Sexscenene i «Girls» er ekstravagant ubehagelige
Norsk premiere for bejublet tv-serie i kveld. 

Dette er anmeldelsen som sto på trykk i fjor, da serien hadde norsk premiere på Canal Plus. 
I mellomtida har den vunnet to Golden Globe-priser. 
Nå vises den på NRK 3. 

Disse bevingede, men symptomatisk halvambisiøse ordene faller idet Hannah, den 24 år gamle hovedpersonen i HBOs ferske serie «Girls», i lett ruset tilstand forsøker å overbevise foreldrene sine om å fortsette å forsørge henne til hun får gitt ut boka hun skriver på. 
Så langt har hun åtte sider. 

«Generasjonen» 
Hannah representerer er nemlig ikke den mest drevne verden har sett, til tross for at de har skyhøye forventninger om hva livet skal bringe. 

De er rett nok velutdannede og moderne unge kvinner med en privilegert bakgrunn, men sliter like fullt med å ta tak og finne veien inn i voksenlivet etter friheten på college. 

Navlebeskuende 
Noe av grunnen er utvilsomt middelklassens lammende trygghet: 
At de etter hele livet å ha blitt skånet for verdens virkelige problemer, mangler de både livserfaring og retning, og er ikke rent lite navlebeskuende. 

Forventningene knyttet til serien har heller ikke vært beskjedne, og har nettopp handlet om hvorvidt den ville klare å fange en generasjon jenter i en livssituasjon som så langt ikke akkurat har vært overrepresentert på TV og film. 

Altmuligkvinne Mens «Gossip Girl» har gitt oss overflatiske glansbilder av rike New York-tenåringer fjernt fra de flestes virkelighet, dreide «Sex og singelliv» seg om en venninnegjeng i et stadium av livet der det meste var på plass, bare ikke kjærligheten. 

Men med spillefilmen «Tiny Furniture» fra 2010 viste skuespiller, regissør og manusforfatter Lena Dunham (26) at hun var i stand til å gi et usminket, tidsriktig morsomt og treffende bilde av jenter som seg selv — urbane middelklassejenter som akkurat nå, på 2000-tallet, befinner seg i fasen mellom ungdom og voksen. 

Og med pris for beste spillefilm ved South By Southwest-festivalen i lomma, fikk Dunham med seg Hollywoods humor-hot shot Judd Apatow på å lage piloten til «Girls» for HBO, som endte med å plukke opp serien og beholde dem begge som produsenter. 

«Girls» er en naturlig forlengelse av Dunhams univers fra «Tiny Furniture». 

Klønete og utforskende Som i filmen spiller Dunham selv hovedrollen (Hannah) og skriver manus, riktignok i samarbeid med andre, og har dessuten regi på halvparten av episodene. 

Ved siden av den klønete, men iherdig utforskende Hannah følger vi hennes fornuftige samboer Marnie, deres frie sjel av en venninne Jessa, og Jessas naive, men elskelige kusine Shoshanna. 

Som så ofte i slike venninne-ensembler er karakterene ulike nok til å speile en bred palett av egenskaper seeren kan relatere til, men såpass stiliserte at man nødig vil identifisere seg med bare én. 

Sex og singelliv Jr. 
Mang en «Sex og singelliv»-tilhenger vil nok føle seg både kjærlig portrettert og pinlig avkledd når Shoshanna definerer seg ut fra seriens karakterkvartett: 
«Jeg er definitivt en Carrie, men noen ganger kommer Samantha fram — og på skolen prøver jeg definitivt å ta på meg Miranda-hatten». 

Dunham tar altså «Sex og singelliv»-sammenlikningene ved hornene allerede i første episode, og det er like greit. 

For så lenge «Girls» produseres for samme kanal, finner sted i samme by, sentreres rundt fire venninner og fokuserer minst like mye på sex, er parallellene dømt til å trekkes. 

