Jenny Hval imponerer i ukjent farvann
Bringer jazzmusikere inn i popen og skaper en dynamisk drømmeverden. 

Jenny Hval har i mange år pushet grensene for hva man kan gjøre med popmusikk. 
Dette har gitt mye oppmerksomhet både i inn- og utland, og hennes to siste album har vært suksessfulle og vist at man kan ha bred appell også med mer eksperimentelle grep. 

Nå er hun klar med en ny EP, der jazz og drømmepop blandes til et elegant uttrykk som fremdeles tydelig bærer artistens signatur. 

Personlig stilblanding 

The Long Sleep åpner i et kjølig lydlandskap hvor inspirasjonen fra skandinavisk jazz er tydelig fra første tone. 
Lydelementene plasseres så raskt i en popkontekst, grepet av lette, fengende melodier. 
Her skaper Hval et svevende og drømmeaktig lydbilde der detaljer flyter inn i hverandre. 

Hvorvidt det er pop med et jazzskall, eller jazz i popdrakt, blir uviktig. 
Musikken fungerer godt som en personlig stilblanding. 

Alle de fire låtene tar utgangspunkt i den samme låtideen, som over tid er dratt i forskjellige retninger. 
Hval sammenligner prosessen med hvordan drømmer bearbeider det våkne liv, og her bearbeides en idé til unike, men sammenhengende låter. 

Man kan høre de felles røttene i musikken. 
Det gjør at EP-en har godt driv fra begynnelse til slutt, mens lytteren dras lenger og lenger inn i materialet. 
Ideene får plass til å puste og utvikle seg, noe som gir Hvals team av erfarne jazzmusikere godt spillerom. 

Befester sin posisjon 

På andrelåten «The Dreamer is Everyone in Her Dream» merkes dette i den sømløse utviklingen musikken går gjennom. 
Den åpner som en avmålt og svært vakker pianoballade som etter hvert blir mer orientert rundt rytmer. 
Fra det vare og melankolske dras vi over i noe langt mer intenst; en messende avslutning som allikevel føles som en naturlig konklusjon. 

Enda mer ekspansivt blir det på tittelkuttet, som i over ti minutter beveger seg gjennom et dronende og hovedsakelig instrumentelt drømmeland. 
Lange toner strekkes til bristepunktet, og sindig lydlek skaper en lekker atmosfære. 

Rammene for hva som er en poplåt forsvinner til fordel for en forløsning av utgivelsens grunnelementer. 
En slags dekonstruksjon av åpningslåtene om du vil, hvor det som gjenstår er stemningsskapende lyd. 

Det hele avsluttes med en kort spoken word-låt, hvor Hval med rolig stemme later til å stille spørsmål ved, og befeste, sin posisjon i forholdet til lytteren. 
En passende avslutning på en såpass eksperimentell og allikevel gjennomført skive. 

Jenny Hval viser på nytt en imponerende evne til å gå ut i ukjent farvann og gjøre det til sitt eget. 
