Bob Dylan er stadig ny, men alltid den samme
Nå utgir han sine samlede verker i én boks. 

Bob Dylans samlede verker? 
Hva er egentlig det? 
Sangene hans brer seg som ringer i vannet. 
Selv har han ofte spilt flere versjoner av dem, enten på plate, på demoer, uutgitte opptak eller konserter. 
Andre artister har bidratt med nye tolkninger, som igjen har smittet over på opphavsmannen. 

Et uoversiktlig antall bootlegs, både uoffisielle og de Dylan selv har sluppet i form av sine ti såkalt «bootleg series»-utgivelser, er i omløp. 
Filmer og konsertopptak florerer. 
Vi står overfor et aldri så lite osean av originalopptak og andre innspillinger, der både tempo, melodiføring og tekster kan variere inntil det ugjenkjennelige. 

Men det er ikke dette utflytende verket som blir presentert når Bob Dylan har valgt å utgi «The Complete Album Collection Vol. 
One». 
Vi regner med at dette er Dylans egen beslutning. 
Bare én gang har plateselskapet utgitt en plate uten artistens samtykke, albumet «Dylan» (1973), og det har de aldri forsøkt å gjenta. 
72-åringen har selv ønsket å samle platene sine i én boks, vel vitende om at dette er album de fleste fans kjenner eller har fra før av, og at de ellers er tilgjengelige på iTunes. 

Det dreier seg altså om de 41 platene som er utgitt offisielt, 35 studioalbum og seks live-skiver. 
I tillegg fins en dobbelt-CD med sjeldne utgivelser fra boksen «Biograph», «Greatest Hits Vol. 
2 og 3», den australske dobbel-CD'en «Masterpieces», «Best of Bob Dylan Vol. 
2» og singler som ikke har vært på LP/CD. 

Det vil si for eksempel hans eneste versjon av «Tomorrow Is A Long Time» (som Elvis Presley spilte inn i 1966); et live-opptak fra New York. 
Singler som «Mixed Up Confusion» og «Positively Fourth Street», en akustisk utgave av «George Jackson» og sanger som «Series of Dreams», «Dignity» og den Oscar-vinnende filmmelodien «Things Have Changed» (men ikke den formidable «'Cross the Green Mountain» fra filmen «Gods and Generals», eller sangene som er spilt inn på hyllestalbum til Jimmie Rodgers eller Hank Williams og heller ikke søylen «Blind Willie McTell»). 

Alt dette er plassert i en uhyre elegant, rød skattekiste av en boks, i vakre pappcovere med originalomslag. 
Her er altså alle de offisielle albumene, med alt de vekker av minner og opplevelser, fra de første, akustiske låtene via den mesterlige trilogien «Bringin' It All Back Home», «Highway 61 Revisited» og «Blonde On Blonde», videre gjennom diverse faser, country-Dylan, den nylig rehabiliterte «Self Portrait»/«New Morning»-epoken, Bob Dylan & The Band, nye suverene album midt på 1970-tallet; «Blood On The Tracks», «Desire» og det undervurderte «Street Legal», de tre «kristne» platene, de forvirrende 1980-åra, de to platene med blues-covere tidlig på 1990-tallet, knall-comebacket med «Time Out of Mind» og en ny maktdemonstrasjon etter årtusenskiftet med «Love & Theft», «Modern Times», «Together Through Life» og «Tempest». 
Pust ut. 

Innimellom kommer plater mange trolig ikke har lyttet til på årevis, som «Dylan» (1973) og «Down In The Groove» (1988). 
Inneholder ikke de også høydepunkter? 
«Dylan», for eksempel, med Elvis-coverne «Can't Help Falling In Love» og «A Fool Such As I» (etter at Dylan muligens hadde møtt Kongen av rock i Las Vegas), med Jerry Jeff Walkers evergreen «Mr. Bojangles» og Joni Mitchells «Big Yellow Taxi»? 
Og hva med filmalbumet «Pat Garrett & Billy the Kid», der Dylan til alt overmål spilte en figur kalt «alias»? 

