Runkende krokodiller og pratende pinnsvin i «Kampen for tilværelsen»
Morsomt ubehag. 

I andre sesong av «Kampen for tilværelsen» befinner oss stadig i en karikatur av det velstående Norge, på parademarsj gjennom nyoppussede hus med gode lysforhold hvor problemene heller er eksistensielle enn økonomiske. 

Ta unge Jens Christian (Peder Gehrken Bøyum), han som ble app-mangemillionær med en runkende krokodille som femtenåring og kjøpte huset til foreldrene. 

Før han er skikkelig i gang med livet har han allerede lykkes bedre enn dem. 
Uten at han smiler noe særlig av den grunn der han snakker med pappa (Øystein Røger). 

- Så du innrømmer at alt er meningsløst? 

- Dypest sett, ja, svarer faren. 

- Så vi skal liksom late som ingenting? 

Som er en temmelig god oppsummering av levesettet «Kampen for tilværelsen» ønsker å avsløre. 
Enten drømmen er å finne faren sin eller å ferdigstille en film man lagde i 1991, handler mye av årets runde om hva som skjer når selvrealiseringen er i boks. 

Pinnsvin i sorg 

Det finnes en konstant vilje her til å avdekke tankeløse ydmykelser mellom venner, eller det litt ekle i barn og foreldre som spiller på hverandres omsorgsinstinkt for å tuske til seg penger. 

Når serien treffer, blir latteren ofte sittende litt igjen i halsen, en kvalitet de som fulgte første sesong kjapt vil kjenne igjen. 

Og om noen mot formodning ikke har fått med seg hvor grenseløst brutale manusforfatterne Erlend Loe, Per Schreiner og Bjørn Olaf Johannessen kan være, bretter åpningsminuttet av den andre episoden her alt ut i klartekst. 

Med pratende pinnsvin i sorg over bestemor. 

En nydelig enkel må-se-sekvens hvis komiske timing (fint regissert av Thomas Seebert Torjussen) evner til å overbevise akkurat hvor hult konseptet «trøst» faktisk kan bli. 

NAV-skjærsild 

Fantasien har får i det hele tatt fått litt friere spillerom denne gangen. 

Første episode byr både på synske gravide som snakker med (og deler portvin med) en godt voksen utgave av sitt ufødte barn, samt en skjærsild som er en småfestlig blanding av NAV og UDI. 

Det er risikabelt å forlate de trygge og realistiske rammene på den måten, men de nye elementene flyter stilsikkert inn i seriens logikk. 

Når rollefigurenes usympatiske handlinger som oftest er konsekvensløse inntil det parodiske, er det på sin plass at vi må over i det overnaturlige for at de skal kunne se seg selv og egoismen sin i speilet. 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 
