Reiser seg mesterlig etter fallet
Hardtsparkende Hellbillies. 

||| 
ALBUM: 
Det finnes ikke sikrere kort enn Hellbillies. 
De har en snart 20 år lang platekarriere — denne anmelder forventer at plateselskapsdirektør Øystein Sunde disker opp med en super de luxe-utgave av debuten «Sylvspente boots» i 2012 — og har landets kanskje mest konsistente katalog. 

Det laveste de ser ut til å kunne synke synes å være «forutsigbart», et relativt begrep som i denne sammenhengen betyr «bunnsolid». 

Knall etter fall 
Nå har det i hvert fall skjedd noe i den überstabile Hellbillies-sfæren siden forrige korsvei, karrierebestselgeren «Spissrotgang» (2007). 

Aslag Haugens alvorlige fallulykke bak scenen under Skippagurra-festivalen i Finnmark blir et uunngåelig biografisk bakteppe for «Leite etter lykka». 

Man kunne ventet seg en lavmælt og alvorsstemt «takk for livet»-plate like mye som det «Leite etter lykka» faktisk er blitt: et hardtsparkende, oppstemt og relativt livsbejaende rockalbum. 

Pangstart Sterkere har de ikke åpnet et album på det jeg kan huske: 
Lars Håvard Haugens «fritt-etter-Keith-Richards»-riff og påfølgende boogie-countryrock («Sjuk») sparker i gang. 

Det fortsetter med en tung panoramarocker («Den redde»), og så en herlig ringlende, stampende poplåt («Stein i skoen») med framtredende steelgitar og klassisk hverdagskronikerende tekst signert Arne Moslåtten, og en anelse Gene Clark i ettersmaken. 

Og så den fine, Hellbillies-prototypiske tittellåten/singlesporet «Leite etter lykka», en trygg, likevel kraftfull «litt-raskere-enn-midtempo»-øvelse, som på mange måter er gruppas spesialdistanse. 

Legg til den «tidlig Wilco»-gladfrynsete boogieøvelsen «Spela eit spel» og den «på-riktig-siden-av-svulstig»-nøkkelballaden «Du er den», og du har en god gammeldags LP-side med den beste musikken Hellbillies har laget på 2000-tallet. 

Briljerer Andre halvdel gjør ikke det samme kraftige inntrykket, men understreker et par åpenbare tendenser ved Hellbillies anno 2010: 

Her er nesten fritt for musikalske gammelmannstendenser. 
Lars Håvard Haugen briljerer med smakfullt gitararbeid over hele skiva, og ikke minst; det låter som et band som i et dramatisk øyeblikk så karrieren passere revy, men som reiser seg mesterlig med nyvunnet inspirasjon og dedikasjon. 

Ingenting kan tas for gitt, selv for Norges stabilt beste band. 
