Han vil bli skurk som sin far
Det skorter verken på realisme eller filmatiske finesser i filmen fra et multietnisk og kriminelt miljø i Sør-Italia. 
Men historiefortellingen, den vakler. 

A Ciambra 

Sjanger: Drama. 
Nasjonalitet: 
Italia 2017. 
Regi og manus: Jonas Carpignano. 
Skuespillere: Pio Amato, Koudous Seihon, Damiano Amato, Francesco Pio Amato. 
Lengde: 
1 time 58 min. 
Aldersgrense: 12 år. 

Pio heter han. 
14 år. 
Røyker som en skorstein, drikker sprit og går på nattklubb. 
Den sammensveisede romfamilien hans ser ham som et barn. 
Men det eneste Pio vil, er å bli voksen. 
Bli mann! 
Bli profesjonell kriminell, som faren og storebroren. 
Da disse to havner i fengsel, ser Pio sitt snitt til å vise hva han er god for som familieforsørger. 

I Gioia Tauro, på den italienske støvelens tåspiss, lever italienere, romfolk og illegale afrikanske i hver sine klynger, men side om side. 
Før i tiden var romfolket nederst i hierarkiet. 
Nå er det afrikanerne som blir sett ned på av de andre. 

Forbrytergündere 

Men Pio finner en god venn i Ayiva fra Burkina Faso. 
Også han har slått seg inn på tyverier. 
Planen er å sende tyvegodset til hjemlandet og bli rik av å selge det der. 
Ayiva og Pio ser på seg selv som gründere med blomstrende bissniss. 

Men Pios drøm er å bli en del av familiens forbryterforetak. 
Være familieforsørger. 
Få respekt. 
Men hvor langt vil han for å oppnå drømmen? 

Regissør Jonas Carpignano er mannen bak «Middelhavet» fra 2015, om afrikanske flyktningers ankomst i Europa. 
«A Ciambra» er en frittstående oppfølger, som denne gangen handler mest om Pio og hans romfamilies situasjon. 
Oppfølgeren har den samme usentimentale tilnærmingen, men mangler i større grad det menneskelige aspektet. 

Irriterende støy 

Filmens realisme er både intens og relativt troverdig, særlig fordi aktørene tilsynelatende spiller seg selv og opptrer ekstremt naturlig. 
Kamera følger familien og miljøet som en flue på veggen. 
Til en familie som ikke snakker sammen, men heller skriker i munnen på hverandre. 
Og hvorfor en så hoppende og vinglete kameraføring? 
Hvorfor slike ekstreme nærbilder av furete fjes og hender med svarte neglerender? 
Summen av virkemidlene blir en etter hvert til irriterende støy som demper realismen, og som heller ikke lykkes i å kamuflere at det tar altfor lang tid før en historie i det hele tatt tar form i kaoset. 

Særlig ny og oppsiktsvekkende er heller ikke denne type miljøskildring. 
Historiene er fortalt sterkere og bedre før, blant annet i den knallsterke brasilianske «City of God» (2004). 
