Formelpreget og full av feil
Ingrid Bolsø Berdal spiller bedre enn filmen fortjener 

Akkurat idet du trodde norsk film endelig hadde lagt bak seg sine teatrale talemåter og geberder, sender «Flukt» oss tilbake til hine hårde dage, der du hører radioteaterstemmer om du lukker øynene, og replikker uttales med skriftlig syntaks. 
Innimellom tror jeg knapt mine egne ører og øyne. 

Men først, et sammendrag. 
Vi skriver 1363. 
Ti år er gått siden svartedauden utslettet halvparten; kanskje to tredjedeler av Norges befolkning. 
Et sted i fjellet i Sør-Norge herjer en bande fredløse, anført av Dagmar (Ingrid Bolsø Berdal). 
En dag overfaller de en familie på vandring. 
Unge Signe tas til fange. 
Snart blir det klart at hun skal fylle en helt spesiell funksjon. 

Folkene bak «Flukt» legger ikke skjul på sine dikteriske friheter. 
Filmen spiller på myter, og slik må det være, all den tid mye av historikken rundt tiden før og etter svartedauden fortsatt er uklar. 
Samtidig vektlegger pressematerialet det som finnes av fakta om svartedauden. 
Så jeg antar at filmskapernes ønske har vært å lage en veldreid spenningsfilm med en konkret historisk epoke som bakteppe. 

Viljen til historisk korrekt drama gjenspeiles i kostymene og det lille som finnes av scenografi. 
Her virker detaljene gjennomførte og autentiske. 
Synd, derfor, at de ikke kostet på seg en språkkonsulent eller to, og litt historisk veiledning. 

Frem mot rundt 1350 snakket man norrøne dialekter i Norge. 
Først på 1500-tallet begynte man å snakke et språk vi i dag ville forstått. 
I «Flukt» snakker de østlandsk som vandret de gatelangs på Grünerløkka, trøndersk som gikk de langs Nordre, og sørlandsk som på en sommerdag i Markens. 

De hadde ikke behøvd å snakke gammelnorsk. 
Men en varsom, språklig tillemping til tidsmessig mer troverdige dialekter og talemåter, kombinert med en kraftig utluking av anakronismer, ville gitt en helt annen autentisitet. 

I stedet får vi latterligheter som «Bare slapp av, du!», hvest opp i Signes ansikt av en fredløs, nummeret før han forsøker å voldta og drepe henne. 

«Heks!» roper Signe til Dagmar, 300 år før det tyske begrepet overhodet ble tatt i bruk i Norge. 
Og sannelig innføres like godt hekseprosessen og dens metoder, rundt 200 år før den — og reformasjonen, som hekseprosessen henger nøye sammen med - faktisk kom til Norge. 
Selv innenfor røverhistoriens rammer er det et drøyt stykke kunstnerisk frihet å ta i en film som så uttalt ønsker å plassere seg i et historisk landskap. 

Som spenningsfilm har «Flukt» sine øyeblikk av rå brutalitet. 
Men virkemidlene er enkle og lett gjennomskuelige. 
Dramaturgisk følger filmen en uhyre skjematisk, formelpreget struktur. 
Ro avløst av spenning avløst av action avløst av nærhet i en gjentakende og etter hvert forutsigbar sirkel. 
Bortsett fra et par scener med appell til sitrende høydeskrekk, drepes spenningen i overspill og affekterte fakter. 
Filmen er under halvannen time, og føles likevel ubegripelig lang. 

Ingrid Bolsø Berdal prøver å gjøre trøndersk til et hardt språk. 
Av og til lykkes hun, også. 
Hun har noe dyrisk, skånselsløst ved seg. 
Det nesten mimikkløse ansiktet sender tankene til Charlize Therons spill i «Monster». 
Berdal spiller nesten bedre enn filmen fortjener, og legger det hun kan i en ellers psykologisk lite troverdig og svakt utviklet skikkelse. 

Filmen skal ha ros for sitt forsøk på å lage en actionfilm der rollefigurene har dybde, og kvinneskikkelser tæl. 
Problemet er at den ikke borer dypt nok. 
Psykologien blir sentimental. 
I tilfellet Dagmar blir den en ren klisjé. 

Sett bort fra det språklige skurret, er det også et fint samspill mellom Signe (Isabel Christine Andreasen) og vesle Frigg (Milla Olin), som Signe flykter sammen med. 

Rent teknisk er det lite å utsette på produksjonen. 
«Flukt» er vakkert filmet, med storslåtte tagninger i praktfull, norsk natur. 
Slik sett er det forståelig at den allerede har solgt i bøtter og spann til utlandet. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
