«Tomb Raider:»Løp, Lara, løp 

Alicia Vikander er både sårbar og kraftfull som Lara Croft. 
Men manuset mangler oppfinnsomhet. 

Visstnok var det flere kvinnelige rollefigurer i originalmanuset enn vi får se i denne filmen. 
Årsaken er at Alicia Vikander i hovedrollen bare ville ha menn rundt seg i scenene på den øde øya der mesteparten av handlingen utspiller seg. 
Det ville virke mer truende på hennes rollefigur. 
Dermed forsvant en mulighet for regissør Roar Uthaug til å bryte med det stereotype mannlige rollegalleriet i filmen – noe jeg tror den kunne ha trengt. 

Malplassert realisme? 

Det er gått 16 år siden Lara Croft ble hentet frem fra spillverdenen og for alvor ble et bredt populærkulturelt fenomen. 
Innen akademia strides man fortsatt om hun er et feministisk ikon. 
I Vikanders skikkelse er hun i hvert fall mer human enn Angelina Jolies tolkning av henne i den første filmen. 

I en avgjørende scene ser vi henne ta livet av en leiesoldat, og det oppleves som opprivende og meningsløst. 
Det er i slike øyeblikk Roar Uthaug får frem de menneskelige dimensjonene midt i det spektakulære, som vi husker fra Bølgen. 

Samtidig er dette en uvanlig og kanskje malplassert scene i en film der alle andre drepes for fote uten at filmskaperne blunker. 
Vi er fortsatt et sted mellom spillverdenen og Indiana Jones, og realisme er neppe hva fansen forventer eller ønsker. 

En japansk myte 

De vil se Lara løpe og slåss, og det gjør hun til gagns. 
Vikander er en atletisk og uttrykksfull actionheltinne, og i de livstruende scenene kommer det til sin rett. 

Den ytre historien er imidlertid ikke mye å spare på: 
Etter farens død kommer Lara på sporet av hans besettelse rundt en japansk myte om en destruktiv dronning som ble begravet på øya Yamatai. 
Farens død kan knyttes til myten, men hun vet ikke helt hvordan. 
Lara tar seg ut til den utilgjengelige øya, der hun blir tatt til fange av leiesoldater som leter etter den samme graven. 
De jobber for et globalt selskap som tror det er mulig å herske over universet om de får tilgang til gravstedet. 

Effekter som synes 

Kort sagt: 
De må ned i en grav langt inne i et fjell – som naturligvis er en fin anledning til å skape labyrintisk action. 
Det er ikke grenser for hvilke feller som er satt opp inne i fjellet, men Lara er akkurat passe liten og smidig til å unnslippe det meste. 

Dette actionuniverset behersker Uthaug, og her har han langt større ressurser enn i Bølgen. 
Likevel opplever jeg ikke det samme nærværet til rollegalleriet, effektene ligger mer utenpå. 
I motsetning til Bølgen er dette en film der effektene skal synes, de skal tiltrekke seg fansens oppmerksomhet. 
I sekvensen der Lara må finne veien ut av et flyvrak inne i jungelen, gir effektene en genuin, skrekkblandet kiling i magen. 

Inne i fjellets labyrinter virker det imidlertid som forfatterne etter hvert går tom for ideer, og selv ikke Laras personlige kamp med farens «spøkelse» kan gjøre noe med det. 
