Slapt drapsraid
«Killers» dreper interessen din i løpet av få minutter. 

Regissør Robert Luketic er mannen bak filmer som «Legally Blonde» og «The Ugly Truth», filmer som, i likhet med «Killers» lener seg tungt på et enkelt, effektivt konsept, og ellers er utført med lystig harelabb, i verdener hvor det meste er svart/hvitt. 

I «Killers» møter vi først den søt-vimsete, ordensorienterte Jen (Heigl) idet hun treffer den glatte kjekkasen Spencer (Kutcher), hennes kommende ektemann, på ferie i Nice. 
Tre år inn i ekteskapet lever de idyllisk i en rik forstad, til Spencers hemmelige fortid som leiemorder avsløres med et plutselig pang - etterfulgt av en mengde pang: 
Noen er ute etter å drepe Spencer, og paret flykter avgårde, hu hei. 

Forvent ok gjennomførte eksplosjoner, skuddvekslinger, biljakter over velstelte plener og bestialske måter å dø på. 
Jen er et hvinende kvinnemenneske og Spencer en handlekraftig mann; i tillegg møter vi Jens alkoholiserte mor (alkoholismen hennes er bakgrunn for 20 % av vitsematerialet) og strenge, jaktglade far. 
Rommet karakterene har for å utfolde seg er trangt som en høyhalset supertrøye på en varm sommerdag. 

Den perfekte sommerfilmen kan være deilig enkel og dum, men den trenger sjarm og glød - og sett bort fra Heigls første ti minutter på skjermen, er denne filmen rimelig blottet for nettopp det. 
Også vurdert innenfor sjangeren actionkomedie er «Killers» en spesielt formulaisk affære. 
Kjemien mellom Heigl og Kutcher er som mellom Barbie og Ken. 

Jeg kan se for meg idémyldringen rundt manusskrivingen av «Killers»: 
På et tidspunkt MÅ noen ha sagt at dette henger jo ikke på greip! 
Så må noen andre ha lent seg bedagelig bakover i skinnstolen sin og sagt: 
«Pytt sann. 
Det er sommer. 
Folks hoder er overopphetede. 
Ingen bryr seg uansett.» 

Og så må de ha laget hele filmen med den innstillingen. 
På sett og vis er det imponerende at de gadd, men dét er også det mest imponerende med produksjonen. 
