Thurston Moores leksjon
Alternativrockens kanskje skarpeste mann i storform. 

Mitt første møte med Sonic Youth var en t-skjorte. 
Fyren som hadde ikledd seg denne überkule saken var så beinkul at han når som helst kunne implodere. 
Han sneik seg, med iskaldt blikk, rundt i gitaravdelingen på det som den gang var Sagevik Musikk på Kvadrat og mumlet "næææ" når betjeningen spurte om han ville ha hjelp. 

Auraen til denne karen fikk meg til å gå til nærmeste platebutikk og kjøpe "Daydream Nation". 
det var en sjelsettende opplevelse — og det var dritstygt. 
Helt forferdelig. 
For å korte ned en lang historie: 
Det hjalp med mengdetrening. 

Fredag kveld var Thorston Moore, (hoved)kraften bak svært mye av dette, på besøk i Folken. 
I halvannen time er Thurston stort sett en ryddig opplevelse. 
Låtene er gjerne monotone, seige og repetitive, men det er materiale vi uten store vanskeligheter identifiserer et ganske lettfattelig mønster i. 
Han åpner med det som kanskje er kveldens sterkeste kort – etter et par minutters plingplong. 
"Forevermore", andresporet på hans siste plate, er en oppvisning i hvordan du kan bruke monotoni til din egen fordel. 
I løpet av 11-12 minutter byttes det neste ikke akkorder. 
Bare små variasjoner, noen vokalpartier og nesten umerkelige skifter bryter opp gitardundringen. 
Men du verden hvor effektive forandringen blir når de først kommer. 
Vi får også første eksempel på at Sonic Youth-trommeslager Steve Shelley og My Bloody Valentines Debbie Googe på bass er et formidabelt par. 
Shelly er et kraftverk av en trommis, og Grooge er en brutal og hissig bassist. 
Sammen danner de en perfekt grunnmur for de to gitarene. 
Tunge, seige riff blir avløst av gitarfigurer som på musikklinja vill gitt deg en skarp advarsel og lapp med hjem. 

Friskt 

Moore byr på det meste som gjorde alternativrocken høyt elsket (og ditto hatet av noen, selvsagt). 
Den suggererende monotonien, akkorder utenfor skjema, sanginterne tempovariasjoner, en smule shoe- og gitargazing, gitarkaskader som kulminerer i støyvegger og i det hele tatt. 
Det låter friskt samtidig som det er en leksjon i 30 års finsliping av den noble kombinasjonen av melodisk rock og infernalsk bråk. 
Energien er voldsom når den slippes løs, bandet er intenst når de holder igjen, Moore synger flott, og alle som elsker gitararbeidet i rockens alternativbevegelse får julemiddagen servert denne kvelden. 
"Speak To The Wild" var en annet høydare, en blant mange. 

I denne sjangeren sier at det er lov å være introvert. 
En stund følger Moore og hans folk dette etoset og virker like utadvendte som en innervegg i et bomberom. 
Men etter hvert viser vår mann seg som en riktig trivelig kar som byr på seg sjøl. 
Han forteller om eggerørehotellfrokosten han hadde samme dag med doom metal-bandet Pentagram. 
Han snakker om rusleturen rundt i byen og han hilser til oppvarmerne Bjerga/Iversen. 
Et av ekstranumrene dediserer han til en lokal åndsfrende, Noxagts Kjetil Brandsdal. 
Trivelig, ektefølt og en fin gest. 

What's what? 

Thurston Moore og alle andre frie sjeler i musikken utfordrer en interessant grenseoppgang. 
Hva er smått genial improvisasjon, innovativ støy og — og hva er keiserens nye klær? 
Som min sidemann syrlig sa da de startet med noen minutters plingplong: 
"Har de begynt?". 
En gammel vits i kunstrocken er at bandet aldri får så massiv applaus som når de stemmer gitarene. 
80 prosent av denne kvelden ligger utenfor den diskusjonen. 
Thurston Moore Band er nesten overraskende ryddige. 
Men like selvsagt som at norske spisser ikke scorer landslagsmål, kommer denne gjengen med en eklektisk finale. 

Det tar altså nesten halvannen time før Moore & co lar det skli ut i støy. 
Denne gjengen har fôret en hel generasjons tinnitus, og den siste halvtimen sørger bandet for at konserten vil merkes også dagen derpå. 
Her erstattes i lange strekk fire flate med feedbacks, gitarhyl, effektmakeri og lydvegger. 
Den siste halvtimens haraball av støy, blant annet tuftet på "Pretty Bad", var nok sårt etterlengtet hos noen, skal vi dømme fra responsen. 
Jeg skal innrømme at jeg helt mot slutten "fikk det litt", som det heter. 
Samtidig var det herlig befriende å stå der og lengte etter øreproppene etter et syrebad av 30-40 års eksperimentering. 

Halvveis inn i Thurston Moores konsert tikket meldingene fra Paris inn. 
Plutselig føltes det forferdelig trivielt å stå i Stavanger og vurdere kvaliteten på en rockekonsert når fansen til Eagles of Death Metal ble slaktet i Frankrike. 
Man kikker seg rundt i salen og blir sint, trist og kald. 
I sånne situasjoner burde mann sagt eller skrevet et eller annet. 
Jeg gikk hjem, satte på tv-en og Thurston Moores "The Best Day" og ble bare mer forbanna dess jævligere repportene fra Paris ble. 
