Billig sjarm
«Det er aldri for sent, Larry Crowne» tar for lett på alt. 

FILM: 
Det kan være vanskelig å sette ord på akkurat hva som trekker oss mot andre mennesker. 
Kjemi er en flyktig og forunderlig sak, som ikke uten videre kan kokes ned til felles interesser, bakgrunn eller sans for indierock. 
Men noe er det. 
Det er noen mennesker du har lyst til å ta et glass til sammen med. 
De har en kombinasjon av egenskaper, evner, gemytt, vesen, humor som gjør at de ikke uten videre kan erstattes av andre. 

Intetsigende 

Nettopp dét er det som glemmes i den mekaniske feelgood-filmen «Det er aldri for sent, Larry Crowne», en romantisk komedie løst med samme lidenskap og sjel som en Windows-kabal. 
Det er ingen grunn til at Tom Hanks og Julia Roberts skal feste seg ved hverandre, eller vi ved dem. 
Han er den intetsigende kjernekaren Larry som får sparken fra jobben på kjøpesenteret, som han til nå har utført med nesten mistenkelig hengivenhet og omhu. 
Hun er den bitre universitetslæreren Mercedes med halvtomme seminarrom på jobb og halvfulle spritflasker i barskapet hjemme. 

Fra øyeblikket den arbeidsledige Larry begynner ved universitetet for å skaffe seg mer ballast i livet, skyves de mot hverandre av manusets insisterende hånd. 
En lignende, hylende utroverdig relasjon oppstår når Larry tas under vingene til en lokal gjeng, som forøvrig må være den mest blankskrubbede, veloppdragne gjengen i artens historie. 
Hva noen av disse menneskene har til felles, må fuglene vite. 

Alt er lett 

Verre: 
«Det er aldri for sent, Larry Crowne» mangler virkelige prosesser. 
Fortellinger må inneholde streben av noe slag. 
Menneskene vi møter, må kjempe for å oppnå noe, eller bli noe, eller beholde noe. 
Mulighetene er her i mengder, for eksempel for satire over det brutale amerikanske arbeidslivet. 

Men Larrys fortvilelse over å miste alt blåser fascinerende fort over, og å bygge opp et liv fra ruinene fremstilles som en hyggelig hobby som for det meste innebærer hviskende sludring med skjønne studiner under forelesning. 

Det samme gjelder Mercedes' vei ut av håpløsheten og det ulykkelige ekteskapet (sjangertrekk: 
Når en ektemannsfigur introduseres når han sitter og ser på porno på nettet, vet du at samlivet er i stumper og stykker). 
Hun vurderer ikke, velger ikke, lærer ikke, forandrer seg ikke. 
Alt er lett. 
Alt er generelt og anonymt. 
Hanks og Roberts er fremdeles gode på å være glamorøst alminnelige og prøver å surfe på sin hendøende sjarme. 
Men det er ikke nok. 

Ukomisk 

Verst: 
Hanks og Roberts makter ikke å fremvriste så mye som et lite knis. 
Manuset, som er skrevet av regissør Hanks sammen med «Mitt store, fete, greske bryllup»-stjernen Nia Vardalos, er dumt og dovent. 
Hanks og Vardalos tror det holder å skyve frem noen tydelige typer - gutten som fikler med mobiltelefonen i timen, den prutende loppemarkedselgeren - uten å gi dem situasjoner eller historier å være morsomme i. 

Det er bedrøvelig å se skuespillerne spille ut scenene som om det var komiske poenger i dem. 
Det er det ikke. 
