Kul kåbbåi-kameleon
En følsom kameleon vandrer inn i de amerikanske machomytene med Florida-tynn tante Tulla-hals, forskremte mangelsykdomsøyne og en litt Woody-aktig pratsomhet. 
Det blir bra. 

Gore Verbinski har regissert en animasjonsfilm med sår og sart nasjonal-poesi. 
Den leker med western-klisjeer, den smiler på deg kjente filmreferanser (Wagner når fuglene bomber, knirking av vifte som fra Leone osv.), og etter en egentlig ganske lang innledning, kommer «High noon» og meldingene om at en mann må finne seg sjøl. 

«Hvorfor går du tilbake?» 

«Fordi det er den jeg er.» 

Da har den ørkenstranda kameleonen møtt Clint Eastwood i et slags mytemennenes dødsrike og fått høre sannhetene sagt med så sandete stemme at du kan pusse hagebord med den. 

Alt er med, og alt skal med. 
Cat Ballou heter Bønna og må slåss for gården sin mot den onde ordføreren. 
Noen har stjålet westernbyens vann, så den tørker langsomt ut – og som ikke har på den stripete finansskjorta den dagen, vil oppdage at tyninga av den opprinnelige amerikanske hedersbyen er en metafor for finanskrisen. 
Noen har børsa. 
Den elendige teknobyen tar alt. 
Ressursene ligger fanga i glasslottene, mens det opprinnelige USA tørster og dør. 

Jeg pleier å si at alle dyr har sin animasjonsfilm. 

Her er de dyrene som ble igjen. 
Westernfilmen er befolka av skapninger med frynsete DNA, de har underlige opprinnelser, de har fjes og fasonger som ikke ville kommet med i Coen-brødrenes «True grit» en gang. 
Vridde folk. 
Kleine tryner. 
Men de funker utfordrende fantastisk, for det skal tilhøre western-filmens variasjonsglade folkelighet å finne opp Festus-frodige fantafolk som understreket at verden er mangfoldig. 

Den er mangfoldig. 
Til slutt ?er filmen også vakker og litt skjønn. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
