BOK:Motherload av scheisse 

BOK: 
Fartsfylt og handlingsmettet, spennende og underholdende gjensyn med Hillevågsgjengen. 

Tore Renberg: 
Skada gods. 
Roman. 
512 sider. 
Oktober 

Stavanger er ikke lenger en by, men en tilstand. 
Stavanger er en permanent ejakulasjon, kvinnene tar botox til lunsj og de narkomane bladselgerne tjener bedre enn lærerne i England, heter det i Tore Renbergs (f. 1972) 
”Skada gods”, tredje bok i den såkalte Teksas-serien om Hillevågsgjengen, som alle er ”født inn i den samme historiske samfunnsgryte og dermed drikkende tilskuere til ET, Iron Maiden og Falklandskrigen” (s. 143). 

Handlingen utspiller seg rundt juletider 2012. 
Handelsstanden smadrer alle omsetningsrekorder. 
Til tross for at Hillevågsgjengen med den dannede banditten Jan Inge som bedriftsleder er kristen-humanistiske feminister som tar avstand fra vold og narkotika, menneskehandel og sosialisme, og især alle former for synthpop, vurderer de nå å oppgradere sin lovløse virksomhet: 
”Hvorfor er det sånn at vi må leve dette jævla pisselivet mens de andre spiser andelår og drikker cava?” (s. 346). 

Hillevågsgjengen har åpnet for blodet, og snart står volden og forbrytelsene i kø. 
Det dreier seg om ekteskap, svangerskap, farskap og sjalusi, penger, porno og forplantning, drap, narkotika og rivalisering, og Jan Inges gamle kamerat Rudi fremstår etterhvert som en ufrivillig hovedperson i denne svært velskrevne, språklig varierte, handlings- og dialogdrevne fortellingen, der kvinnene synes å være de egentlige pådriverne bak alt det galne som skjer. 

Vi møter blant andre svindlersken Beverly Hinna, den Calamity Jane-aktige Nancy Rose Botnevass, den iskalde leiemorderen Bjørn Stanley, den syklende presten Joar Moland, den ikke helt rene politimannen Tommy Pogo, og selveste Bossen, som administrerer sitt forbryterimperium i ”tyrolervest, lærnikkers, snurrebart og bølgende midtskill under et utstoppet elghode” (s. 261). 

Hvis man så kan se for seg en ekstremversjon av Egners folk og røvere krysset med Tarantino, Patrick deWitt, Dennis Lehane og David Lynch, kan det jo ikke bli annet enn et salig søl av det hele. 

Morsomt, spennende og underholdende er det stort sett hele tiden, men alt er ikke bare hurra meg her og gladvold. 
Innimellom finnes passasjer av fundamental innsikt, små lommer av samfunnskritisk refleksjon og stille rom til eksistensiell ettertanke. 
Når vi tar bort all baluba, avtegner det seg et nokså mollstemt mørke, ”en bønn fra dypet av en møkkete brønn” (s. 320). 

La gå med at Renberg sjelden sjenerer seg for flaue formuleringer og klamme klisjeer, en utstrakt bruk av prefikset super- og lydhermende ord, la gå med at romanen mot slutten mister litt fart og temperatur, og la gå med at forfatteren opphever kontrakten med leseren med en direkte henvendelse til sin ”kjære leser”. 

Dette er en på mange måter imponerende roman. 
Renberg er en raus og energisk forfatter som med overskudd, empati, variasjon og umerkelig bruk av alle triks i boken inviterer ”på fest hos litteraturen”. 
Italo Calvino ble i sin tid kalt litteraturens siste trollmann. 
Men med tanke på spennvidden i Renbergs forfatterskap og øvrige virksomhet, fremstår også han som noe av en Merlin. 
