Nyansert kamp med stort dilemma
«Havet innenfor» kunne blitt en unyansert tåreperse om retten til assistert selvmord. 
Men den spanske regissøren Alejandro Amenábar har levert et sterkt drama der en rekke (dog slett ikke alle) motforestillinger kommer til orde. 

Retten til å begå barmhjertighetsdrap og assistert selvmord har versert som etisk dilemma i en årrekke. 
Linn Ullmann fikk stor oppmerksomhet med sin roman «Nåde» (2002), og sist helg ble det Oscar-statuett på to filmer som forsvarer eutanasi: 
Clint Eastwoods «Million dollar baby» (beste film, beste regissør) og den spanske «Havet innenfor» (beste utenlandske film). 

Eastwood går kjapt og sentimentalt inn i problematikken. 
Hans rollefigur tar attpåtil livet av en lammet person på et teknisk sett lite troverdig vis. 

Da er det langt større grundighet over Alejandro Amenábars manus. 
Rett nok representerer så å si hver eneste person i den spanske filmen et synspunkt på dilemmaet. 
Men inntrykket av iscenesatt pedagogikk viker etter hvert som skikkelsene folder seg ut for våre øyne og blir troverdige. 
Cirka 50 år gamle Ramón har vært lenket til senga i 28 år etter en stupeulykke. 
Hans svigerinne, bror og nevø har brukt årene på å pleie ham med tålmodig omsorg og stor kjærlighet. 
Likevel er Ramóns høyeste ønske å få hjelp til ta sitt eget liv. 
Han krever frihet til å velge en verdig død. 

Det sier spansk rettsvesen nei til. 
Amenábar får fram hvordan noen av Ramóns venner kjemper for å fremme hans sak ad lovlig vei. 
Men også hvordan den lammes far og bror protesterer mot å ta livet av ham. 
Og hvordan to kvinner kommer inn i den kronisk sykes liv og forstår hans behov. 

Det er drevent og dyktig gjort, ikke minst måten regissøren får fram Ramóns vekslende følelser, fra deprimert bitterhet via ironisk munterhet til lengsel etter ømhet og kjærlighet. 
Et svært opplagt skuespillerensemble gjør et glimrende jobb. 

Det er så godt laget at man kan lures til å tro at det likevel finnes enkle svar på et komplisert etisk dilemma. 

Men selv ikke Amenábar løser opp knuten. 
Fortsatt står det ved lag at det er et tungt ansvar å be andre mennesker bidra til å ta liv. 
Og om det nå ble akseptert med barmhjertighetsdrap, kan det legge stein til byrden hos pasienter som ønsker å leve. 
For hvordan skal en kronisk syk våge å være til bry i årevis dersom det enkleste er å be om et glass med giftig drikke? 
