Patriarkens vinter
Årets Gullpalmevinner i Cannes er et kraftfullt og raffinert kammerdrama av klassiske dimensjoner. 

Kappadokias særmerkede fjellformasjoner danner et mektig og metaforisk bakgrunnsteppe for en film der makt, moral og ydmykhet står sentralt, og ydmykelsene opptrer i mange former og på mange plan. 

Gravd inn som grotter i fjellet ligger den tidligere skuespilleren Aydins hotell, oppkalt, ikke tilfeldig, etter Shakespeares Othello. 

Han har arvet hotell og rikdom fra sin far. 
Inntektene kommer fra flere kilder. 
Utleievirksomhet i landsbyen, blant annet. 
Resepsjonisten Hidayet tar seg av det meste, inkludert innkreving av leie. 
Selv ser Aydin seg som en velgjører i lokalsamfunnet, og vier seg ellers til virksomheten som skribent; han har en fast spalte i lokalavisen og driver forundersøkelser til storverket han skal skrive om tyrkisk teaterhistorie. 

Langsomt, lik en løk som skrelles, avdekkes Aydin (Haluk Bilginer). 
Personligheten hans. 
Relasjonene til den langt yngre konen Nihal (Melisa Sözen) og den nyskilte, jevnaldrende søsteren Necla (Demet Akbag). 

Gradvis konfronteres han med sin rolle som mektig patriark, i og utenfor familien. 

Inspirert av mestre som Ibsen, Tsjekhov, Bergman og Shakespeare (som siteres), og med nesten uhyggelig gode skuespillere som redskap, orkestrerer Nuri Bilge Ceylan det hele som et kammerdrama der samtalene står sentralt. 
Ikke de kultiverte samtalene nødvendigvis, selv om Ayan nok tror at han uttrykker seg elevert. 
Som Necla sier til ham: 
«Jeg skulle ønske min terskel for selvbedrag var like lav som din.« 

Samtalene er ofte tomme, enda oftere ørkesløse, bitre, fulle av perfide utsagn. 
Men i oppbygging og omdreining er de like mesterlig skrevet som de er spilt, filmet og klippet. 
Og det er samtalene, konfliktene, fiendtlighetene og karakterene de avdekker, som driver dramaet og drar oss tilskuere inn i filmen, nærmest åndeløse, etter hvert. 

Innimellom også lattermilde. 
Forbausende nok klarer «Vintersøvn» å underholde på et slags underliggende plan, ofte med små innstikk og detaljer. 
Som japanerne som gjester hotellet. 
Eller i måten Ceylan bygger opp en scene fra det lille: et lite sukk fra en sofa i bakgrunnen, til det karakteristiske: en diskusjon der Aydin snur alle argumenter til sin fordel. 

Slik rolleinnehaverne, alle som en, leverer skuespill så utsøkt at jeg innimellom gisper, leverer Ceylan og hans fotograf Gökhan Tiryaki en film så vakker at det er til å miste pusten av. 

Glødende lampeskjermer og flakkende peisild lyser opp sandfargede vegger og delikate, innbydende interiører, legger et gyllent skjær over ansikter og omgivelser, pakker den indre og ytre kulden inn i paradoksal varme. 

På samme måte, men motsatt, setter natur og vær sitt preg på de få, men meningsmettede utendørsscenene. 
I to av dem står dyr sentralt. 
En fanget villhest som bakser i en elv før den hales på land og overgir seg, utslitt, nesten strupt. 
En hare, skutt, men fortsatt svakt pustende. 

I noen overganger kommer Schuberts Andantino nærmest glidende inn, for å gli nesten umerkelig ut igjen, som filmens eneste musikkspor. 

I sin briljante avsløring av makt og arroganse er «Vintersøvn» på en og samme tid en dypt politisk film og en intim karakterstudie som tross lengden aldri mister sin intensitet. 
