Enestående oppfølger
Den nye «Blade Runner»-filmen var så absolutt verd å vente på. 

Blade Runner 2049 Sjanger: 
Sci-Fi Skuespillere: Harrison Ford, Ryan Gosling, Ana de Aarmas, Jared Leto, Robin Wright. 
Regi: 
Denis Villeneuve USA, 2017 Lengde: 
2 t. 43 min. 
Aldersgrense 15 år 

Det skal noe til å ikke kjenne et aldri så lite snev av bekymring når filmhistorisk sentrale filmer med kultstatus og dedikerte tilhengere skal følges opp. 
Det er så mye som kan gå galt, noe det da ofte også gjør. 
Desto mer tilfredsstillende er det når en regissør lykkes så til de grader som Denis Villeneuve gjør med «Blade Runner 2049». 
Han behandler det dystopiske universet Ridley Scott skapte i 1982 med respekt, han har til det fulle klart å ivareta stemningen, men samtidig har han skapt noe nytt og eget, akkurat som Scott i sin tid gjorde. 

Jakter på forrige generasjon 

Som tittelen røper, har vi reist 30 år fram i tid fra forrige film. 
Scenariet er imidlertid ikke basert på vår tids historiske virkelighet, men spinner (heldigvis) videre ut fra premissene i den første filmen. 
Hovedpersonen K (Ryan Gosling) er en av den nye generasjonens replikanter, altså en slags kunstig framstilte mennesker som i sin tid ble skapt som slaver for menneskelige kolonister på andre planeter. 
Disse utviklet såpass mange egne meninger at de gjorde opprør og stakk. 
K har som jobb å finne og terminere representanter fra den gamle generasjonen, noe som ser ut til å gå greit helt til han kommer på sporet av en helt spesiell historie. 
Det er nemlig en del som tyder på at en representant for forrige generasjons replikanter kan ha født et barn, noe som egentlig ikke skulle være mulig. 
Disse nyhetene truer med å snu opp ned på hele verdensordenen, og blir inngangsporten til nye funderinger over problemstillingene fra den første filmen, om hva et menneske er. 

Ryan Gosling er fantastisk i rollen som den alvorlige og effektive replikanten som forsøker å finne ut om han har en sjel. 
Harrison Fords rolle er mye mindre, men tilsvarende god. 
Det er ganske enkelt imponerende å se hva slags dynamikk som oppstår mellom de to skadeskutte figurene. 

Suverent manus 

«Blade Runner 2049» varer i nesten tre timer, men det er vanskelig å se hvordan den kunne vært gjort kortere. 
Den er på ingen måte handlingsmettet, Villeneuve tar seg god tid til å la bildene synke inn, og det suverene manuset får tid til å skinne i de mange monumentale scenene. 
Det er et mørkt og dystert sted Villeneuve tar oss med til, noe det insisterende og nærmest støyende lydsporet er med på å understreke. 
Menneskene (eller hva de nå er) vi møter er tilsvarende stillferdige. 
Det skaper en uhygge som sitter i lenge etter at man har forlatt kinosalen. 
Spesialeffektene må også nevnes. 
Den teknologiske utviklingen har gått fort siden den første filmen kom ut, noe som helt sikkert har gjort noen av oss en smule blaserte. 
Det skal likevel noe til å ikke la seg imponere av teknikken som brukes her, blant annet når et hologram smelter sammen med et menneske på en usedvanlig stilig og overbevisende måte. 

Den første «Blade Runner»-filmen lot oss sitte igjen med noen spørsmål som fansen fortsatt ikke har blitt enige om svarene på, 35 år senere. 
Hva vi får vite eller ikke vite i denne filmen, skal ikke røpes her, men det er tilfredsstillende å kunne fastslå at Villeneuve i likhet med sin forgjenger har gitt oss litt av hvert å gruble over. 
