville ment om resultatet, men det er unektelig et av hans mest produserte album. 
Han sto ofte for produksjonen sjøl, men her styrte Elliot Mazer knottene. 

Han var en av produsentene bak Neil Youngs «Harvest», men var også sterkt influert av lyden fra soul- og r'n'b-studioer som Muscle Shoals og Stax. 

Mazer var spesielt opptatt av en tung rytmeseksjon og gikk for en feitere lyd. 
Og han fant en ny side ved Rory. 

Kler låtene Lydbildet er svært åpent, rent, innbydende og perfeksjonert ned til minste detalj, og altså større enn vi er vant til fra Rory. 
Det kler låtene, og det er vanskelig å skjønne hvorfor han ikke skulle like det — med forbehold om at miksen er blitt sensasjonelt mye bedre nå. 

Giitararbeidet er uansett i en særklasse. 

«Persuasion» er en nyinnspilling fra hans andre album, «Deuce», «Rue The Day» er med på et av hans karrierehøydepunkter, albumet «Calling Card» fra 1976, mens «B Girl» dukket opp på albumet «Top Priority» i 1979 under tittelen «Public Enemy No. 1» og «Out On The Tiles» så vidt vi vet ikke kom med på noe studioalbum mens han levde. 

Versjonen av «Fuel Of The Fire» på «Notes...» er for eksempel langt å foretrekke framfor den råere versjonen som dukker opp på «Photo Finish». 

Live From San Francisco Rory Gallagher returnerte til San Francisco med sin trio i 1979, og livealbumet viser ham i gnistrende liveform - med «Do You Read Me» og «Calling Card» som de store kraftprøvene. 
Albumet, produsert av nevøen Daniel Gallagher, dekker et større spekter av karrieren, og ingen av dem er fra studioalbumet fra året før. 
Et must for Rory-fans. 

Albumet finnes i to utgaver. 
Vi har anmeldt De Luxe Legacy-utgaven, med ei bok med historien om opptakene og Rorys håndskrevne tekster. 
