Historieforfalskning
Det er mange som har grunn til å føle seg fornærmet av «Astérix og Obélix hos britene». 

FILM: 
Er ingenting hellig? 

Kan ikke én eneste ting i dette livet få lov å forbli i to dimensjoner? 

Kan ikke Albert Uderzos myke strek få lov å leve i tegneseriene om Astérix og Obélix, uten å måtte skamferes av griske filmstudioer og blasse skuespillere som ikke har tjangs i havet til å yte rollene rettferdighet nettopp fordi de ikke er tegnet av Albert Uderzo? 

Og om man først skal gjøre film av fortellinger som ikke passer til denslags, kan man da gjøre et flimmer av et forsøk på å bevare blandingen av lek, satire og historisk nøyaktighet som er blant dét som gjør tegneseriene udødelige? 

Grums 

Svarene er tilsynelatende Nei, nei, nei og nei. 
«Astérix og Obélix hos britene» er den fjerde franske spillefilmen om Astérix. 
Gérard Depardieu spiller igjen Obélix, mens Edouard Baer er en ny og ganske grinete Astérix. 

Filmen som sådan er bare grums. 
Historiene fra to album, «Astérix hos britene» og «Astérix og vikingene», sauses sammen, mens en håpløs vennskapskonflikt mellom hovedpersonene, en u-Uderzosk britisk dronning (Catherine Deneuve), en idiotisk og ubehagelig karikatur av en indisk tilreisende og en intetsigende kjærlighetshistorie kastes oppi samme gryte av ren desperasjon. 

I kaoset skimter man åren av den opprinnelige historien: 
Om romerne som hærtar Storbritannia, om den brave briten Nutildax (Guillaume Gallienne) som reiser til landsbyen i Gallia for å hente styrkedråper til landsbyfellene, og om Astérix' og Obélix' ferd for å smugle styrkedråpetønnen gjennom de romerske linjene. 

Utgamle vitser 

Estetikken er et eneste rot. 
Tegneseriene Uderzo og manusforfatter René Goscinny stod bak, var fulle av moderne innfall og referanser, men bar preg av grundig historiekunnskap og korrekte detaljer i klærne og arkitekturen. 

I tillegg til den bekronede og uutholdelig anakronistiske dronningen, en idé Uderzo og Goscinny ville forkastet på stedet om den i det hele tatt hadde slått dem, blander filmen viktorianske kjoler og ubestemmelige snøreliv inn i det antikke England, alt for å understreke sine allerede banale og utgamle vitser om disse engelskmennene og hvor pertentlige de er. 

3D-en er så ubetydelig at småbarnsfamilier godt kan ta det obligatoriske kjøpet av 3D-briller som en personlig fornærmelse. 

Lat som om du aldri har hørt om denne filmen. 
Gå opp på loftet og hent med de gamle tegneseriealbumene i stedet. 
