Praktfulle perversjoner
Almodóvar på sitt mørkeste, mest tvilsomme, mest estetiske og utkrøpne. 
Og mest fascinerende. 

På den annen side bør det være sagt: 
Almodóvar anno 2011 balanserer hårfint mot det mulige. 
Han behersker sitt filmmesterskap til fingerspissene. 
Men historien denne gangen er så utpenslet, kynisk og detaljert, at kvalmen ligger snublende nær. 
For den eventuelt uforberedte publikummer vil jeg derfor gi følgende råd: 
Tenk på alt annet enn lettbent rett-fram-underholdning eller sentimentalt fådimensjonert moderne drama. 

Tenk de gamle malerkunststorheter, tenk Brueghel, Rembrandt; disse store mesterne, som med ville, nøyaktige og fargesterke strøk laget fremstillinger av alle livets sider, der verken himmel eller helvete - og alt annet i mellom - var umulige temaer. 

I dette universet boltrer Almodóvar seg; skamløs, uhemmet! 
Det handler om en ensomtboende, genial kirurg og medisinsk forsker. 
Hjemme på slottet holder han en vakker, ung kvinne fanget. 
Mens all hans tid går med til forskning på hud, ny menneskehus, «superhud». 

Sånn sett beveger filmens seg unektelig i klassisk horrorlandskap; Frankenstein-myten er denne filmens forfar. 
Samtidig er formen så utpenslet at det likner dokumentarisme, pasjonene så voldsomme at mykpornoelementene ikke er til å unngå, sorgen så tung og direkte bearbeidet at det alltid gjenkjennelige melodrama ikke er til å unngå. 

«Under huden» er et utpreget voksent stykke underholdning. 
Den vil provosere mange, gjøre noen kvalme, få noen rasende. 

Men i en tid da relativt mange filmhistorier har dette litt for veltilpassede, forventede og glatte over seg, leverer Pedro Almodóvar enda en gang noe nytt, noe fullstendig politisk ukorrekt, noe herlig mondént perverst. 

Hvor klokt og/eller innsiktsfullt det er, er høyst diskutabelt. 
Men «Under huden» henger garantert fast i sanser og sinn i lang, lang tid etterpå. 

Bare dét er utvilsomt verd et kanskje noe skamfullt og nølende, likevel rungende «Olé»! 
