Nytt album:«Det beste fra Pål Waaktaar Savoy på evigheter» 

Et album som krever litt, men som byr på mye god og tidløs popmusikk. 

I skyggen av mye annet, ikke minst a-has liveplate for MTV Unplugged, slapp Pål Waaktaar Savoy en fortreffelig poplåt i fjor høst, uten å få særlig kreditt for det. 
Ved første lytt virket Savoys comeback etter 11 hvileår tam, men så begynte «Night Watch» å vokse og skinne. 
Akkurat slik de beste poplåtene kan. 

Låten er klassisk Waaktaar, drøyt fire minutter musikk med en oppbygging som byr på flere delpartier enn bare vers-refreng. 

I fjorårets biografi Tårer fra en stein forteller hans kone og partner i Savoy, Lauren, at Waaktaar ofte gjør låtene mer komplisert enn strengt tatt nødvendig. 
Selv mener han at det må gjøres sånn, og at den som lytter gjennom fortjener å få en belønning til slutt. 
Slik er «Night Watch». 

Flere låter av ypperste popsnekkerkunst 

Etter en programmert åpning med keys og trommemaskin, ruller låten i gang med spisst gitarspill og -lyd. 
I verset ligger vokalen lavt, før den sammen med gitaren får et løft i et ordentlig fengende refreng. 

I siste tredjedel går låten over i et skurrende elektroparti, før gitaren og refrenget glir inn igjen. 
«Just let it goooooo» synger Waaktaar bedre enn han noen gang har gjort, men det er jo ikke mulig. 
Man må bare lytte, igjen og igjen. 

Nå åpner denne perlen av en poplåt det sjette studioalbumet fra Savoy, See the Beauty in Your Drab Hometown, og er heldigvis ikke alene av ypperlig kvalitet. 

Påfølgende «A Month of Sundays» og «Falls Park» samt «January Thaw» og «Sunlit Byways» er alle popsnekkerkunst av godt merke. 

Den typen låter man selvfølgelig vet at a-has fremste låtskriver gjennom snart fire tiår kan skrive, men som det ikke alltid har vært like lett å høre på de siste albumene. 
Det er noe med at Savoy er hans popmusikalske lekegrind. 
Der er han alene, uten innblanding fra Morten, Magne og alle andre faktorer som skaper lyden av a-ha. 

En vilje til å gjøre hva man lyster 

«Here comes the good cry, long overdue, will I feel better, will I feel new» synger Waaktaar i nevnte «A Month of Sundays», en mørk, synthdrevet låt som minner om sent 80-tall. 
Et signal om at vi fortsatt er i landskapet for melankolsk undring over liv og kjærlighet, gjerne på nattetid. 

Det er i det hele noe mer lekent og tidløst over hele See the Beauty in Your Drab Hometown. 
En (a-ha?)-innestengt vilje til å gjøre akkurat hva man lyster, musikalsk. 

Dermed får man en harmonisk toppballade som «Falls Park» rett før gitartunge og veldig Savoy-aktige «Manmade Lake», etterfulgt av Laurens nesten tøysete, men tekstmessig alvorlige «Bump!». 
Og så videre. 

Beste album på evigheter 

Enkelte låter er i overkant tunge og tamme, som «We’re the Same Way». 
Albumets andre toppnotering er uansett «January Thaw», som nylig ble sluppet som single, igjen uten at særlig mange brydde seg. 
Ufortjent, for dette er en nydelig midtempolåt med akustisk gitar, synther og et sterkt vokalmessig samspill mellom Pål og Lauren. 

En låt som virker enkel, men som har mer i seg og setter seg fast. 
Hørt det før, fra Pål Waaktaar Savoy? 

I sum er See the Beauty in Your Drab Hometown et album som krever tid. 
Litt som å se skjønnheten i egen by, altså, men det beste fra denne kanten på evigheter. 
