NOVELLER:I utakt med seg selv og andre 

Spåklig briljans og sterk refleksjonsvilje, men tidvis litt kjedelig 

Terje Holtet Larsen: 
Forsøk på å bevege seg med mørkets hastighet. 
Noveller. 
240 sider. 
Oktober 

At Terje Holtet Larsen (f. 1963, debut 1991) i sin fjortende bok og tredje novellesamling igjen står fram med tekster som kan få en til å tenke på Dag Solstad – med mange kvernende, omstendelige, slyngete setninger – er knapt noen overraskelse. 
Han griper fatt i det uavklarte og setter krav til leseren. 

De syv historiene han formidler, vitner om en ambisiøs dikter med språklig gehør, dessverre uten at alle intrigene i disse relativt lange novellene (mellom rundt tretti til førti sider lange) alltid er like spennende. 
Av og til savner man sterkere scenisk snert og dramatisk fortetning, behovet for å kommentere og fortolke tar ofte overhånd. 
Dikteren forteller gjerne ordrikt om en uskarp, triviell, vanskelig verden mer enn han viser den fram. 

Åpningsteksten om homofile Bernhard H. som mistet en syk partner gjennom en overdose, flyttet til et rekkehus ved bygrensen og blir observatør til eget og andres liv, er ingen tradisjonell «pastorale» slik tittelen på novellen lover. 
Det dreier seg om ensomhet, fremmedfølelse, et liv der hovedkarakteren ikke blir kjent med nye mennesker, men foretrekker å fabulere omkring dem. 

Alle hovedpersonene i boka erkjenner igjen og igjen at de vet for lite til å kunne fastslå «sannheten». 
De tvinges til å «forestille seg», «fantasere» og «lyve» – altså dikte - omkring seg selv og andre for å nærme seg en virkelighet som uansett ikke lar seg fange fullt ut. 

Dette innslaget av noe oppdiktet, flytende, usagt, ugjennomtrengelig ser man f.eks. i tittelnovellen der et kvinnelig jeg beretter om forholdet til en litt yngre nattportier på et hospits for byens elendige, og i «Rett innenfor speilbildet» hvor Johanna M. betrakter menneskene utenfor speilfasaden på kontoret hennes og gjør seg tanker om hva de ser, tenker, lengter etter. 
Men mer fascinerende enn slike eksistensielle betraktninger er beretningen om uroen hun gripes av da hun en sen kveld på kontoret fornemmer pusten av en person som står rett bak henne uten å gi seg til kjenne. 
Brått tilføres teksten en spenning den ellers mangler. 

Overrumplende er novellen «Corpus delicti», «forbrytelsens kropp», der en død rusmisbruker fra overklassen fører ordet. 
Han ble lemlestet av det han kaller «dyriske», «imbesile», «stupide» bygdetullinger. 
Samtidig som han avdekker egne fordommer og andres voldsbruk, avslører han hvordan han har knust frihetsdrømmen til en forsvarsløs, kontaktsøkende kvinne. 
Konklusjonen hans blir at hans død neppe innebærer et stort tap for noen. 

Videre hører man om en navnløs, ensom rengjører på et slakteri som takker ja til en middagsinvitasjon fra et umake ektepar – han liten og skallet, hun en diger kvinne som har malt hundrevis av små akvareller, alle med samme blomstermotiv. 
Teksten føres i pennen av en såkalt «skoliast» og balanserer mellom skarpe observasjoner, flyktige fantasier, luftige løgner. 
Begreper som «flukt», «sannhet», «vennskap» og ubevisst nærhetslengsel tematiseres. 

I «Akvariefisker» dreier det seg om en dement mor som flykter fra et pleiehjem og fryktes omkommet i vinterkulden. 
To ugifte døtre går på jakt etter den forsvunne. 
Den eldste av søstrene mener moren sannsynligvis søker friheten til å dø. 
Samtidig minnes hun et akvarium hun fikk i bursdagsgave da hun var ti. 
Konturene av (mulig) svik, (glemt) skuffelse, (ufravikelig) død avtegner seg. 

I avslutningsnovellen er jeg-fortelleren en dikter i femtiårene som spinner videre på en scene observert gjennom et trikkevindu. 
En gammel kjenning bærer et mikrofonstativ inn i en fornem villa med blendete vinduer. 
Synet vekker en tomhetsfølelse og innbyr til refleksjoner omkring byer, til det å være fremmed, søke frihet og utføre et rollespill han kan lure omgivelsene med. 

Med ekko fra romanen «Peer Gynt-versjonen» (2003) leverer dikteren igjen en selvbiografisk rapport om en barndom sammen med en enslig mor som vokste opp på barnehjem og vandret mellom ulike husposter – et knausgårdbeslektet 
Jeg skriver mitt liv-motiv som lader novellen med et alvor hinsides «glemselens eller svikets mørke», og utdyper skepsisen til et forfattermiljø som får jeg–fortelleren, i klassisk solstadsk stil, å velge «fremmedgjorthetens indre eksil» framfor sosial tilpasning og en lettvint tro på litteraturens gyldighet. 
- Så noen crooneraktig idylliker er Terje Holtet Larsen fortsatt ikke. 
