Bobseybarna på galehus
Eva Isaksens Fossum-filmatisering er egentlig en trivelig liten sak med utagerende psykiatriske karikaturer som på tross av sitt karisma-handikapp funker fint som småhvalp i motvind. 

Teksten og ideen i filmen forholder seg lojalt til den indignerte Gjøkeredet-tradisjonen i vestlig trivial-filosofi: 
Psykiatriske pasienter er uberettiget innesperra filosofiske martyrer, og de forvalter den egentlige sunnheten og sannheten i verden. 

Det er selvsagt tragisk tull og betyr at opphavsmenneskene aldri har truffet en psykotisk pasient, men de har kjent mange som var lei seg. 

Det er ikke lett å ta «De gales hus» alvorlig, for filmen mangler helvetes svovel og ild og skaper et hyggelig-opprørsk Bobseybarna-kollektiv av smarte og rettferdige. 
Det finnes riktignok ingen undertrykkende oversjukepleier, og den residerende psykiater er ikke ond, bare ulykkelig. 
Men likevel skaper filmen en ideologisk syttitalls-idyll av pasientene, som både er fargerikt kuriøse og veldig inntagende. 
De skal på død og liv være misforståtte hele tida. 

Ingrid Bolsø Berdal var en sensasjon i «Fritt vilt», og hun skuler framleis effektivt. 
Dessuten har Berdal magnetisk tilstedeværelse, akkurat som Fridtjov Såheim. 
Interesse samler seg rundt dem som jernspon på kladdeark, og de er i stand til å gjøre en film engasjerende sjøl uten gode replikker. 

Jeg syns bare det ble sagt én eneste vesentlig ting i «De gales hus», og det var den lille erkjennelsen av sykdommers imperativ; de bestemmer over menneskene, og man kan ikke diskutere med dem. 
Utenom det flakser det mye flatt småvilt. 
Men handlingen fenger på en slags Dynastiet-måte. 
Det er moro når de skrudde lager konflikter for hverandre. 

Forsøket på en romantisk historie er formidabelt mislykka. 
Nærkontakten Stetson (Torbjørn Harr) tiur-kretser rundt Berdal som en buksestram stalker, og derfor er det en tragisk misforståelse da filmen påstår at han egentlig er homofil og ikke interesserte seg for dama. 
Vi er i stand til å kjenne igjen en kåt mann. 
