Med publikum i sin hule hånd
Spennende og variert fra en artist som er bedre enn noensinne. 

Så var Ane Brun tilbake der karrieren startet på sluttenav det forrige århundret. 
På Kulturhuset USF på Verftet. 
Men lørdag kveld vardet ikke som deltaker på gitarkurs i regi av AKKS, men som internasjonal artistmed en solid karriere bak seg. 

Siden 38 år gamle Ane Brun forlot Bergen omkringårtusenskiftet og bosatte seg i Sverige, er hun blitt en fetert verdensstjerne.Kanskje ikke i det aller største formatet, men å turnere med Peter Gabriel ogfå en av låtene sine benyttet i et reklameinnslag foran siste års Superbowl, erde færreste artister forunt. 

Noe ferskt album reiser hun ikke med i bagasjen dennegangen. 
I fjor høst ga hun imidlertid ut sin første samleplate «Songs 2003 –2013», og kveldens konsert fungerte som en oppsummering av hennes karriere tilnå. 
Noe som også gjorde konserten svært publikumsvennlig for de omkring 800fremmøtte denne kvelden. 

Med årene er det blitt noe lett eksotisk over Ane Brun. 
Denenkle visesangeren med kassegitar er for lengst forsvunnet. 
I dag er detflagrende gevanter og stor selvsikkerhet på scenen. 

Hun starter med «The Light From One» fra det forrigealbumet «It All Starts With One» som kom ut for snart tre år siden. 
Stemningsfullt,vart og lavmælt. 
Bandet hun har med seg på scenen er akkurat passe diskret ogsmåjazzy. 
Seks musikere sørger for at lydbildet er detaljrikt og variert, menuten at det noensinne overdøver Ane Bruns stemme. 
Det vokale er sjelfullt ogintenst. 

Dagens utgave av den ti år gamle «My Lover Will Go» erganske forskjellig fra originalen – uten at den er blitt noe dårligere av dengrunn. 
Deretter fortsetter dypdykket ned i karrieren. 
Etter hvert tar hun også fremkassegitaren på den vakre og lavmælte «Changing Of The Seasons». 
Her har hunvirkelig publikum i sin hule hånd. 

Kjedelig blir det aldri. 
Variasjonen er stor. 
Fraelektronikainspirerte sanger til nesten country. 
Og alt låter like bra – ogsåtakket være bandet hun har i ryggen. 
Midtveis ber hun publikum ta fremmobiltelefonene sine, sette på lyset og vifte med dem over hodet. 
Den perfektebakgrunn for hennes versjon av Cyndi Laupers 80-tallshit «True Colours». 
Bareakkompagnert av et enkelt piano. 
Magisk. 

Noe av det som kanskje imponerer mest er hennes evne til åvidereutvikle de gamle låtene. 
Ikke til det ugjenkjennelige som Bob Dylan, menlikevel så mye at det at det nesten blir helt nye sanger. 
Kveldens utgave avhiten «Do You Remember» som avsluttet det ordinære settet, hadde nesten fått nymelodi og ble bygget ut til en løs og ledig nesten-jam der alle musikerne fikkslippe til med solopartier mens hovedpersonen selv danset omkring på helescenen. 

Når artister drar på turnebasert på en oppsummering av det beste og mest kjente materialet i karrieren,er det svært ofte et tegn på at de mest kreative årene er forbi. 
Lørdagenskonsert med Ane Brun var tvert i mot en maktdemonstrasjon som vitnet om at herer det bare å gjøre seg klar for ti nye år — i første omgang. 
