Populistiske bevegelser må forstås, ikke fordømmes
Simen Ekern er kommet et godt stykke på vei i sin nye bok. 

Populistiske vinder feier over Europa (og USA). 
Hva de kommer av, er gjenstand for bitter debatt. 
Hva de kjennetegnes av likeså. 
Etter valgene i Frankrike og Nederland synes den europeiske populismen å ha kulminert. 
Hva som skjer i Tyskland søndag, vil vise om denne trenden fortsetter. 

En bok om ytre høyre får særlig verdi gjennom forfatterens besøk i de konkrete landskap der høyrepopulistene ferdes og møtes. 
Populister må studeres fordomsløst. 
Bare slik kan deres motstandere ha håp om å komme på hold av de underliggende frustrasjonene som driver slike bevegelser. 
Demonisering er den letteste utveien, årsaksanalyser veien. 
Og ikke minst: de som studerer slike bevegelser må vise kunnskap om de historisk betingede forskjellene. 
Carl I. Hagen har aldri vært anti-semitt, som hans slektninger i Front National i Frankrike. 
Victor Orbán i Budapest bærer religionen mindre synlig enn hans søskenbarn i Warzawa. 
Sannfinnene i Finland er antakelig mer kvinnefiendtlige og modernitetsskeptiske enn slektningene i sør og vest. 
Hvorfor? 
Populismen filtreres gjennom nasjonale kulturer. 

Det hele folket 

Har den en kjerne? 
Ja, at «folket» betraktes som en enhet og deres reflekser som dypere og mer ekte enn hva det representative demokratiet slipper fram. 
Derav forakten for alle typer «eliter». 
På denne måten svekkes også respekten for demokratiske sile-mekanismer mot umiddelbar direkte folkelig innflytelse: minoritetsrespekt, opplyst politisk opinionsdannelse, politiske friheter, hele settet av demokratiske prosedyrer i lovgivningsarbeidet. 

Globaliseringens omkostninger har slått ulikt inn i forskjellige land med tap av arbeidsplasser, innvandringsmotstand, nasjonal identitetsdebatt og skepsis til rettsliggjøringen av politikken som følge. 
Rettsliggjøringen her hjemme har unndratt store samfunnsområder politisk-demokratisk kontroll. 
Dertil kommer at den folkefunderte styringskjeden fra stemmeurnen til kabinettet er svekket – slik Maktutredningen viste. 

Sentrumskepsis 

Stortingsvalget viste at også vi i Norge merker disse vindene. 
Arbeiderpartiets tap må antakelig, i alle fall delvis, føres tilbake til det Øyvind Østerud har kalt den stilltiende alliansen mellom sentrum-høyre og sentrum-venstre, med sentralisering uten folkelig forankring som nøkkelord. 
Og, den som studerer populismen uten et kritisk blikk på EU, dyrker sitt blinde øye. 
Når den tidligere marxist-leninisten og sjef for EU-kommisjonen, José Manuel Barroso, glir sømløst over i en jobb som banksjef i Goldman Sachs, er det en valgplakat for Brexit. 

Det er i dette landskapet Europa-journalisten Simen Ekern melder seg på. 
Bokas styrke ligger særlig i hans egen-observasjoner. 
Han er innsiktsfull og kunnskapsfundert. 
Et sentralt punkt er disse partienes streben etter respektabilitet – «av-djevelifiseringen» av Le Pen og i Italia MSI og senere AN, klare ny-fascistiske partier. 
Her er Ekern på hjemmebane, ytterst lesverdig. 

Renhetsstreben 

Nå gjelder ikke rasismen og jødehatet lenger. 
Det gir ikke stemmer. 
Nå gjelder nasjonal «renhet» og «alle» kulturers likeberettigelse, men ikke bland dem. 
Når identitær-bevegelsen forsøker å stoppe flyktninger i Middelhavet, er det resultatet av en lang bevegelse innad i fransk ny-fascisme (Nouvelle Droite) der slike renhetsfotestillinger er dyrket til det ekstreme. 
Gammelt tankegods i ny kledning. 

Ekerns framstilling av far Le Pens frapperende evne til å si de mest utspekulerte ting og få det til å framstå som koselig common sense – dette er språk og ideologianalyse på høyt nivå. 
J.-M. Le Pen ligner Steve Bannon når han sier de mest utspekulerte ting - og så etter forutsigbar kritikk trekker seg ørlite tilbake. 
Men vel forvisset om at han har flyttet grensene for det sigbare, slik han ønsket, nedover. 
På denne måten normaliserer de begge det ekstreme. 
Sylvi Listhaug bruker ikke sjelden samme teknikk. 

Høyre-venstre 

Gitt Ekerns Europa-kunnskap kunne denne leseren ha ønsket seg en lengre drøftelse av høyre-venstreskillet i all populisme. 
Høyrepopulismen opererer oftere med konspirasjons- og syndebukkforestillinger og er mer ekskluderende (folket definert mer i etniske termer). 
Venstre er mer kosmopolitisk orientert og mer internasjonalt enn høyre - og klarere rasjonalitetsforankret. 
Høyre synes å tiltrekke seg mer lavere utdannede enn venstre (det er klart tilfelle i USA, jamfør Bernie Sanders). 

Kanskje ligger et fellestrekk her: all populisme er konservativ, i betydningen motstand mot endringer, kulturelt, teknologisk, livstilsmessig, mot den moderne verdens jag, informasjonsoverflod, konsumpress og sekularisering. 
Den som ønsker seg en inngang til slike problemer, finner en god guide i Simen Ekerns på pulsen-bok. 
