Kunstanmeldelse:Mestermøte 

Hvorfor har ingen tenkt på det før? 
Vincent van Gogh og Edvard Munch er blitt sammenlignet i mer enn hundre år, men utstillingen på Munchmuseet er første gang de settes sammen som et par. 
Utstillingen er overmoden. 
Endelig skjer det. 

«Van Gogh+Munch» 

Munchmuseet, Oslo, 9/5 – 6/9 

Etter alt oppstyret rundt «Melgaard+Munch»-utstillingen er Munchmuseet tilbake på trygg grunn når de setter Edvard Munch (1863-1944) sammen med Vincent van Gogh (1853-1890). 
De er to av de mest interessante kunstnerskjebnene i den moderne kunsthistorien, og de har skapt noen av verdens mest berømte bilder. 
Og selv om de aldri møttes er det mange paralleller i de to kunstnernes historier. 
Van Gogh var ti år eldre enn Munch, men begge startet sin kunstnerkarriere høsten 1880. 

«Van Gogh+Munch» er en sann svir for enhver kunstelsker. 
Her kan vi gå fra det ene høydepunktet til det andre, og selv om vi kan savne flere av Van Goghs hovedverk kompenseres det av flere ukjente godbiter av Munch, som har godt over halvparten av utstillingens drøyt hundre kunstverk. 

I utstillingens første rom møter vi Van Goghs tidlige mesterverk, det dystre og realistiske «Potetspiserne» (1885), som fremstår både lysere og med langt flere nyanser enn vi er vant til å se i reproduksjoner. 
Senere flyttet både han og Munch til Paris, der begge fikk et kunstnerisk løft. 
Her prøvde de flere stilarter før de fant sitt eget uttrykk. 
Van Goghs karakteristiske, korte og brede penselstrøkene møter vi først i «Såmannen» (1888). 
Andre sentrale verk er «Det gule huset (Gaten)» (1888) med huset han bodde i i Arles, flere selvportrett og helt til slutt «Stjernenatt over Rhone» (1888) som er valgt som utstillingens signaturbilde. 

Blant maleriene vi savner er «Soverom i Arles», som ville vært fantastisk å se sammen med Munchs sene selvportrett «Mellom klokken og sengen». 
Men Van Gogh-museet må jo få ha noe frem til de får utstillingen til Amsterdam. 

Utstillingen presenteres kronologisk, med interessante tilskudd av samtidige kunstnere som inspirerte de to. 
For eksempel var begge innom pointillismen, der man former motivet med små prikker. 
Van Gogh og Munchs eksempler henger sammen med et maleri av den mest kjente pointillisten, Georges Seurat, men spørsmålet er om de heller burde vært presentert sammen med Camille Pissarro, som begge to var mer opptatt av. 

Pissarro er imidlertid gjengitt i katalogen, som viser mange av bildene som savnes i utstillingen. 
Her kan museet presentere utstillingen i en bredere sammenheng, noe som er sårt tiltrengt gitt den overfladiske informasjonen publikum får i utstillingens veggtekster. 

Tekstene inneholder flere banaliteter, og til tider undervurderer de publikum. 
For eksempel blir Van Goghs tanke om «Dekorasjon» – «en serie uavhengige malerier som fikk økt betydning og mening gjennom måten de ble presentert på» (for å sitere utstillingsteksten) – gjort til et like viktig prosjekt som Munchs «Livsfrise». 
I teksten avfeies Livsfrisen med at den «er bygget på den samme tanken». 
Det er en oppsiktsvekkende nedvurdering av Munchs viktigste livsprosjekt. 

Slike svakheter forsterkes av den tematiske oppbyggingen, som virker vel opplagt og ikke forteller noe nytt. 
Alt dette gir grunn til å spørre om utstillingen holder den standard vi må kunne forvente av landets fremste forskningsinstitusjon på vår viktigste billedkunstner? 

«Van Gogh+Munch» vil likevel tiltrekke seg verdens oppmerksomhet. 
Utstillingen gir publikum en usedvanlig mulighet til å bli bedre kjent med en av verdens mest berømte kunstnere. 
