Død og elendighet
Regi: Gus Van Sant. 
Genre: 
Drama. 
Amerikansk. 
15 års aldersgrense. 

MED: Michael Pitt, Lukas Haas, Asia Argeno, Scott Patrick Green, Nicole Vicius, Ricky Jay, Ryan Orion, Harmony Korine. 

Langtekkelig, hardt prøvende stiløvelse inspirert av Nirvana-vokalist Kurt Cobains død. 

HANDLER OM: 
«Last Days» er historien om de siste dagene i livet til rockestjernen og Cobain-kloningen Blake. 
De tilbringer han i isolasjon på en kald herrebolig på landet, i en dis av dop og depresjon, mens vennene henger rundt og prater tøv. 
De får besøk av en fyr som skal selge Gule Sider-annonser og av to nervøse misjonærer. 

DOM: 
Med «Last Days» tøyer Gus Van Sant kunstfilm-uttrykket sitt lenger enn han gjorde i «Elephant» og «My Own Private Idaho» (som er nydelige filmer). 
Her er det enda lengre tagninger og stilistiske tablåer, mer uklar filming gjennom frontruter og av ryggene til folk. 
Filmen er øyensynlig en hyllest til laissez-faire-prinsippet - laget nesten uten script, skuespillerne har sine virkelige navn og bruker historier fra sine egne liv. 
Spontanitet og innfall har fått regjere fritt. 
I det hele tatt er overlapping av fiksjon og virkelighet viktig for filmen som konsept. 
Blake skal likne Cobain så mye som mulig, men filmen gjør samtidig krav på å fortelle sin egen, alternative historie. 
I virkeligheten heter det såkalte «post grunge»-bandet til hovedrolleinnehaver Michael Pitt Pagoda, som er en type tempel for hinduer og buddhister. 
Nirvana - Pagoda, get it? 
Litt teit, egentlig. 

«Last Days» begrenser seg til den store rockestjernens fall, her levnes - dessverre - ikke ett klipp til tidligere og bedre dager. 
Hele filmen tusser Blake omkring med en enerverende mumling og med tjafsehåret sitt i ansiktet. 
Av og til spiller han Pagodas Nirvana-aktige musikk. 
Han kler seg i en silkenattkjole. 
Koker «macaroni and cheese», tisser i elva, svømmer i den. 
Dette er grunge på vei ned i sluket. 
Van Sant vil lade scenene med en sårhet og en spenning som skal få publikum til å dvele, sukke henført, la seg imponere over hvor mye som kan sies med få ord (og mye mumling). 
Han vil si noe om stagnasjon, om ensomhet, dødsdrift og dop. 
Men så greier han ikke fylle bildene med den nødvendige spenningen. 
Tablåene forblir tablåer: 
Dette er materiale for en fotoutstilling heller enn en film. 
Van Sant resirkulerer grep fra spesielt «Elephant», men den overdrevne virkemiddelbruken bare understreker mangelen på retning og nerve. 
Helt mot slutten lykkes det riktignok i å etablere en nærhet til Blake. 
For et par minutter får vi kjenne på følelsen av å bli dratt vekk fra lyset, og minnes i et øyeblikk på hvilke talenter Van Sant sitter inne med. 
Men det kommer altfor seint, og i helhet er dette et kjedelig og pretensiøst verk som tilraner seg ufortjent med oppmerksomhet ved å flagge Kurt Cobain. 

EKSTRAMATERIALE: 
Filmen blir faktisk hakket mer interessant etter å ha sett ekstramaterialet, der du får vite trivia som at en av skuespillerne egentlig er Van Sants hundepasser. 
Inneholder en film om innspillingen med korte intervjuer, en video om sekvensen med The Long Dolly Shot, den fryktelige musikkvideoen til «Happy Song» av Pagoda, og en bortklippet scene. 
