Den Store Norske Komaprisen
Egentlig ser jeg ikke Olsenbanden jr-filmer fordi jeg har lett for bange anelser. 

Og jeg må nok si at jeg syns «Olsenbanden jr – Det sorte gull» er en merkverdig film. 
Kanskje skal man ikke henge seg opp i tidsparadokser. 
Guttene er ca. 12 år samtidig med at Norge finner olje på 1960-tallet. 
Det er bare noen år før den første voksne Olsenbanden-filmen kom med samtidsmiljøer – og da var Olsenbanden eldre menn. 
Guttene ble mer enn tretti år eldre i løpet av fem-seks år. 
Det er verre enn Benjamin Button. 

Etter en bråte med barnefilmer om forbryterbanden fra østkanten i Oslo består ennå mye av handlingen bare av repetisjons-dyrking av innarbeida karaktertrekk. 
Egon bruker mye tid på å være Egon, Kjell bruker mye bekymra tid på å være den bekymra Kjell, mens Valborg merkelig nok elsker tennis; en sport som på 50–60 tallet var forbudt for arbeidere og bønder. 

Handlingen i filmen skildrer hvordan en karikert Ben-Olav Fy Fasan forsøker å hindre at Norge oppdager sin egen olje, og dermed fraktes den åpenbart tilsynsfattige arbeiderklassegjengen til herr Olsen av gårde til Egyptens land fordi Valborg blir tatt til fange. 
Hva gjør norske filmskapere i Egypt? 
De oppdager pyramidene. 
Og det fortsetter de med. 

Ca. 100 år etter den første «Alene hjemme»-filmen lages denne norske barnefilmserien i en slags klassisk guttebokstil uten fart og uten fandenskap. 
Arne Lindtner Næss var en stilig skuespiller, men som regissør er han så kjedelig at han burde få Den Store Komaprisen 2009. 
Det finnes et fravær av oppfinnsomhet i olsejunior-filmen som kan sammenliknes med oksygen-tilgangen rundt Månen. 
Men ungene liker dem? 
Ikke prøv deg, ellers skal jeg ramse opp alt det rare som unger liker. 
Og voksne og. 
Sjekk bestselger-musikken på bensinstasjoner. 
