Støyete smeltedigel
Bergensbandet The Megaphonic Thrift åpner opp støyen på sin nye plate. 

Støyrocken er på ingen måter en yndet sjanger i dette landet. 
Kilt mellom forkjærligheten for metall og indierock, har den tidvis hatt det vanskelig. 

The Megaphonic Thrift er bandet som skal lokke deg ut på nye baner, få deg til å snuse litt på støyen. 
Bestående av Richard Myklebust, Linn Frøkedal og Njål Clementsen fra The Low Frequency In Stereo og Fredrik Vogsborg fra Casiokids, har de turnert verden over og fått en hel del kudos for å smelle sammen i et alltid forførende musikalsk kaos. 

«Sun Stare Sound« vitner om en aldri så liten popfase i karrieren, platen er betydelig mykere i kantene med et vanvittig melodiøst driv. 
Det går ikke på bekostning av selvet, og det føles på ingen måte som et forsøk på publikumsfrieri. 
Det er naturlig, et godt eksempel på band som beveger seg fremover musikalsk og lar inspirere av det som møter dem på veien. 

En av mine absolutte bergensbaserte produsenter, Jørgen Træen, har også hatt noen fingre med i spillet. 

«If You Shiver« er hard, nesten militant i sin perkusjon, og viser ett av The Megaphonic Thrifts mange ansikt. 
Bandet kan veksle fra den poppede «Interlopers» til mer sjangertypiske «No Sleep, No Dreams». 
Sistnevnte er et resultat av genialt musikalsk veveri. 
Her tvinnes en dyp, vibrerende bass sammen med brutal, drivende perkusjon. 
Når det hele settes sammen med Linn Frøkedals bestemte og samtidig milde vokal, er det ett ord som faller inn: «tidløst». 

Snur man det oppmerksomme øret til, er det også et utall små detaljer å oppdage, som det rungende strengeinstrumentet som geleider refrenget, enten det er gitar eller harpe det er snakk om. 
Det er mange slike overraskelser på «Sun Stare Sound». 

En karakteritisk kvalitet hos The Megaphonic Thrift er deres evne til å kombinere støy som river og biter, med det overraskende myke og ømme. 

Likevel er det påfallende hvor mye av materialet på albumet som føles poppete, på samme måte som Sonic Youth i ny og ne kan føles lett fordøyelig. 
«Bergen Revels» faller inn i denne kategorien. 

Dette momentet er også den største innsigelsen mot platen. 
At den kan falle litt mellom to stoler. 
Den er verken kraftig nok til at man bare kan rocke ut til platen, eller vågal nok til at den hele tiden blir interessant som popmusikk. 

Men kanskje er det ikke bandets mål å gjøre noen av delene. 
«Sun Stare Sound» er ikke umiddelbar, den er ujevn og seig som bare det. 
Men jo mer man lytter, desto mer kommer man under den tykke huden. 
Og da kan man ikke gjøre annet enn å lene seg tilbake og la seg rive med av symbiosen av Frøkedal og Myklebusts vokaler ikledd lag av støyende gitarer og liksom tikkende bass, som på «Occam’s Razor» og «The Experiment». 

Man blir trett av å sammenligne The Megaphonic Thrift med sjangerdefinerene band som My Bloody Valentine og Sonic Youth, men det er umulig å unngå. 

De ligger tidvis tett opp til de nevnte bandene, spesielt på sirupsseige affærer som «Slower». 
«Sun Stare Sound» er likevel et vellykket eksperiment, et bevis på et stort musikalsk spenn. 
Og som med et hvilket som helst eksperiment faller noe gjennom, mens andre løsninger er mer levedyktige. 
Her finnes litt av begge. 
