Høyst lesverdig og tankevekkende
BOK: 
Imponerende og kritisk gjennomgang av bevissthetsforskningen fra Descartes til i dag. 

Siri Hustvedt: 
På sviktende grunn. 
Om hjerner og kropper, maskiner og mennesker, og arv og miljø. 
Essay. 
Oversatt av Knut Johansen. 
335 sider. 
Aschehoug. 

I «På sviktende grunn», som opprinnelig ble utgitt som del to av essaysamlingen «Kvinne ser på menn som ser på kvinner (2017), retter Siri Hustvedt (f. 1955) sitt kunnskapsrike og kritiske blikk mot grunnleggende problemstillinger innen bevissthetsforskningen, og påviser bl.a. hvordan det århundregamle skillet mellom kropp og sinn til dels har fordreid samtidens forestillinger om hjernen, psykiatrien, genetikken og kunstig intelligens, slik også feministisk teori lenge har vært fastlåst i egne debatter om grensen mellom essensialisme (det iboende) og konstruktivisme (det tillærte). 

I så måte er nok originalens tittel bedre enn den norske: 
«The Delusions of Certainty», også fordi Hustvedt, med Kierkegaard, viser at skråsikkerhet leder til dogmatisk tyranni. 
Når det er sagt, er Hustvedts gode penn, klare tanker og personlige grunntone fint ivaretatt av oversetter Knut Johansen. 

Det er en omfattende materie Hustvedt her har gitt seg i kast med. 
Foruten historiske fakta og kuriosa besitter hun en betydelig faglig kunnskap innen en rekke felter, og man blir imponert over forfatterens innsikt og oversikt i fremstillingen av bevissthetsforskningen fra antikken og Descartes til i dag, med innlagte stikk til bl.a. Dawkins og Pinker, kritikk av den vitenskapelige metode og tilbøyeligheten til å presentere hypoteser som kausalt faktum, og en sunn skepsis til det kunstige skillet mellom «hard» vitenskap og «myke» feminine verdier. 

I opplysningstiden ble det utgitt lærebøker for kvinner i matematikk og fysikk, men med den advarsel at kvinner som beskjeftiget seg med slike studier ville kunne dø av anstrengelsen eller i alle fall utvikle mannhaftighet og innskrumpet livmor. 
Verden går fremover, bemerker Hustvedt tørt. 
Og likevel ikke. 

«På sviktende grunn» er et personlig essay om menneskets biologiske kompleksitet. 
Boken drøfter spørsmålet om hva et menneske er og hva det vil si å tenke. 
I et forsøk på å nærme seg et mulig svar, spenner forfatteren opp et bredt lerret. 
Hun er bl.a. innom innbilt svangerskap (pseudocyesis) og couvadesyndromet, der den vordende far utvikler symptomer på graviditet, og spør i forlengelsen av dette om hvordan trosoppfatninger, ønsker, ideer og angstreaksjoner kan forandre kroppen, hjernen og sinnet, og om sammenhengen mellom disse. 

I sin kritikk av komputasjonsmodellen i kunstig intelligens-forskningen, trekker Hustvedt frem språkets, metaforens og symbolets betydning for tenkningen. 
I motsetning til maskiner er ikke biologiske systemer rasjonelle aktører som bare tar imot input og kalkulerer output. 
«Det faktum at flymaskiner og fugler begge flyr, utvisker ikke forskjellene mellom dem» (s. 297). 
Dette knytter hun så med Polanyi an til knowhow og taus viten, det Husserl og Heidegger betegnet som «Leib», og som en maskin vanskelig kan ha noen begreper om. 

Enkelt er ikke dette stoffet, men «På sviktende grunn» er en høyst leseverdig, velskrevet, opplysende og tankevekkende bok, der Siri Hustvedt riktignok ikke fyller igjen alle hullene, men spørrende peker på forklaringskløften mellom sinnet og hjernen. 
