Den beste totalt uviktige plata
Så langt i år. 

CD: 
Det er flere måter å se Yo La Tengos «intern-spøk-blir-plate»- prosjekt Condo Fucks på. 
Den ene er å forkaste hele konseptet fordi det er en vits — basert på et fiktivt band omtalt inni coveret på «I Can Hear The Heart Beating As One» fra 1997. 

Eller fordi det er en vits, vel vitende om at Yo La Tengo ikke hadde trengt et alias for å lage en søplete «kassettspiller-midt-irommet »-aktig garasjerockplate («produced by Robert ?Mutt? 
Lange, mixed by Bob Clearmountain» står det på baksiden, haha!) som en slags oppfølger til sin mye elskede, snart 20 år gamle coverplate «Fakebook». 
Alternativt kan man se på det som en bra vits. 

Vitsen som rister Yo La Tengo ut av en litt fastlåst musikalsk modenhetsposisjon, vitsen som i praksis har gitt en rensende, energisk utblåsning som kanskje kan gjøre kreative underverker ved neste korsvei. 

Eller man kan ta det for nøyaktig hva det er: en av indierockens mest slitesterke trioer, og bortimot verdensmestere i coverlåter i utgangspunktet, som freser gjennom låter av Small Faces, Richard Hell, Beach Boys, Kinks, Troggs, Flaming Groovies og Slade som om de fikk servert ungdomskilden intravenøst. 
Man har som vanlig ikke mer gøy enn man lager selv. 
