Videre, alltid videre
Mens hans gamle Led Zeppelin-makker Jimmy Page sitter og gnukker på opptak fra 70-tallet, har Robert Plant fremdeles blikket festet fremover. 
Og dedikasjonen til å alltid gå videre betaler seg. 
Soloalbum nummer 10 kan godt være hans beste til dato. 

«Little Maggie» slår an tonen: en urgammel trad-låt arrangert som noe midt mellom irsk jig, folkrock og trip hop. 
Plant synger med en stemme som drypper av honning mens banjo og beats går opp i en høyere, varmere enhet. 
Dette er musikk med dype røtter, men det er ingenting konservativt over den. 
Utover på albumet går tankene vel så ofte til Tinariwens maliske ørkenblues som til rock i tradisjonell forstand. 

Samtidig er materialet alltid forankret i skikkelige melodier. 
Låter som «Poor Howard» og «Somebody There» burde være noe for alle som likte Plants samarbeid med bluegrassdronningen Alison Krauss. 
Han hever seg heller ikke over å gjøre en helt streit pianoballade. 
Hør bare på smellvakre «A Stolen Kiss». 

«lullaby and... The Ceaseless Roar» er neppe hva de mest ortodokse blant Zeppelin-fans ønsker seg. 
Men så lenge han kan lage ny musikk av dette kaliberet, er det lett å forstå at 66 år gamle Robert Plant nekter å hvile på sine laurbær. 
