Plateanmeldelse:Green Day - «¡Uno!» 

Green Day tar et solid steg tilbake i sin egen fortid på første del av trilogien som avsluttes allerede tidlig i januar 2013. 

Fire måneder er altså en langt kortere tidsperiode enn for eksempel snart trilogiaktuelle Kaizers Orchestra som har brukt nesten to år på sine tre plater. 

Og ved første gjennomlytting kan det høres ut som om Billie Joe Armstrong, Trè Cool og Mike Dirnt har det alvorlig travelt med å bli ferdig. 
Platen består nemlig av tolv kompakte pop-punklåter uten et eneste pustehull. 

De er med andre ord tilbake i sporet fra sin aller største og første suksess, «Dookie» (1994) - bare enda nærmere popen - og langt unna sine to foregående konseptuelle rock-operetter «American Idiot» (2004) og «21st Century Breakdown» (2009). 

Det høres i utgangspunktet både anmassende og slitsomt ut - ikke minst når uttrykket er ekstremt vitalt og energisk med brede gitarvegger, oppfinnsomme riff og hissige trommer - men allerede ved andre gjennomlytting åpner låtene seg og bretter ut et vell av detaljer rundt tregreps-rocken. 

Melodilinjene er èn ting - Billie Joe Armstrong er en djevel til å skape catchy hooks. 
En annen ting er alle de musikalske referansene som trioen boltrer seg i. 
Her har de tydeligvis fått utløp for musikken som har inspirert dem gjennom en over tyve år lang karriere. 

Det er for drøyt å nevne alle, men «Troublemaker» er for eksempel den beste The Hives-låten jeg har hørt på en stund, «Rusty James» er pur Teenage Fanclub-glede på dobbel hastighet, «Oh Love» leker med AC/DC-riff, «Kill The DJ» blander pop, pønk og ska som om The Clash har gjenoppstått, mens «Sweet 16» har en deilig nostalgisk sekstitallsfølelse over seg. 

Green Day har etter hvert vokst seg til å bli et av verdens ledende arenaband uten å falle i hverken grinebiter- eller surrebøtte-fella. 
Snarere tvert om, de makter faktisk fremdeles å fremvise en leken og sulten innstilling til sitt eget yrke. 

Med forbehold om at jeg ennå ikke har hørt trilogiens to siste plater, er det også fascinerende å oppleve hvordan kreativiteten bobler over i en slik grad at det blir tre plater av det. 
Sett i dette lyset beviser Green Day hva rock'n roll egentlig handler om, nemlig overskudd og moro. 

(Platen er i butikkene mandag 24. september, men strømmes allerede nå på WiMP. 
Album nummer to i trilogien, «¡Dos!» kommer 12. november, og treeren, «¡Trè!» kommer 11. januar 2013). 
