Plateanmeldelse:Ty Segall - «Manipulator» 

Gammelrockens beste venn. 

Mye bra rock har blitt herpet av dongeribuksebutikker. 
Hyperproduktive 
Segall er foreløpig ikke utsatt for dette. 
Muligens fordi produksjonen hans er nesten umulig å holde følge med, eller fordi han ikke akkurat har vært like umiddelbar og allmenn tidligere. 

Kalifornierens syvende rene soloalbum på seks år er betraktelig mer bearbeidet enn foregående innfall. 
I melodiøsitet og vokal er det like mye popalbumet Marc Bolan aldri rakk å lage, som det manglende leddet mellom «Ziggy Stardust» og Led Zeppelins fjerde. 

Uansett. 
Det betyr nær-psykedelisk rockpop, der klangen ber om å bli spilt av på vinyl og innspillingen virker å ha vært glemt i en studioskuff de siste 40 årene. 
Låtene surrer av gårde på en måte man nesten har glemt at det er lov å la låter gjøre. 
Mer metro stilposering enn fremtenkning? 
Tja. 
Det er uansett ikke så viktig. 

Det viktigste nå er at ingen forteller de på Carlings om denne skatten. 

BESTE LÅT: 
«The Hand» 
