Elizabeth drukner i prakt
Praktfulle kjoler, lite annet, i 2. kapittel om Cate Blanchetts Elizabeth. 

HANDLER 
OM: 
I 1580-årene kom den legendariske engelske dronningen Elizabeth til å stå overfor en av sine største utfordringer i løpet av sine neste 45 år som monark: 
Intrigene, renkespillene og maktkampen (i stor grad styrket av den katolske motreformasjonen), gjorde at Elizabeth mer eller mindre ble tvunget til å avsi dødsdom over sin kusine, skottenes katolske dronning Mary. 
Deretter gikk verdens største krigsmarine, den spanske, til angrep... 
DOM: 
I 1998 ble verden for alvor klar over Cate Blanchetts helt spesielle skuespillerbegavelse i "Elizabeth", om Elizabeth I`s vei til trone og makt. 
Nå er det gått noen år - færre for Cate og oss enn for Elizabeth, riktignok- likefullt med tid nok til en oppfølger. 
Fortsatt er denne filmen et bevis på Blanchetts helt usedvanlige begavelse. 
Fortsatt er filmen en strålende oppvisning av periodedramaets potensiale som kostymeekstravagansa. 
Men det er også ved kjolene historien på sett og vis stopper opp. 
For mens tiden og realitetene knyttet til Elizabeths historie er et vanvittig sammesurium av potente muligheter for storytelling, forsvinner alt virkelig interessant i en fortellerteknisk spagat mellom - på den ene siden - den pludrende og høyst menneskelige Elizabeth på hjemmebane. 
Og - på den andre siden - forsøk på å gjøre henne til en renheklet (protestantisk) helgen og mytefigur. 
I den ene kreasjonen mer overdådig enn den andre, til øredøvende halleluja-musikk i symfonisk fullformat,med lys fra himmelen. 
Det aller meste interessante, historiske, drukner med andre ord i kaskader av prakt. 
Det blir rett og slett for mye av det gode. 
