Filmanmeldelse «Johnny English Strikes Again»:For barnebarn og besteforeldre 

Gammeldags gummitryne. 

KOMEDIE 

«Johnny English Strikes Again» 

England. 
6 år. 
Regi: David Kerr. 

Med: Rowan Atkinson, Emma Thompson, Olga Kurylenko. 

Jeg visste jammen ikke at det ble laget filmer som «Johnny English Strikes Again» lenger. 
Komedier så gammeldags tannløse at det virker som om de eksisterer primært for å gi besteforeldre og barnebarna deres noe å se på kino sammen. 

Ikke noe galt i det, per se. 
Ingen har direkte vondt av en omgang buskis-slapstick, ivaffal ikke når det er den evig begavede Rowan Atkinson som står for den. 

På den annen side: 
Det hadde jo vært artig om noen hadde anstrengt seg littegrann da. 

Agenten Johnny English (Atkinson) blir kalt tilbake til tjeneste som en følge av at en ond hacker har avslørt identiteten til samtlige aktive etterretningsagenter i England. 

Jeg håper dere likte det forrige avsnittet, synopsis-fans, for det er alt jeg gidder å si om «historien» i «Johnny English Strikes Again». 
Bortsett fra at English er på jobb for en statsminister spilt av Emma Thompson (glad i en dram), at han møter den smellvakre russiske spionen Ophelia (Kurylenko) på sin vei, at han atter en gang har den tomsete Bough (Ben Miller) ved sin side og – puh! – at Jack Lacy gestalter en «internettmilliardær» som holder hele gamle En-ger-land som gissel. 

Filmen utspiller seg hovedsakelig på den franske rivieraen, noe som gir English anledning til å kjøre sin røde Aston Martin langs dramatiske kystveier, med britiske 1980-tallspop på bilstereoen. 
Han har ellers noen dumme «hjelpemidler» for hånden, av den typen som sømmer seg en James Bond-møter-Mr.-Bean hybrid av denne typen. 

Som etterforsker/agent går Atkinson Peter Sellers’ Inspector Clouseu tettere i næringen enn noen gang før. 
«Johnny English Strikes Again» er en film full av hull i bakken som English faller ned i, full av bomber som går av på inopportune tidspunkt og generelt mye knall og fall. 
Det er nesten rørende gammeldags, det hele. 

Men det er litt trist at den i sin tid så hardtslående verbale komikeren Atkinson får null og niks å gjøre, og titt og ofte henfaller til sine største mimikk-«greatest hits» (tungen ut stadig vekk, og sperrer opp gullfiskøynene med fingertuppene). 

Det er en helt ufarlig, vanvittig slapp komedie. 
