Sjefen over alle sjefer
Hvordan går det når Jack White toner ned sin rolle som gitarhelt? 
Aldeles utmerket. 

ALBUM: 
Resultatet blir sjelden dårlig når Jack White er involvert - såpass har vi lært etter et drøyt tiår med nå oppløste The White Stripes, The Raconteurs, The Dead Weather og diverse samarbeidsprosjekter. 

Ikke minst har vi lært at White setter sitt umiskjennelige preg på alt han jobber med, musikalsk, lyrisk, visuelt og konseptuelt. 

Han har en tilsynelatende ustoppelig skaperkraft som bare med de nevnte bandprosjektene har gitt oss ti plateutgivelser på elleve år, men likevel er altså dette 36-åringens første soloalbum. 

Energisk start 
I de ulike konstellasjonene har White beveget seg innenfor noe ulike uttrykk - fra det opprinnelig punka, skjødesløse og popnaive duoformatet i gjennombruddsbandet, til det fyldige, mer countrypåvirkede i The Raconteurs og The Dead Weathers seige, mindre gitarbaserte dommedagsbluesrock. 

Så hva høres Jack White solo ut som? 
Mer eller mindre en blanding. 

Singelen «Sixteen Saltines» setter riktignok raskt en energisk tone med et rått gitarriff og gauling i stereo, og henter attpåtil fram minner om White Stripes-Megs notorisk nybegynnerenkle trommedæljing. 

Påfølgende «Freedom At 21» holder også et høyt intensitetsnivå, om enn i et nytt format, drevet av hektiske matterocktrommer og gitar. 

Tyr til tangentene Deretter roer imidlertid gitarguru White seg ned. 

Den mest ubeherskede og røskende rocken må vike for harmoniske melodier med countryinstrumentering og -kor i låter som tittelsporet, en ballade som pynter Whites desperate raspevokal med rolig piano, steelgitar og gyngende perkusjon, og den humørfylte banjo- og pianocountryen i «Hip (Eponymous) Poor Boy». 

«I'm Shaking» er direkte lystig med sin flørtende gospelkoring og The Black Keys-liknende versjon av rock'n'roll, mens bluespianoet og grooven i «Trash Tongue Talker» ikke upassende følges av en nesten Mick Jagger-aktig vokal. 

Det er i det hele tatt vel så mye piano som gitarer på denne plata, uten at det er noe den har tatt skade av. 

Sofistikert uvørent Med «Blunderbuss» viser Jack White nok en gang at han behersker kombinasjonen av det fintfølende og det primale, og at han er en mester i å få det sofistikerte og veloverveide til å høres enkelt og uvørent ut. 

Han trenger dessuten ingen andres hjelp for å levere låtmateriale fra øverste hylle, om man skulle ha vært i tvil om det. 
