Men hva hvis roboten får følelser og egenvilje?
Mens virkelighetens robotjournalister ennå bare fyller artiklene sine med tall og fakta, drøfter filmskaper Alex Garland hva som skjer hvis en robot får menneskelige følelser. 

Garland har tidligere gjort seg skikkelig bemerket som manusforfatter i de to Danny Boyle-filmene "28 dager senere" og "Sunshine", den første en framtidsdystopi med zombie-innslag, den andre en science-fiction-thriller fra verdensrommet. 

Når briten nå debuterer som regissør med eget manus i "Ex Machina", planter han science-fiction-elementet trygt i jordelivet i en tilnærmet nåtid. 
Eksperimentet som hovedpersonen lokkes inn i, er å teste om det er mulig å skape kunstig intelligens – altså en robot – som oppfører seg likt et menneske. 
Det er blitt et skikkelig fascinerende drama. 

Garland viser sine evner som dreven dramaturg ved å dra oss inn i det aparte prosjektet på en lekker måte. 
Tenk deg Caleb, en 26 år gammel programmerer i et digert internettselskap i London, som plutselig vinner et lotteri på jobben. 
Vips får han forsvinne en hel uke fra kontorlandskapets pc-ørken og feriere på et avsidesliggende sted. 
Tror han. 

Reisen som den intetanende fyren gjør, er i seg selv et syn. 
Regissøren omgir handlingen av isbre, elv og fossefall, fjell og urørt skog filmet på Sunnmøre. 
Garland lar Juvet landskapshotell i Valldal tjene som en ytterst stilfull kulisse for thrilleren som snart skal utfolde seg. 

Caleb tas imot av en ikke særlig sympatisk og ganske fordrukken datanerd ved navn Nathan, som bor i en arkitektonisk råstilig "hytte" klemt inn mellom bjørketrær og hengende over elveløp. 
På glassbordet i stuen ligger en pyntet hodeskalle og minner om renessansemenneskets motto "Memento mori" – husk at du skal dø. 
På veggen henger et Jackson Pollock-bilde, malt ved spontan drypping på liggende lerret, derav tilnavnet "action painting". 
Metoden skal Caleb og Nathan etter hvert sammenligne med evnene til maskinen med kunstig intelligens. 

Jeg skriver en smule rundt grøten for ikke å røpe alt dere vil ha glede av å oppdage selv. 
Omgitt av dette eksteriøret og interiøret får lotterivinneren i oppdrag å intervjue en skjønn, kvinnelig robot for å teste om hun har menneskelige trekk. 

Dermed er trekantdramaet i gang, kan jeg love. 
Garland skrur effektivt til spenningen mellom Caleb, Nathan og den vakre maskinen Ava slik at vi mer og mer må lure på hvem som bedrar hvem. 

Nok sagt. 
La meg heller nevne skuespillerne. 
Caleb spilles eminent av irske Domhnall Gleeson (sønn av berømte Brendan Gleeson) med et vell av nyanser i mimikken straks hendelsene blir personlig nærgående. 
Og det blir de sannelig. 

Oscar Isaac fra Guatemala framstiller Nathan som ubehagelig dominerende og arrogant i maktspillet. 
Svenske Alicia Vikander 
(En kongelig affære) ser uskyldsren ut som roboten Ava, forunderlig manipulert i filmskapernes datamaskiner slik at hun ligner et til dels gjennomsiktig skjelett med et vakkert ansikt. 
Det fungerer utmerket. 

Midtveis legger Garland inn for mange intellektuelle replikkvekslinger mellom de to mennene. 
Det irriterer også litt at Nathan har en hang til å framstille robotene sine med perfekte kvinnekropper som taust og passivt må betjene ham. 
Hvor er den mannlige maskinen? 

Styrken i "Ex Machina" ligger på det visuelle nivået, i spillet mellom uberørt natur (ute) og kunstferdighet (Avas hjerne i Nathans laboratorium), mellom nerdete forskere med høyst blandede motiver og roboter som vil bli behandlet som fulle og hele mennesker. 
Og slutten – ja, den er ikke helt som verken Nathan eller Caleb hadde tenkt. 

Å leke Gud er ikke så enkelt som man kunne tro. 
