TEST:Volvo V60 
D3 

Ser du etter klassisk Volvo-herregårdsvogn er nok ikke dette noe for deg. 
Men V60 har mange gode egenskaper. 

Volvo hadde et knallår i 2010 her i landet og det ser lyst ut også for 2011. 
Merket har jevnt og trutt vokst seg til å bli et av landets favorittmerker igjen, og har en attraktiv og relativt ung produktportefølje. 

Sportwagon 

Nyeste modell er stasjonsvogn-utgaven av S60, som Volvo presenterte som den sportsligste Volvoen noensinne da den ble lansert i mai i fjor. 
Som stasjonsvogn heter den V60, og Volvo kaller den en sportwagon heller enn en herregårdsvogn. 
Meldingen er klar: 
Lastehesten er V70 mens V60 er for de som legger mer vekt på stil og dynamikk samtidig som de trenger noe mer praktisk enn en sedan eller en kupé. 
Det dreier seg om samme designfilosofi som Alfa Romeo lykkes godt med da de introduserte Alfa 159 ... Sportwagon, nettopp. 

Sporty stil 

Linjeføringen bærer preg av dette, med den stigende skulderlinjen, den dalende taklinjen og den avrundede hekken. 
Sett utenfra synes vi dette er vellykket; både fra siden og skrått bakfra ser bilen dynamisk ut og den har etter vår mening en subtil og godt balansert kombinasjon av klassiske Volvo-stilelementer og en ny og frisk design. 
Fronten på bilen er vi litt mindre begeistret for; vi synes den sentrale delen ser ut som den har glidd nedover - som om den hadde begynt en nedsmeltningsprosess. 
Men vi har møtt mange som liker den nye Volvo-fronten, så det er et spørsmål om smak. 

Trangere Volvo med mindre utsikt 

Den dynamiske linjeføringen går på bekostning av noen praktiske aspekter man finner i mer klassisk "bokseformede" Volvoer. 
Det har med plass til bagasje å gjøre, og det har med utsyn, særlig bakfra å gjøre. 
Bakseteplassen er grei nok, men det blir litt mørkt og "klaustrofobisk" der bak. 
Bagasjerommet er ikke svært mye større enn det i den kompakte V50. 
Heldigvis kan det omdannes til et ganske stort og praktisk lasterom ved behov ved enkelt å felle ned bakseteryggene. 
Lastegulvet blir da flatt og lasterommet ganske stort - over 1.600 liter. 

Typisk Volvo 

Når det gjelder førerplassen holder den god Volvo-standard, det vil si utmerket. 
Instrumenteringen er oversiktlig og grei, materialkvaliteten fremstår som god og førermiljøet som typisk Volvo, kjølig nøkternt og funksjonelt. 
Imidlertid er ganske mange knapper samlet på midtkonsollen, i hvertfall i høyeste utstyrsnivå Summum, og det kunne kanskje vært en fordel å finne en dreiehjulbasert løsning for noen funksjoner. 

D3 - fem dieselsylindre 

For vår testkjøring av V60 på vinterføre hadde vi til rådighet et eksemplar med den nye dieselmotoren D3, en toliters femsylindret motor som varter opp med 163 hestekrefter. 
Dreiemomentet på respektable 400 newtonmeter er tilgjengelig allerede ved 1.400 omdreininger. 

Kreftene ligger lavt 

Og det er bra, for dette er langt fra noen turtallsmotor. 
Her er det effektive arbeidsregisteret fra noe under 1.400 til litt over 3.500 omdreininger. 
Å jage motoren til 4.000 omdreininger og over har liten hensikt. 
Heldigvis er det flust med krefter i det området som gjelder og med litt tilvenning går det greit å tilpasse seg det effektive registeret. 
Der er skyvet kraftfullt og jevnt og forbikjøringer og bratte bakker er ingen utfordring for V60 D3. 
Med automat fungerer det uansett bra. 

Tørst automat 

Girkassen er ikke den nye dobbeltkløtsjkassen PowerShift, men en oppgradert, men klassisk sekstrinns automat. 
Den er raskere enn forgjengeren, heldigvis, og fungerer fint med fin tilpasning til motorkarakteristikken, men den medfører merkbart høyere forbruk og dermed utslipp. 
Disse er på henholdsvis 0,61 liter per mil og 162 gram CO2 per kilometer. 
Tilsvarende tall med manuell girkasse er 0,55 liter og 144 gram. 
I 2011 er den forskjellen i største laget. 

Kvikk, men trygg 

Kjøremessig er denne bilen utypisk Volvo - eller rettere sagt, den bringer en ny dimensjon til Volvo når det gjelder kjøreegenskaper. 
Vi visste at den hadde gode dynamiske kjøreegenskaper fra før, og fikk det bekreftet nå på vinterføre. 
Den lette styringen gir direkte impulser og bilen går dit du vil kjapt og målbevisst. 
Dette er ingen traust understyrer, men en kvikk svingsluker som samtidig gir deg en betryggende følelse av kontroll. 
Bakvognens tendenser til å ville "logre" holdes effektivt i sjakk av elektronikken. 
En meget kompetent vinterbil så langt vi kunne finne ut, altså. 

Fast komfort 

Det relativt stramme oppsettet gjør at denne Volvoen ikke gir et like komfortabelt inntrykk som de tidligere modeller. 
Det betyr ikke at den er ukomfortabel, og ujevnhetene filtreres greit bort av dempingen. 
Men understellets bevegelser er mer kontante og det duver mindre. 
Her har det også med vane og smak å gjøre - på samme måte som noen foretrekker fast madrass mens andre vil ha en bløt. 
Når det gjelder lydnivået fikk vi inntrykk av god demping både av motorlyd og andre støyparasitter. 

En bra bil 

For å konkludere: 
Vi synes Volvo har lykkes med V60. 
Vi er uenige med de som dømmer bilen nord og ned fordi den ofrer noe av det praktiske for design og dynamikk. 
Et merke har lov til å utvikle seg, og Volvo tilfører her merkevaren en tilleggsdimensjon også i segmentet over C30, som reintroduserte "ung-urban"-filosofien som ble borte med det "sorte fåret" ES480 i sin tid. 
For de som sverger til det mer tradisjonelle Volvo lever V70 og S80 i beste velgående. 

Akseptabel pris 

Volvo V60 
D3 koster fra 396.000 kroner i enkleste utførelse og med manuell girkasse. 
Første utgave med noenlunde utstyr, Kinetic, koster 411.000 kroner. 
Pristillegget for automatgir er 21.000 kroner. 
Vår testbil, dyreste D3-versjon med utstyrsnivå Summum og automat, koster 462.000 kroner. 
Til sammenligning koster en BMW 320d med automat og 163 hester fra 455.000 kroner, men her må plusses på en god del for utstyr. 
Uansett snakker vi selvsagt om en god del penger, men vi snakker også om en god del bil, og en man etter vår mening kan trives riktig så godt med. 
