For et comeback fra «den fortapte sønn»!
Første album på seks år fra Ry Cooder. 

ALBUM: 
Det har tatt Ry Cooder (71) seks år å følge opp det politiske albumet «Election Special». 
Med «The Prodigal Son» («Den fortapte sønn») i beltet legger han også ut på sin første store turné siden 2009. 
Eneste stopp i Norge i sommer blir Notodden Blues Festival, torsdag 2. august. 
Det blir første solokonsert i Norge på 30 år! 

Treffer blink 

Sjangermessig treffer han sånn sett blink med dette albumet, som foruten tre nye låter signert Cooder består av tolkninger av negro spirituals, gospel og noen av bluesmusikkens pionerer - som Blind Willie Johnson, Alfred Reed (som han også tolket på sitt første album i 1970) og countrybrødrene The Stanley Brothers. 

Sjelfullt 

Reeds «You Must Unload», et høydepunkt blant høydepunktene, er Cooder på sitt mest sjelfulle. 

Her gjester Aubrey Haynie på fele og Robert Francis på bass. 
Utover det spiller Cooder de fleste instrumentene sjøl på dette albumet ved siden av å synge: 
Gitar, banjo, mandolin, bass, keyboard. 
Terry Evans, Arnold McCuller og Bobby King korer (hør for eksempel den flotte åpningen «Straight Street» og tittellåten), mens sønnen Joachim spiller trommer og perkusjon. 

Suggererende 

«I'll Be Rested When the Roll Is Called» (Blind Roosevelt Graves) er Cooder sånn vi har hørt ham i snart 50 år - akkurat som hans egen «Shrinking Man» er det. 

I den andre enden av skalaen finner vi en av Blind Willies mest spilte og innspilte låter, «Nobody's Fault But Mine», i et nytt - og veldig annerledes - arrangement. 
Ry og Joachim Cooders suggererende versjon er tyngre og mørkere enn den du kanskje har hørt med Eric Clapton og veldig annerledes enn Led Zeppelins. 

Cooders egen «Jesus & Woody», på tampen av albumet, oppsummerer på mange måter dette albumet tematisk: gospel, spirituals, blues - i Woody Guthries ånd, med Jesus ringside (uten at Cooder nødvendigvis er religiøs - han bare verdsetter sangarven). 

Og - hele veien gjelder dette: 
Når Cooder tolker disse låtene, så gjør han det på sin egen måte - men i respekt for originalen. 

Filmmusikk 

Vi snakker om en meget sammensatt artist. 
Få har hatt en mer interessant utvikling kunstnerisk, hvori opptatt noe av det fineste som er laget av filmmusikk. 

Du har vel sett (og hørt) «Paris, Texas», for ikke å snakke om westernfilmen «The Long Riders». 
Ved siden av solokarrieren bør han særlig takkes for «Buena Vista Social Club» - både albumet fra 1997 og den Wim Wenders-regisserte filmen fra 1999, som åpnet sansene våre for en rik musikkultur som verden bare måtte få oppleve. 
Albumet solgte flere millioner eksemplarer. 

Glemte kubanske stjerner 

Som amerikaner trosset han boikotten og hentet fram glemte eller bortgjemte kubanske artister som Ibrahim Ferrer, Omara Portuando og Ruben Gonzales. 
De fikk et større publikum enn de kunne drømt om på sine gamle dager takket være produsent Cooder. 

Med ham allerede da var sønnen Joachim, som siden er blitt en viktigere og viktigere samarbeidspartner - ikke bare som trommeslager og perkusjonist, men som farens medprodusent. 

Høyt nivå 

Ry Cooder debuterte i 1970, og har gitt ut plater jevnlig siden, med toppene jevnt fordelt utover tiåra. 
Han spilte med Captain Beefheart og har samarbeidet med amerikanske Taj Mahal, afrikanske Ali Farka Toure og irske The Chieftains. 

Særlig har platene på 2000-tallet holdt et meget høyt nivå, med «Chaves Ravine» som en personlig favoritt. 

Gitaress 

Forrige gang han besøkte Norge spilte han i «supergruppa» Little Village, med blant andre John Hiatt, på Kalvøyafestivalen. 
Året var 1992. 
Det huskes fortsatt som en stor opplevelse, også fordi Ry Cooder er kåret til en av de aller beste gitaristene i rockens historie (31. plass på Rolling Stone Magazines kåring av de 100 beste gitaristene) - ikke minst er han kjent for sitt eminente slidegitar-spill. 

26 år seinere er det helt greit at du titter innom igjen, Ry Cooder! 
