Heldigvis er det lenge siden overgrep var et tabutema i barnekulturen
Anders Totlands nye ungdomsbok er spennende, lettlest og viktig. 

Ole, den nye stefaren til Jon, er selve redningen for ham og mora. 
Det er noe hele bygda vet. 
Plutselig er det noen som lager middag hver dag, fikser matpakker og rent gymtøy, og i helgene er det familiehygge i stedet for fest og bakrus. 
Men Jon får ikke lov til å fortelle noen om hva som skjer når han og Ole er alene sammen. 

Anders Totlands forrige ungdomsbok, «Engel i snøen», handlet om alvorlig syke barn. 
Den var både litterært sterk, og samtidig en fortelling som kunne egne seg som trøst for ungdom i samme situasjon. 
Årets roman, «Så lenge ingen ser oss», har flere av de samme kvalitetene. 
Den er ikke like billedrik og poetisk som den forrige, men enda mer spennende og tilgjengelig for et større publikum. 

Lettlest 

Denne gangen handler det om seksuelle overgrep. 
Både tittelen, nøkkelhull-illustrasjonen på omslaget og baksideteksten hinter om noe hemmelig og skamfullt som hovedpersonen blir trukket inn i. 
Som leser blir du på vakt, og små detaljer blir til uhyggelige forvarsler, som i en krimfortelling der du vet at noe fælt kommer til å skje. 
Du vet bare ikke når. 
Fortellingen bruker tid på å bygge seg opp. 
Den starter med en elendighetsbeskrivelse: Rus og omsorgssvikt. 
Så lysner det i neste kapittel, da hovedpersonen våkner til pannekakelukt, og stemningen snur tvert. 

Jeg skal ikke røpe når det snur igjen. 
Men Totland vet å holde på oppmerksomheten. 
Kapitlene er korte, og slutter gjerne med en form for cliffhangere. 
Også setningene er korte, holdt i et språk som er tilpasset utrente lesere (boka er utgitt med støtte fra lettlest-foreningen Leser søker bok). 
Den litt naive stemmen bringer tankene til Bjørn Ingvaldsens ungdomsromaner om barn som utsettes for omsorgssvikt. 
Han har også tematisert seksuelle overgrep, i «Tryllemannen» fra 2014. 
Heldigvis er det lenge siden dette var et tabutema i barnekulturen. 
NRK Super har til og med hatt temauke om overgrep denne uka, og vist tydelig hvordan fiksjonen kan bidra til å sette ord på ting som er vanskelig å snakke om. 
Bøker som Totlands er viktige, for de kan starte samtaler, men også vise leserne at de ikke er alene. 

Ensomhet 

For det er jo nettopp det mange overgrepsofre føler at de er. 
Også Jon. 
Han forsøker å varsle, nøyaktig slik vi forteller barn og unge at de må gjøre, men blir ikke hørt. 
Den tryggeste voksenpersonen i livet hans blir til den farligste, mens andre snur ryggen til det ubehagelige, for det er lettere slik, for dem. 
Reaksjonene han møter er hårreisende, men dessverre ikke urealistiske, det har virkeligheten mange eksempler på. 
Slik blir romanen også en vekker for leserne. 

Den har en tydelig skurk, og gjør ingen forsøk på å nyansere eller forklare handlingene hans. 
Det blir riktig her. 
Dette er Jons fortelling, det er han som er offeret, selv om han ikke umiddelbart forstår det selv. 
Han skammer seg, for han var jo med på det, noe overgriperen stadig insisterer på. 
Tittelen «Så lenge ingen ser oss» er hans ord, og den blir en kontrast til bokas åpningssetning: 
«Så lenge ingen såg meg, fekk eg vera i fred»). 
Mens tittelen viser til et fellesskap, riktignok et konstruert et, viser åpningen hvor ensom Jon er. 
Ensomheten gjør ham til et lett bytte, og det er sårt å lese hvordan den tilhørigheten han lengter etter blir en ulykke for ham senere. 

Slik romanen utvikler seg, sender den likevel et tydelig signal til leserne: 
Den voksne har alltid skylda, barnet har det aldri. 
Det kan ikke sies for ofte. 
