God hovedrolle drukner i vulgariteter
At «Fatso» handler om en sexfiksert mann som ennå er jomfru, er helt greit. 
Det plagsomme er å måtte vri seg over stivt skuespill og pinlige runkescener. 

Å lese «Fatso» er bedre enn å se filmen. 
Man kan lett lage sine indre bilder av hvordan 30-årige, ensomme og tjukke Rino drømmer om å få seg dame. 
Seksuell selvtilfredsstillelse er en høyst forståelig løsning for en som ikke har greid å finne en partner å utfolde seg med. 

Å framstille det samme på filmduken krever stor nennsomhet for ikke å havne i det usmakelige. 
Når regissør Arild Fröhlich tyr til melon med hull i og andre sexleketøy så sæden skvetter, blir det fort ekkelt. 

Ualminnelig anstrengende er dessuten de støyende vulgaritetene til Rinos eneste kompis, Fillip (Kyrre Hellum). 
Hensikten er at han skal se ut som en overlevning fra hippietida. 
Dette skal være komedie, og fyren er en parodi, men for et slit å høre på. 

Heldigvis har Fröhlich også lykkes i å finne et filmspråk for begjær som unngår det platte. 
Det funker godt når Rinos mest eksplisitte sexfantasier utformes i innlagte tegneseriesekvenser. 
Synd han ikke tør å stole på grepet fullt ut. 

Filmens andre hovedproblem er skuespillerprestasjonene. 
Bare hovedrolleinnehaver Nils Jørgen «Jøgge» Kaalstad utpeker seg med godt spill. 
Han borer langt inn i usikkerhetens ansiktsuttrykk og graver dypt i sjenansens hjelpeløse geberder. 
Meget bra. 

De andre er sjablonger som forblir på overflaten. 
Verken den kvinnelige hovedrolleinnehaveren (Josefin Ljungman) eller birollene matcher Kaalstad. 
Regissøren får det ikke til å slå gnister når personene møtes. 
Slik blir scenene stive og unaturlige, lite morsomme og sjarmløse. 

Og når syltynne, nakne kvinner til slutt danser rundt Rino på Olav Ryes plass, sniker mistanken seg inn: 
«Fatso» bare later som den er på hovedpersonens parti. 
Dypest sett dyrker den mennesker med sexy kropp og livsstil. 
De som mestrer overflatespillet. 
