Konsertanmeldelse Post Malone:Skuldertrekkplaster 

Post Malone har for få knep i ermet til å gjøre en timeslang konsert tilstrekkelig interessant. 

Molefonken er det nye svart. 
Selv på sangene hvor rapperen Post Malone forsøksvis feirer de gode stundene, låter han bedrøvet. 
Sånn sett er plasserer han seg i samme skole som Lil Peep og Future – blues av og for det 21. århundre. 
Det er vel også der hans voldsomme appell blant dagens ungdom ligger: dette er like mye musikk å feste til som å sørge til. 

Det skal i hvert fall være ingen tvil om alvoret ved situasjonen. 
Nesten fem minutter med grå smog og foruroligende stemningsmusikk passerer før den skabbete 23-åringen trasker inn på scenen, iført bukser med to norske flagg sydd på. 

Selv om stemningen er dunkel, er Post Malone i tilsynelatende godt humør. 
Når den snart uutholdelige festivalplagen «Seven Nation Army» hoies av publikum mellom slagene, klarer han ikke annet enn å glise. 
«Better Now», et av høydepunktene fra det ferske andrealbumet «Beerbongs & Bentleys», avslutter han abrupt for å dirigere en redningsaksjon for noen som har fått et illebefinnende. 

Selv om amerikaneren har – som mange menn av sin generasjon, dessverre – et litt for avslappet forhold til det å klandre kvinner for verdens utallige lidelser («Fuck that bitch!» roper han til en eller annen gammel flamme), så virker han til syvende og sist som en ålreit fyr. 

Likevel er konserten hans, som strekker seg over en drøy time og inkluderer et malplassert akustisk nummer («Feeling Whitney»), stort sett kjedelig. 
Det skyldes primært den store svakheten til Post Malone: han har bare ett modus, nemlig gretten og seig traprap kretsende rundt den grusende whiskeyrøsten hans. 

Har man hørt «Better Now», så har man også hørt «Psycho», «Rockstar» og «White Iverson». 

Man rekker å bli skikkelig lei, med andre ord. 
Riktignok ender konserten med et av lyspunktene. 
Før avsluttende «Congratulations» forteller Post Malone om alle som har betvilt ham, og mobbet ham, opp gjennom årene. 
Men nå står han her – foran tusentalls fans i et helt fremmed land. 

Det er unektelig litt rørende, men hindrer likevel ikke konserten fra å kjapt arkiveres i den såkalte glemmeboka. 
