«Every thing will be fine:»Stillestående fra Wim Wenders 

Gode motiver nøytraliseres av en tilbakeholdt stil i delvis norskprodusert drama. 

Den tyske regilegenden Wim Wenders sa ganske enkelt ja til å samarbeide da nordmannen Bjørn Olaf Johannessen sendte ham manuset Every Thing Will Be Fine . 
Man skjønner hvorfor. 
Johannessen går rett inn i alle bilføreres store skrekk: 
Å drepe et barn. 
Deretter følger han de berørte partene gjennom 12 år for å skildre hvordan sorgen preger dem fra fase til fase. 

Les anmeldelsen av Salt of the Earth : 

Det er eksistensielt og ambisiøst. 
Likevel er det noe som ikke stemmer i Every Thing Will Be Fine . 
Filmen sleper seg av gårde med en sorgtung last den ikke får omsatt i dramatikk eller nærvær. 
Den blir stående på halvdistanse i formidlingen av så vel tragedien som etterspillet. 

Ørkesløse replikker 

Noe av problemet skyldes blekt skuespill. 
James Franco er innelukket på grensen til det selvutslettende i rollen som den uheldige bilføreren Tomas Eldon. 
Karakteren virker inspirert av den svenske forfatteren Stig Dagerman, som i en kjent novelle om bilulykker skriver at «den som har drept et barn kjører langsomt hjem i stillhet». 

Tomas' lukkethet demonstreres gang på gang, ikke minst i ørkesløse replikkvekslinger med samboeren Sara (Rachel McAdams). 

Først etter 45 minutter aner vi konturene av en vital konflikt. 
Da har Tomas suksess som forfatter. 
Samtidig får han behov for å oppsøke ulykkesstedet og den etterlatte moren. 

Scenen der han møter Kate (Charlotte Gainsbourg) dirrer av uro fordi både hun, Tomas og tilskueren skjønner at hans litterære gjennombrudd har nøye sammenheng med tragedien. 
Dødsulykken har skapt en kunstner. 

Det er et motiv med sprengkraft. 
I fortsettelsen blir det likevel holdt tilbake. 

3D-pionéren 

Wim Wenders har de siste årene gjort fabelaktige eksperimenter med 3D-formatet. 
I Pina dokumenterer han arbeidet til den tyske koreografen Pina Bausch. 
Det føles som om dråpene vil lande på ditt eget hode i kinosalen når lerretet fylles av dansere som kaster seg rundt i fallende vann. 

Nå tar han 3D til spillefilmen. 
Ja, Every Thing Will Be Fine skal være det første dramaet som er filmet i dette formatet. 
Igjen får naturelementene et løft, særlig de rurale vinterlandskapene i Canada, der filmen er spilt inn. 

Men 3D-teknikken legger en demper på dramaet. 
Karakterene fremstår stilisert og passivisert i det utvidede rommet. 
I seg selv er det en fascinerende effekt, men den bidrar sterkt til det distanserte uttrykket. 
Til tross for fine enkeltscener blir det for mye stillstand i Every Thing Will Be Fine . 
