Flott tolkning av stor eventyrer
Verdenspremiere på "Kon-Tiki" i Haugesund, og forventningene blir innfridd. 
På tross av kortvarig, truende vindstille blir filmen en suksess og en fin hyllest til oppdageren Heyerdahl. 

Verdenspremiere i Haugesund 

Regi: 
Joachim Rønning, Espen Sandberg. 
Med: 
Pål Sverre Hagen, Odd-Magnus Williamson, Tobias Santelmann, Anders Baasmo Christiansen, Jakob Oftebro, Gustaf Skarsgård, Agnes Kittelsen. 
Manus: 
Petter Skavlan. 
Drama. 
Norge 2012. 
1 time 58 minutter. 

Å nei, hvordan skal dette gå? 
Midtveis truer "Kon-Tiki"-filmen i noen minutter med å drive like stillestående av sted som balsaflåten etter avgang fra Peru. 
Da tviler jeg på suksessen, slik også Thor Heyerdahls mannskap gjør før de rette havstrømmene setter inn. 
Heldigvis drar regissørene prosjektet velberget i land. 

Det er et tveegget sverd at alle har enorme forventninger til en storfilm om ekspedisjonen som beviste at de polynesiske øyene vest i Stillehavet opprinnelig ble befolket østfra og ikke fra Asia slik forskere før Heyerdahl mente. 

Så sitter jeg spent i kinosalen og gleder meg til å få gjenskapt barndomsminner fra den fantastiske tegneserieboka, "Kon-Tiki og jeg", som ekspedisjonsmedlem Erik Hesselberg laget etter turen. 
Først gjør regissørene Joachim Rønning og Espen Sandberg (Max Manus) gode dramaturgiske grep som viser at de har lært leksene sine i Hollywood. 

Åpningsscenen overrasker bra. 
Lyden av sjø og måkeskrik får en til å tro at selvsagt, nå får vi se havet, men nei – første bilde er fra et is— og snøkledd vann i Larvik der guttungen Thor kommer løpende. 

Jeg sier ikke mer, men den godt dreide episoden blir ytterst talende for drivkreftene i Heyerdahl: 
Han ble en eventyrer som trosset alle fornuftige advarsler og gjorde ting som de fleste ville sagt var dumdristig dårskap. 

Gir ham motgang 

Regissørene kan knepene med å bygge scener der hovedpersonen stadig trykkes ned av motstand, pengemangel og latterliggjøring. 
Her viser Pål Sverre Valheim Hagen tidlig sin styrke i rollen som Heyerdahl: 
Han framtrer med den forunderlige staheten og selvsikkerheten som eventyreren må ha eid i møte med de som fnyste av ham. 
Meget bra. 
Thors mangel på lydhørhet overfor kona Liv (Agnes Kittelsen), som sitter alene igjen med sønnene i Norge, er også godt løst. 

Regissørene vet når første vendepunkt må settes inn. 
Idet alt synes håpløst for Thor, året er 1946, dukker den desillusjonerte Herman Watzinger (Anders Baasmo Christiansen) uventet opp og vil være med på galskapens seilas. 
Så lokkes fire andre karer med, balsaflåten bygges, Perus statsoverhode forstår symbolverdien, allierer seg med USA for finansiering og endelig, der vinkes de av sted vestover i 1947. 
Skummel kjedsomhet 

Det er da filmen overrumplende detter i noen skumle minutter. 
En flåte der seks mannfolk bare sitter og venter på at havstrømmene skal drive dem i riktig retning, er ingen filmatisk høydare. 
Kjedsomhet er en smittsom affære. 

Pang – der vet Rønning og Sandberg å sette inn en forrykende storm, liste inn truende hai, lokke fram vakre hvaler for å skape spenning og krydder. 
Gradvis gir regissørene kjedsomheten dramaturgisk kraft: 
En snikende frykt hos flere i mannskapet om at Thor har tatt feil, at flåten råtner, at de driver nordover mot Galapagos' dødbringende virvelstrømmer i stedet for vest mot Polynesia. 

Det er her vi blir kjent, om ikke med like godt med alle om bord, så iallfall med livredde Herman og med Knut Haugland (Tobias Santelmann), deprimert motstandsmann etter en verdenskrig som fortsatt gir ham mareritt. 
Persontegningen er troverdig og rik nok til å skape variasjon og sympati, samt gi Thor en motstand å bryne seg på. 
Skuespillerprestasjonene er utmerkede. 

Puh, det holder altså, i massevis. 
"Kon-Tiki"-filmen gjenskaper den dristige ferden for våre øyne og etterlater ny beundring for mannen som nektet å la seg stanse av advarsler om dumdristighet. 
Gratulerer, Rønning og Sandberg, dette kan vi gjerne kalle en suksess. 
