Ujevn comebackplate fra Robbie Robertson
Samarbeider med Eric Clapton og Steve Winwood på sitt første soloalbum på 13 år. 

ALBUM: 
Når store artister bevilger seg en lang pause mellom platene, trenger man ikke være clairvoyant (klarsynt) for å skjønne at forventningene ofte kan bli i overkant høye. 

The Band Kvalitet har på mange måter vært mellomnavnet til Robbie Robertson, både da han ledet The Band i noen år på 60- og 70-tallet og da han solodebuterte med «Robbie Robertson» i 1987. 
The Band kom sammen igjen, men ble aldri det samme uten Robertson. 
Han har på sin side gitt ut tre soloalbum siden debuten, og har dessuten skrevet filmmusikk. 
Men - det er gått 13 år siden hans forrige soloalbum. 

Solodebuten hadde fantastiske låter som «Somewhere Down The Crazy River» og «Showdown At Big Sky». 
«How to Become Clairvoyant» er ikke der. 
Dessverre. 
Albumet skuffer mer enn det gleder. 

«Blues, ikke rock and roll » Albumåpningen, bluesbaserte «Straight Down The Line», etterlater et lite hakeslepp. 
Mest fordi den virker litt tafatt og tung i sessen, men også fordi den virker kantete i formen. 
Det er en sang om demoner, der han også proklamerer: 
«I do not play no rock and roll». 
Hva er det han da prøver på? 

Men — fint gitararbeid (pedal steel og solo) av Robert Randolph, som har en egen signatur. 

Nostalgi «When The Night Was Young» er en nostalgisk øvelse som utmerker seg mest på grunn av flotte Angela McCluskeys sang. 
«He Don't Live Here No More» handler om et par år han og regissør Martin Scorsese bodde sammen og var bad boys, som han sier, etter innspillinga av The Band-filmen «The Last Waltz». 

— Det ble ganske voldsomt og kom til et punkt hvor det ble farlig å fortsette, forteller han i et intervju på plateselskapets 429 Records nettside. 

Her introduserer han også en annen, celeber gjest med en tydelig signatur, jevngamle Eric Clapton. 
Men det er Robertsons «gut string-gitar» (med strenger av dyretarmer) som huskes. 

Et nytt, kjent navn dukker også opp på «The Right Mistake», Steve Winwood (orgel). 
Den leder opp mot platas nøkkelspor, det som gir svaret på det mange lurer på. 

Bruddet I «This Is Where I Get Off» kommenterer Robertson nemlig for første gang i en sang bruddet med The Band. 
Det lå ingen plan bak, synger han, og det viser seg at det ikke er mer mystisk enn at han gikk lei — som mange andre venner, ektepar og rockeband: 
«Walking out on the boys / Was never the plan / We just drifted off course / Couldn't strike up the band. 

Men han angrer ikke på noe: 
«This was trouble in the making / But it's a risk worth taking». 

Clapton At «Fear Of Falling» er skrevet sammen med Clapton, kan du høre fra første akkord. 
Ikke fordi Clapton synger, men også fordi «Change the World» fra 1996 spøker ganske tydelig i bakgrunnen. 
Deres «Won't Be Back» er derimot en god Robertson-øvelse. 

Når mektige «She's Not Mine» åpenbarer seg, blir det mer tydelig hvilken reyning Robertson burde lagt seg på fra starten av, mens «Madame X» er en litt overraskende — men like fullt stemningsfull — instrumentallåt signert Clapton, med bidrag fra Nine Inch Nails' Trent Reznor. 

Gitarister «Axman» er en noe anmassende hyllest til de store gitaristene som har sine helt spesielle måter å svinge «øksa» på, fra Duane Allman og Stevie Ray Vaughan til Django Reinhardt og Elmore James. 
Her bidrar også Tom Morello fra Rage Against The Machine. 

Tittellåten har noe episk over seg, mens albumets finale er en hyllest til et av Robertsons forbilder, den milde instrumentalen «Tango for Django». 
