Strippet ned til bokseren og leverte en avkledd kosekveld
Cezinando solte seg i kjærligheten fra hjemmepublikummet. 

På styrken av årets kanskje mest etterlengtede og forventningsinnfriende norske album, lå det i kortene at Cezinandos Oslo-konsert fredag kveld skulle bli en spesiell affære. 

Et faktum som også boblet i den lengste køen jeg har opplevd utenfor Rockefeller på en god del år. 

For lengst utnevnt som millenniumsgenerasjonens nye talsmann, har den kritikerroste rapperen-turned-sanger redefinert sitt eget musikalske landskap, og levert en ung, ærlig og relaterbar tekstverden som gjør at Spellemannprisen for fjorårets beste tekstforfatter føles noe overilt. 

Ikke at den var ufortjent, men hva skal man gjøre for å hedre «Noen ganger og andre» i januar? 

Forhåpentligvis ikke med en lusen «Årets urban»-pris. 

La oss nemlig være helt ærlige ­– Cezinandos oppsiktsvekkende sjumilsteg som artist er resultatet av en uredd utvidelse av egne sjangerrammer, på lik linje med Lars Vaulars enorme kreative utvikling siden «La Hat». 

En intim og personlig vekst som fort kan bli utfordrende å utføre i live-setting. 
Til tross for Møllergatas sedvanlige prateteppe, var det likevel klart at Oslo hadde ryggen til Cez da han åpnet kvelden de tre første sporene på «Noen ganger og andre». 

Assistert av scenemakker BBoy Myhre og godstemningen i «Heia meg», nådde showet fort et nivå hvor det ikke en gang føltes feil med kveldens første baris etter to låter – og som like raskt ble til kveldens første boksershorts-nedstripp og klesskifte på scenen. 
Selvfølgelig til stor jubel fra salen. 

Med åpen glitterskjorte, et lys-show av Wembley-kalliber og generell popstjerne-utstråling framstår 22-åringen som en barteløs Freddie Mercury, og smir live-energi ut av selv rolige låter. 

Selvfølgelig var savnet etter Unge Ferrari stort på «Jeg bare synes du skulle hørt på meg», men energibomben «Fritidsaktiv» viste at vi ikke behøvde særlig mer enn entertaineren Cezinando denne kvelden. 

«€PA» fulgte som et nytt høydepunkt, mens det var rørende å se hovedpersonens stolthet over egne presentasjoner – manifestert i en lift som heiste opp Einar Stray og hans piano til det vakre akustiske øyeblikket «Tommelen på vekta». 

Kontrasten ble stor til «Stillhet som skriker til meg» og «Selv du» sine massive refrenger med dertil like pompøse scenelys og røykshow. 
Et skille som likevel rammet inn kvelden på en fin måte i møtet mellom Cezinandos både storslåtte og melankolske låtunivers. 

Og når det fine øyeblikket «Bilder på veggen jeg aldri ser på» ble avrundet med ektefølte tårer og takknemlighet, føles det nettopp *kremt* perfekt når Ole Torjus' fine produksjon fikk bære den definerende «Vi er perfekt men verden er ikke det» i et hav av regnubefargede lys og kjærlighetsfull allsang. 

Kveldens første ekstranummer «Ikke spør» med Dårlig Vane-rapperen Martin Hazy var en gavepakke til fansen fra dag én, før gåsehuden kom krypende med «Håper du har plass», og Cezinando strippet ned til bokseren for andre gang. 

Denne gangen til enda mer glitter og finalen «Er dette alt» – med Chirag fra Karpe Diem som det siste underholdende kirsebæret på toppen av show-paien. 

Et Oslo Spektrum-preget ekko fra framtiden som forhåpentligvis venter den allerede arena-klare unggutten. 
