«Truth:»Tittelen holder ikke hva den lover 

Journalister er av størst interesse når de har en god sak. 
Det har de ikke her. 

Vi er blitt vant til at journalistfilmer forteller om smart gravearbeid og spektakulære avsløringer. 
Alle presidentens menn (1976) er en bauta i sjangeren. 
Der spiller Robert Redford den legendariske, amerikanske journalisten Bob Woodward, som avslørte Watergate-skandalen. 
Avsløringene førte til at daværende president Richard Nixon måtte gå av. 

Robert Redford er nå tilbake som journalist i Truth . 
Denne gangen spiller han Dan Rather, en av de virkelige veteranene i amerikansk TV-journalistikk. 
Rather ble i 2005 presset til å trekke seg som programleder for nyhetsmagasinet 60 Minutes . 
Han gikk senere til søksmål mot kanalen CBS, men nådde ikke frem. 

Sannheten, omsider? 

Den pretensiøse tittelen gir inntrykk av at vi endelig skal få vite sannheten om hva som skjedde da Rather mistet jobben. 
Og fremfor alt: 
Ved å kalle filmen Truth , skaper man et inntrykk av at Rather og kollegene hadde rett da de hevdet at daværende president George Bush på 1970-tallet fikk hjelp til å unngå militærtjeneste i Vietnam. 
Journalistene bygget på dokumenter som kunne tyde på det, men de klarte ikke å få dem verifisert. 

Heller ikke Truth klarer det. 
Etter to timer i kinosalen er man like langt hva angår sakens journalistiske kjerne. 
Dermed bryter Truth med den sterkeste konvensjonen i journalistfilmer. 
Gravearbeidet var ikke spesielt smart, det var ikke hold i den spektakulære avsløringen. 

Menneskelig drama 

Hva sitter vi igjen med da? 

Truth må forsøke å bli et menneskelig drama om spillet i kulissene. 
Det er av en viss interesse, i hvert fall for journalister. 
For det er sterke mekanismer som trer i kraft når amerikanske journalister er på glattisen. 
Et stykke på vei klarer manusforfatter og regissør James Vanderbilt å skape drama av den nervøsiteten som brer seg blant journalister, kilder, redaktører og medieeiere idet en risikopreget sak truer med å rakne. 

Dette er langt fra nok, og det virker som om Vanderbilt skjønner det selv. 
I hvert fall er filmen preget av anstrengte forsøk på å vekke følelser. 

Overgangen fra TV-teamets suksess til katastrofe tegnes med bred pensel. 
Først ser vi dem følge sin egen sending med stigende stolthet. 
Samtidig filmes den jevne TV-seer i sakte film; landet rundt er man liksom vitne til en historisk begivenhet. 
På samme kunstige måte forsøker filmen å piske opp stemningen med sentimental musikk. 

Energisk Cate Blanchett 

Det blir Cate Blanchett som må redde det som reddes kan i Truth . 
Blanchett spiller Mary Mapes, produsenten som i tillegg til Dan Rather fikk sparken etter den kontroversielle reportasjen. 
Langt på vei er Truth hennes versjon av affæren, for manuset bygger på en bok hun skrev i 2006. 

Blanchett er energisk, uredd og dominerende i rollen som Mary. 
Hun er mesterlig når det røyner på for den hardt prøvede produsenten. 

Den smidige vekslingen mellom pågangsmot og nervøsitet skaper assosiasjoner til hennes rolle i Blue Jasmin av Woody Allen. 
Med den vesentlige forskjellen at innholdet i Truth ikke er verdt innsatsen. 
