Mogwai koker stadig tynnere suppe på sin postrock-oppskrift
Gjentar seg selv. 
Igjen. 

ALBUM: 
Det fremstod direkte illevarslende at solformørkelsen skar tvers over dødsdømte USA. 
Formørkelsen returnerer på omslaget til Mogwais niende fullengder, men ingenting av innmaten er tilsvarende truende. 

Om man har fulgt de skotske postrockerne siden deres mest vitale dager rundt tusenårsskiftet, er man smertelig klar over at Mogwai koker en stadig tynnere suppe på sin oppskrift. 
«Hardcore Will Never Die, But You Will» (2011) var ingen stor utgivelse i så måte, men bød i hvert fall – i motsetning til «Rave Tapes» (2014) – på flere svært solide spor. 

Praktisk talt alt på «Every Country’s Sun» har man hørt før. 
Både «Crossing the Road Material» og «Don’t Believe the Fife» starter lovende, men hengir seg etterhvert – ut av latskap, får man anta – til de voldsomme crescendoene bandet kan gjøre i søvne. 

Unntaket er albumbeste «1000 Foot Face», en atmosfærisk hymne som viser at det kreves langt større dyd å holde igjen enn å pøse på. 
