Gutteklubben Grei
Sympatiske «The Monuments Men» sløser med store talenter. 

FILM: 
Det er mye å like, eller, vent litt, ønske å like ved «The Monuments Men». 
For hvem vil vel ikke være med George Clooney, Matt Damon, Bill Murray, John Goodman, Bob Balaban, Jean-Pierre Dujardin fra «The Artist» og Hugh Bonneville fra «Downton Abbey» ut i felten, i et familievennlig og plystremuntert krigseventyr laget på modell av «Kelly's Heroes»? 

Legg til at det handler om aldrende og lett satte kunsteksperter som trekker i uniform på tampen av andre verdenskrig for å redde konfiskerte kunstverk fra nazistiske klør, en sann historie som regissør og medmanusforfatter George Clooney oppdaget i en bok for tre år siden, og scenen er satt for et prosjekt som er ektefølt og intenst sympatisk. 

Halvkokt vitsing 

Men det er ikke blitt som det burde. 
Clooney, som blant annet har det lekre, lille dramaet «Good Night, And Good Luck» på regissør-CV'en har ikke kontroll over den svære operasjonen som en krigsfilm er. 
Den tradisjonsrike samle-sammen-gjengen-sekvensen er for rask og likegyldig, og den småforsofne syvstjernen rekker aldri å etablere seg som tydelige personligheter, som menn med historier og relasjoner seg imellom, som har grunner til å like eller mislike hverandre, før de gjør nettopp dét. 

Kompisvitsingen er halvkokt og høytidsstemningen kommer ut av det blå. 
Den kruttsterke casten gjør hva de kan: Murray, Balaban og Goodman gløder av en lav, konstant varme og Cate Blanchett klarer å trylle en fnisete forelskelse ut av ingenting i møtet med staute Damon. 
Men all den skuespillermessige suppen som kokes på spiker gjør at «The Monuments Men» særlig gjør seg bemerket som storslagen sløsing med talent. 

Inderlig 

Selve historien er unektelig verd oppmerksomheten, og det det ligger et interessant, og overrumplende inderlig, budskap i bunn: 
At kunsten må sees til også i situasjoner der menneskeliv står på spill, fordi det er snakk om en fellesmenneskelig arv som ingen egentlig eier, og som ikke kan tillates å gå tapt. 
Det artikuleres litt for svulstig, i denne uvørne filmen som synes å gjøre alt litt for mye eller litt for lite, men med genuin glød i magen. 
