Bokanmeldelse:Marianne Storberg: 
«Eplehagen» 

Marianne Storberg gjør historien levende i en svært lærerik og underholdende dannelsesroman. 

Det er ikke mer enn 202 år siden Norge fikk sin egen grunnlov. 
1814 skulle bli et skjebneår for landet vårt. 
Et mirakelår som bød på ny fremtidsoptimisme etter år med kriger og hungersnød. 

Maren Wiese opplever alt sammen som en beruselse. 
Hun er blitt 25 år og er et elsket enebarn. 
Store deler av livet hennes dreier seg rundt farens apotek, hvor hun får opplæring i alt fra anatomi til hvordan man koker sammen ulike remedier. 

1814 blir et stort vendepunkt også i Marens liv. 
Snart står Maren foran Asker prestegård, hvor hun skal virke som guvernante for de tre barna til presten Johannes Høegh. 

Presten er svært opptatt av landbruk og drømmer om å anlegge en av Norges største eplehager for å vinne gunsten til landets prins. 
Ankomsten til prestegården blir ikke som forventet for Maren. 
Prestebarna fremstår sjuskete, prestefruen er borte og vi aner at det skjuler seg flere hemmeligheter bak den rike fasaden. 

Helt fra første side er det tydelig at vi har å gjøre med en forfatter som sitter på stor innsikt rundt perioden hun skildrer. 
Bokens detaljrikdom er imponerende, ikke minst fordi teksten likevel aldri oppleves som overlesset og baktung. 
Det er hele tiden et driv i fortellingen, og Storberg skriver med en varme for perioden og menneskene. 
Det er underholdende og lærerikt. 

Språket er også en av romanens store styrker. 
I en sjanger hvor leserne ofte serveres klisjeer og språklige anakronismer, er det herlig å støte på en tekst som er så gjennomarbeidet, stemningsfull og spekket med tidstypisk koloritt. 
De gode dialogene gir ikke bare fin informasjon om karakterenes egenskaper, men tilbyr også et levende innblikk i datidens sjargong. 
Her er det flust av godsaker den historieinteresserte leser kan fortape seg i. 

Maren er selve inkarnasjonen på den sterke kvinnen vi så ofte finner i slike romaner. 
Hennes handlinger og utsagn står i sterk kontrast til datidens konvensjoner, og hun utfordrer periodens kvinneideal med å være uredd og tørre å stille ubehagelige spørsmål samt stå opp mot urettferdighet. 
Gjennom romanen skildrer Storberg hennes oppvåkning og utvikling, både til å bli kvinne og til å forstå flere deler av verden rundt henne. 

Her er romantikk, mystikk og drama i fullt monn. 
Så la gå da at deler av handlingen er noe forutsigbar, det er likevel en spenning i historien som gjør boken vanskelig å legge fra seg og jeg slukte den med stor glede. 

Det handler om svik og vennskap, prestisje, kjærlighet og sjalusi. 
Naturen går som en rød tråd gjennom handlingen, og også den menneskelige natur står i fokus. 
Storberg utforsker hva som ansporer mennesker til handling, og skildrer ønske om å vokse, om respekt og anerkjennelse. 
Til syvende og sist dreier det seg om de grunnleggende, menneskelige følelsene. 

«Eplehagen» er en god roman fra en forfatter du bør følge med på dersom du liker historiske romaner. 
Det er utgivelser som dette som kan bidra til å øke respekten for en sjanger hvor kvaliteten til tider er ganske varierende. 
