På dypt vann
Med «Submarino» dykker danske Thomas Vinterberg ned i familiær gjørme. 
Men det kraftfulle anslaget havner på dypt vann med sin ensformige tone. 

At regissøren har et skarpt grep om problematiske familiære bindinger viste han til gangs i den briljante «Festen» fra 1998. 
Etter det har Vinterbergs karriere gått litt i sikksakk. 
Med «Submarino» er han tilbake med rå og usminket realisme. 
Formen er tilhugget og renskåren, kameraet dveler ved de minste detaljer som uttrykker det miserable livet hovedpersonene er offer for. 

Kort sagt handler det om to brødre som i barndommen utsettes for grov omsorgssvikt og som føler seg medskyldige i en babys (deres bror) død. 
Fyll, fengsel og narkomani er hverdagskost når brødrene blir voksne - og igjen er det et barn i sentrum. 
Vinterberg tar barnets parti, og han gjør det med åpenhjertig innlevelse. 

Jacob Cerdergren overbeviser som den innesluttede men voldsomme storebror Nick. 
Plaugborg som lillebroren har stor sett ett uttrykk; det av en jaget person. 
Med den sakrale musikken som bakteppe tynges etter hvert filmen av en dysterhet som blir langt mer monoton enn gripende. 