I lys av det samlede verket blir nesten alt interessant, selv om enhver som har fulgt Dylan gjennom åra har sine favorittlåter og album. 
Det fins ingen som er lik ham. 
(Det nærmeste jeg har kommet å feilta noen for Dylan, var da jeg første gang hørte Dire Straits debutalbum, i en drosje på vei til et nachspiel gjennom natta. 
Da våknet jeg brått.) 

Myten om Dylan er at han stadig har skiftet skikkelse, at han igjen og igjen har trådt fram med nye masker, med og uten hvitsminket ansikt, med og uten motorsykkel, cowboyhatt, kors og krone, bart og solbriller. 
Men bak alt karnevalsutstyret opplever jeg at Dylan alltid har vært den samme. 
Grunnelementene er konstante, selv om det ikke alltid ser slik ut. 
«Same, same, but different», som det heter. 
Eller «Same shit, new wrapping», bortsett fra at det ikke dreier seg om shit, men shine. 

Verket har stadig skutt ut i forskjellige retninger, men er avrundet som en sirkel. 
Det handler om å gjenskape en kanon Dylan oppdaget som meget ung; den amerikanske, musikalske arven fra blinde bluessangere, hillbillyer med banjo og fele, hobos med munnspill, western swing-band med steelgitar og honky tonk-piano, landeveis-croonere, gospelsangere med tårer i øynene, lenkegjenger, godsvogn-tramper, romansesangere, rockabilly-pionerer og gatesangere i New Orleans. 
Hele denne «usynlige republikken», som kritikeren Greil Marcus har kalt det, av musikalske martyrer og helgener, godt skjult under den kommersielle hovedstrømmen i USA. 

Men det hadde selvsagt ikke vært nok å kopiere denne tradisjonen, som mange av Dylans Newport-kolleger gjorde på 1960-tallet. 
Det Dylan har gjort, er å ta opp i seg den musikalske arven og forvandle den til noe umiskjennelig dylansk. 
Hva det består i, forblir noe både mytisk og mystisk. 
Han gjør det han gjør på stadig nye måter, men grunnfjellet er det samme. 
Som han skriver i liner notes'ene til «The Times They Are A-Changin'»: 

«Yes, I am a thief of thoughts/not, I pray, a stealer of souls/I have built and rebuilt/upon what is waitin/for the sand on the beaches/carves many castles/on what has been opened/before my time/a word, a tune, a story, a line/keys in the wind to unlock my mind.» 

Det er en forbindelse mellom «The Times They Are A-Changin'» og «Things Have Changed», himmelen er den samme i «Knockin' On Heaven's Door» og «Tryin' To Get To Heaven», det er like få svar i «Blowin' in the Wind» som i «Idiot Wind», der vinden blåser «like a circle around my skull». 

Dylans samlede gir ikke noe svar, det gjør ikke stor diktekunst. 
Men verket er garantert å berike den som hengir seg til disse fantastiske sangene, der tekst og melodi er sammenvevd som hos ingen andre i hans profesjon. 
Bob Dylan er like enestående i sin samtid som William Shakespeare var det i sin. 
Boksen veier 2,166 kilo, Shakespeares ettbindsutgave 0.903. 
Begge rommer drøyt 40 verk. 

Både Dylan og Shakespeare tar utgangspunkt i historien og dikter videre på den. 
Begge tar sin samtids muntlige språk og hever det til stor diktekunst. 
Begge bruker de populærkulturen til å lage stor - og folkekjær - kunst. 
Og begge vikler de seg med sine metaforer, paradokser og gnistrende fortellinger inn alle tilværelsens avkroker og labyrinter Som det heter i «Visions of Johanna»: 
«Inside the museums, infinity goes up on trial.» 
Hva han nå har ment med det, kjennes det ut som en poetisk sannhet. 
Vi merker oss at Dylan har kalt denne boksen for «Vol. One». 
Forhåpentligvis er det mer der det kommer fra. 
