Farlig god rockemagi
Bergensbandet låter som det beste fra 70- og 80-tallet. 

Man skal ha en god porsjon pågangsmot for å sysle med hardrock og heavy metal, særlig her til lands. 
Det er lite penger å tjene på virtuose gitarsoloer, trange bukser og langt hår, og rent kunstnerisk sett var sjangeren strengt tatt på topp for drøye 25–30 år siden. 
Likevel er det noen som stadig krummer nakken og går på, koste hva det koste vil, selv om bare de færreste av dem klarer å drive det til noe særlig. 

Magick Touch er blant de få bandene som virkelig har potensial, men da må de først våge å ta skrittet fullt ut. 

Bergenstrioen fikk med rette mye oppmerksomhet for debutplaten «Electrick Sorcery» (2015), i både norske og utenlandske musikkmagasiner, men selv i Bergen er bandet fremdeles en godt bevart hemmelighet utenfor musikkmiljøet. 
Det er urettferdig, for Hans Kristian «HK» Rein (gitar, vokal), Bård «Heavy» Nordvik (trommer) og Christer Ottesen (bass, vokal) låner mye av det beste fra kjente band som Thin Lizzy, Queen, Whitesnake og Kiss og gjør det om til noe helt spesielt. 

«Blades, Chains, Whips and Fire» er et variert album. 
Åpningssporet «Under the Gun» er en hvass og sleazy hardrocker som smaker av bensin og sene netter. 
Første singel ut, «The Great Escape», er fremdeles helt skrullete fengende festrock, mens «Believe in Magick» overvelder med sine svulstige melodilinjer. 
Potente «After the Fire» snuser på powerballaden, mens tittelsporet er et seks minutter langt, snirklete og stemningsfullt rockeepos med nesten progressive tendenser. 

Heavy metal og hardrock er underlagt ganske strenge regler for hva som kan passere uten at det går på bekostning av autentisiteten. 
I motsetning til rap, pønkrock, jazz, country, rock'n'roll og visesang har heavy og hardrock alltid vært et arbeiderklassefenomen preget av konservatisme og autentisitetskrav. 
Det har gitt mindre rom for eksperimentering, også når det kommer til mote og verdisett. 

Et annet problem er at de aller fleste av de beste riffene ble skrevet på 70- og 80-tallet. 
Alt dette gjør at det er betraktelig mindre plass til nye navn innen sjangeren: 
Hva skal man med et nytt, lokalt band hvis man allerede har for eksempel TNT, eller om en inkarnasjon av Deep Purple stadig turnerer? 
Heldigvis gjør Magick Touch nesten alt riktig. 

Nostalgi er ikke lenger hva det en gang var, sies det. 
Løsningen er å stjele med stil, noe Magick Touch gjør til gagns: 
Mens grunnriffene følger god, gammel oppskrift, tar melodiene og særlig refrengene langt større sjanser. 
«Blades ...» høres aldri som noe som kunne vært gitt ut på 70- eller 80-tallet – låtene er for smarte og uforutsigbare til det. 

Det eneste som holder albumet tilbake, er de mange direkte referansene til bandets inspirasjonskilder og frykten for å kjøre løpet helt ut. 
Produksjonen er litt i tammeste laget; solopartiene kunne vært enda mer virtuose; allsangen kunne fått ta overhånd. 
Hardrock og heavy metal er nemlig sjangre som er bygget på herlige overdrivelser, utilslørte følelser og tøylesløs lek. 
Da trenger man ikke låte som om man forsøker å begrense seg. 
Til tross for dette er «Blades ...» et farlig godt heksebrygg. 
