Surpomp blant lerkefugler
Det handler om eldre ektepar og om kreft og død mens Vanessa Redgrave til ektemannens misnøye vil delta i Gemma Artertons lokale eldrekor. 
Strålende roller. 

Sang for Marion 

Storbritannia 2012. 
Regi og manus: Paul Andrew Williams. 
Med: 
Terence Stamp, Vanessa Redgrave, Gemma Arterton, Christopher Eccleson m.fl. Lengde: 
1 time 33 min. 
Tillatt for alle. 

Alt og alle er teite når Arthur (Terence Stamp) er sur, og det er han ganske ofte. 
Akkurat hvorfor han er sånn en surpomp er ganske uklart, men det viser seg etter hvert at det ikke er noe nytt. 
Men han tilber sin kreftsyke kone Marion (Vanessa Redgrave). 
Hans omsorg for henne er rørende og nesten for intens. 
Med begrunnelsen «viktig ikke å ha for store forhåpninger» rakker han ned på og latterliggjør Marions lidenskapelige deltakelse i det lokale eldrekoret i den britiske småbyen, som ledes av den vakre og idealistiske musikklæreren Elizabeth (Gemma Arterton). 

Det skal etter hvert handle om kreft og død, sorg og familiære konflikter. 
Likevel er «rørende», «hjertevarm» og «feelgood» ord som tidlig popper opp. 
Som de fleste britiske filmskapere kan også Paul Andrew Williams dette med å skape miljøer som virker fullstendig autentiske, og å finne de rette skuespillerne til hver en lille rolle. 
Terence Stamp og Vanessa 
Redgrave er begge aldeles strålende i sine roller, og det er lett å bry seg om disse rollefigurene. 

Problemet er bare at det hele etter hvert går på troverdigheten løs. 
At alle de andre eldre, både i koret og i Arthurs «kveld med gutta»-venner på puben er blide, glade og entusiastiske hele tiden. 
At alle i koret omfavner Elizabeths musikalske krumspring med «Ace of spades» og «Let’s talk about sex». 
At den unge kordirigenten tyr til Arthur som samtalepartner når hun blir dumpet. 

Og hva vil egentlig Williams si, utover selvfølgelighetene om å gripe dagen, leve mens du gjør det og gjøre det beste ut av det vi har? 
Ikke mye, han vil bare at vi skal få en god, varm følelse av Arthurs brokete vei mot ny erkjennelse. 
Men det blir bare for opplagt at han har tatt noen snarveier for at dramakomedien skal trykke på de rette følelsesknappene. 
Kanskje er vi lettrørte, men ikke lettlurte. 
