Bourne to be wild
«The Bourne ultimatum» er gaven til mange. 
Les her hvem som bør få DVD-en til jul. 

Diskuter film på filmbloggen. 

Bush-hatere, actionfans med løse nakkeledd, fetisjister som foretrekker kvinner med kraftløst lyst hår og triste ansikter, prostatatrøblerne som liker at hovedpersonens hukommelse opptrer som drypp, konspirasjons-erotikerne som tror at CIA står for Conspirative Illusion Agency. 

Det er mange som mener at amerikanske presidenter blir injisert med en slags Svart Spider-man-personlighet like etter valget, og deretter går de rundt i landet og velter kyr, dreper statsoverhoder og slår sine egne Secret Service-folk i knærne med basketkøller. 
Basketkøller? 
Ja, der kan du se. 
Tilogmed det. 

Vi møter Bourne i konspirasjons-hovedstaden Moskva. 
Han reiser fortsatt rundt i verden uten at DVD-kjøperne (hans egentlige arbeidsgivere) kan redegjøre for hva han egentlig gjør der, omtrent som kommunikasjons-knutepunktet Gahr de Nord Støre. 
Hoi! 

Hjemme i Langley i Jomfrustaten sitter issnurpa Joan Allen med sitt balsam-hungrende Little Pony-hår og uttaler seg med det nå så kjente Terra-blikket; det som sitter på rådmenn og ordførere i kraftkommuner og varsler mer panikk enn handlingskraft. 
CIA-erne registrerer at Bourne kommer for å ta dem. 

Litt av sjarmen ved Bourne-filmene er det ubeskjemte alvoret. 
Dette er ikke nissens glade medhjelpere, det er apokalypsens ryttere for frie tøyler. 
Skuespillerne anstrenger seg som om de var med i et Jon Fosse-stykke om en far og en sønn som snakker om den natta mor døde. 

Stathairn har tyske briller og er en viktig mann. 
Scott Glenn har stålgrått hår og er en viktig mann. 
På Waterloo Station, som Abba sang så romantisk om, har en journalist fått konspirasjons-los og må myrdes. 
Det er starten på nydelige forfølgelsesscener som i en bedre verden ville vært Oscar-belønnet, men fremdeles er Oscar en ratpack-olding som ikke ville ha oppdaget filmvirkeligheten i 2007 om du ga ham kikkertsikte på gåstolen. 
Men dette er utålmodig, hastende utpust-energi på sitt mest engasjerende. 
Og det er storarta underholdning. 
Hvis slåsskamper på film overrasker deg på en litt dum måte, kan du si at dette er en metaforisk film om sosialdarwinismen. 
Men faktum er at Paul Greengrass har klart å gjøre kakeselger-neket Julia Stiles til ei vellykka actiondame, og det får man antakelig poeng for ved Perleporten. 

Gaven til deg selv som deg selv. 
