«Humorkontoret» kunne vært mye frekkere
Thomas Seltzer og co. ville snakke om humor. 
Var det egentlig så lurt? 

Kan man snakke om humor, hva som er gøy og hvorfor? 
Selvsagt kan man det. 
Men det blir litt som å forklare vitser. 
Eller snakke om sex. 
Det er praktiseringen som er gøyal, ikke praten. 

Derfor artet «Humorkontoret» seg innimellom som rene politikerdebatten, eller byråkratdiskusjonen, der humoren forsøksvis ble analysert og dissekert inntil det kjedsommelige. 

Skylden er ikke nødvendigvis Thomas Seltzers. 
På sitt beste er NRK-programmet «Trygdekontoret» en usedvanlig god miks av humor, frekkhet og seriøs evne til å bore dypt i kontroversielle og/eller vanskelige temaer. 
Der har han færre gjester, og det var det andre problemet med «Humorkontoret» på Ole Bull Scene. 
Panelet besto av komiker Dag Sørås, Ap-politiker Jette Christensen, forfatter Frode Grytten, komiker Marte Vedde Blindheim, advokat og Frp-politiker Ove Vanebo og skuespilleren Odd Magnus Williamson. 
«En rart konstruert gjeng», som Seltzer sa, og det hadde han rett i. 
De ble for mange, og for forskjellige til at det oppsto noen dynamikk og kjemi mellom dem. 
De kom til orde i varierende grad, og ikke alle var like inspirerte. 

Med advarselen «dette blir kvelden da humoren døde» hadde Seltzer to temaer på agendaen. 
Spørsmålet om nordmenn er et lettkrenket folk, gitt anklagene om mobbing og krenkelser som har haglet over humorister og debattanter den siste tiden. 
Og en diskusjon rundt hva som er høyre- og venstrehumor; et resultat av Kringkastingsrådets uttalelse om at satiren i NRK generelt har en slagside mot venstre, med derpå følgende oppfordring om å etablere et satiremiljø med ståsted på høyresiden. 
I seg selv komikk av klasse. 

Frode Grytten anføre at Bergen er den eneste byen der folk tar krenking som et kjærtegn. 
Selv hadde han bare drevet småskalakrenking, blant annet av Trude Drevland, som han hadde kalt «Maggie Thatcher på partydop». 
Hvilket fikk Drevland, som satt i salen, til å protestere. 
I seg selv ikke hylende morsomt, men vittig nok, og et eksempel på at den beste humoren enten var den som oppsto spontant og litt utenfor diskusjonen, eller faktisk var humor – som eksemplene gjestene hadde tatt med for å vise hva de ler av, og hvorfor. 

Resultatet ble en slags minnebok, eller påminningsbok, om det havet av vittigheter og satire som eksisterer i verden. 
Og igjen, at god humor kan være den helt utilsiktede, demonstrert av Williamsons potpurri av sammenklipte videoer. 
I hans bok består nemlig god humor av morsomme dyrevideoer, og av situasjoner der folk opplever et aldri så lite fall i status eller egen iscenesettelse. 
Her kombinert i situasjoner der katter og hunder trer inn på heller intime scener, for å si det slik. 

Odd Magnus Williamson var i det hele tatt den desidert mest opplagte og inspirerte av de seks gjestene. 
I god «Trygdekontoret»-tradisjon dro han avslutningsvis frem kassegitaren og serverte et nytt potpurri, nå i tradisjonen etter Ingrid Bjørnov – om Lommemannen. 
Ubehagelig, vittig og frekt. 
Altså alt det seansen som helhet hadde for lite av. 
