Da striden stilnet, var snøen farget av blod fra 37 000 døde
Nærbilde av krigens gru, i ny bok om den finske borgerkrigen. 

I disse vinterdagene er det hundre år siden den finske borgerkrigen mellom «hvite» og «røde» ble utkjempet. 
Begge sider begikk urett i rettferdighetens navn. 
Verst var volden og råskapen blant Carl Gustaf Mannerheims hvite skyddskårister, som vilkårlig henrettet tusener av fanger. 
Mange rødegardister valgte å skyte både hesten og seg selv framfor å bli tatt til fange av de hvite. 

Et funn i arkivene 

Hvordan fortelle denne dramatiske historien, i dag glemt av så mange, til en ny generasjon? 

Morten Jentoft har gjort et funn. 
Fram fra arkivene og fram fra bibliotekenes gjemte og glemte hyller har forfatteren hentet stoff som lar oss lesere i dag oppleve krigen og tidsånden for tre generasjoner siden med ny nærhet og intensitet. 

Skjønt helt ukjent for det store publikum er ikke dette stoffet. 
Morten Jentoft, Moskva-korrespondent for NRK, er påpasselig med å opplyse at deler av stoffet ble benyttet et i TV-program i 2012. 
Men i bokform er bredden, nyansene og detaljene kommet på plass. 

Den store historien er også på plass, og Jentoft minner om at Norge har mye til felles med vår nabo i øst: 
Firehundreårsnatten varte i 600 år under Sverige. 
I napoleonskrigenes sluttspill, da stormaktene ga Norge til Sverige, ble Finland overgitt til Tsar-Russland, inntil det nye Sovjetunionen i 1917 løsnet grepet og godkjente Finlands selvstendighet; tolv år tidligere hadde Norge revet seg løs fra Sverige. 

Så begynte borgerkrigen i Finland. 
Den hvite siden besto av det gamle konservative borgerskapet i allianse med selvstendige bønder, støttet av Tyskland. 
Blant de røde var det mange intellektuelle og en stor gruppe jordløse landarbeidere, støttet av det nye Sovjetunionen. 

Norske finlandsfarere 

Hva har så forfatteren Morten Jentoft funnet? 
Kort fortalt sendte Norge vinteren 1918, via Røde Kors og Norske Kvinners Sanitetsforening, to ambulanser med helsearbeidere og medisinsk utstyr som nødhjelp til broderfolket i øst. 

Jentofts metode er altså å følge de norske fotsporene. 
Han siterer, ofte ordrett, etterlatte utdrag av rapporter, bøker og avisartikler. 
Altså et godt journalistisk grep. 

Ellers er boka jevnt over godt og nyansert fortalt. 
Skjønt, den gode Jentoft er ingen Antony Beevor eller Väinö Linna, og gjør neppe krav på det heller. 
Men noen lange setninger med tvilsomme metaforer kunne vært unngått, som i denne omtalen av Mannerheim. 

«Da han steg av toget fra Petrograd, som tsarens hovedstad i et forsøk på russisk patriotisme var blitt omdøpt til i 1914, kom han til et Helsingfors som allerede sto med det ene beinet i den borgerkrigen som skulle starte en og en halv måned senere.» 

Men la oss rette blikket mot det rullende feltlasarettet, som snart havnet i frontlinjen. 
Her var også legen og amatørfotografen Harald Natvig. 

Den norske Goya 

Som en norsk Goya hundre år etter, skulle Natvig komme til å dokumentere krigens redsler i en serie bilder. 
Sterkest inntrykk gjør noen fotografier tatt en marsdag 1918 utenfor Tammerfors. 
Kampene hadde vært harde, en av de falne var bondeføreren Matti Laurila, men de hvite hadde seiret. 
Blant de røde fangene var barn i 15-årsalderen. 
Nå har hevnens time kommet. 
Jentoft skriver: 

«Harald Natvig tok flere bilder av det som skjedde. 
På det ene av dem ser vi en hvit offiser med skinnlue på hodet gå rundt og gi flere av de røde fangene nådeskuddet mens det ennå siger frostrøyk opp fra munnene deres.» 

Også en 24 år gammel materialforvalter, altmuligmann og krigskorrespondent var med. 
Han skulle skulle bli kjent som forlagsdirektør Harald Grieg i Gyldendal. 
I mai 1918 rapporterer han fra Viborg til avisen Tidens Tegn: 

«I dynger ligger de der, hundrevis av lik, menn og kvinner om hverandre, fryktelig tilredt …». 

Jentoft konstatere at Harald Grieg seinere unnlot å gi detaljer om det han opplevde. 
Han var åpenbart mindre rød enn sin berømte bror, Nordahl Grieg. 
Jentoft skriver at «Finlandaksjonen 1918» i navnet var en nøytral hjelpeaksjon, men i gavnet den norske regjeringens hjelpekorps for Mannerheim i kampen mot den røde fare fra øst. 

Avgjørelsen 

Det avgjørende slaget, som var av et omfang ingen i Norden hadde sett siden Karl XIIs tid i Poltava, ble utkjempet i industribyen Tammerfors i aprildagene 1918. 
De røde tapte. 

I sin bok framhever Morten Jentoft at finnene, som i dag lever i en sterk og sammensveiset nasjon, har brukt mye tid på å lege sårene etter borgerkrigen, trolig det største traume i landets historie. 
