Tung i sessen
Regi: 
Beeban Kidron. 
Med: 
Renée Zellweger, Colin Firth, Hugh Grant, Gemma Jones, Jim Broadbent. 
Amerikansk / britisk komedie. 
Tillatt for alle (egnet ungdom / voksne). 

Å nei - den bedårende selvopptatte Bridget Jones har ikke lært å gjøre det lett for seg. 
Fortsatt ikke. 
Særlig ikke nå. 

I film nummer én om den overspisende, kjederøykende og utrettelig kjærlighetssøkende londonkvinnen munnet alle anstrengelser ut i seier: 
Hun skjøt selve gullfuglen - den gudbenådet flotte Colin Firth. 
Nå skal hun forsøke å holde på ham. 
Det er verre. 
Især for filmen. 

Mens «Bridget Jones' dagbok» (2001) var en fnugglett og sjarmerende parodi på den moderne yrkeskvinne, er «Bridget Jones: 
På randen» langt nærmere randen av det kjedsommelige. 

Kjører seg fast 

Her er strålende episoder. 
Men mens en småfet Renée Zellweger i film nummer én trippet av sted i sin ulykksalighet med selvironisk ynde, er toer'n langt tyngre i sessen. 

Litt har det å gjøre med tiden. 
2001 var de evinnelige superkvinners topp-punkt. 
Smakk, entré: 
Alle superkvinners antiheltinne. 
Noe mer har det å gjøre med hovedpersonen. 
For riktignok velter Zellweger malerisk ut over enhver superbra med et heroisk, nyanlagt frontparti. 
Men hun har gått seg litt fast i rollen. 
Kjørt seg inn i et hjørne av skrå smil, smale øyne og en lett malende stemme, som hun denne gang - dessuten - blir litt for alene med. 

For aller mest tynger filmen i selve historien. 
I stedet for ener'ns stadige, forfriskende besøk på Bridgets «arbeidsplass», maler oppfølgeren stort sett i små variasjoner rundt de samme situasjoner. 

Dernest i regi og klipp. 
Som baler i vei med vår stakkars Bridget uaktet komediens første bud: 
Den sylskarpe timing. 

Lyspunkt: 
Hugh Grant. 
Som skapt for sin åleglatte sjarmør - nå også reiselivsreporter. 

Men altfor sjelden i seng med Bridget. 

Ellen Margrethe Sand 
