Låtanmeldelse:Adele - «Skyfall» 

Hun er et opplagt valg som James Bond-sangerinne. 
Men låten er svak både til Adele og Bond å være. 

I utgangspunktet er det en god idé å hente inn den multimillionselgende Adele fra Tottenham til å synge sangen som er med på å markere agent 007s 50 år på lerretet. 

Med et såpass gildt jubileum å markere er det også naturlig at man tar et steg bort fra de hardtrockende låtene som har preget de siste James Bond-filmene, og sikter mot en klassisk rungende pauker-og-basuner-ballade av typen man ikke har fått til siden Gladys Knight sang «Licence To Kill» i 1989. 

Tilfeldigvis er verdens ledende popdiva som skreddersydd til å synge nettopp slike sanger. 

Samtidig er det begrenset hva en gullstrupe kan gjøre med gråstein. 

(Les videre under bildet) 

Det starter med en dempet, dramatisk pianointro. 
«This is the end» er det første Adele synger, og det tar ikke lang tid før faretruende strykere melder sin ankomst. 

På tampen av første refreng gjør også blåserne sin entré, med toner vi har hørt i et halvt århundre nå. 

Som i Bond-filmer flest baller det voldsomt på seg etter hvert; er du skeptisk til voldsomme crescendoer bør du styre unna. 

Det er pomp, prakt og romklang, mens Adele synger akkurat så bitende og følelseskaldt som man skal gjøre i disse sangene. 

Men det er ikke til å komme bort fra at det er en sterk eim av bestillingsverk over «Skyfall». 

Den er en klassisk sjangerøvelse, med alle de riktige ingrediensene på plass, og gjøres i så måte helt etter boken. 

Men de beste Adele-låtene er nå engang egnet til å røre dypt, enten det er dunkende dunderpop som «Rolling In The Deep» eller gripende balladeri som «Someone Like You». 

Og de beste Bond-låtene har hatt en evne til å leve et selvstendig liv utenfor filmduken. 

Det er ingenting ved «Skyfall» som drar i hjertestrengene, den er bare ett stk. 
høybudsjetts merchandise, laget fordi noen har et merkevareprodukt å selge, ikke fordi noen har noe vesentlig å formidle. 
