Hardtslående realisme
«Los Bastardos» er stillestående til det kjedsommelige, men en vekker. 

||| 

FILM: 
«Los Bastardos» åpner med en sju minutter lang, stillestående scene. 
Kameraet filmer nedover den betongkledde Los Angeles River. 
I det fjerne ser vi to skikkelser. 
Sakte kommer de mot oss. 
De sparker en punktert fotball. 
Vi hører lyden av skrittene deres, vinden som blåser, ballen som sparkes, og vannet som surkler. 
I det de passerer kameraet lar de ballen ligge, stiger opp den betongkledde elvesiden og forsvinner over gjerdet. 

Så fylles bildet av en rød skjerm, bokstavene Los Bastardos blinker, akkompagnert av brølende hardcoreriff. 
Kontrastene er store og plutselige i Amat Escalantes halvannen times lange voldelige drama fra dagens Los Angeles. 

Et støkk 
Men filmen er så realistisk og stillegående at volden skjules. 
Vi får bli med en gjeng mexicanske, ulovlige immigranter på arbeid. 
De graver ut en byggetomt, og vi får bli med mens de drikker øl i parken. 

Escalantes bruk av stillestående bilder gjør at man kjeder seg og at man mister konsentrasjonen. 
Det er ikke før en hjernemasse ligger spredd vi forstår alvoret i det som utspiller seg. 

Slik sett påpeker Escalante at vi er blitt så vant med filmatiske virkemidler - kryssklipp, nærbilder, etc. 
- at det realistiske blender oss. 
Vi er blitt like apatiske som karakterene i filmen, hevder han, og vekker oss med et støkk. 