Dunham anerkjenner uten å blunke seriens betydning for seg selv og sin generasjon, og adresserer det på typisk vis med både kjærlighet og latterliggjørende selvinnsikt. 

Flau putehumor 
Men la det med en gang være sagt: 
Bortsett fra disse fellestrekkene, er de to seriene vidt forskjellige. 

«Girls» tegner for eksempel et langt skitnere bilde av livet i verdensmetropolen, i en økonomi der ferdig utdannede unge voksne jobber gratis i flere år uten at det resulterer i ansettelse. 

Serien viker heller ikke tilbake for å behandle amerikansk underholdningsbransjes store tabu, abort. 

Den er stappfull av flau putehumor, og ligger stilmessig et sted mellom den nye humoren som nettopp Judd Apatow har vært så sentral for, desillusjonerte «mumblecore»-filmer som «Garden State», og de mest lakoniske sidene til «Six Feet Under». 

Og på samme måte som i en annen fersk tv-favoritt fra undergrunnen, IFCs komedie «Portlandia», er «Girls» en serie der noe av sjarmen ligger i at seeren som kjenner seg igjen også avkles, og tvinges til å le av seg selv. 

Befriende klein sex 
Sexscenene er dessuten ekstravagant ubehagelige, enten det gjelder Marnies uutholdelig spake eskapader med den så altfor oppofrende kjæresten Charlie, eller Hannahs tilsynelatende nedverdigende seanser med den lite sympatiske sexpartneren Adam. 

Men i disse «Game Of Thrones»- og «Spartacus»-tider, der sex på TV skildres rått, men glorifisert og fullstendig løsrevet fra virkeligheten, er nettopp denne kleine sexen noe av det mest befriende, for ikke å si morsomme. 

Noe annet er hovedkarakterenes, og da særlig Dunhams, manifestasjon av at også jenter som ikkeer smellvakre har sex. 
Og at de finnes, sånn generelt. 

I USA har «Girls» blitt mottatt som årets så langt mest kritikerroste nye TV-serie, og omtalt blant annet som «revolusjonerende» av New York Magazine, og «det beste og morsomste programmet på TV» av «American Psycho»-forfatter Bret Easton Ellis (som også kalte LenaDunham «a total freaking star»). 

Blendahvitt New York Det tok likevel ikke lang tid før vinden også tok en annen retning, og kritikken dukket opp. 
Den har dreid seg om alt fra karakterenes selvopptatthet og privilegerte utgangspunkt til det lite troverdige i en scene der Hannah spiser cupcakes sittende naken i badekaret sammen med Marnie — men ikke minst har det påfallende fraværet av fargede karakterer, i den multikulturelle byen New York, falt mange tungt for brystet. 

Dunham har uttalt at hun tar dette svært alvorlig, og at det skyldes at hun har forsøkt å skrive ut fra en erfaringsverden hun selv kjenner. 
Nylig ble det kjent at den afroamerikanske «Community»-skuespilleren Donald Glover har en rolle i sesong to, som spilles inn idisse dager. 

Når det gjelder selvopptattheten, som tidvis kan grense til det fullstendig ignorante, framstår den derimot først og fremst som et tiltalende trekk ved serien. 

Umodne og uferdige Den representerer nemlig det stiliserte, men menneskelig uperfekte ved karakterene; umodenheten og det uferdige i deres personlighet, som forhåpentligvis skal få bryne seg gjennom resten av tjueåra og slippe dem ut på andre siden som mer stabile og selvbevisste unge voksne. 

Det er ikke til å komme unna at «Girls» tar utgangspunkt i et ganske begrenset verdensbilde, og henvender seg til en bestemt demografi. 

Men også dette er en styrke - for jo bedre man kjenner miljøet man beskriver, jo bedre vil de som beskrives kjenne seg igjen. 

Og det er nettopp slik man lager serier som blir én stemme for én generasjon. 

Denne anmeldelsen ble publisert første gang i mai 2012. 
