Stor julemoro med Angelina Jolie
Angelina Jolie er melankoliens og tristhetens gudinne. 

Jeg tror ikke jeg har sett henne le oppgitt på film, og jeg tror heller ikke jeg har sett henne smile med gyldig grunn. 
Jolie har et paradoksalt etternavn og en særegen utstråling som gjør at man får lyst til smerte. 

Farewell-Angelina fører til at en actionthriller blir gåtefull som en Julian Assange; det er som om en av Edward Cullens slektninger sleper seg gjennom folkemengden på leting etter skjensel og isolasjon. 
«Salt» har en halvstreit historie, men Jolie gjør den til et sårt identitets-eksperiment, og hvis det viste seg at hun var den forkledde Josef Stalin, ville du ha holdt med Josef Stalin for den kryperske kroppslighetens skyld. 

Angelina blir først skamslått av nord-koreanere, et statsvitenskapelig heldig valg av fiende. 
Deretter maser den tyske ektemannen henne ut av fangenskap, og plutselig sitter hun i grå gåbortdrakt hjemme hos CIA og avhører en avhopper som påstår at hun er skjult russisk spion og presidentmorder. 

Dermed starter en halv Bourne. 
Uten at Lorelei-frisyren frynses, løper Angelina komfortabelt fra sin sjef og venn Liev Schreiber i skjørt (nei, ikke Schreiber, han hadde det i «Taking Woodstock»). 
Hun sprayer kameraer, hun lager norsk apotekbombe og Reodor-bazooka. 
Publikum mener at dama er misforstått og miskjent og unødvendig mistenkt, men så dukker rømlingen plutselig opp i visepresidentens begravelse. 
Hva gjør hun der? 
Og hvorfor nedlegger hun sikkerhetsfolk? 

Uroen melder seg: 
Hva er det nå Jon Voigts vanskelige datter har rota seg oppi? 
La meg bare røpe at det har med barndommen å gjøre. 
Farewell Angelina, the sky’s changing color, and I must leave fast. 

Russere planlegger verdensomspennende returoppgjør med kjernefysiske våpen. 
Farewell, Angelina, the sky is on fire. 
And I must go. 

Det finnes mye korridorløping i denne filmen, og det pleier ikke være bra. 
Men Jolie med slangeblikket og sjelesugerleppene er ei eksistensiell dronning, og med henne godtar du det meste. 

Phillip Noyce er en såkalt veteran. 
Han kommer fra en generasjon thriller-regissører som ikke fikk til sluttpoengene. 
Jeg bare nevner det. 
Farewell Angelina, the sky is embarrassed, and 
I must be gone. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra. 
