BOK:Kraften i å tie 

BOK: 
Ideer om kjærlighet og ekteskap, og om å fortelle sin historie 

Rachel Cusk: 
Omriss. 
Roman. 
216 sider. 
Oversatt av Agnete Øye. 
Gyldendal. 

Når kjærligheten tar slutt, lager vi fortellinger om hva som skjedde. 
Vi skaper narrativer for å forstå oss selv, slik at vi kan forklare det som skjer med oss. 
Det er disse historiene bipersonene i Rachel Cusks nyoversatte roman ”omriss” forteller, mens hovedpersonen er lutter øre. 

”Omriss” er Cusks åttende roman, den første i det som skal bli en trilogi. 
Her møter vi Faye, en nyskilt kvinne som for øyeblikket er i Athen i tre uker for å undervise på et skrivekurs. 
I løpet av oppholdet møter hun forskjellige mennesker, det være seg nye bekjentskap fra flyturen og skrivekurset, og gamle venner fra tidligere besøk. 
Disse menneskene åpner seg for henne, og gjennom samtalene kommer deres historier fram. 

Romanen er delt inn i kapitler der hvert kapittel beskriver et møte. 
Disse møtene består i hovedsak av samtaler, der det den andre sier, er det som blir gjengitt. 
Ofte ender disse samtalene i en slags konklusjon. 
I én samtale, med mannen hun møtte på flyet, forteller han hva han tenker om ekteskap: 
”et ekteskap er blant mye annet et trossystem, en fortelling, og selv om det manifesterer seg på måter som er virkelige nok, forblir impulsen som får det til å vare, i siste instans et mysterium”. 
Videre sier en av hennes kollegaer fra skrivekurset, i en helt annen samtale senere i romanen, dette: 
”det finnes alltid et forretningsmessig aspekt ved å få et ekteskap til å fungere. 
Det er best om alle helt fra starten av er ærlige om hva de trenger for å orke å bli”. 
Disse påstandene står uimotsagt, Fayes egne tanker kommer ikke til uttrykk verken gjennom samtalene eller i romanen. 

Likevel er hun observatøren, og dermed er hun ikke passiv. 
Gjennom gjengivelser av samtaler og beskrivelser av dem hun møter, får vi også et inntrykk av henne. 
En av personen sier at hun har sluttet å forklare seg, at hun i stedet tenker ”på kraften som lå i det å tie”. 
Og kanskje er det nettopp det Faye prøver på. 
Å tie for å lytte, for å forstå mer av andre, og gjennom det mer om seg selv. 
