Jublende mennesker og engler, drønnende pauker og trompeter
Domkirken søndag kveld. 

Bachs Juleoratorium fra julehøytiden 1733/34 består av seks kantater som han har sveiset sammen til et oratorium, det vil si et geistlig verk for solister, kor og orkester i en fremførelse uten scenografi. 
Det er ikke vanlig å fremføre alle de seks delene, som til sammen strekker seg fra 1. juledag til Kristi åpenbaringsdag, på én kveld . 
I Domkirken søndag fikk vi høre de tre første delene som inneholder juleevangeliet frem til 3. juledag. 
Det er evangelisten som binder sammen de forskjellige delene og har en ledende rolle i oratoriet. 

Bibeltekst veksler med frie vers i korene, akkompagnement og arier. 
Flere stykker går tilbake til verdslige kantater, som har fått ny, geistlig tekst, som for eksempel det storslåtte innledningskoret «Jauchzet, frohlocket!» 
(Juble og fryd dere) som innledes med drønnende pauker og trompeter. 
Det er en omfunksjonering som kalles paroditeknikk. 

For Bach var det nemlig ingen forskjell mellom verdslig jubel og himmelsk glede. 
Men «Lasset das Zagen, verbannet die Klage» (Borte er frykten, forbannet er klagen) røsker oss ut av hverdagen og inn i den hellige fest som julen er. 
Den første, vakre koralen «Wie soll ich dich empfangen?» 
(Hvorledes skal jeg ta deg imot), siterer den uendelig vakre koral fra Matteuspasjonen («Wann ich einmal soll scheiden»). 

Uanstrengt jubel 

I åpningen og innledningskoret merket vi oss det eminente trompetspillet i ensemblet og at korene sang med uanstrengt jubel. 
Korene var i det hele tatt imponerende gode, hadde en briljans der det var påkrevet, en tydelig tekstuttale med en pust på de rette stedene i sangen som gjorde den levende. 
Og de kunne øke styrken, som ikke alltid er så lett i kor. 

De fire solistene hadde også dette levende ved seg, en deklamerende henvendelse mot publikum (eller menigheten) som gjorde at vi like mye så som hørte dem. 
De sto særdeles godt til hverandre. 
Orkesterpastoralen i annen del, som Albert Schweitzer mente var en dialog mellom hyrdene og englene, ble spilt uhyre følsomt. 

Orkesteret spilte i det hele Bach så den var en fryd. 
Dialogen mellom førstefiolinisten og altstemmen i tredje del («Schliesse, mein Herze, dies selige Wunder» – Gjem du, mitt hjerte, det salige under) viste til fulle hvilken melodiker Bach egentlig var. 

Da sluttkoret i tredje del gjentok åpningskoret i samme del, var det som om vi gjerne skulle ha hørt flere deler av Bachs oratorium. 
Og det selv om det var ganske kjølig i Domkirken denne kvelden. 
Men den menneskelige varmen fra en fullsatt kirke ga en sjelelig varme som var sterkere enn den fysiske. 

LES OGSÅ: 
