Slowhand med feelgood
Clapton melder seg fra gyngestolen med overraskende sterk plate. 

||| 
ALBUM: 
Stadig flere artister graver i fortida og henter fram låter som har betydd mye for dem. 

Phil Collins ga for et par uker siden ut «Going Back» med gamle soulklassikere, uten at det var særlig vellykket. 

Nå har Clapton gjort noe av det samme, og han har ikke mer fantasi enn at han har kalt albumet «Clapton». 

Men det bor utrolig mye der - som bretter seg fint ut når plata har fått satt seg. 

Coverlåter Selvtitulerte album langt ut i karrieren (dette er Claptons 19. soloalbum) signaliserer gjerne en ny start, men du finner ikke noe utpreget sjangerskifte her. 

I stedet favner han bredere enn på lenge. 

Det er kanskje litt lettvint å satse på nesten utelukkende coverlåter, men som mange andre godt voksne artister er han vel ikke like sulten lenger. 
Og det er en stor artists privilegium å gjøre akkurat som han vil. 

Låner man med stil og finesse kan det til og med funke vel så bra. 

«Rocking Chair» 
Det er forsåvidt også ganske urovekkende når en oppegående artist som Clapton i «Rocking Chair» synger om at gyngestolen har taket på ham, stokken står ved siden av og endetida er nær. 

Men det er en fin låt Hoagy Carmichael skrev for 70-80 år siden. 

65-åringen er ikke pensjonist enda, sjøl om han overlater slidejobben til Derek Trucks (The Allmann Brothers Band). 
Abe Laboriel Jr. svinger vispen forsiktig på trommene (når det ikke er selveste Jim Keltner som trommer) og Willie Weeks spiller ståbass. 

Vi snakker tilbakelent stemning med stor S. 

Den vedvarer på «River Runs Deep», en av flere gitar- og vokalduetter med mr. cool, JJ Cale, som han ga ut et duettalbum med i 2006. 

Én ny Clapton-låt Minutter seinere råder igjen pessimismen når Snooky Pryors «Judgement Day» får en omgang, blant annet med tøffe munnspilltoner fra Kim Wilson. 

Clapton har også skrevet én ny låt sammen med medprodusent Doyle Bramhall II, bluesrockinspirerte «Run Back To Your Side», mens sistnevnte har bidratt på ytterligere én, «Diamonds Made From Rain», med Sheryl Crow på vokal. 

Coverlåter Resten av materialet er altså coverlåter — gammel blues, countryblues og jazzstandarder signert blant andre evergreen-spesialistene Hoagy Carmichael og Irving Berlin. 

På sistnevntes kjærlighetssang, taffelduftende «How Deep is The Ocean», synger Clapton glimrende og med smektende innlevelse. 

Det kommer åpenbart fra en myk mann som er fornøyd med tilværelsen. 
Trompetspillet til Wynton 
Marsalis er perfekt følge. 

JJ Cale har også levert to låter fra tidlig 70-tall til gjenbruk — og bidrar sjøl på gitar og vokal. 

To av låtene har dessuten fått en New Orleans-vri, med kul dixieland og med Allen Toussaint og Walt Richmond i pianoduell — samt Marsalis på trompet. 

«My Very Good Friend The Milkman» 

Strykere 
Finalen er en vakker versjon av klassikeren «Autumn Leaves» med strykere fra The London Session Orchestra, som går igjen på flere spor. 

Clapton synger med en innlevelse jeg ikke har hørt hos ham før, og gitaren hans lyder som rødlig høstløv som danser i lufta før det legger seg mykt på bakken. 

Med det laget Clapton har med seg må det bli mye fin musisering hele veien, og det har «Clapton» til gagns. 

Gitartrekløveret Clapton, Cale og Bramhall II iscenesetter for eksempel et glimrende «three guitar attack». 

Det råder dessuten en utpreget feelgood-stemning på plata, og det er atskillig mer å hente her enn på hans forrige, den slappe og noe glatte «Back Home» (2005). 
