Working class heroes
Tony Scotts jernbane-arbeidere er kulere enn panserkrysseren Potemkin. 
«Unstoppable» er ikke bare en pusthemma spenningsopplevelse uten hjelpevold, den er også en hyllest til arbeiderklassen. 

Det var første mai forleden, en påminnelse om at datoen Best Før forlengst er overskredet når det gjelder den viktigste sosialgruppen i den vestlige sivilisasjonens historie. 
Arbeiderklassen skapte alt. 
Ikke bare gjorde den møkkajobbene, men arbeidernes ideologer fremmet også en politisk oppvåkning som gjorde at de fleste siviliserte land i dag blir styrt av valgte politikere og ikke av gale prester. 

«Unstoppable» handler om to av gutta på golvet, sjøl om golvet faktisk beveger seg på skinner. 
Chris Pine har et nymaskulint bruksfjes med faste rådyrøyne som aldri har sett innsida av ei fransk kokebok. 
Denzel Washington er i seg sjøl den amerikanske arbeiderklassen, og han kan spille alminnelig hedersmann med en halvsvett utstråling som det ikke finnes maken til. 

De kler omgivelsene. 
Sør-Pennsylvania med ujålete familiehus, skyggegivende stålkonstruksjoner, industri-romantikk og kalde, edruelige motlysfarger som man burde oppbevare på flaske til neste første mai. 

Pine står midt i en sms-skilsmisse, og han er en taus og innestengt nykomling. 
Washington er tvangspensjonert etter 25 år i det private jernbaneselskapet, og han er bitter, men kyndig. 
You're still fucking peasants as far as I can see. 
Når fotfolka kløner til bremsesystemet på et digert godstog med livsfarlig last, blir det til slutt grønnskollingen og den oppsagte veteranen som skal redde en by med 700.000 mennesker fra katastrofen. 

Det er deilig. 
I kontrollsenteret sitter Rosario Dawson og bestemmer over teknikken med skjelvefri stemme. 
Hun er kvinnefrigjøringas ufjasete ferk-deg-representant i den nostalgiske arbeider-fortellingen, og hun kjører over den feige ledelses-lakeien med tung last. 
«Connie sent you?» sier sheriffen i utkantland. 
Navnet Connie åpner alle dører. 
Det er ubeskrivelig deilig å se ei dame som ikke snakker om klærne sine på film. 
Det er deilig å se ei dame som utretter noe og ikke bare traver fest-dritings rundt og misunner venninnene. 

«Unstoppable» er en spenningsdrevet, sentimental og rørende indignasjonsfilm for andre mai, som på en måte også er den egentlige 8. mars. 
