Dårlig skurkeskikk
Luksushotellene i «Focus» har hatt bedre svindlere på besøk. 

FILM: 
«Focus» finner sted i en velkjent verden: 
Det høyglansede mikrouniverset av luksushoteller og veddeløpsbaner, der smekre og snarrådige mennesker i skreddersøm alltid har forsøkt å lure en million eller fem fra hverandre. 

Uelegant 

Smekkerhetene denne gang er Will Smith, den eneste blockbusterkongen som ennå ikke har blitt styrtet av franchiseopprøret, og Margot Robbie, det langlemmede stjerneskuddet fra «The Wolf of Wall Street». 
Å overtale kinopublikummet til å tilbringe en time og tre kvarter i dette selskapet, burde være like vanskelig som å overtale en femåring til å ta en is til. 

Og likevel føles ikke «Focus» så verdensvant, så skjødesløst elegant, som de beste filmene om det store kuppet. 
Snarere har den noen hardt luggende stilbrudd: 
Dialogen er overraskende og sjenerende harry, direkte på en måte som er mer plump enn sensuell. 

Her er alle de riktige bestanddelene: 
Svetteperlende veddemål med store summer i potten, elskere som lurer hverandre, sjalu blikk over svømmebasseng og dansegulv. 
Men regissørene Ficarra og Requa klarer liksom ikke å sette dem sammen riktig. 
Limklumpene synes i sammenføyningene. 

Overtent nybegynner 

Her og der finner «Focus» riktig rytme. 
Når den drevne svindleren Nicky (Smith) skal lære den overtente nybegynneren Jess (Robbie) å bli en bedre lommetyv, eller når de forklarer hvordan de nettopp har lurt hverandre, er leken så lett og spretten som den skal være. 

Ellers spiller de to med høyst ulik energi: 
Nicky strever visstnok med minnet om en ukjærlig far, noe som gjør at han ser sliten og småstressa ut, og blir mattere enn den ivrig glødende Robbie. 
De er omgitt av et anonymt og klønete utporsjonert birollegalleri, der hovedmotstanderen, en riking av tretten-på-dusinet-typen, gjør sin entré halvveis i filmen og aldri føles som noen kraft å regne med. 

«Focus» er for så vidt ikke kjedelig, og kan fungere som underholdning en regntung søndag mens frokosten lages. 
Nicky sier stadig at i hans jobb må man kunne holde på en annens fulle oppmerksomhet, men selv gjør han ingenting som krever mer enn halvparten av din. 
