«Fifty Shades of Grey»:50 nyanser av søppel 

Boken var ille. 
Filmen er mye verre. 

Det mest interessante med fenomenet Fifty Shades of Grey er at når hundre millioner kvinner (og enkelte menn) på tvers av generasjoner og nasjoner for en gangs skyld bestemmer seg for å kjøpe samme bok, så er det en idéfattig, språklig skral kopi av eventyret om Skjønnheten og udyret , skrevet som en hemningsløs kitchfest hvor klisjéene står tettere enn trær i en plantet juletreskog. 

Det er vanskelig å tolke det som annet enn et endetidstegn. 

Filmen er svart hav, både emosjonelt og psykologisk 

Men der boken tross alt er skrevet av et menneske som kjenner sine virkemidler og har et slags glimt i øyet, er filmen svart hav, både emosjonelt og psykologisk. 
Filmen kommer med andre ord garantert til å bli årets mest sette dårlige film. 

Anastasia Steele tilhører en kvinnetype som er utdøende i Skandinavia, men som lever i beste velgående i andre deler av verden, ikke minst i USA. 

Jeg snakker om den uerfarne kvinnen fra legeromanene, som blir fjetret av den flotte legen som kan så mye og har så mange penger. 
Hun blir forfjamset, men også fascinert når det viser seg at han er mest opptatt av kroppen hennes, og hun syns det er litt spennende når han setter av tid til å lære henne opp. 
Apropos, for å vise hvilken jord filmen faller i: 
Akkurat nå går en ganske utrolig Valentinesdag-tv-reklame i USA. 
En teddybjørnprodusent fra Vermont pøser i to minutter på med argumenter for hvorfor det er smart å gi en halvannen meter høy teddybjørn til kona/kjæresten i stedet for blomster eller sjokolade. 
Kvinnene i denne reklamen blir henrykte for bamsen, mens en mannsstemme forteller at den kan holde henne med selskap når du er borte, og at kvinnen vil bli så glad at du (blunk, blunk) garantert vil få den belønningen du fortjener. 
Nok et endetidstegn. 

Utrydningstruet kvinnetype 

Kvinnetypen denne filmen forsøker så hardt å holde i live, er utrydningstruet i vår del av verden, og kvinnegruppa Ottar har på sett og vis rett i at det å fortsette å portrettere henne, er kontraproduktivt i forhold til det likestilte samfunnet vi tror vi er på vei mot. 

Men Ottar tar feil angående den dominerende sexen. 
Folk holder på som de vil og har alltid gjort det. 

Det er ingen grunn til å rynke på nesen av at praksisen skildres på film, kun av at den skildres så talentløst. 

Anastasia 
Steele kan hele tiden stoppe det som skjer, men gjør det ikke, fordi hun er, påstås det, så uendelig fascinert av Christian Grey. 
Her har E.L. James virkelig boltret seg i klisjéskapet. 
Grey er filmens største krenkelse. 
Han er blant de dummeste mannsportrettene søppellitteraturen, og nå også mainstreamfilmen, har frembragt. 
Han var ene og alene grunnen til at jeg ikke orket å lese mer enn syttito prosent av boken da den kom. 
Nå har jeg lest hele og er fortsatt like forundret. 

Les anmeldelsen av boken: 

Den rike, unge mannen som påstår at hans suksess skyldes en dyp menneskelig forståelse, som er så plaget fordi hans mor var en prostituert narkoman som døde da han var fire og som derfor ikke kan ha noen annen menneskelig nærhet enn sex med masse hjelpemidler og uten følelser. 
Når han omsider føler noe, er det fordi han møter et barn (Ana) som ennå ikke har truffet noen hun har hatt lyst til å ligge med. 

Det er til å kaste opp av. 

Når han sitter og spiller Bach og Chopin på sitt Fazioli-flygel og Ana kommenterer at musikken er så trist — Kan det bli grunnere? 

Når Grey står ved sitt Grey-merkede helikopter og venter på Ana for å ta henne med til sin Grey-skyskraper – kan det bli dummere? 

Når Ana er bastet og bundet, den sakrale musikken fyller salen og Grey finner frem påfuglfjæren – kan det bli ynkeligere? 

Når han låser opp døren til lekerommet med gullknullenøkkelen sin – kan det bli mer patetisk? 

Filmen er ufrivillig komisk så mange steder at det gjør vondt å tenke på at millioner skal se den. 
Dette er en rett på dvd-film hvis eneste kvalitet glimtvis består i at Dakota Johnson har skuespillerkvaliteter som av og til minner om Natalie Portmans, et indre liv bak øynene, noe intelligent og håpefullt, eventuelt til og med poetisk. 

Veldig dårlig film 

Anas tanker, som er helt avgjørende for at vi kan holde henne ut i boken, er borte i filmen. 
Det betyr at hennes bearbeiding av møtene med Grey, hennes små reaksjoner og impulser er helt usynlige. 
Dette gjør henne dum og fortellingen til noe nær en katastrofe. 
For øvrig ser så godt som alle biroller ut som modeller og de verste dialogpartiene fra boken er løftet rett inn i filmen. 

Grey, når han føler effekten av Anas kjærlighet: 
What are you doing to me? 

Ana, gråtkvalt: 
I´ve fallen in love with you. 

Grey: 
No, Ana, you can´t love me. 

Omtrent her begynner det forresten å regne i Seattle. 

Fifty Shades of Grey er en veldig dårlig film. 
Hvis jeg får behov for å se en film om rar sex, ser jeg gjerne Bunuels Belle du jour hundreogfemti ganger før jeg ser denne en gang til. 

Dette mener andre: 
