Pete Doherty - «Grace/Wastelands»
Gærne-Petes mest edruelige - og minst gode - plate. 

Man vil nødig oppfordre til misbruk av noe som helst, men en av rockens grusomme sannheter er at enkelte artister ser ut til å være nedsyltet i rusmidler for å prestere sitt ypperste. 
Bowie og Clapton er blant de klassiske eksemplene, og det ser ut til å gjelde for Pete(r) Doherty også. 

«Grace/Wastelands» virket så lovende: 
Stephen Street er med som produsent, slik han var på det fantastiske forrige Babyshambles-albumet. 
Et av britenes største gitargenier, Graham Coxon fra Blur, spiller på nesten hele platen. 
Og altså, en ny-nykter Doherty. 
Men det virker som om gløden har forlatt ham fullstendig. 

Platen er stinn av mumlende, akustisk pregede ikke-sanger, av typen han før har brukt som fyllstoff mellom den fyrrige punkpopen som var hans varemerke i The Libertines så vel som i Babyshambles. 
Han pleide å låte skadeskutt men kampklar; nå låter han primært skadeskutt. 
Gudene vet hva han skal gjøre med dette, forhåpentlig kan alt løses på lovlydig vis. 

ANBEFALTE KJØP: 
«Last Of The English Roses», «Broken Love Song», «New Love Grows On Trees» 
