Herlig absurd forviklingsdrama om motvillig Uber-sjåfør
«Oslo Zoo» er en skrå kollasj av Oslo. 

«Oslo Zoo» er sist ut i rekka av humorserier som blir sluppet rett i NRK-appen. 
Mange av dem er langt mer interessante enn de mer strømlinjeformede seriene du kan se i beste sendetid på lineær-tv, og denne er intet unntak: 
En herlig absurd og tragikomisk historie om nyutdannede Amir, som ikke tør å fortelle samboeren Charlotte at han har gitt opp å få jobb som sosialantropolog. 
For å betale husleia, blir han Uber-sjåfør. 

Synd da for serien at Uber har måttet legge ned hovedvirksomheten i Oslo. 
Men uavhengig av det, er dette en knallidé for en episodisk fortelling. 
Sjåføryrket bringer Amir tett på alle mulige mennesker og situasjoner, og birollegalleriet er usedvanlig fargerikt. 
Mer fargerikt enn i virkeligheten, får vi tro, for dette er ikke akkurat noen reklame for delingsappen. 
Amir får virkelig jobbe for pengene. 

Forviklingsdrama 

Det er han og den stadig større utfordringen med å holde på løgnen som er gjennomgangstemaet. 
Men i hver bittelille episode – de varer fra ti til femten minutter – introduseres også nye bifigurer. 
Det er et grep som andre lignende serier, som amerikanske «High Maintenance», har gjort suksess med. 
Men «Oslo Zoo» holder seg ikke slavisk til det. 
Vi møter flere av bifigurene igjen i senere episoder, og sluttpoenget er dedikert til en av dem. 

Den skakke humoren minner også om Erlend Loe og hans «Kampen for tilværelsen». 
Også her møter vi mennesker som virker vanlige, men som lever litt i utakt med hverandre og samfunnet, og som gjør noen valg som skiller seg litt fra røkla. 
Noen av dem er rent ut absurde, andre lettere å forstå. 
Det skal sies at Amir jobber mye seint på kvelden, og ettersom det drar seg til mot helg, blir passasjerene enda skakkere. 
Da øker også dramatikken og forviklingene. 

Dramaet må passasjerene ta mye av skylda for, selv om Amir også gjør en del korttenkte valg som roter det enda mer til. 
Skuespiller Amir Ashgarnejad, blant annet kjent fra filmen «Drib», spiller ham med en slags stoisk oppgitthet som går over i stigende frustrasjon. 

Han blir aldri hysterisk, men heller ikke irriterende tafatt, istedet har han funnet en balanse som gjør ham mer troverdig og sympatisk enn forviklingsdramahelter flest. 

En dyrehage 

For på ett vis er dette et klassisk balle på seg-drama, hadde det ikke vært for alle de merkelige små sidehistoriene som fraviker den røde tråden. 
Det er det polske kollektivet med levende gull- og sølvstatuer, som han møter etter at den ene legger igjen malingflekker overalt i bilen. 
Det rølpete paret som glemmer igjen mobilen sin, mens dattera sender «hjelp meg»-sms’er i fleng. 
Og barndomsvennen som insisterer på at «alle hjemme i Kristiansand tror du er død», og bruker det neste kvarteret på å unnskylde seg for at han ikke fikk gått i begravelsen. 

En gjenganger er også den forsvunne hunden Beethoven, som dominerer nyhetssendingene på bilradioen og etter hvert griper direkte inn i Amirs fortelling. 
Men flere av sidehistoriene har egentlig lite å gjøre med ham. 
De framstår som morsomme manusforfatterinnfall og detaljer som til sammen blir til en skrå kollasj av Oslo og alle de sære folka som bor her. 
Eller en dyrehage der vi er gjestene og de er på utstilling. 

Dette er ikke en serie som vil treffe alle. 
For noen vil nok gjenkjennelsesfaktoren bli for svak. 
Men den som leter, finner. 
«Jeg ække vanlig, men hvem er vel det», for å sitere et barneprogram fra samme kanal. 
