Hvor fattig blir språket av å skrive lettlest?BTs anmelder tok utfordringen. 

Et lettlest språk kan virke blodfattig. 
Da hjelper det godt med en blodig handling. 

Få ting er vanskeligere enn å skrive lettlest. 

Enkle setninger fyller korte avsnitt. 

Overflødige ord styrkes. 
Språklige bilder er forbudt. 

Solen går ikke ned som en rødmende gullkule over åsen. 
Den går ned. 

Skumringsserien til Mangschou forsøker å skape størst mulig spenning 

med færrest mulig ord. 

Det gjelder å hekte leselei ungdom fra første side. 

Kanskje forvirrer starten litt. 

«Hevner» går rett inn i en scene ved bensinstasjonen, 

da tar det litt tid å oppfatte hvem ungdommene i dialogen er. 

Men replikkene gir effektivt inntrykk av ulike personligheter. 

Dialogen gir driv som i et drama på TV. 

Snart kommer Urban syklende. 
Han blir banket opp av Damian og gjengen 

mens kjæresten Ella står og ser på. 

Så er vi i gang. 

Røssland forklarer akkurat nok om hvorfor folk handler som de gjør. 

Nok til at de fleste kan forstå hva som driver Damian til å mobbe. 

Nok til å skape medfølelse både med Damian og Urban. 

Selv nøler jeg sammen med Ella. 
Ville jeg også ha stått passiv og sett på? 

Kapitlene følger Damian og Ella vekselvis. 
De er tydelig merket: 

«Ella. 
Tirsdag 21:15». 
«Damian. 
Tirsdag 21:30». 

Romantikken blir tynn i en så knapp stil. 
Det gjør ikke så mye, 

for spenningen er viktigst. 

En av mobberne blir nemlig kidnappet. 
Hvem er fyren bak finlandshetten? 

Boken har så langt bare presentert én person som passer til beskrivelsen. 

Dessverre er det en svakhet ved å skrive enkelt. 

Forfatteren lar like godt kidnapperen avsløre seg selv for fangen sin. 

Personen var selv et mobbeoffer. 
Nå vil hen ha hevn. 

Men det vet ikke Ella. 
Hun vet bare at Damian ikke er på skolen. 

Hjelp, så skummelt det kan være å vite mer enn hovedpersonen. 

Thrilleren er snedig skrudd sammen, snedigere enn lettlestbøker flest. 

Noen lesere har sikkert opplevd mobbing selv, 

de kan kose seg med blodig hevn gjennom stedfortreder. 

Men Røssland skaper ikke hevn bare for hevnens skyld. 

Tenk om hevn lønner seg. 

Tenk om livet bare blir bedre når mobberne forsvinner. 

Hva da med dem som sto passivt og så på? 
Hva skal vi gjøre med dem? 

Den knappe stilen virker blodfattig i en bokanmeldelse. 

Røssland er heldigvis langt bedre til dette enn jeg. 
