Laksefiske i Jemen
Denne anmelder får ikke napp av denne filmen. 

Det går nedover for Ewan McGregor. 
Den friske unggutten fra Shallow Grave og Trainspotting på 1990-tallet spiller nå gammel fis i den kjedelige filmen Laksefiske i Jemen, regissert av svenske Lasse Hallström. 

Dette er en mild og rund historie. 
Jeg hater alt som er mildt og rundt! 
Gi meg noe med tagger, krutt og sterk smak, ikke et intetsigende kjærlighetsdrama som dette. 

En potensielt interessant historie utvikler seg aldri til og faktisk bli det. 
For å leke med filmens tittel: jeg får ikke napp. 

Sjeik med vill drøm 

Fiskeforskeren Alfred (Ewan McGregor) blir kontaktet av finansrådgiveren Harriet (Emily Blunt). 

Hun representerer en styrtrik arabisk sjeik som har en vill drøm, nemlig å anlegge en lakseelv i Jemen. 

Alfred har ingen tro på prosjektet, men tvinges til å ta det når statsministerens kontor ser PR-verdien. 

Han innleder et møysommelig samarbeid med Harriet, som kan tenkes å bære mange slags frukter på både profesjonelt og privat plan. 

Koksgrå figurer 

Selvsagt er ideen om laksefiske i Jemen helt spinnvill, men historien underspiller dette faktumet. 
I stedet for å dyrke absurditeten i det, presenteres vi for en kjærlighetshistorie, der laksen kun blir et bakteppe. 

Problemet er at jeg aldri bryr meg stort om disse figurene. 
De blir for blasse, kjedelige og uinteressante. 

Spesielt McGregors figur er så koksgrå at det virker uvirkelig at Harriet på noe tidspunkt skulle føle noe som helst for sin kollega. 

Slapt manusarbeid 

Det sys inn en uinteressant underhistorie om Harriets soldatkjæreste, som er savnet et sted i midt-Østen. 

Dette er kun et nødvendig redskap for å drive historien fremover, og brukes som brekkstang for å gi den noe som ligner et klimaks. 
Men dette er nytteløst. 

Det virker nesten merkelig at det slappe manuset, basert på Paul Tordays roman, er skrevet av Simon Beaufoy, som skrev de langt bedre filmene Slumdog Millionaire og 127 timer. 

Tom følelse 

Laksefiske i Jemen er komplett middelmådig på nesten alt den gjør. 
Jeg sitter igjen med en tom følelse og skjønner ikke helt hvorfor dette er funnet verdig en kinolansering. 

Det beste jeg tar med meg fra filmen, er Amr Wakeds birolle som Sjeik Muhammed, der han vekker sterke assosiasjoner til en yngre Ben Kingsley. 

Men han hadde fortjent en bedre film å gjøre det i. 
