Genialt og enkelt i Galleri Opdahl
UTSTILLING: 
Dag Erik Elgin sender publikum ut på en dialog med kunsthistorien, og han gjør det genialt enkel, skriver vår anmelder. 

Dag Erik Elgin: 
Mirror falling from the wall. 
Maleri. 
Galleri Opdahl. 
Fram til 19. november. 

Utstillingen «Mirror falling from the wall» henspeiler ifølge utstillingsteksten på maleriets narsisistiske, selvabsorberende egenskap. 
Teksten peker på de utstilte verks berøringspunkt i Caravaggios maleri Narciso 1597-1599. 
Utstillingen oppleves likevel ikke som en direkte referanse til Caravaggios Narcissus, men snarere som en dialog med kunsthistoriske teorier om form og innhold. 

Den romerske poeten Ovid beskrev i sitt epos Metamorfoser, år 8 f.Kr. hvordan den vakre Narcissus ble av Minerva dømt til å lide slik hans forsmådde beilere hadde måttet lide under hans avvisninger. 
Narcissus forelsker seg i sitt eget speilbilde i vannet, og ender sine dager ute av stand til å løsrive seg fra bildet av seg selv. 

Malt myte 

Caravaggios berømte representasjon av myten består av en horisontaldelt scene hvor Narcissus, liggende på kne og bøyd over sitt eget speilbilde, rommer maleriets øverste del og hans speiling den noe mindre nedre del. 

Før inngangen til Elgins utstilling blir man møtt av maleriet phantasma. 
Tittelen, med referanse til et illusorisk fantasifoster, er på sett og vis en av kodene for å dechiffrere utstillingen. 

Verkets dimensjon (110 x 92 cm) gir enda en referanse til Caravaggios maleri med samme mål. 
Likeså er billedflaten, med sine to rektangler, en målbar videreføring av Caravaggios vannrette deling av Narciso. 
De to rektanglene, den øvre i eksponert, ubehandlet lerret, med verkets tittel; phantasma i sort gjennomstreket stensilert tekst, og den nedre malt i hvit akryl, med ordene; (stencil, pva binder) (acrylic colour; nano white) i samme, sorte font, speiler Caravaggios rektangulære deling. 

Klar oppskrift 

Denne oppskriften i repetisjon danner essensen av den påfølgende serien. 
Med andre ord; alle de 10 maleriene innehar de samme nøyaktige dimensjonene, den samme horisontale todeling, og sorte tekst. 
Farger og ordlyd (og i noen tilfeller selve lerretsmaterialet) er den eneste variabelen. 
Likevel oppleves hvert maleri som individuelle, autonome verk. 
Gjennom farge-/materialvalg og titler som carnation, gesture, pathos og simili åpnes hvert verk for subjektive opplevelser og assosiasjoner. 

Med den generiske oppramsing av malerienes formale bestanddeler brytes utstillingen samtidig ned til objektene den består av; kiler, stifter, lerret, mediets kjemiske oppbygging med videre. 
Det er i sidestillingen av disse to, -den subjektive opplevelse av verket- og objektene som utgjør den, at utstillingen løftes til å bli noe mer enn en estetisk opplevelse. 
Det er et spennende grep som avstedkommer en nærmest poetisk refleksjon rundt maleriet som hovedsakelig bestående av en flat overflate påført farge i en bestemt orden, og dets egenskap som meningsbærer. 

Genial enkelhet 

Konseptet er heller ikke nytt i Elgins kunstnerskap. 
Under utstillingen Originals Grisaille i 2016 ved OSL contemporary, utgjorde hans motiver sentrale kunstverk fra kunsthistoriens modernisme. 
Med sine nøyaktige kopier av kjente verk, sidestilt med sort-hvitt utgaver av samme utført i grisailles, imøtegikk han blant annet dagens kunstutdanning ved akademiene. 

I utstillingen Mirror falling from the wall fortsetter Elgin å ettergå gitte kunstteoretiske teorier og kunstneriske praksiser, og han gjør det med en genial, nesten banal enkelhet. 

Galleri Opdahls lokaler, lys og en svært vellykket montering gjør utstillingen til en komplett opplevelse. 
