Avskjedsfilmen til Day-Lewis er en utsøkt og bekmørk kjærlighetshistorie
«Phantom Thread» er vakker og beinhard. 

FILM: 
Det er insisterende vakkert alt sammen, som seg hør og bør i en film som handler om en fetert klesdesigner i femtitallets London. 
Stoffene er vakre. 
Studioet til Reynolds Woodcock (Daniel Day-Lewis), der grevinner og rikmannsfruer ønskes velkommen, er vakkert. 
Musikken, særlig det trillende og melankolske pianotemaet som slår som en bølge innover filmen med jevne mellomrom: 
Vakker. 

Men under det dekorative ligger det noe som både er hardt og dypt. 
Det er dette, ikke minst snevet av noe sykelig i relasjonene mellom de tre hovedpersonene, som gjør «Phantom Thread» så interessant. 

Trekantdrama 

«Phantom Thread» er et slags trekantdrama. 
Reynolds lever i en bekvem hverdag der han er omgitt av samvittighetsfulle syersker og søsteren Cyril (Lesley Manville), organisatoren med munn som en hard rosenknopp som gjerne tar jobben med å gjøre det slutt med brorens unge elskerinner på hans vegne. 
Så møter Reynolds den unge Alma (Vicky Krieps). 
Han blir fascinert, på den samme måten, aner seeren, som han har blitt mange ganger før og ikke pleier å være så veldig lenge. 

Men Alma bestemmer seg raskt for ikke å la seg skubbe ut av døren uten videre. 
Hun er musen som vil være muse – hun hengir seg gjerne til Reynolds’ prosjekt. 
Men hun vil forme sin egen rolle, smi den til med hammer og tang om nødvendig. 
Slik havner hun i uvegerlig i konflikt med Cyril, som er vant til å stå øverst i husets kvinnehierarki. 

Begge to har suverent sterke viljer og ingen av dem viker unna å sette den andre i forlegenhet. 
Etter hvert er det faktisk den stri og kommanderende Reynolds, som er martret av et oppsiktsvekkende morssavn og nok aner at kreasjonene hans er i ferd med å bli utdaterte, som fremstår som den som har minst innflytelse over hva som faktisk vil skje. 

Det er fascinerende bare hvordan måltidene blir ladet med mening. 
Hvordan og hva noen spiser, er automatisk et uttrykk for preferanser, og når to eller tre personer samles rundt et bord, blir det etter hvert tydelig hvis preferanser som vinner frem, og hvem som undertrykker sine av hensyn til en annen. 

Det er fire måltider i Reynolds’ og Almas historie som får stor betydning og som flytter forholdet mellom dem et knepp hver gang. 
Måltidet kan være en forførelse, det kan være en forhandling, og det kan, til sist, være et middel for å leve ut noe mørkere. 

Engleaktig og fanatisk 

Daniel Day-Lewis har erklært at dette vil bli den siste filmen hans. 
Det er vanskelig å se for seg at en av de siste tiårenes mest hyllede skuespillere virkelig vil klare å holde seg unna kunstformen som han mestrer som få andre. 
Men om det nå blir slik, vil «Phantom Thread» være et markant punktum i sort blekk, en bauta med kvalitet og følsomhet i alle lag av jordsmonnet. 

Day Lewis’ 
Reynolds er en stivblikket, anspent mann, der tilskueren formelig kan se hvordan det langsomt begynner å koke inni ham, ofte av frustrasjon, iblant av sjalusi. 
Manville er formidabel, med små fakter som likevel kommer som en neglelakket knyttneve gjennom kinolerretet. 
I likhet med Day-Lewis ble hun Oscar-nominert for rollen. 
Det ville muligens også den tredje viktige skuespilleren her blitt, dersom hun hadde vært mer kjent. 
Vicky Krieps har et bløtt, engleaktig ansikt, men fremstår samtidig uanstrengt som én det ikke er lurt å trosse. 

Iblant skinner ansiktet hennes med den rettroendes nyfrelste glød, og selv om seeren på disse tidspunktene har gode grunner til å lure på hvorfor i all verden hun ikke bare kommer seg langt vekk fra den umulige fyren med de uhellssvangre bindingen til mor og søster, skjønner man raskt at hun snarere kommer til å klore seg fast til neglene sprekker. 

Overtydelig 

Ett er det likevel å utsette på «Phantom Thread». 
Det finnes scener der forskjellige personer sier altfor eksplisitt og dels vulgært hva de føler og vil. 
Det vanskelig å tro på at de ville ordlagt seg på denne måten og samtidig kunnet tilhøre et sosialt miljø der det å skape noen form for ubehag ville vært uglesett. 
Det gjør også disse scenene mindre spennende enn andre. 

Men når det kommer til stykket ville det føles smålig å pukke for mye på dette i en film som er så intelligent og så helstøpt, som beholder et mysterium og en morbiditet selv om hovedpersonene har en viss hang til å forklare seg for mye, og som ender opp som en både sterk og forkvaklet kjærlighetshistorie, og et studium i hvor langt man kan gå for noe man virkelig vil ha. 
Den har potensial for å røre ved noe i alle som sterkt har ønsket seg noe de vet de ikke burde ønske seg, men som de fortsetter å strekke hendene grådig ut etter. 
