Urokråka har blitt voksen
Med dette fjerde «Burnout»-spillet, har den en gang alternative bilspillserien blitt en av de store gutta. 

De foregående «Burnout»-spillene har fått mye drahjelp av sin uregjerlige, barnslige og litt farlige sjarme. 
Litt som han gutten på bakerste rad i klasserommet, som til stadighet avbryter læreren med en vittig kommentar - hverken læreren eller medelevene kan la være å flire. 

Serien har hele tiden handlet om å kjøre styggfort i tungt trafikkerte gater og om spektakulære kollisjoner. 
Den har levd i sin egen verden, av å tilby et gøybasert - av typen klampen i bånn - alternativ til andre, mer sobre bilspillserier. 

Vi så tendensene allerede i fjor med «Burnout 3: Takedown», en tendens som er videreutviklet og polert til årets utgave: 
«Burnout: 
Revenge» har en tyngde og en autoritet som flytter serien fra bakerste rad i klasserommet til den populære gjengen lenger frem i klassen. 

Men Criterion og EA har gjort dette, løftet serien altså, uten å gjøre noe med særpreget. 
Det er fremdeles bare «Burnout: Revenge» som er «Burnout: Revenge», selv om kantene nå er slipt noe ned. 

Vi snakker om et heftig og useriøst bilspill som simpelthen handler om å ha det gøy i trafikken. 
Om å trampe gassen i bånn og la alle kluter stå til. 

En av nyhetene denne gangen, er muligheten til å få taktiske fordeler av å deise inn i biler i medgående kjørefelt. 
Enten for å øke din egen turboboost, eller for å sende dem inn i konkurrenter. 
I et eget modus skal du også være innom så mange biler som mulig i løpet av en tidsbegrenset periode. 

Den aller største nyheten er derimot utvidelsene av selve veibanen. 
Nå kan du bruke masser av snarveier, alternative ruter og store hopp. 
Det høres kanskje ikke så betydningsfullt ut, men det åpner opp hele kjøreopplevelsen og gir det mer taktisk dybde enn før. 

Andre steder har Criterion finpusset både høyt og lavt, spesielt når det gjelder onlinekjøringen, crash-moduset (som er bedre enn noen gang i mine øyne) og selve racingstrukturen (elimineringsrundene er for eksempel nå tidsbegrenset i steden for rundebegrenset). 

Jeg var i utgangspunktet skeptisk. 
Ville Criterion og EA klare å utvide serien nok i «Burnout: 
Revenge» - bare ett år etter «Burnout 3: Takedown»? 

I all hovedsak er svaret ja. 
Isolert sett er det liten tvil om at vi snakker om det beste spillet i serien til nå. 
Og selv om grunnelementene er like, er nyhetene nok til å fremprovosere brede glis også denne gang. 

«Burnout»-serien har derimot blitt voksen nå. 
Det har blitt med i gjengen av store, kjente bilspillserier med mange trofaste fans. 

Og da blir utfordringene for årene fremover ikke ubetydelige. 
Klarer utviklerne å beholde den farlige, alternative sjarmen? 
Eller beveger serien seg over i blautfisk-land, med minimale forbedringer fra spill til spill? 
