Lana Del Rey:Sensommeren har et lydspor 

Øyaklare Lana Del Rey fra New York maner frem de sterke følelsene i uutholdelig vakker romantisk melankoli. 

Et rødt fløyelskledd Lynch-univers, røyk som siver ut fra tynne sigarer holdt av lange silkehansker, gammel dekadent Hollywood-romantikk – Lana Del Reys musikk maler fremdeles frem de samme bildene. 
Men hun smiler denne gangen. 

På coveret til Lust for Life er hun avbildet i solen, med blomster i håret. 
Tittelen på hennes hittil lengste album er som en slags antitese til debutalbumet Born to Die. 
Hva har skjedd på veien? 
En politisk oppvåkning, kanskje. 

Forsiktig optimisme 

Gjennom 16 låter rekker hun innom refleksjoner om nåtidens USA og livet i en tid med Trump. 
I «God Bless America – And All The Beautiful Women In It» forteller hun en personlig historie, med den sedvanlige drømmende og slepende vokalen, men med beskjeden «stand proud and strong» – en forsiktig optimisme tidvis avbrutt av synth som fungerer som pistolskudd. 

«Is it the end of America?» spør hun hviskende i «When The World Was At War We Kept Dancing», men svarer selv: 
«If we hold on to hope, we’ll have a happy ending». 

Men Lana Del Rey lider fremdeles av kjærlighetssorg, er drevet av lyst og har den samme ambivalensen til de mørke understrømningene i seg. 
Det drivende førstesporet «Love» minner om hun innehar en av de mer drømmefremkallende stemmene som finnes. 
I det dampende tittelsporet finner den sin perfekte match i The Weeknds svevende falsettvokal. 

Sammen med den saktegående melankolske «13 Beaches» kunne låtene utgjort soundtracket til en indieungdomsfilm der romantisk kjærlighet oppleves for første gang og gjør alle følelser uutholdelig sterkere. 

Hiphoplåt kunne med fordel vært kuttet 

Samarbeidet med A$AP Rocky og Playboi Carti i «Summer Bummer» fungerer dårligere, og hiphoplåten kunne med fordel vært kuttet, mens den mer luftige «Groupie Love» med melodiske synthlinjer og ekko av hennes egen vokalharmoni er igjen nydelig. 

Foruten The Weeknd-samarbeidet kan låten «Beautiful People Beautiful Problems» med Fleetwood Mac-veteran Stevie Nicks trekkes frem som enda et vakkert vokalhøydepunkt som integreres naturlig i lydbildet og som løfter Reys egen vokal i duett. 
Hun viker et øyeblikk fra eget sound i «Tomorrow never came» der hun synger med Sean Ono Lennon til Beatles-gitar – og låten blir hengende igjen lenge. 

Lana Del Rey er fremdeles pop noirs fremste stemme. 
Hun gjør tvetydighetens kunst uimotståelig vakker, enten med overdådige arrangementer eller med vokalen naken der den blir et instrument i seg selv. 
Oppskriften og estetikken er den samme – grensende til det filmatiske og hele tiden sterkt melodisk. 
Sensommeren har fått en bittersøtt og romantisk lydspor. 
