Koselig, men ujevn vårsprett
Det er flott at publikum har fått ønske seg sanger til en vårlig teaterkonsert på Intimscenen. 
Men slik programmet for øvrig er satt sammen blir det i tilfeldigste laget. 

Våryr» er overskriften over 22 låter og viser som musikalsk spenner fra britisk folkrock, svensk blues, norske klassikere, amerikansk psykedelika til franske svisker. 
Her får man høre "Vår" av de Lillos, "Så skimrande var aldrig havet" av Evert Taube, "Blyge Harry" av Stavangerensemblet, "Våren" av Grieg (heldigvis bare resitert til lekkert klaverspill), men også "Morning has broken" av Cat Stevens, "She" av Charles Aznavour, "Whole lotta love" av Led Zeppelin og "Wild child" av Savage Rose. 

Det finnes sikkert publikummere som blir glade nok for å få et gjenhør med både den ene og den andre melodien, men jeg synes like fullt at dramaturg Carl Jørn Johansen og regissør Mette Arnstad burde ha valgt mer bevisst og skapt en gjennomtenkt helhet. 

Når det er blitt som det er blitt, får man innstille seg på kosefaktoren. 
De fire sangerne åpner med de Lillos' utsagn om at våren er en klisjé, visuelt understreket av Arne Nøsts scenografi med påskeliljer i sykkelkurven, piknikkurv på rutete duk og nyutsprunget bjørk. 
Roar Kjølv Jenssen og Gretelill Tangen framfører 50-tallsslageren "Det er vår vår i vår" på muntert vis. 
Den blir dessverre avløst av en nynorsk versjon av Taube-visen, "Så glitrande var aldri havet", i en duett-versjon med Marianne Holter og Ragnhild Arnestad Mønness som lød – unnskyld meg – jeg skrev "grusomt" på blokka. 

Men om de to var uheldige med arrangementet, løfter de seg flere hakk utover i forestillingen. 
Holter gir en fin tolkning på norsk av Nina Simones "Another spring", med en rørende tekst om den eldre enken som til tross for sin ensomhet gleder seg til en ny vår. 
Arnestad Mønness formidler at vi alle synger solo i en tøff tekst av Sandy Denny. 

Kveldens morsomste framføring kom da Holter i andre akt entret scenen med en komisk blomsterhatt på hodet mens hun sang vårdepresjonen "Spring is here" om kvinnen som følte at "nobody needs me, nobody loves me". 

Riktig flott er akkompagnementet på flygel og keyboard ved musikalsk ansvarlig, Anders Brunvær Hauge. 
Videoprojeksjon av Henrik Tangen vist på bølgende plater som henger ned fra taket, gir mer liv enn bare å se artistene flytte rundt på seg i spraglete, svært fargesterke kjoler og skjorter. 

Men summa summarum strever ensemblet med å løfte konseptet til noe mer en ujevn viseklubbkveld. 
Når teateret kaller programmet en teaterkonsert, er vi dessverre blitt så ettertrykkelig bortskjemte etter både Mozart og Beethoven at jeg forventer et høyere nivå innholdsmessig så vel som i de sanglige kvalitetene. 
