Forrykende Spider-Man
Den beste superheltfilmen kommer helt på tampen av året. 

Det er med litt tunge skritt jeg går inn for å se nok en Marvel-film. 
De begynner å bli mange nok. 
Tross alt er det en stund siden tegneseriene alle disse filmene baserer seg på, hadde den undergrunnskvaliteten de ofte skryter på seg. 

Denne kvaliteten beskrives for eksempel i Junot Diaz roman Oscar Waos korte, makeløse liv, hvor tegneseriene blir redningen for barn. 
Svært ofte dreier det seg gutter som faller utenfor sosialt og derfor omfavner nerde-verdenen som finnes på de kulørte superhelt-sidene. 

Det er godt mulig det har vært sånn i det meste av tegneserienes historie, men de siste 20 årene er dette blitt så mainstream som noe kan bli. 
Nytteverdien av nok en film føles i økende grad tvilsom. 
Men altså, det er godt å ta feil. 
For her er det likevel mer å hente. 

Positiv overraskelse 

Spider-Man: 
Into the Spider-Verse åpner opp og overrasker positivt på en rekke områder. 
Det er en potent film med et voldsomt fortellermessig overskudd, full av deilig musikk, rytme og overraskelser. 

Det er dessuten en animasjonsfilm med en helt forrykende visualitet. 
Den er grenseløs i sin utforskning av møtepunktet mellom ærbødigheten for tegneserien og nyskapende, tøylesløs lek. 
Tonen er smart og tiltrekkende. 
Manus er et overskuddsprosjekt som konstant leker med sjangeren og fjerner den pompøsiteten som noen ganger misfarger disse filmene. 

En viktig årsak til den elegante lettheten er etter alt å dømme manusforfatter Phil Lord, som er den ene halvdelen av regi-duoen bak for eksempel Legofilmen. 
Christopher Miller, som er den andre halvdelen, har vært med på å produsere. 
Disse to hever alt de er med på og er antagelig viktige årsaker til at denne filmen skiller seg ut. 
Etter min mening er den blitt det friskeste skuddet på Marvel-treet på en god stund. 

En fryd 

Historien utfordrer hvem og hva Spider-Man er, og filmen leker med den gamle setningen om at sterke krefter må gå hånd i hånd med stort ansvar. 
Spider-Man har latt seg selv forfalle og får her hjelp av en yngre utfordrer, som også vil være en venn. 

Miles Morales er en skoleelev som ikke har bedt om disse kreftene og heller ikke behersker dem. 
Han må modnes for oppgaven, samtidig som han strever med forventninger fra en streng far – et element smarte manusforfattere kan tviste og vri i det uendelige, takket være alle klisjeene som venter på å bli plukket opp og lekt med. 

Stan Lee har en nydelig gjesteopptreden som animert figur, og effekten blir nokså rørende nå etter at han er gått bort. 
Og i den ekstremt forseggjorte ettertekst-sekvensen kommer også dette Lee-sitatet: 
«That person who helps others simply because it should or must be done, and because it is the right thing to do, is indeed without a doubt, a real superhero.» 

Det at den yngre generasjonen hedrer forbildet sitt ved å lage intelligente, gode filmer, er vel uansett den beste hyllesten som er mulig å gi. 
I et år med mye superheltfilm er det denne jeg helst tar med meg videre. 
Stemmearbeidet er for øvrig i toppklasse. 
En fryd. 
