Revolusjonslederen
Undertrykkingen fortsterkes og opprøret øker i dette nest siste kapittelet av «The Hunger Games». 

Distrikt 12 er bombet til ruiner, forbrente lik ligger som forsteinede levninger i gatene. 

Fra Capitol strammes skruen til overfor Panems utbyttede underklasse. 

Peeta holdes tilbake hos makthaverne og brukes i deres spill. 

I det hemmelige, underjordiske samfunnet i distrikt 13 prøver president Coin (Julianne Moore) å overtale Katniss til å ta rollen som opprørssymbol. 

Første del av «Mockingjay» er dyster og grim, hele veien gjennom, mentalt så vel som scenografisk. 

Til og med Effie Trinket har, høyst motvillig, byttet ut sine fargerike, barokke klær med distrikt 13s gjengse, grå kjeledress. 
Med parykkene avløst av et tørkle hun danderer som en turban, stadig mer fantasifullt, blir hun et ørlite komisk innslag i det stadig mørkere og mer klaustrofobiske universet, der det visuelle uttrykket denne gangen henter mer inspirasjon fra «Les Misérables» enn fra Romerriket. 

De fascistiske trekkene ved fremtidssamfunnet Panem og dets dekadente maktapparat i Capitol har vært fremtredende gjennom hele serien. 
Slik sporene fra nazistenes propagandaapparat har vært åpenbare. 

I Capitol hadde Plutarch Heavensbee (Philip Seymour Hoffman) rollen som den som styrte og utviklet «The Hunger Games», det dødelige spillet Katniss meldte seg på for å redde søsteren, og som hun vant. 

Da Katniss ødela hele spillet i forrige film, tonte den uttalte mediekritikken ut. 

Tilbake nå er en dypere studie av propagandaens anatomi, slik den utfolder seg i opptakten til revolusjonen vi aner, og håper, vil komme. 

På plass i District 13 inntar Heavensbee nå rollen som propagandaminister i et nytt «spill» der han smelter sammen propaganda og provokasjon til det han kaller «provo». 
Film og høyteknologi er hans fremste redskap, den motvillige heltinnen Katniss hans sterkeste kort. 
Men slik Peeta er et redskap for motparten, blir Katniss et redskap for Heavensbee. 

Ett av filmens sterkeste trekk er den subtile oppvisningen av hvordan mediestrategien hans lykkes. 
Utspillene følges av mottrekk fra Capitol. 
Slik ruller den manipulerende mediekrigen frem og tilbake, som en stadig akselererende stillingskrig med fatale utfall. 

Og slik vi i den første filmen motvillig og paradoksalt ble gjort til åndeløse tilskuere av det fenomenet filmen kritiserte, lar vi oss denne gangen bevege av Katniss' agitasjon. 
Selv om vi vet at den er styrt av Heavensbee. 
Selv om vi aner at president Coins rettferdige opprør bærer i seg kimen til et nytt diktatur. 

Både i Heavensbees figur og i Coins massemønstringer anes ekkoet av Leni Riefenstahl, filmskaperen som ble Hitlers fremste dokumentarist. 

Denne gangen får vi også se en enda mer følelsesmessig utfordret og utladet Katniss, revet mellom individuell kjærlighet og kollektiv forpliktelse. 
Som vanlig balanserer Jennifer Lawrence det hele perfekt, til og med i noen heller eksessive øyeblikk. 

Slik blir «Mockingjay» en film om krig og kjærlighet, der begge deler trer frem på måter jeg er spent på hvordan neste film vil behandle. 

Uunngåelig nok fungerer «Mockingjay Part 1» mer som opptakt til eposets avslutning enn som selvstendig film. 
Men som begynnelse på slutten er den solid, full av motsetninger og paradokser, strippet for åpenbare skiller mellom rett og galt. 

Så gjenstår det å se om også denne revolusjonen spiser sine barn. 
