«120 slag i minuttet:»Da enden alltid var nær 

Robin Campillo har kanskje laget den beste filmen om hva som sto på spill da aids-epidemien satte politisk agenda på 90-tallet. 

Forestill deg at en mystisk epidemi rammer din omgangskrets, og at venner og kjente begynner å dø. 
Det finnes ingen kur, og det kan virke som om myndighetene, av en eller annen grunn, vegrer seg for å gå aktivt ut med informasjon om epidemien. 

Dette er kjernen i Robin Campillos dokudrama om en gruppe aids-aksjonister som ikke ser noen annen utvei enn å bruke sterke virkemidler for å oppnå oppmerksomhet. 
De er en del av ACT UP, en profilert aksjonsgruppe som på 1980- og 90-tallet bidro til å sette aids på agendaen. 
I åpningsminuttene ser vi gruppen aksjonere mot en representant for helsemyndighetene. 
Scenen er talende for Campillos nyanserte realisme. 

Hverken denne byråkraten eller legemiddelindustriens representanter fremstilles som noe annet enn pragmatiske, alminnelige mennesker. 
Men medlemmene av ACT UP har ikke tid til pragmatisme, de fleste av dem er syke og har begynt å telle ned (derav tittelen). 
De ser at det ikke er velviljen hos makthaverne det står på, men en mangel på politisk vilje. 

Barsk solidaritet 

Vi har sett en rekke amerikanske kinofilmer om aids-epidemien (for eksempel And the Band Played On, Philadelphia), men ingen av disse gir oss den samme nærheten og følelsen av hva som sto på spill. 
Campillo plasserer oss midt i gruppen, slik han gjorde i gullpalmevinneren Klassen, og et håndholdt kamera gjenskaper rastløsheten og umiddelbarheten. 

Helt fra starten er vi sammen med de unge homofile mennene som danner et skjebnefellesskap som ikke er noen dans på roser. 
De som forventer rørende scener med mye omsorg og varme, vil kanskje bli skuffet. 
Det er isteden en barsk solidaritet som preger relasjonene, mer i henhold til den akutte realismen Campillo tilstreber. 
Det er som om de ikke kan unne seg den luksusen det er å vise ekstra hensyn, og for oss nordmenn vil kanskje den skarpe franske retorikken skjerpe kantene ytterligere. 

Nathan (Arnaud Valois) er ny i gruppen og stiller spørsmålet de andre helst ikke vil forholde seg til: 
Hvorfor gjøres det ikke mer for å utvikle en vaksine for dem som ennå ikke er rammet? 
I den daglige kampen for personlig overlevelse makter de ikke å redde verden – nei, den typen sentimentalitet får man overlate til Hollywood-filmen. 

Hyller aksjonismen 

Sean (Nahuel Pérez Biscayart) er blant dem som avviser Nathans innspill, men som likevel faller for ham. 
De har ulik bakgrunn, men finner tonen og innleder et forhold som er akkurat så flyktig som omstendighetene tillater. 
Lederen for gruppen, Thibault (Antoine Reinartz), har den krevende jobben å forene de ulike kreftene og innstille dem på å tenke strategisk. 
Som i enhver aksjonsgruppe oppstår det konflikt om virkemidler, og de mer militante dominerer agendaen, anført av nestlederen Sophie (Adéle Haenel). 

På mange måter er filmen en hyllest av den aksjonismen gruppen sto for, en aksjonisme som faktisk satte aids på agendaen. 
Men den er ikke politisk naiv, snarere litt kynisk ved at den kan fungere som en innføring i effektiv aksjonisme. 

Men først og fremst er dette en fortelling som pågår her og nå, ingen av rollefigurene har tid til å sette seg tilbake og reflektere. 
Det er det som gjør den så medrivende og relevant. 
