Ikke en film, ikke en musikal, men en feberfantasi
«Mamma Mia: 
Here We Go Again!» gir sjelden mening, men reddes av Abbas popmagi – og Cher. 

Vel, det er jo egentlig ikke så viktig at jeg gir «Mamma Mia: 
Here We Go Again» en treer. 
Jeg tror du allerede vet om du skal se denne filmen, eller om du skal holde deg unna. 

«Mamma Mia: 
Here We Go Again» er en av de filmene hvor kritikere sjelden kan påvirke besøkstallene. 
Publikum oppsøker dem uansett hva som skrives. 
Samtidig er slike filmer enten enere eller seksere, altså enten perfekte eller Mordor, avhengig av hvem du spør. 

Ingenting i «Mamma Mia: 
Here We Go Again» vil endre på de forutbestemtes syn. 
I likhet med forgjengeren er ikke handlingen lagt til Hellas, men til «Hellas», et karikert og surrealistisk sted som minner mer om feberfantasi enn virkelighet. 

Filmens merkelige lys og farger forklares enkelt: 
Nesten hele filmen er spilt inn innendørs i et studio i London. 
«Hellas» – som i virkeligheten er Kroatia – filmes av spesialeffektansvarlige og legges til i etterkant. 

Ingenting av dette bør være sjokkerende. 
Slik bruk av spesialeffekter er vanlig – selv «Heimebane» spilte inn scener i Oslo, men la til Ulsteinvik digitalt i etterkant. 
Jeg nevner dette likevel fordi min mangel på entusiasme for «Mamma Mia: 
Here We Go Again» ikke handler om Abba, smak eller hvem musikalen retter seg mot. 
Det handler om en eim av latskap. 
Filmen retter seg nemlig aldri mot andre enn de som har bestemt seg for hva de skal mene på forhånd. 

I tilbakeblikk ser vi unge Donna (Lily James) oppsøke øyen Kalokairi etter endt skolegang. 
Herfra følger vi hennes ferd mot «mysteriegraviditeten» kjent fra forrige film. 
I nåtiden er Donna død. 
Nyheten om hennes bortgang får vi med en gang filmen starter. 
Datteren Sophie (Amanda Seyfried) skal åpne morens villa som hotell, men blir forstyrret av dårlig vær og ektemannens fravær. 

Og der oppsummerte jeg hele filmens handling. 
Likevel vil det ikke legge en demper på kinoopplevelsen å vite dette, for plottet er uansett ikke det viktigste her. 

Den største overraskelsen i «Mamma Mia: 
Here We Go Again» er hvor dypt filmen graver i Abba-katalogen. 
Den første filmen kan nok ha «brukt opp» hitene, og låtene «When I Kissed the Teacher» og «Kisses of Fire» fremstår her som tradisjonelle musikalnumre. 

Ansvaret for å gi dem nerve ligger hos Lily James, og hun er ikke noe stort musikaltalent. 
Men i denne filmen trenger hun ikke å være noe mer enn nordeuropeeres tolkning av en California «beach babe» – bølgete blondt hår og bestemt optimisme. 

Omtrent midtveis gir filmskaperne opp å late som om «Mamma Mia: 
Here We Go Again» henger sammen gjennom logikk og historiefortelling. 
Samtidig gir de også opp å holde seg unna låtene brukt i forrige film. 
Filmen unngår heller ikke pinlig karikering av grekere – den kommer omtrent så nært en film kan komme smårasisme uten at filmens målgruppe reagerer. 

Denne «kapitulasjonen» fra filmskaperne er interessant. 
Siden filmen til slutt bare ramser opp det folk likte fra forrige film, riktignok uten Meryl Streep, konstaterer jeg (og forhåpentlig mange med meg) at filmen først og fremst er laget for å tjene penger, uten noe krav om en spennende historie. 

I tillegg er «Mamma Mia: 
Here We Go Again» på grensen til surrealistisk. 
Ut av det blå dukker artisten Cher opp som Sophies bestemor, og det viser seg at Andy Garcias rollefigur heter Fernando. 
Disse to synger sammen mens (heldigitalt) fyrverkeri eksploderer bak dem – ingen Ouzo- eller rosévinrus er i nærheten av slike hallusinatoriske opplevelser. 

«Mamma Mia: 
Here We Go Again» er ikke en film, ikke en musikal, men en feberfantasi. 
Jeg gir filmen tre hjerter. 
Ikke fordi det er mye «galt» med den, men fordi flere hjerter blir urettferdig mot bedre musikaler som «La La Land» og «Sing Street». 
Redningen her er den samme som i forrige film: 
Abbas låter. 
Ingen filmkritiker kan si noe som ødelegger gleden av å høre dem. 
