«Juleblod» er akkurat det den prøver å være.Blodig, brutal og dum. 

God jul! 
Hilsen nissen med øksen. 
Ho ho. 
Men er det egentlig så mye å le av her? 

– 
Det er en film for alle, som både er skummel og morsom, sa regissør Reinert Kiil til TV 2 da han tidligere i år ble intervjuet om «Juleblod». 

Det er en sannhet med modifikasjoner. 
Jeg vet om ganske mange jeg ikke vil anbefale filmen til. 
Og da dreier det seg ikke om å dele ut triggeradvarsler, men om å være bevisst hva splattersjangeren byr på. 
Som synet av en ung kvinne som får skrittet flerret opp av en øks. 
Eller parterte lik. 
Eller tarmer som velter ut av magen, en av splatterens yndlingstropper. 

«Juleblod» er splatterfilm etter alle kunstens regler, så til de grader at man må være blodfan for ikke å trøtne av forutsigbarheten. 
Den starter bra, med en isende skummel prolog der en liten jente nattetid lister seg ned i stuen for å snikkikke på gavene. 
Her viser Kiil et ubestridelig talent for å etablere skrekk som fester seg i ryggmargen, og samtidig krydre uhyggen med sær humor, levert av Truls Svendsens farsskikkelse på en måte som balanserer fnis og gys perfekt. 
Kiil gjør det også uten å ty til ledende musikk, kun gjennom nennsom lydbruk og stemningsskapende effekter. 
Det er en bragd som får meg til å ønske enda mer av sorten. 

Hadde regissøren holdt seg i dette lendet, kunne «Juleblod» blitt en fabelaktig skrekkfilm. 
Men som i fjorårsfilmen «Huset», greier han ikke å holde stilen. 
I stedet for å gå inn i den subtile stemningen prologen etablerer, vender han tilbake til exploitation/splatter-stilen som debutfilmen «Hora» dels befant seg i. 
Derfra og videre surrer «Juleblod» mer og mer på tomgang. 

Ikke dermed sagt at filmen er idéfattig. 
Filmen ligner et idémyldingsmøte der ingen forslag forkastes. 
Men å hyre Jørgen Langhelle til å spille morderisk psyko julenisse, er en liten genistrek. 
I en liten scene får han blodet til å fryse til is i årene mine; den er enkel og genial, og – igjen: mer av dette og «Juleblod» ville skrudd seg inn som årets skrekk. 

I stedet får vi en film som lener seg tungt på klisjeer og halvgode referanser, og som nøyer seg med å være dum på den måten splatterfansens muligens forventer, men som ikke tar seg bryet med å utfordre eller fornye sjangeren – slik tradisjonell skrekkfilm har sett nødvendigheten av og profittert stort på. 
Dermed strømmer det på med kåte, hjemmebrentsupende hillbillies i Honningsvåg, og bimboer som virrer rundt og agerer gamle venninner, uten at vi aner en snev av kjemi eller gamle vennskapsbånd mellom dem. 
Trass i at en har reist halve jorden rundt for å feire jul på Magerøya. 

Vi får en spyklein kripos-etterforsker (Sondre Krogtoft Larsen) som strever hardt for å se ut som Leonardo DiCaprio og som mangler grunnleggende og relativ allmenn kunnskap om psykopati/sosiopati. 
Vi får den sedvanlige rettsmedisineren som spiser lunsj over liket, og en eks-politimann (Stig Henrik Hoff) som har gått lallende i hundene. 
En prosess som trolig begynte før han ble involvert i juleblodsaken, siden han går rundt med skuddklar pistol på et åsted politiet allerede er i gang med å undersøke. 
Alle pistolskudd avfyres for øvrig med kruttlapp. 

Vi får masse puleprat og drittpreik, et knippe vittige replikker og en søt seanse der Rasch spiser en pepperkake og oppdager et mønster i psykonissens drapsmodus. 

Rufsete klippet og med merkelige overganger er filmen også så «skitten» som sjangeren krever. 
Noen vil kanskje vente spent på når neste øksedrap skjer, og hvem som går fløyten. 
Men hendelsesforløpet ligger så åpent at også det fort blir forutsigbart. 
Dermed ender filmen ikke bare med å være mer kjedelig enn «skummel og morsom», den er så sjangerkonvensjonell at den føles utdatert. 
