Filmanmeldelse «Suspiria»:Byggverket bærer ikke 

Luca Guadagninos «hyllest» til den originale «Suspiria» er blitt et stykke overmoden kitsch. 

GRØSSER/DRAMA 

«Suspiria» 

USA/Italia. 
15 år. 
Regi: Luca Guadagnino. 

Med: Dakota Johnson, Tilda Swinton, Mia Goth, Jessica Harper. 

Det man husker fra Dario Argentos «Suspiria» (1977), foruten de «ujevne» skuespillerprestasjonene og den kriminelle dubbingen, er musikken, ved Goblin, scenografien (interiørene kunne vært designet av Gaudi) og aller mest de vanvittig mettede fargene (har en film noen gang vært rødere og blåere?). 

Estetiske gleder, med andre ord, noe som burde passe esteten Luca Guadagnino som hånd i hanske. 
For mange går imidlertid grøssere og metaforer hånd i hånd, og det virker som det er spesielt én scene i den originale filmen som har satt Guadagnino på sporet av sin «Suspiria» (som hverken kan kalles en oppfølger eller en nyinnspilling, men kanskje en utvidelse av det opprinnelige arbeidet). 

Jeg tenker på sekvensen der den blinde pianisten blir angrepet av sin egen førerhund på et folketomt torg, og som Argento-akademikere lenge har lest som en allegori for nazismen. 
Guadagnino nye «Suspiria» er blitt et allegori-o-rama av de helt sjeldne. 

Grunnpremisset er det samme som i 1977-versjonen: 
Unge amerikanske Susie Bannion (Johnson) blir tatt opp ved et danseakademi i Tyskland, som viser seg å være en heksekult som har som formål å suge livskraft fra de unge kvinnene. 
I denne nye filmen er vi i Berlin, og året er 1977, under «den tyske høsten», da RAFs (Røde Armé Fraksjon) herjinger var på sitt mest intense. 

Tidspunkt og sted – det fremdeles delte Berlin – er på ingen måte tilfeldig valgt. 
Guadagninos «Suspiria» er som antydet en film om fortidens synder og nåtidens skam, spesifikt Andre verdenskrig og dens etterspill. 

For å tydeliggjøre dette, i en film som ellers ikke er interessert i å tydeliggjøre, gir Guadagnino mye plass til den jødiske psykiateren Josef Klemperer. 
Han mistet sin kone Anke (Jessica Harper fra den opprinnelige filmen) under krigen, og hjemsøkes av tanker om at han kunne ha forhindret det. 

Klemperer spilles av Tilda Swinton, som også gestalter danseakademiets Madame Blanc. 
Hvorfor denne dobbeltrollen, som både kvinne og mann? 
Guadagnino kan sikkert gi en sinnrik forklaring – og det ble i hvert fall presseoppslag av det. 
Personlig synes jeg det primært er forstyrrende. 
(Swinton bekler for øvrig en tredje rolle også, sånn for sikkerhets skyld). 

Det er stridigheter ikke bare i gatene, men også innad på akademiet, der Madame Blancs posisjon er i spill. 
Skolen skal sette opp en forestilling ved navn «Volk» («folk»), og amerikanske Susie, som har rural og religiøs bakgrunn (les: hun er seksuelt og intellektuelt umoden), blir på rekordtid ensemblets store stjerneskudd. 
I dette blir hun godt hjulpet av mystiske forsvinninger, og god, gammeldags heksekunst. 

Til tross for at filmen til tider synes å glemme henne, setter rollen som Susie Dakota Johnson på store prøver, spesielt mot slutten av filmen. 
Det går ikke helt uproblematisk for seg. 
Det er vanskelig å dele lerret med Swinton uten å bli spist til frokost, og nær innpå umulig å vinne en maktkamp mot henne. 
Johnson er da også sjanseløs. 
(Mia Goth skikker seg utmerket i en mindre, men sentral rolle). 

Guadagnino faller ikke for fristelsen det må ha vært å etterape Argentos ekspressive fargepalett. 
Hans Berlin er grått og fremmedgjort. 
Men ellers unner han seg det meste: 
Symboltunge montasjesekvenser, fugleperspektiv (som han får mye ut av), marerittsekvenser og kroppshorror, mye vær (regn og snø) og – til sist – et hysterisk klimaks som står lite tilbake for de mest frenetiske scenene i Darren Aronofskys «Black Swan» (2010) og «Mother!» (2017). 

Han har et jamrende og fint lydspor signert Thom Yorke å fargelegge med, og er dessuten langt mer opptatt av selve dansen enn Argento noen gang var. 
Koreograf Damien Jalet kan klappe seg selv på skulderen. 

Regissøren vil hinte om så mangt: 
Krigen, som sagt, okkultisme, mor og datterforhold (biologiske og ikke), arvesynd og overlevelsesskyld, hukommelse, psykoterapi, nasjonalisme og terrorisme, Holocaust og undertrykte seksuelle følelser – og mulige sammenhenger derimellom. 

«Suspiria» målbærer et overfladisk feministisk budskap: 
Se hvor galt det går når vi ignorerer kvinnene. 
Dette aspektet er like godt gjemt som det var i nevnte «Mother!». 

Om han klarer å arrangere denne bugnende buketten til noe meningsfullt i løpet av to og en halv time? 
En håndfull visuelle «kicks» til tross: 
Nei, det synes jeg ikke. 

«Suspiria» ender opp som overmoden sentraleuropeisk kitsch; en symfoni av halvkvedede tanker. 
Byggverket bærer ikke. 
Guadagnino fremstår som en intellektuell jålebukk, og verre: 
Han fremstår som en intellektuell jålebukk som ikke har kontroll over filmen sin. 

Det er et problem, all den tid han brisker seg med å ha noe alvorlig å si. 
