Razika har laget sin mest interessante plate
Bergensbandet har gått inn i en ny livsfase, og lager en plate som fenger fra start til slutt. 

Det er i begynnelsen av tyveårene man for alvor blir et voksent menneske. 
Slutten av tjueårene bruker vi derimot på den første av mange runder med utrenskning av unødvendigheter fra livet. 
Det være seg bekjentskaper, uvaner eller lyster. 

Det er nettopp denne fasen Møhlenpris-kvartetten Razika tematisk trer inn i på sitt nye album, «Sånn kjennes verden ut». 
Det er tre år siden forrige album, og dette gjenspeiler låtmaterialet på flere måter. 

Lyrisk er de skarpere og tar de gjenkjennelige situasjonene vi alle har opplevd på kornet Musikalsk er de et godt stykke på vei fra sitt sedvanlige, analoge uttrykk. 
Platen er strøkent produsert, med sofistikerte vendinger, som både fenger og masserer hjernen. 

Og «Sånn kjennes verden ut» fenger fra start til slutt. 
Singelen «En sjanse til» er en øreorm man ikke får nok av, drevet av et poengtert refreng og bandets enorme teft for melodi. 

Dette blir enda mer klart på «Flyplassen», som har en tilbakelent kulhet ved seg som minner om bandet The Strokes, et band jeg faktisk ofte tenker på når jeg lytter på platen. 

Det er en låt full av motstridende energi og latent bitterhet. 
Den er ikke preget av tristesse, men av et stort pågangsmot. 
Låten er ikledd en kappe av detaljer; fra Maria Råkils latterlig gode intro og den påfølgende sørgende synthen, til en uforglemmelig kombinasjon av gitarriff og bass. 

Når de synger «Hent meg på flyplassen, i den gamle bilen a-aa» er alt i balanse, nettopp fordi hvert ord har en plass, som blir ytret på en nesten demonstrativ måte. 

Razika er språkets band. 
På «Sånn kjennes verden ut» viser de stort mot og selvtillit. 

Et åpenbart eksempel er «På trynet», en velskrevet låt med en syrlig kant, om hvordan vi gir oss hen til kjærligheten og villig kan la oss misbrukes av den som tar den imot, selv om den ikke settes pris på. 

Måten den fortelles på er bar og ærlig, med en bestemt empati ovenfor subjektet, som gir gåsehud. 

Å gi opp det håpløse og velge bort de veier man har trådd opp og ned i alle år, er temaer som dukker opp i så å si alle låtene. 

Særlig godt erindret er det på «20 dager», hvor Marie Amdam sier det som det er: 
«Jeg er for bra til å ha det sånn.» 

Det handler om usikkerhet og det å elske («Baby, gi meg kjærlighet» og siden å anerkjenne at en fortjener bedre («D esje meg»), både fra elskere og venner («Slipp meg fri»). 

Razikas beskrivelser av disse komplekse følelsene gjør at man som lytter kjenner seg nesten for godt igjen. 

I kombinasjon med platens varme, gjennomførte og mangefasetterte lydunivers, blir det enda tydeligere at dette er deres mest interessante plate så langt. 

Det er en plate man kan nyte for musikkens skyld, eller man kan la den sette ord på vanskelige ting i ens eget liv. 
