Trædal bruker storslegga mot Hege Storhaug og ytre høyre
Hevder at de som gjorde ytre høyre-aktivistene stuerene i media, gjorde en feil. 

Du så eller hørte ham kanskje under Dagsnytt 18-sendinga 19. mars i år da han sprakk fullstendig under en innvandringsdebatt med de ytterliggående, såkalte nettredaktørene Hans Rustad (Document.no) og Helge Lurås (Resett). 

Nå har MDG-politikeren og samfunnsdebattanten Eivind Trædal skrevet bok – hvor han ikke er fullt så sint, men hvor han stort sett har det samme budskapet: 
«Vi må ta et oppgjør med hatet dere står for.» 

Bruker storslegga 

I sin nye bok «Hvorfor ytre høyre vinner debatten. 
Og hvordan vi kan stoppe dem» bruker Trædal også storslegga mot Hege Storhaug og Rita Karlsen i Human Rights Service, Hans Jørgen Lysglimt Johansen i mikropartiet Alliansen og en rekke nettroll, med enda mer ytterliggående meninger enn de ovennevnte. 
Mange av nettrollene nevnes med fullt navn, og det er bra. 
De har tross alt lagt ut sine meninger på sosiale medier. 

En av de få 

Boka til Trædal er viktig, og den kommer ikke en dag for tidlig. 
Det er altfor få som har tatt til motmæle mot det hatet, løgnene, konspirasjonsteoriene, islamofobien og retorikken mange av organisasjonene og personene på den ytre høyresida i Norge står for. 

Forfatteren gir en grundig gjennomgang av Resett, Document.no og Rights.no og viser hvordan konspirasjonsteorier og falske nyheter utgjør en viktig del av deres budskap. 
Han mener også at de som ville slippe disse ytre høyre-aktivistene inn i det gode selskap i avisspalter og i radio og på tv gjorde en feil. 
Dette førte ikke til at man fikk lagt lokk over trykkokeren; tvert om ble det stuerent å ha meninger som fremmer hat og ultranasjonalisme og som deler menneskeheten opp i «oss og dem», ifølge forfatteren. 
Grenser for hva som var akseptert å mene ble flyttet – uten at mange protesterte. 

Bør skape debatt 

Dette er ei bok som bør skape debatt, og Trædal legger mange av premissene. 
Han mener at de som hevder seg å være kneblet i ytringsfrihetens navn sjøl står for den samme kneblingen av motstandere. 
Når Hege Storhaug & Co ser seg som ofre i en kulturkamp, tar de ikke hensyn til at mange av innvandrerne og flyktningene de kjemper mot, sjøl er ofre. 

Gjennom bokas undertittel får man et inntrykk av at Trædal har tenkt mye på løsninger når det gjelder kampen mot ytre høyre. 
Han har noen, men denne sida av saken er – ikke minst gjennom forlagets promotering – litt overspilt. 
Men når sant skal sies, er det heller ikke lett å komme fram til strategier som vil eller kan lykkes. 

Trædal retter ikke bare kritikken mot ytre høyre. 
Han mener den tradisjonelle høyresida har vært for unnfallen. 
Han kritiserer også «offentlighetens portvoktere» for å være ytringsfrihetsfundamentalister overfor ytterliggående muslimer, mens de er dialogorienterte overfor den samme ytterliggående garden på ytre høyre. 
Når det gjelder venstresida mener han at den har hatt en motsatt tilnærming, noe som heller ikke har vært heldig. 

Kritikk av mediene 

Også mediene får sitt, både fordi de bringer ekstreme meninger videre og fordi de av og til slår opp ekstreme uttalelser som bare noen titalls mennesker kan gå gode for. 
Som han skriver: 

«En mediebransje på vei nedover, og en bloggosfære av pseudo-nyhetssider på vei oppover, har møtt hverandre i trappa.» 

Dette er ingen objektiv bok, og det er den heller ikke ment å være. 
Men Trædal tar av og til litt hardt i – som når han nærmest gir inntrykk av at det å være rik er ensbetydende med å støtte grupper på ytre høyre fløy økonomisk. 
For denne anmelderen synes det heller ikke riktig å sette så mange i samme bås som massemorderen og terroristen Anders Behring Breivik, sjøl om Trædal mener at fellesskapet bare er i ideologi og ikke i handling. 

Mange metaforer 

Trædal er glad i å bruke metaforer, noe som stort sett faller heldig ut. 
Når det gjelder «normaliseringen» av ytre Høyres standpunkter, skriver han: 

«Den norske meningseliten inviterte til en runde sjakk, men høyreekstreme miljøer var fornøyde med å drive med gjørmebryting.» 

Boka er full av eksempler på hva nettrollene i de sosiale mediene driver med, og for mange av oss er ikke dette så overraskende. 
Kanskje kunne forfatteren ha vært litt mer selektiv når han kommer med eksempler. 

Det er ikke lett å skrive fengende om et slikt alvorlig tema, og av og til har man følelsen av at man detter litt av. 
I enkelte deler synes jeg også Trædal har en litt for akademisk tilnærming. 

For dette er jo ei bok som bør ut til hele det norske folk. 

Et lite apropos til slutt: 
MDG-politikeren Eivind Trædal slår gjennom hele boka fast at han tilhører venstresida i norsk politikk. 
Det bør gi et aldri så lite håp for de rødgrønne og et mulig regjeringsflertall om han en dag havner på Stortinget. 
