Nedkjølingens estetikk
En uroppførelse sto på programmet torsdag kveld, der SSO fremførte Maja Ratkjes «Paragraf 112», den såkalte endringsregelen i vår grunnlov. 

Verket markerer grunnlovsfeiringen, samtidig med at SSO har valgt å gjenoppføre Nils Henrik Asheims multimediaverk Grader av hvitt, med tekst av Johan Harstad. 
Dette verket representerer SSOs bidrag til en konsertstafett der i alt åtte norske orkestre i høst fremfører 30 verk av 19 norske komponister. 

Ratkjes Paragraf 112 henspiller på det som nå står i denne paragrafen om at «Enhver har rett til et miljø som sikrer helsen, og til en natur der produksjonsevne og mangfold bevares…» 
Verket er for stort orkester, men varer bare i fem minutter. 
I dette korte tidsrommet ga likevel klangbilder og en rik tekstur assosiasjoner til natur. 

Da er det helt annerledes med Asheims Grader av hvitt. 
Det er dramatiserende musikk med én times varighet. 
Asheim har et suverent grep om det store apparat av forskjellige virkemidler og om musikalsk varighet. 
Teksten til Johan Harstad er en del av verket, likeledes elektronisk musikk, film og lysdesign. 
Det taler altså til både øret og øyet, men også til vår taktile sans, følelse i fingrene og på huden. 
Det er sansninger vi her har å gjøre med, som står på egne bein, er det som Gilles Deleuze kaller persepter og affekter som ikke kan tilbakeføres til komponistens intensjoner. 

Det er uvisst om fortelleren til slutt fryser i hjel på Grønlandsisen. 
Men det er en gradvis nedkjøling som skjer, alt mens vi i tilbakeskuende fortellinger og refleksjoner får vite hvordan hennes forhold til sin mann er og har vært, og til det å ha/få barn. 
Slik står «Grader av hvitt» både for temperatur og hvithet. 
Asheim illustrerer ikke teksten – til det er han altfor reflektert – musikken og teksten har sine egne forløp, snart går de hver sin vei, men så krysser de hverandre i intense øyeblikk, for så å stå mot hverandre. 
I Harstads tekst, som har som en rød tråd den gradvise nedkjølingen hos fortelleren, gjentas det gang på gang «Hvitt i det hviteK, og til slutt: 
«Jeg er hvitt i det hvite», for så å ende med «hjem, jeg går hjem, og så går jeg hjem» – som jeg tolker som at Jorden vil ha meg (som Hölderlin sier) , altså en forsonende død. 
Hvitt er forresten en symboltung farge og står for alt fra uskyld til død. 

Asheim sa i sin orientering før pause – storartet ledsaget av is— og snølandskaper fra Island – at dette verket ikke er skrevet for å behage. 
Men det berører. 
Til tider var det å få frysninger av. 
