Sharon Stone er i storslag, men denne krimmen utfolder seg på døllest tenkelige vis
Steven Soderberghs nye serie er prosaisk mosaikk. 

Steven Soderbergh er både en av de fremste kommersielle og eksperimentelle regissørene i Hollywood. 
Den førstnevnte tilbøyeligheten har gitt oss «Ocean's 11» og «Erin Brockovich», mens den andre har mer begrenset masseappell og egenverdi, utover å se hvilke nye retninger filmmediet kan dras i. 

Puslespill 

Det er nok det sistnevnte genet som er drivkraften for «Mosaic»-prosjektet. 
Denne krimserien, med et så prosaisk mordmysterie i sentrum at jeg er usikker på om det i det hele tatt kvalifiserer som krim, er egentlig laget for et helt annet medium, som en ikke-lineær «interaktiv fortellingsopplevelse», der du via en mobilapp kan velge i hvilken retning du vil følge historien. 
Konseptet er ikke trukket så langt at plottet får ulikt utfall avhengig av hva du følger med på, det dreier seg mer om å velge rekkefølge og perspektiv, og følgelig hvem som skal få være «hovedpersonen» i de mange parallelle, sammenflettede historielinjene. 
Denne måten å se «Mosaic» på har kun vært tilgjengelig i USA, og versjonen vi serveres her er en sammenklippet (og litt forkortet) versjon der man hopper mellom de ulike karakterene i tålelig kronologisk rekkefølge. 

Det ligger med andre ord litt i kortene at hvem som er helter og skurker og hva som er sannheten, avhenger av både synsvinkel og det å kunne se «hele bildet». 
Tanken er vel, tittelen tatt i betraktning, at enkelbitene etter hvert skal danne seg et stort og komplisert puslespill-tablå. 

Nittitallshelter 

Og joda, det gjør vel det, på sett og vis, men det kan nesten virke som om Soderbergh og den høyst ujevne manusforfatteren Ed Solomon (han står bak både «Men in Black» og, kremt, «Super Mario Bros.») er mer opptatt av selve mosaikkteknikken enn av å bygge et bilde som gir en opplevelse. 
For all del, dette er en helt adekvat historie, kompetent (om ikke spesielt medrivende) fortalt, men det sier litt at det ikke faller meg inn før i nest siste avsnitt å nevne handlingen og rollefigurene. 
Barnebokforfatter, forretningskvinne og ensom sjel Olivia Lake (nittitallshelt-varsel #1: 
Sharon Stone er i storslag her, det desidert beste med serien) er lett bytte både for yngre testosteronbomber og svindlere som vil ha tak i formuen hennes. 
På nyttårsaften forsvinner hun, og etterlater blodige spor og opptil flere potensielle gjerningsmenn. 
Etterforskningen til politimannen Nate (nittiallshelt-varsel #2: hvis du synes du drar kjensel på Devin Ratray er det fordi han spilte Buzz McAllister, Kevins fabelaktig ufordragelige storebror i «Alene Hjemme») strekker seg over flere år, og utfolder seg på døllest tenkelige vis. 

Man får ta for gitt at en så dyktig fyr som Soderbergh har gjort krimmen uspennende med vilje, men hans distanserte tone kombinert med et ganske flatt og uengasjerende visuelt språk (antagelig siden serien er laget for mobilskjerm-konsum), og manusets selvtilfredse forelskelse i sin egen hovedmetafor samt manglende evne til å lage interessante rollefigurer, gjør at «Mosaic» passer mer for entusiaster av stenpuslespill enn historiefortelling. 
