Vakkert eventyr-vas
Shyamalan har laget en vakker film, men den er stinn av stas som julaften i Barcelona, karneval i Rio, seks Star Wars-filmer og hele Ringenes Herre-trilogien jabba sammen til 100 minutter. 
Det blir mye. 

M. 
Night Shyamalan virket for mange år siden som en flerkulturell fyr som skulle bringe uvarsla sjel og ånd inn i den store Hollywood-sprederen. 
Sånn gikk det ikke. 
Verden ble i de samme åra overmett på innholdsløs åndelighet, teknisk briljans og eventyrlig overstadighet. 
Dermed drukna vel Shyamalan i det barnebassenget der folk kommer skliende ned med plaskevannet. 

Problemet med luftvrider-eventyret er at det egentlig er en neddynga barnefilm som med hul røst og vestlig CGI-religiøsitet forkynner tusen ting som ikke finnes. 
Til og med oppvakte Steinerskole-barn må ta notater underveis om de skal skjønne noe som helst når element-åndene, medisinmennene, element-krigerne og alle slags underlige fantasiskapninger av ubestemmelig ekumenisk opphav får akkurat sin plass i den klassiske Asia-soga om Den Utvalgte. 
I dette tilfellet er han avataren. 

Avataren er et finurlig tatovert barn som dukker opp hos eskimoene sammen med dyret fra Den Uendelige Historien og siden blir et krangleobjekt for krigen mellom okkupasjonsmakta Ildfolket og alle de fine folka som behersker vind, jord – og altså vann. 
Først ser han litt ut som Luke på Hardangervidda, men eskimosøsknene adopterer ham og følger ham videre fra fantastisk verden til fantastiskere verden. 
Det er kult når han en sjelden gang slåss, men det er litt skuffende at han ikke bare moser fiendene skikkelig når han kan. 

Innimellom presentasjonene av apokryfe fenomener stiller kostymekaksene seg opp og snakker oppstylta starwarsk om pompøse Narnia-ting og åndspolitiske opplagtheter så du får følelsen av å være til stede på ei New Age-messe. 

Kanskje vil unger like den. 
Man vet aldri. 
De likte antakelig den animerte TV-serien som filmen bygger på. 
