Deep State:Den villeste spionasje kan bli kjedelig underholdning | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Mark Strong dreper, redder og torturerer. 
Deep State blir likevel aldri veldig spennende. 

«Just when I thought I was out, they pull me back in», sier Michael Corleone livstrøtt i den tredje Gudfaren-filmen. 
Sitatet er siden blitt brukt flittig, blant annet i Seinfeld og The Sopranos, og i mangel på bedre ideer danner det grunnlaget for Deep State, kanalen Fox’ første spesiallagde serie for det europeiske markedet. 

Alle agentene må dø etter en lekkasje 

Alltid solide Mark Strong spiller Max Easton, eksagent som lever et noenlunde fredelig liv med sin franske kone og deres to barn. 
Helt til han blir presset av tidligere sjefer i The Section, et samarbeid mellom MI6 og CIA, til å rydde opp i Teheran. 

En gruppe The Section-agenter har drept iranske atomforskere, men da gruppen fikk en lekkasje, ble det bestemt at de alle selv må dø. 
Som betaling for jobben får hans nusselige familie leve, og Max får muligens hevnet Harry, en ung agent som er blitt drept i Teheran-operasjonen. 
For en god dose ekstra dramatisk effekt er Harry den voksne sønnen hans fra et tidligere ekteskap. 

Torturerer som Jack Bauer, konspirasjonen avdekkes 

Det viser seg raskt at operasjonen er en gåte pakket inn i et mysterium skjult av en rebus. 
Eller spionasjeforretning drevet av en dus stat i staten, om du vil. 
Iranske våpenhandlere, amerikanske spionsjefer, arabiske hvitvaskere og drapsvillige leiesoldater danser kollektiv swing, og Max må ta valg etter valg: 
Hvem skal drepes, hvem skal leve, og hvordan skal han holde familien sin i live? 

I god Fox-stil går ikke Max selv av veien for litt god, gammeldags Jack Bauer-tortur når han skal få den slemme araberen til å prate, og lag for lag avdekkes konspirasjonen. 

Det er få ting som virkelig skurrer med Deep State, problemet er at den ikke byr på noe man ikke har sett eller hørt før. 
Historien med Max’ to familier berører noen følelser, men selve etterretningsplottet er flatt og traurig. 

Der Fauda gikk dypt inn i flere sider av Midtøsten-konflikten og Homeland fremdeles evner å begeistre, blir Deep State bare nok en fortelling om at etterretningstjenester har svin på skogen. 
Man får aldri helt grepet om hva som står på spill for Max og hans kolleger, og mens en moderne klassiker som Tinker Tailor Soldier Spy (filmversjonen) gjorde beskrivelse av agentfotarbeid til filmkunst, blir Deep State en påminnelse om at den villeste spionasje også kan bli kjedelig underholdning. 

Handling i klassiske byer som Teheran og Beirut til tross, Deep State får aldri opp temperaturen. 
Ikke engang da Max lager bombe av en mikrobølgeovn raskere enn du kan si «Jason Bourne», blir Deep State den eksplosive spionthrilleren den prøver å være. 

Finn heller frem Jason Bourne-trilogien fra kjelleren 

Serien byr heller ikke på et aktuelt tema som frisker opp handlingen, slik Le Bureau gjorde med Vestens innblanding i Syria og Midtøsten. 
Da står man igjen med en serie som mangler det helt grunnleggende: 
En god idé. 

Danmark Radios nye dramasjef sa nylig at verden ikke trenger flere nordiske krimserier på 10x55 minutter, og det samme kan sies om generiske spionserier man har sett mange ganger før. 
Bruk heller serietiden din på å sjekke den oversette scifi-spionserien Counterpart, eller finn frem Bourne-trilogien fra den nedstøvede Blu-ray-hyllen i kjelleren. 
