Herlig magisk
Man irriterer seg ofte over gjennomsiktige historier og sjelløse roller i spill. 
Det gjelder ikke «Drømmefall: 
Den lengste reisen». 

Det var en gang for lenge, lenge siden - hele seks år faktisk. 
En gjeng spillutviklere i Funcom i Oslo presenterte sitt spill «Den lengste reisen». 

Det var snakk om et av de siste store spillene i en utrydningstruet «pek-og-klikk»-eventyrgenre, og Funcom endte opp med å høste gode kritikker både i Norge og i det store utland for spillets sterke historie, gode dialoger, magiske omgivelser og flotte personskildringer. 

Siden den gang har tilhengere ventet i spenning på oppfølgeren. 
Og ventetiden på «Drømmefall: 
Den lengste reisen» har ikke vært forgjeves. 

Historien begynner i Casablanca, og du inntar rollen som tyveårige Zoe, en jente som ikke helt vet hva hun vil med livet eller tilværelsen. 
Når en rekke mystiske hendelser begynner å inntreffe og en nær venn forsvinner, påtar hun seg ansvaret med å finne ut hva det er som egentlig foregår. 

Historien følges gjennom øynene til tre forskjellige personer. 
Når deres veier krysses, tvinnes skjebnene sammen til det kronologiske hendingsforløpet som drar historien fremover på en fengslende måte. 

Nå må det sies at «Drømmefall» er et spill som står helt og holdent på egne ben, men det etterlengtede gjensynet med kjente omgivelser og roller vil gjøre spillopplevelsen til noe ekstra spesielt for de som lot seg fascinere av forgjengeren. 

Til tross for store forandringer i spillemåten, gjenfinner vi den samme følelsen over å oppdage en sammenhengende, gjennomtenkt og herlig magisk verden med en stemning som underbygges av musikkbildet og en bra casting av norske (og engelske, dersom du skulle foretrekke det) stemmer. 

At verdenen nå er tredimensjonal er en drastisk forandring på både godt og vondt. 
Det gjør følelsen av å faktisk være tilstede i eventyret langt sterkere enn i spillets forgjenger. 
Dette selv om kontrollene og kameravinklene i enkelte situasjoner byr på litt mer problemer enn det som burde være nødvendig. 

Og det er enkelte ting å sette fingeren på ellers i spillet også. 
Spesielt det mislykkede forsøket på å innføre slossing i et spill hvor dette virker både unaturlig, overflødig og kunstig. 
Resultatet er et halvhjertet og ekstremt lite funksjonelt kampsystem som aktiveres i tide og utide. 

Dessuten har vanskelighetsgraden på mange av oppgavene du skal løse blitt mye lavere, hvilket jeg selv ser på som både positivt og negativt. 

I «Den lengste reisen» møtte man noen reale nøtter som til tider virket å grense mot det umulige dersom man ikke hadde overnaturlige logiske og resonerende evner (for ikke å nevne tålmodighet). 

Men man fikk også sjansen til å bryne seg litt. 
«Drømmefall» har riktignok sine utfordringer det også, men skulle du stå veldig fast har løsningen noen ganger en tendens til å komme av seg selv litt for raskt - før du egentlig har rukket å begynne å lete etter den. 

Slåssing, sniking og oppgaveløsning er derimot ikke det viktigste i «Drømmefall». 
Det er historien, rollene og dialogen som utgjør selve kjernen i spillopplevelsen. 

Der disse elementene står i grell kontrast til en ellers bra spillbarhet i mange andre spill, har Funcom nedlagt et betydelig arbeid i å fortelle en spennende historie og i å bygge opp troverdige roller med dybde og personlighet. 

Norske Funcom beviser dermed hvilke muligheter spill har til å formidle en engasjerende historie. 
Og det er slettes ikke verst. 
