Vakkert om en suicidal handyman fra Island
Om å møte en virkelighet som gjør selvmordet overflødig. 

Selvmord er et av tidas temaer. 
Forfattere fra Tomas Espedal til Else Kåss Furuseth har i høst behandlet dette følsomme fenomenet i henholdsvis en roman og en serie på TVNorge. 
Også NRK har vært opptatt av temaet, og pressen diskuterer på nytt åpenhet rundt selvmordstilfeller. 

Årets vinner av Nordisk Råds Litteraturpris, også kalt den lille Nobelprisen (og for tida den eneste), handler også om selvmord, men på en galgenhumoristisk og vemodig måte. 
Audur Ava Olafsdottir er ikke den første som gjør det, tenk bare på nylig henfarne Arto Paasilinnas elleville roman «Kollektivt selvmord». 

Verden vil bestå 

Ólafsdottir skriver i romanen «Arr» om en 48 år gammel mann som er lei av livet. 
Han bestemmer seg for å avslutte det hele, og gjør seg følgende tanker om verdien av sin egen tilstedeværelse: 

«Vil verden savne meg? 
Nei. 
Vil verden bli fattigere uten meg? 
Nei. 
Vil verden klare seg uten meg? 
Ja. 
Er verden bedre nå enn da jeg ble født inn i den? 
Nei. 
Hva har jeg gjort for å forbedre den? 
Ingen verdens ting.» 

Han har riktignok en gammel mor, en fraskilt kone og en datter – alle heter Gudrún. 
Men hva skal de egentlig med ham? 
Han går til sin gamle venn Svanur og får låne en børse. 
«…jeg var nødt til å skyte meg, rive i stykker kjødet med en stålkule for å kjenne at kroppen er til stede. 
Det er det mannfolk gjør,» tenker han. 

Et krigsherjet land 

Men å skyte seg byr på problemer. 
Hvem skal finne ham? 
Han vil for all del unngå at det blir datteren, som har det fagre mellomnavnet Vatnalilja. 
Han satser i stedet på å forsvinne. 
Han reiser til et land som for ikke altfor lenge siden har vært i nyhetene på grunn av en blodig krig. 
Navnet på landet nevnes ikke i boka, men synes å være inspirert av Balkan, kanskje Kosovo. 
Han har lite bagasje, men passer på å ta med seg en drill, i tilfelle han trenger en sterk krok i taket i forbindelse med sitt suicidale prosjekt. 

Han er ganske alene om å reise som turist til dette stedet, som er ødelagt av krig. 
Det er flest kvinner igjen. 
Mange menn er døde, og de som har overlevd, har alle vært involvert. 
Alle menn her har drept noen, får han høre. 

Dikt i teksten 

Fortellingen er ført i et stillferdig språk, preget av en lun humor. 
Teksten rommer sitater, som er gjort rede for til slutt i boka. 
Kapitlene er korte og har overskrifter som ofte er aforistiske eller poetiske utsagn. 
Også selve teksten kan romme lyriske partier, som her: 

«Ja da er jeg altså reist. 

Til møtet med meg selv. 

Med min siste dag. 

Jeg tar farvel med alt. 

Krokusene har åpnet seg. 

Jeg etterlater meg ingenting. 

Jeg går ut av det altomsluttende lyset og inn i mørket.» 

Det er altså hovedpersonen, Jónas Ebeneser Snæland, som fører ordet i boka. 

Uskyldens tid 

I det fremmede landet tar han inn på Hotel Silence, som drives av søskenparet Fifi og Mai. 
Mai har en liten sønn som heter Adam. 
Faren er drept i krigen. 
Skildringen av det lille landsbysamfunnet legger vekt på kontrasten mellom tida før og etter krigen. 

Postkort fra gamle dager viser uskyldens tid, «himmelen er klar og blå og sanden gul, verden er fremdeles i farger og folkene på bildene aner ikke hva de har i vente, de er i live, de har fremdeles bein som er like lange, de har planer for fremtiden…» 

Mindre travelt med å dø 

Mai kan huske «lukten av gress før krigen…og alle slags bær, bjørnebær, bringebær, jordbær… 
Så tok lukten av brennende gummi, smeltet metall, støv og blod over. 
Ikke minst blod.» 

Fortellingene fra dette nye landet gjør inntrykk på Jónas. 
Han glemmer til en viss grad hvorfor han kom. 
«Her i dette dødens land haster det liksom ikke like mye å dø.» 
Snart begynner den ivrige handyman’en fra Island å utføre småreparasjoner på hotellet. 
Ryktet om hans dyktighet sprer seg, og før han vet ordet av det, er han i ferd med å bygge opp verden på ny, akkurat som lille Adam utfører en skapelse i miniatyr med tegnestifter i en av bokas mange vakre scener. 

Blomst på brystet 

Flere viderverdigheter kommer utav Jónas’ kreative evner til å bygge opp mye med små midler. 
Han finner på et vis en ny mening med livet. 
Boka handler både om krigens ødeleggelser og menneskets iboende evne til å gjøre verden levelig igjen. 
Liksom et arr på menneskekroppen er en utbedring av et sår, men likevel ikke identisk med det som var før, kan både verden og livet gjenskapes – som noe annet og nytt. 

En tatovering er også et slags arr, og det er selvsagt symbolsk når Jónas har en blomst tatovert inn på brystet. 
Et sted snakker han med datteren om hva som karakteriserer et menneske. 
Er vi det eneste dyret som gråter? 
Eller det eneste dyret som ler? 
Uansett: 
«Arr» er en finstemt, håpefull og menneskevennlig roman, som kan framkalle begge disse stemningene. 
