Anmeldelse:Jon Fosses Wergeland-dikt står støtt på egne bein 

Dikt fra Grotten. 

Før han i høst gikk på podiet i kulturhuset Harpa i Reykjavik, var det ikke lenger snakk om hvorvidt Jon Fosse endelig ville få Nordisk Råds litteraturpris, men om Nordisk Råd endelig skulle få æren av å smykke seg med Jon Fosse som en av sine prismottakere. 
Hans ledende posisjon som dramatiker er anerkjent verden over. 

Hans innflytelse som romanforfatter er udiskutabel. 
Poeten Jon Fosse er også bejublet, om enn noe mer beskjedent. 
Han har skrevet poesi jamnt og trutt i tredve år, og i mine øyne utgjør diktene hans en vel så viktig bestandel av forfatterskapet. 

Solid utbytte 

Fosse 

Solid utbytte 

Diktene bør kunne leses med solid utbytte, enten man er godt innlest i Wergelands forfatterskap eller ikke. 
Hvordan koke Henrik Wergelands tordendiktning og foranskutte lyn ned i et enkelt poetisk drypp? 
Fosses forsøk høres slik ut: 

«Det var som om ein blind fekk syn // og såg ei stjernes milde lyn / og, atter blind, i all tid / ser det same inni seg» 

Visjonære bilder 

På sitt beste besitter diktene i «Poesiar» en nærmest hypnotisk kraft som elegant visker ut grensene mellom natur og sjeleliv. 

Tåke, skumring, vindkast og stjernemørke synes nærmest å velte ut av disse diktene, som er skrevet i all enkelhet, med vuggende rytme og gjennomskinnelig bildebruk. 
I kjent stil puster Fosse liv i en korthugd meditativ diktform. 

«I vårens pust / svevar ein flokk fuglar / med skrik / og vidspreidde vengjer // elva rullar over / stein etter stein / som tider veltar ho seg over / vår fortid» 

En kunst 

«Preposisjonene er nærmest usynlige, de holder språket oppe på samme måte som verdensrommet bærer planetene oppe», skriver den danske poeten Inger Christensen. 

I likhet med Christensen har Fosse på sitt beste kokt kompleks innsikt inn i et enkelt uttrykk, som gjør at inngangen til teksten står åpen for mange lesere. 
Tonen i Jon Fosses diktning får alt fra barneskolebarn til litteraturprofessorere til å spisse ørene. 
Det er en kunst. 
De vakreste diktene i «Poesiar» står støtt på egne bein, skumringstause, mollstemte og innsiktsfulle, med eller uten Wergeland på slep: 
«Det er skyldskap // mellom sjela / og stjernene / lyset frå stjerna / over sjela mi er så roleg / som ei byste / inst der inne / i meg» 
