Dømt til å bli en av 2010s beste utgivelser
Yeasayer setter «hipp» tilbake i hippie. 

|||ALBUM: 
Noen ganger slår det meg at all ny musikk vil være fullstendig uinteressant om 20 år. 

At vår bulimiske konsumpsjon av musikk, vår tendens til å genierklære band ved deres første forsøk og rive dem ned ved deres andre, vil få barnebarna våre til å stryke ut vår generasjons musikanter med en stor, svart tusj. 

At de vil se vår poprock som en meningsløs øvelse der band bare repeterte postpunk, repeterte raven, repeterte motownpopen, repeterte afrikatendensene-til-Paul Simon og klæsja alt sammen før de døde og lot et nytt band gjøre nøyaktig det samme. 

LevedyktigMot slike ekle mistanker hjelper Yeasayers andreplate «Odd Blood». 

Denne er ikke bare et eksempel på at et band som opplevde unison hyllest for førsteplata klarer å leve lenge nok til å gi ut ei god andreplate. 

«Odd Blood» viser også at bandet har utviklet seg såpass at man ikke trenger å frykte at stormende jubel for debutplater nødvendigvis må medføre lammende prestasjonsangst. 

Men, mest av alt er «Odd Blood» god å ha for oss som noen ganger lurer på verdien av alt vi hører på. 

Plata står nemlig på skuldrene til de siste tiårs store musikalske diller, og viser at det er hold nok i dette materialet til at det kan behandles, plantes om og videreforedles. 

Ut med batikkenI 2007 var Yeasayer med sine lange lokker og klappende hender flotte representanter for den såkalte Brooklyn-bølgen, som også skyllet opp band som Grizzly Bear og andre halvpsykedeliske band som levde godt på sarte indiefans med sans for den store verden. 

Nå har Yeasayer slokket leirbålet, byttet ut batikk med smale jeans og tatt steget inn i klubbenes strobelys. 

Det er et annerledes Yeasayer, dette. 

Det er fristende å si «fundamentalt annerledes», men det ville vært feil. 

Fundamentalt flyter det nemlig like uanstrengt som på «All Hour Cymbals», men alt det andre har endret seg. 

«The Children» drives fram av suggererende industriell klang, og har en vokal som sender tankene i retning The Knifes «Silent Shout». 

«Ambling Alp» er dens strake motsetning, en Of Montrealsk-velskrudd, stappfull (komplett med ekornstemmer!) poplåt som fronter jovial livsvisdom («Stick up for yourself son/Nevermind what anybody else done»). 

Arcade Fire-episk roping innleder «Madder Red» som ender som en Yeasayer-variant av Depeche Mode, mens «Rome» med sine morsomme «Tainted Love»-allusjoner er like helsefarlig fengende som gruppa !!! noen gang var. 

Det er ellers verdt å nevne at atlaset fremdeles med i studio, sjekk bare den Vampire Weekendske «O.N.E». 

Livslysten låtteftForklart på dette viset høres det kanskje ut som Yeasayer er noen kopister, men det er ikke sant. 

De framstår mer som et livslystent band med den absolutte låtteft som er villig til å bruke like mye elektronika som håndklapping for å fullføre visjonen de har satt fore seg. 

Denne, som må bli en av 2010s beste utgivelser, varer bare i 40 minutter, og den eneste innvendingen er at det blir litt heseblesende, litt for mye av det gode. 

«Grizelda» som kanskje er det mest yeasayerske sporet slik vi fram til denne utgivelsen oppfattet adjektivet, er ikke bare det eneste stedet vi trekker pusten. 

Det er også det eneste stedet man kjenner et sug etter mer. 
