Ida Hegazi Høyers nye bok viser at hun er blant våre mest interessante forfattere
Noveller om grenseløse kjærlighetsforhold. 

«De møtes ved en tilfeldighet, slik ingen møtes bare tilfeldig. 
For å møte må man lete, må man fremstå som man tilbyr.» 

Ordene som åpner første novelle i Ida Hegazi Høyers nye samling er samtidig en oppsummering av bokas omdreiningspunkt. 

I «Historier om trøst» handler det om mer eller mindre tilfeldige intime møter og hvordan de utvikler seg fra den første usikre kontakten til høyst originale kjærlighetsforhold. 

Novellene er lange, rundt 60 sider hver, og derfor er det bare tre av dem. 
Det er heller ikke det eneste historiene har til felles, de er skrevet etter samme mal. 
En kvinne, alltid uten navn, kommer til et nytt sted og treffer et menneske hun starter en relasjon med. 
Ofte virker det mer som en flukt ut av ensomheten enn virkelig forelskelse, men det blir heller ikke så viktig, trangen til å trøstes og å trøste er genuin. 

Fysisk språk 

Vi blir tatt med til Lisboa, Berlin og Brussel. 
I alle byene er det nye språk og nye gater hovedpersonen må orientere seg i. 
Skillet mellom talespråket og det fysiske viskes ut, som når de drikker rødvin: 

«De kan dette, det internasjonale språket for kulturell kompetanse, enda de ikke snakker samme språk. 
De er av språk.» 

Seinere skriver Høyer det rett ut: 
«Alt handler om språk.» 

Høyers eget språk er til tider svært høystemt og lett gammeldags. 
Det fungerte veldig godt i fjorårets roman «Fortellingen om øde», fordi historien var lagt til tidlig 1900-tall. 
I disse moderne historiene blir det noe kunstlet over liknende formuleringer: 

«I smilet ligger aksepten. 
I aksepten finnes et overmot. 
Slik egen last kan la seg glemme.» og i leddsetninger: «som finnes der lys å slippe ut». 
Høyer beveger seg på kanten mellom det storslåtte og det patetiske, heldigvis faller hun for det meste ned på riktig side. 

Lavmælt ubehag 

En av Høyers store styrker har vært evnen til å mane fram ulmende, skremmende situasjoner, uten at språket blir like voldsomt som handlingen. 
Denne underliggende utryggheten kommer også fram i disse fortellingene. 

Særlig i den første, hvor den striglede, perfekte mannen hovedpersonen møter fungerer som en slags American Psycho-pastisj. 
Det blir også novellens problem, jeg føler at jeg har lest dette før. 
Men Høyer klarer å spe på med noen overraskelsesmomenter som redder den fra å bli en ren replika. 

Ujevne forhold 

Til tross for novellenes like utgangspunkt er de svært forskjellige, også i kvalitet. 
Den andre skiller seg for meg ut som den klart sterkeste. 
To kvinner møtes på et klesmottak for flyktninger i Berlin og innleder et forhold. 
Men for den ene er dette første gang hun er sammen med en annen kvinne. 
Utnytter hun bare den andre? 
Eller kan et godt forhold også være basert på til dels ulik seksualitet? 

Her får også Høyer skrevet uanstrengt, men innsiktsfullt om flyktningkrisa: 

«… 
det finnes ikke nok til de voksne, og ennå raser det inn av barnetøy og leker – det kommer så mye til barna, vi har ikke rom for å lagre det engang, men til en stakkars gammel dame finnes det ikke så mye som en strømpebukse å oppdrive. 
[…] Ingen vil ha barna på samvittigheten.» 

Godt om ensomhet 

I den siste novellen er Høyer også dagsaktuell, hun er i Brussel og kjæresten viser henne rundt i Molenbeek hvor han er lommekjent. 
Hintene helt mot slutten er helt unødvendige og ødelegger litt for historien som i seg selv er en vakker skildring av ensomhet: 

«Slik en fugl faller fra greina for å hutre i det tørre løvet. 
Slik tikker ensomheten. 
Underlig logisk, som et hvilket som helst urverk.» 

«Historier om trøst» er Høyer på sitt beste og på sitt mest problematiske. 
Men hun er aldri uinteressant, aldri kjedelig. 
Morgenbladet kåret henne for noen år siden til en av landets mest lovende forfattere under 35. 
Nå har hun kanskje overskredet den aldersgrensa, men dermed kan vi kalle henne for noe enklere, og riktigere: 

Høyer er en av våre mest interessante forfattere, uansett alder. 
