Folkefiolinistens store kveld
Få andre kan som Arve Tellefsen formidle god kunst til folk flest. 
Torsdag var det sørlendingenes tur til å nyte trønderens kunst 

Hvis kongen vår er Folkekongen, så er Arve Tellefsen Folkekunstneren. 
Folkefiolinisten. 
At han er elsket av et stort og bredt publikum ble overtydelig i Kilden torsdag kveld. 
1160 forventningsfulle mennesker dannet kø både i biler og ved inngangen i timen før konserten begynte. 

Stemningen i salen var minst like heftig og entusiastisk som på Last Night of the Proms. 
Når ellers opplever vi at publikum synger med, nynner med, tramper og klapper takten, jubler og hoier og sukker av fryd midt under musikken, og enda mer etter hvert nummer? 

En kan spørre hva det er med Arve Tellefsen som har gitt ham denne posisjonen, ikke bare i norsk kultur, men i Norge rett og slett. 

Han er uhyre dyktig, i mange år trolig den dyktigste, på sitt felt. 
Så er han sjarmøren. 
Og så har han en ektefølt formidling. 
Han er morsom og folkelig. 
Han har snert i replikken og evner å fortelle en historie så den blir diamant. 
Han tar ikke seg selv høytidelig, men han tar kunsten høytidelig, og han både elsker og har dyp respekt for sitt publikum. 
Han er usnobbete, men ytterst elegant, og selv i sin høye alder spiller han så gutane dansar og jentene græt. 

Arve Tellefsen bød opp til dans i Kilden, og danseren kom. 
Vivian Assal Koohnavard fra Nasjonalballetten tilførte øyeblikk av stor skjønnhet til den personlig fargede konserten, farget både av Tellefsen og av dirigent Bjarte Engeset. 

Samhørigheten mellom de to fremst på podiet gjorde inntrykk, to gamle kjenninger og mestere på podiet, og det lyste av dem begge. 
Som det også gjorde av musikerne i orkesteret. 
Den menneskelige varmen, den sympatiske tonen, den livgivende atmosfæren fra podiet smittet over i salen. 
Det ble ett av disse lykkelige og uforglemmelige øyeblikk som heldigvis mange fikk del. 

Johan Svendsens «Romanse», Hambo om bakfoten av Asmussen, Ole Bull og Arne Nordheim, Morricone og Johann Strauss, til og med Bergrosa av Sven Nyhus; alt sammen vakkert og velkjent. 
Men hvem skulle vel tro at også en sats fra Sjostakovitsjs Fiolinkonsert skulle bli en slager for de åpne hjerter? 
Den ble det med Arve Tellefsen. 
Velkommen tilbake en annen gang kjære Folkefiolinist. 
Snart. 
