Stings reggaedrøm er like genuin som ferie på resort
Pinlig 40-årsjubileum til klassikeren «Roxanne». 

ALBUM: 
Når to artister kombinerer sine kreative krefter, handler det først og fremst om å forene det beste fra forskjellige musikalske verdener. 
I teorien spennende, men i praksis ofte vanskelig å gjennomføre. 

Det var den ene grunnen til at mange hevet på øyenbrynene da den mildt sagt uforutsette duoen Sting & Shaggy avslørte at de skulle slippe et album sammen. 
Den andre var rammene rundt utgivelsen: en «island influenced» skive som speiler deres kjærlighet til Jamaicas innbyggere, musikk, ånd og kultur. 

Ikke akkurat noe man har et sterkt behov å høre, verken fra popmilliardæren Sting eller hans jamaicanske vert Shaggy, hvis album «Rise» (2012) bød på lyden av en turist-fordervet partystrand snarere enn det «ekte» Karibia. 

Plask i havet 

Det er ikke meningen å fornekte den 49 år gamle jamaicanerens viktige plass i hjemlandets musikkhistorie, som handler om atskillig mer enn «Bombastic» og «It Wasn’t Me». 
Shaggy er den ene halvdelen av dette prosjektet jeg til nød kan forstå vil sjarmere enkelte lyttere. 

Sjarm får man lite av her, samme hvor mye som loves. 
Og hvis målet var å speile essensen av den innflytelsesrike musikkøya, er «44/876» (retningsnumrene til respektive UK og Jamaica) et gigantisk plask i det asurblå havet. 

Dette ble demonstrert allerede med den påtvungne jamaicanske vibben i musikkvideoen «Don’t Make Me Wait». 
Her er Sting og Shaggy lettere henslengt på en Jeep blant gateselgere, geiter og dominospill utenfor den lokale biljardsjappa, før klisjefylte blockparty-scener avslutter britens Jamaica-drøm. 
Det er som et kalkulert dagsbesøk for å suge til seg kulturelle impulser mellom de ukentlige stamcellebehandlingene. 

Tekster på ungdomsskolenivå 

På det Morgan Heritage-gjestede, innledende tittelsporet, som har et moderne dancehall-lydbilde som egentlig kler Shaggy godt, setter Sting umiddelbart kjepper i hjula, med en av de pinlige tekstlinjene man må lide seg gjennom på store deler av albumet. 

«I have a dream that I’m swimming in the Carribean sea / Hear reggae music that’s playing in the streets», etterfulgt av den øyerullende name-droppingen vi selvfølgelig vet kommer: 
«In the ghost of Bob Marley that haunts me to this day». 

Deretter geleides vi i hovedsak gjennom gyngende, positive reggaeproduksjoner, som hadde fortjent en bedre skjebne enn et tekstunivers på ungdomsskolenivå og Stings 66-årskrise. 

Musikk for hotellbaren 

Få ting er verre enn album som påberoper seg å være «lyden» av noe. 
«44/876» er like genuin som en overpriset resort der piña colada-bælmende turister tror de får en smak av det autentiske Karibia – en virkelighet de fleste egentlig bare opplever ut av taxivinduet fram og tilbake fra flyplassen. 

Det er også i disse hotellbarenes fabrikkerte verden at et album som dette hører hjemme, med sine slitte klisjeer på rekke og rad. 
Og det fra mannen som for akkurat 40 år siden ga oss «Roxanne». 
