Ensom majestet
Unik metalminimalisme og total stilmessig stillstand fra Burzum. 

|||ALBUM: 
Norsk black metal er ikke hva det en gang var. 
På godt og vondt. 
Det som er sikkert, er at det er astronomiske forskjeller på det som på tidlig 90-tall var et hermetisk lukket miljø bestående av et tjuetalls personer, til dagens veloljede og sosialt aksepterte blackmetalfabrikk. 

Den gangen måtte man søke til oppstensilerte fanziner for å tilegne seg kunnskap om sjangeren. 

I dag har black metal avgreininger som oppnår pallplassering i den norske Melodi Grand Prix-finalen, og i mai lokker Festspillene i Bergen med tidenes første «black metal-musikal» på Den Nasjonale Scene. 

Sjokktaktikk«Alle kirkebranner i Norge det siste året er påsatt av en djevledyrkergruppe med hovedsete i Bergen og Oslo», uttalte Varg Vikernes i det famøse intervjuet Bergens Tidende trykket den 20. januar 1993. 

Tabloidvarianten av historien som fulgte, kjenner alle. 

Vikernes har seinere forklart at intervjuet ble gjort for å skape blest rundt miljøet og hans forestående plateutgivelse. 

Vikernes ble dømt til 21 års fengsel for drapet på Øystein Aarseth i 1993, og prøveløslatt i 2009 etter nesten 16 års soning. 
Etter at fengselsdørene ble lukket bak ham, har han brukt de fleste anledningene han har fått til å ta avstand fra sitt tidligere miljø. 
Metalscenen har på sin side har mer eller mindre skjøvet Burzum ut på sidelinjen av opplagte grunner. 

Tydelig karakterHans plass i musikkhistorien er likevel vanskelig å underkjenne, og særegenhetene i hans produksjon framstår kanskje enda tydeligere i dag enn for snart 20 år siden. 

Der samtidige band som Darkthrone og Mayhem videreutviklet gamle musikalske ideer fra band som Venom og Bathory, som igjen hadde røtter i tradisjonell rock, drar mye av Burzums materiale veksler på helt andre musikalske strømninger, som ambient og folketoner. 

Låtene var ofte langstrakte, basale og basert på gjentakelser, noe som ga dem et nærmest transeaktig preg. 

Et godt eksempel er «Tomhet» fra albumet «Hvis lyset tar oss», som mer eller mindre består av et kvarter med variasjoner over tre toner. 

Men på grunn av fellesnevnere i produksjonsteknikk, instrumentering og det visuelle uttrykket, ble Burzum, Mayhem og Darkthrone likevel oppfattet som tre band av samme alen. 
Fordi fenomenet var såpass nytt, var det vanskelig å se hvor radikalt forskjellige de egentlig var. 

Alt ved det gamleDet er 17 år siden Varg Vikernes spilte inn sin siste gitarbaserte plate, «Filosofem», og 11 år siden keyboardorienterte «Hliðskjálf». 

Når man hører «Belus», er det lett å konkludere med at tida langt på vei har stått stille. 

Der andre band har gått fra primitive firesporsopptak til sekssifrede innspillingsbudsjetter, er det meste ved det gamle når Burzum har gått i studio. 

I alle fall er framgangsmåten og ånden det samme, skal man tro skriveriene på Vikernes' hjemmeside. 
Og slik høres det ut også. 

Innspillingen er nok en gang gjort i Grieghallen, og den særegne produksjonen er som alltid framtredende og ukopierbar. 

Gitarene er klanget og diskantmarinerte, trommene uten altfor mye bunn, lyden er i det hele tatt primitiv og uttrykksfull slik Burzum skal låte. 

Metall mot betong«Leukes renkespill (introduksjon)» høres ut som en metallgjenstand som klirrer mot betong i et rytmisk mønster, før platens første ordentlige låt, «Belus'død», følger opp med en mollstemt og repeterende melodilinje. 

Den velkjente Burzum-monotonien fra hans tidlige produksjoner er fremdeles et bærende element. 

Basisen er tre akkorder som kverner og går i midtempo og vekselvis brytes opp av melodier basert på Burzums unike tonevalg. 
Det er et grep som gjentas gjennom brorparten av platen, og som finner sine høydepunkter i nevnte «Belus' død» og «Keilohesten». 

Spenning og dynamikk kommer ved å legge på og fjerne lag fra de statiske og suggererende riffene, noe som etter en stund gir en slags meditativ følelse. 

Dyrker ensformighetenDer andre metalband har søkt seg mer i retning av tradisjonelle vers/refreng-oppbygninger, går Vikernes i stikk motsatt retning. 
Han rendyrker ensformigheten. 

Albumets finale, «Belus' tilbakekomst (konklusjon)» er to akkorder som ligger som et teppe over en metronomaktig og subtil rytmefigur i hele ti minutter, hvor de små variasjonene i rytmefiguren skaper hele spenningsmomentet. 

Det finnes likevel et par unntak, albumets midtakse, «Sverddans», tar opp i seg mer av de tradisjonelle svartmetal-elementene med røtter i 80-tallets thrash. 

Den største forskjellen fra andre utgivelser er at vokalen er mer behersket enn tidligere, der den veksler mellom kontrollert brøling og messende snakkesynging. 

90-tallslydDersom man skal dra paralleller til tidligere verker, er nevnte «Hvis lyset tar oss» (1994) den som ligger nærmest låtmessig. 

Men «Belus» har også sterkt slektskap til det drømmende og meditative uttrykket til «Filosofem» som kom to år seinere. 

Med andre ord, «Belus» kunne like gjerne vært spilt inn og gitt ut midt på 90-tallet. 
Da blir spørsmålet om man skal applaudere den stilmessige standhaftigheten, eller kritisere stillstanden? 

Magisk atmosfæreNorsk black metal fra tidlig 90-tall har avfødt et uttall kopister og nye forgreininger, noe som har gjort at mye av den opprinnelige stemningen og atmosfæren har blitt utvannet og tapt sin kraft gjennom årenes løp. 

Mange av premissleverandørene fra den tidlige epoken har søkt seg i nye retninger og løftet norsk metal til nye høyder, noe som både er et sunnhetstegn og et bevis for den kreative kraften som har vært bærebjelken i scenen fra starten av. 

Men det er også en besnærende følelse å oppleve at noen så mange år etterpå kan mane fram den magiske atmosfæren fra scenens spede begynnelse. 

I alle fall med tanke på den endeløse rekken med band som har forsøkt å gjøre det samme uten å lykkes. 

Selve tematikken er basert på myten om lysguden Balder, hans død og oppstandelse. 

Vikernes selv hevder at «Belus» verken er et religiøst eller politisk album. 
Det kan likevel være en vanskelig materie å forholde seg til, all den tid Vikernes kontroversielle ideer er en mer enn velkjent affære. 

Svartmetall-HamsunForfatteren Håvard Rem, som nettopp har gitt ut bok om det norske blackmetalmiljøet, sammenlignet Vikernes med Hamsun i onsdagens «Lydverket» på NRK. 

Problematiseringen «kunstner versus privatperson» er relevant nok, men som andre kommenterte i forbindelse med en Hamsun-debatt, «hans verk blir ikke ødelagt av hans politiske meninger, og hans politiske ståsted reddes ikke av hans forfatterskap». 

For den som søker seg til Burzum for kunsten og musikkopplevelsens del, er «Belus» et melankolsk og atmosfærisk storverk som på imponerende vis makter å gi et sus av gamle tider. 

Jeg tenker vi nøyer oss med det. 
