Volds skuffelse og raseri
Jan Erik Vold ser Norge utenfra — fra sitt frivillige eksil i Sverige. 
Og han ser godt. 
Det er saft og sprut over Volds observasjoner. 
Og som den legendariske 10.000-metergiganten Sten Stensen, står han løpet ut. 

I en av svadaårsangene refererer han til et spørsmål Stensen en gang fikk: 
Hva tenker du på når du går rundt og rundt? 
Og Stensen svarte: 
«Ingenting». 
Men Vold tenker. 
Tenker og synger om Norge slik det en gang var og Norge slik det er. 
Så kan lytterne vurdere om søkkrike lille Olje-Norge ble som det burde bli. 
Levde Norge og nordmenn opp til idealene? 

Neppe. 
Og man registrerer den underliggende skuffelsen over dette i Jan Erik Volds nye sanger, hentet fra det ferske albumet «Vold synger svadaåret inn». 
Sammen med musikerne Terje Gewelt (bass), Frode Alnæs (gitar), Alfred Janson (trekkspill) og Jarle Vespestad (trommer) presenterte Vold for første gang sine nye sanger på konsert — til tonene av viser, jazz og tidvis heftig blues. 
Skuffelsen lå der, men også den váre nostalgien, den nesten surrealistiske humoren, den kollegiale omtanken (nydelige «Rekviem for Arild Nyquist») og det elegante raseriet. 

Konsertens siste sang, «Mordechai Vanunu blues», representerte raseriet: 
En ad lib blues om Israels atomvåpenprogram og den modige atomteknikeren som etter 18 år i israelsk fengsel nå har fått avslag på sin søknad om å få komme til Norge - landet som en gang skjenket Israel tungvannet. 
