Klissete, fastlåst og nasjonalromantisk jul
Årets «Juleroser» glimter til, men ikke slik stjernen i toppen av treet skal skinne. 

Det er gått fire år siden Herborg Kråkevik og co. gjenopplivet «Juleroser». 
I år er også barneversjonen, «Barnas juleroser», blitt revitalisert, og anmeldt av Guri Fjeldberg i forrige ukes BT. 

I den anledning er også temaet for årets voksennummer nettopp «barn» – som nesten, men ikke helt, klarer å være originalt. 
I den grad det prøver på det. 

Det er ikke overraskende at det i et tidsskrift som «Juleroser» sirkler rundt det nasjonalromantiske. 

En trist novelle om tapet av et barn – med noe krøkkete språk – av Christian Skredsvig, etterfulgt av Arnhild Skres fremstilling av hans liv og virke, innrammes fint av kunstnerens egne malerier fra norske enger og daler. 

Det samme blir Ketil Bjørnstads psykologisering eller fortolkning av Edvard Munchs jul – begge to for øvrig tekster som tenderer mot å fokusere i overkant på 140 år gammel sladder. 

En «ekfrase» er et dikt som handler om et kunstverk eller en kunstgjenstand. 
Vigdis Hjorth har skrevet ekfraser til tre ulike malerier av Håvard Vikhagen, som handler om å ønske eller ikke ønske seg barn, og det å slite med å sette ord på motstridende følelser. 

Også bildet på forsiden av bladet, Hannah Ryggens «Mors hjerte», har fått – om ikke en ekfrase, så i alle fall en fortolkning og en historisering. 

Gunnar Danbolt har nemlig skrevet en tekst som tematiserer fremstillingen av barn i (maler-)kunsten. 
Den strekker seg helt fra 1650-tallet, der barna fremsto voksne, til Ryggens bilde fra 1947, hvor det å være barn er en verdi i seg selv. 

En får flere opp- og nedturer i lesningen av dette bladet. 
Den største oppturen er Frode Gryttens novelle «Og så fell alle saman», som kommer omtrent halvveis. 

Der møter vi en kvinne med brytninger i flere deler av livet sitt, og som takler utfordringene på en dels sentimental, dels kynisk måte. 

Tett etterfølgende kommer Paal-Helge Haugen. 
Han har skrevet en skarp, kort tekst om radikalisering i møte med politisk-religiøse spørsmål, med utgangspunkt i Palestina-Israel-konflikten. 

Den dypeste nedturen er en av to: 
Enten Linda Eides skravlete tekst om en annerledes «jol», eller det manglende mangfoldet blant rosene. 

Riktignok har det kommet inn et skeivt perspektiv, et rullestolperspektiv og en utforsking av familiejul i møte med psykisk sykdom (litt punktert av at Ketil Bjørnstad i en seinere tekst bruker ord som «sinnsformørket» og «nervesvakhet»). 

Likevel er dette bladet hvitere enn hva som er en realistisk speiling av vår globaliserte og oppvarmede jordklode. 
Kombinert med det kristenhøytidelige og det nasjonalromantiserende, får bladet – i alle fall på overflaten – et noe klissete, fastlåst preg. 

Blant unntakene finner man også friske bidrag som Brit Bildøens oversettelse av joiken «Almmiráidu/Himmelraiden» av Mari Boine, og Ingunn Thons «Reisen til adventsstjerna». 

Thorvald Steens tekst om livet i rullestol gir også et betydelig nikk i retning høstens abortdebatt. 

I tillegg til temaet, «barn», som går igjen i nesten alle tekstene, er bladet og de ulike seksjonene oversiktlig sammensatt med både kunst og estetiske komponenter som bakgrunnsfarge og ulike rammer rundt sidene. 

Det er vakkert gjennomført, men tidvis også forstyrrende for lesningen: 
Enkelte av sidene har for mørk bakgrunn i forhold til skriften, noe som ble et (om enn lite) irritasjonsmoment, i alle fall for denne (innbilt) 126 år gamle, bebrillede leseren. 
