Lindstrøm:Ut på dansegulvet 

Han er tilbake fra verdensrommet og flørter med pop. 

Lindstrøm: 
"It’s alright between us as it is" (Smalltown Supersound) 

The king of space disco er kallenavnet som er blitt hengende ved Hans-Peter Lindstrøm. 
Hvordan 44-åringen fra jordbrukskommunen Randaberg endte opp med det, er en historie som involverer en sterk trang til å møte nye utfordringer og en god porsjon tålmodighet. 

Han flyttet til Oslo for å studere litteraturvitenskap, lyttet til Paul McCartney og spilte country. 
Samtidig bestemte han seg for å finne ut av hvordan den elektroniske musikken han hørte på utesteder, er bygd opp. 
Han vant en amatørkonkurranse med elektromusikk, og dermed ballet det på seg. 

Ikke i hui og hast, for det er ikke slik Lindstøm fungerer. 
Han ga ut plater selv i begrensede opplag, jobbet som dj i små klubber og fikk sakte, men sikkert et navn som trakk navn som Franz Ferdinand og LCD Soundsystem til studioet for å få Lindstrøm til å mikse sanger. 

Etter hvert konsentrerte han seg om sin egen musikk, og han tar fortsatt den tiden han trenger. 
En person som kan legge opp mot 100 lag eller mer med opptak inn i én enkelt sang, er en perfeksjonist. 

Denne gang trekker han inn tre vokalister, som får hvert sitt kutt. 
Platens ni spor glir over i hverandre, og stilmessig innholder den elementer vi kjenner fra før; de boblende synthlinjene, de repeterende melodilinjene, den varme innpakningen og den livsbejaende følelsen. 
Samtidig tar han et steg i retning pop. 

Han åpner med tittelkuttet "It’s alright between us as it is", bare for en intro å regne med sine 52 sekunder. 
Han sender oss ut i verdensrommet med denne, om ikke annet enn for å gi et nikk til kallenavnet. 
Det er nemlig ikke så mye annet her som minner om disko i verdensrommet. 
Lindstrøm bærer med seg det han har gjort før, men han utvikler og endrer seg. 

"Spire" bygger seg mer og mer opp, en 80-tallspreget låt for dansegulvet. 
Istedenfor å nå den store utløsningen, tas den ned mot slutten. 
Kanskje litt synd, men grunnen ryddes i hvert fall for "Tensions", der vi bæres fram av synth-beaten. 
En låt som biter seg fast. 
Også her brukes det siste minuttet til noe som nærmest er et mellomspill. 

På "But isn't it" får vi en pulserende, tjukk beat og svenske Frida Sundemo som vokalist med myke drømmer. 
Det skaper fine kontraster. 

Overgangen til mellomspillet "Versatile dreams" markeres bare med et lite brudd i lyden, før det samme skjer før amerikanske Grace Hall overtar mikrofonen i "Shinin". 

Hun bringer musikken tilbake til dansegulvet, Lindstrøms gamle hjemmebane. 
Sju minutter elektropop går raskt unna, medregnet det siste minuttet der han leker seg. 
Et herlig kutt. 

Vi går rett over i enda lengre "Drift", der synthene folder seg ut og vi driver av gårde. 
Den pulserende beaten gjør at vi ikke sover bort i all vellyden. 

Deretter er vi over i mer minimalistiske "Bungl (Like a ghost)” der Jenny Hval snakkesynger på en måte som minner om sampling. 
Fascinerende, men helt hypnotisert blir jeg ikke. 
Selv kaller Lindstrøm den for limet i et album som ikke hadde ikke eksistert uten denne. 
I så fall er det all mulig grunn til å hilse den velkommen. 

Han runder av med droneaktige "Under Trees", der vi plutselig får noen jazztoner fra tangentene. 
Et annerledes innslag fra gutten som lærte å spille piano i Randaberg musikkskole. 

Beste spor: 
"Tensions", "Shinin". 
