Konsertanmeldelse:Kvelertak på Stavernfestivalen 

Nekrologisk publikumsbrist. 

Stavernfestivalen er på alle møter kontrastenes festival. 
Ikke minst når konsertene går mer eller mindre direkte fra Postgirobyggets «vi tar en sommersang til»-idyll til Kvelertaks «Dendrofil for Yggdrasil». 

Selv om Hurlen og co fikk mer fuzzgitar i monitor på slutten, må man muligens være fra kystnære Vestfold for å ikke synes dette er en totalt hjernesprengende kombinasjon. 
Fint at folk er forskjellige. 
Eller? 
Mer om det senere. 

Rogalendingene er på vei mot sin største turné noensinne, som spesielt utvalgte oppvarmere for Metallica. 
De som skal på de konsertene kan muligens finne ut at oppvarmerne er i bedre form enn de som står øverst på billetten. 
I alle fall om man skal ta utgangspunkt i det de leverte på Stavernfestivalen. 
Det er et sett ganske så nært det de avsluttet Øya med i fjor. 
Da var det lyden som ble kvalt. 
Her er lyden mye bedre. 
Og publikum blir kvalt. 

Metallica tar med Kvelertak på turné 

Det vil si, det er nok litt mange som ikke helt er med på hva dette bråket som er skviset inn mellom Postgirobygget egentlig er for noe. 
At Erlend Hjelvik er den eneste på kloden som kan brøle «Stavern» slik at det høres ut som den skumleste plassen på jord, hjelper. 
Det er ganske tomt for scenen når de går på, og selv om det trekkes en god del til under «Mjød», tar det en stund før det er balanse mellom det som skjer på scenen og det som skjer foran scenen. 

Å si at det gjør noe med bandet er en underdrivelse. 
De gjør en av de beste konsertene jeg har sett med dem. 
Det er enda flere karatespark, doble gitarsoloer og high fives. 
Det er større trommesoloer og ondere brøl. 
Og ingen kan slenge bassen rundt kroppen like kontrollert og kult som Marvin Nygaard. 
Kvelertak er en massiv lydmur, en voldsom knyttneve. 

Fordi de har gjemt alle riffene i hele rocken inni musikken sin, skulle det egentlig være umulig å mislike dette. 
Ikke minst den enorme, fantastiske og episke «Heksebrann». 
Og etter hvert virker det som om bandets harde arbeid virker. 
Herfra og ut, både under «Bruane Brenn» og selvsagt tittelåta som alltid avslutter, er det som om festivalen tar en helt annen og betraktelig mye mer oppløftende stemning. 

«Tusen jævla takk ska dokke ha. 
Dokker e best», roper Erlend Hjelvik. 
Og da er det faktisk blitt sant. 

TOR MARTIN BØE 
