Sondre Lerche er endelig hjemme
Overbeviser på plate nummer syv. 

ALBUM: 
Over ti år er gått siden Sondre Lerche dukket opp som purungt popmusikalsk fremtidshåp — storøyd og veslevoksen med et uomtvistelig talent for låtskriving og formidling. 

Siden den gang har han gitt ut seks plater, hele veien med en Costello-møter-Bacharach-møter-Eggum-egenart i kjernen, men også ivrig etter å utforske og småeksperimentere. 

Han har trukket inn elementer av støy, psykedelia og croonerjazz. 
Noen ganger med hell, men det har også føltes noe påtatt, liksom anstrengt og på grensen til utstudert. 

Passelig bittersøtt Når Lerche nå slipper ny plate — den er selvtitulert, kanskje en beskjed om at han nå føler seg virkelig komfortabel «i seg selv»? 
— gjør han det på Tellé Records, plateselskapet til Mikal Telle, navet i bergensmusikkmiljøet Lerche tidligere tumlet rundt i. 
Og selv om han har bodd i New York i mange år og fortsatt gjør det, kan det virke som om han føler seg hjemme på dette albumet. 

Låtene på «Sondre Lerche» har nemlig noen kvaliteter som sender tankene tilbake til det som var bra med debuten fra 2001 og oppfølgeren «Two Way Monologue»: 
Naturlig, overskuddspreget og passelig bittersøt popmusikk uten masse dikkedarer. 

Låtene er gode nok til å strene rundt på egenhånd, uten behov for «riktige» referanser, intrikate arrangement eller en artig hatt på snei. 

Nøkternt og sofistikert Likevel er det flust med fine detaljer og smarte brudd her. 
For eksempel føles det helt riktig når munnspillet dukker opp på «Living Dangerously», det samme gjelder faktisk for trekkspillet som kommer inn mot slutten av «Tied Up To The Tide». 

Så da vår vi bare leve med tidvis noe overfikse tekster av typen «Counting down the classes of inevitable heartbreak/Puppy love's the frosting on a constant ice cream headache». 

Platens ti trudelutter er nøkternt arrangert og diskré bakket av Lerches bandmedlemmer, og først og fremst drevet frem av hovedpersonens stemme og gitarspill. 

Og skal enkeltlåter trekkes frem fra den gode, helhetlige albumfølelsen på «Sondre Lerche», kan vi nevne «Go Right Ahead», «Nevermind The Typos» og «Coliseum Town» — en ideell låt for gladensom tusling i barcode-området i et sommertomt Oslo: 
«Not a living soul around I go stumbling cobbled streets. 
With the map you drew on me. And I can't decide. 
Did you leave or ever arrive?» 
