World Invasion:Battle Los Angeles 

Soldatglorifisering uten ironi. 

Soldatglorifisering helt uten ironisk distanse er ikke bra. 

World Invasion: 
Battle Los Angeles er fryktelig opptatt av å dyrke personlighetsløse marinesoldater, men dessverre ikke like interessert i å fortelle en god historie. 

Jeg sliter med å bry meg om tøffinger som ofrer seg for landet sitt med en eplekjekk kommentar som siste hilsen. 
Selv når de gjør det i min favorittsjanger: science fiction. 

L.A. invaderes 

Vi møter sersjant Nantz (Aaron Eckhart) i det han sier opp jobben sin hos U.S. Marines. 

Men så invaderes Los Angeles av romvesener, og han må tilbake i felten med en gruppe unge soldater for å redde sivile som har gjemt seg i en politistasjon. 

De må inn og ut før hele området teppebombes. 

Et gigantisk tankekors 

Jeg elsker altså science fiction, men det er trist å se denne filmen. 

En rominvasjon i Los Angeles får meg til å minnes Independence Day, som var 100 ganger bedre. 
Den hadde mer action, mer humor og tok seg ikke selv så fordømt høytidelig. 

Selv spesialeffektene var bedre i 1996, noe som må være et gigantisk tankekors. 
Her ramler roboter og romskip nedi digitalsuppa. 
Det ser ikke pent ut. 

Lyden er best 

Det er åpenbart lagt ned mye jobb i å få Los Angeles til å se ut som et krigsherjet område. 

Oversiktsbildene er passe kaotiske, men nede på gateplan er alt disig og tåkete, så der slipper man forholde seg til nærgående effekter. 
Vi ser skikkelser, men ikke detaljer. 

Vi hører derimot en hel del. 
Det fete lydsporet er det beste med hele filmen. 
Tunge våpen høres dertil ut. 

En hyllest til Aliens 

Men jeg heller mot og ikke anbefale World Invasion: 
Battle Los Angeles. 

Den engasjerer ikke, har en litt for teit historie og regissør Jonathan Liebesman omfavner litt for mange sci-fi-krigsklisjeer. 

Et stykke uti filmen får vi en scene som er ment å være en hyllest til Aliens. 
Men den fungerer mest som en påminnelse om hvor mye bedre Aliens er 
