Fremtidsmørke på billigsalg
«Insurgent» er First Price-versjonen av alle de mørke fremtidsfantasiene der ute. 

FILM: Gud forby, tenkte Hollywood. 
Vi kan ikke la det skje. 

Jordens befolkning må få slippe å leve i en verden der det ikke til enhver tid går en dystopisk fremtidsfabel på kino, der det er brukt hundrevis av millioner av dollar på å skape en gråmelert og overskyet postapokalypse, der attraktive tyveåringer med sammenbitte kjever slåss mot nådeløse diktatorer med isblått blikk, fortrinnsvis spilt av tungt meritterte a-listere over middagshøyden. 

Kastesystem 

Dermed finnes «Insurgent», film nummer to i «Divergent»-serien, som står i et forhold til blockbusterserien «The Hunger Games» som omtrent tilsvarer det mellom en Gucci-veske og versjonen med samme fasong du kjøper av en lasaron på stranden i Alicante. 

I likhet med «The Hunger Games» er både «Divergent»-filmene og den lignende «The Maze Runner», basert på en boktrilogi for ungdom der hovedpersonene må navigere et hierarki som er skapt fra bunnen av, der de tilhører spesielle kaster eller klasser og der opprør kan være dødelig. 

Tris (Shailene Woodley, alltid overbevisende) er født inn i den nederste av fem kaster i restene av Chicago, og forventes å tjene som en slags tiggernonne. 
Men en test avslører at Tris tilhører flere kaster. 
Som avviker er hun en trussel mot systemet og mot den glassaktige despoten Jeanine (Kate Winslet), som vil at forskerne skal styre. 

Bare sprøyt 

Spenningen mellom de forskjellige faksjonene, og idealene og symbolene knyttet til dem, har en viss underholdningsverdi. 
Men selve handlingen i «Insurgents» verden er overkomplisert sprøyt. 
Den heseblesende handlingen er basert på mumlende premisser som er vanskelig å svelge, for ikke å si oppfatte, på stående fot. 

Enkeltscener ebber ut i ingenting og henger ikke på greip emosjonelt eller psykologisk. 
Tris løper som en vind mens logikken halter etter, inn i en fremtid som både er mindre fæl og mindre fascinerende enn de andre filmfremtidene. 
