Håpet seiler over Atlanteren
Spennende roman om dansk slavehandel. 

«Håpet» er navnet på skipet som står sentralt i denne romanen – en roman fortalt gjennom brev, loggføringer og dagboknotater. 
De skrivende (og altså fortellende) er mange, det er blant andre skipsrederen, hans datter Maria, kapteinen på skipet og en plantasjeeier. 
Dansker er de alle sammen, for dette handler om slavehandelen og sukkerplantasjene i Dansk Vestindia, det som nå er de amerikanske Jomfruøyene. 

Romanen har god driv, og de ulike stemmene som fletter sammen og bygger opp romanen fungerer godt og evner i tillegg å vise ulike sider av de viktigste karakterene, i hvert fall de mannlige (skipsreder Frederiksen, professor Eide og plantasjeeier Marcussen). 

Skipsrederdatter Maria er en mer flat karakter, det er nesten som om hun er blitt spart fra å få sine mørkere sider eksponert – hennes tvil og savn etter moren i København beskrives, men føles ikke, til tross for at hun bare er femten år når hun får seile med «Håpet» for første gang. 

Jeg lurer også på om det ikke var litt vanskeligere å være av blandet herkomst i Danmark rundt 1800 enn det virker som fra skildringene av Maria, særlig med tanke på påstandene Marcussen gjør seg om professor Eide fra København som knapt har sett et svart menneske. 

Beskrivelsene av Dansk Vestindia og sukkerproduksjonen er også gode. 
Jeg kan levende se for meg Dansk Vestindia, havet, strendene, byene som beskrives (Charlotte Amalie og St. Croix), og finner skildringene av sukkerproduksjonen interessante, særlig prosessen hvor sukkerrørene kokes, under oppsyn av kokemesteren, og om hvordan melasse ble sett på som et avfallsprodukt før noen fant ut at det gikk an å lage brennevin på det – nemlig det som skulle bli rom. 

Den danske slavehandelen, som var svært viktig for Danmark-Norge på 1700-tallet, er noe jeg vet lite om, og derfor er det gledelig å lese en så spennende og velskrevet roman som Vraa her har skrevet om temaet. 
