Nytt album:Morten Abel har fortsatt kunstnerisk bitt 

Teften for den gode poplåten er fremdeles hans fremste styrke. 

Morten Abels karrière rommer så mye ulikt, samtidig har han holdt på en evighet – og dermed kan de ulike delene skygge litt for hverandre. 
Som bandene Mods, The September When og Peltz. 

Han har vært superstjerne og innehatt tittelen landets største popstjerne. 
Fortsatt har han mye å by på. 

Et steg frem 

Etter nærmere ni års opphold kom soloartisten Abel i 2015 med nytt album, I fullt alvor. 
Det var hans første norskspråklige soloalbum. 
Nær sagt som forventet sprikte mottagelsen, fra nær total slakt og kritikk om at han var i utakt med tiden, til at albumet var et overbevisende comeback. 

Én ting var imidlertid sikkert, hans evne til artistisk endring og vilje til å gå nye veier var intakt. 
Om albumet var noe ujevnt, nærmere visesang enn vante poptakter, ga han oss noen strålende øyeblikk. 

Evig din har flere gode øyeblikk enn forgjengeren, samtidig som den er mer alvorlig og mørkere i tonen. 
Dette er Morten Abels oppbruddsplate og står således for forandring, som er helt i Abels ånd. 
En ny fase i livet åpnes. 

Lekent alvor 

Umiddelbart settes tonen med den både fengende og overraskende «Andre goe daga». 
For første gang synger han på sitt andre morsmål, Bodø-dialekten. 
En leken sak om alvorlige ting, selvransakende og personlig. 
Dialekten gir låten et eget løft, mens han viser sin teft for den gode popsangen. 

Det fortsetter med «Lenkegjengen», og med ett er han i flyten. 
Skal vi si han er tilbake i gammelt godt slag? 
Med «Evig din» gir han ord til det håpløse ved kjærlighetslengselen. 
En glidende godsak med intensitet og innlevelse. 
Stort blir det med balladen «Vil det for mye», hvor Stavanger Symfoniorkester setter ekstra spiss på en sang som sier sitt. 

Poetisk uhøytidelighet 

Morten Abel er kanskje ikke den største poeten, men sangtekstene fungerer utmerket i denne settingen. 
Vi skjønner de motstridende følelsene, smerten, både gleden og håpløsheten. 

Personlig står «Apen kjenner ingen» for meg som albumets mest eksperimentelle og sentrale punkt, og når den etterfølges av «Lenge leve kjærligheten», skjønner man Abels vedvarende lekenhet. 
Sistnevnte er albumets fineste øyeblikk med alle de små detaljene som ligger i sangens flotte arrangement. 

Sist var det Odd Nordstoga som sto som produsent, denne gang er det Abel selv som har styringen. 
I tillegg har han luket ut pausefyllet. 
Han avslutter på best tenkelig vis med «Våkn opp», en sang som ser fremover med sine lekne ordspill. 
Vakkert er det, i all sin enkelhet. 

Morten Abel er kanskje ikke lenger å regne som superstjerne, ikke er han ung heller, men fortsatt har han kunstnerisk bitt. 
Sangene taler for seg. 
