Ufrivillig morsom
«Lykke» er en skingrende sjangerblanding om to løse eksistenser i Berlin. 

FILM: 
Hvis du vil se «Lykke» («Glück»), hold deg unna forhåndsomtalen. 
Der står filmens mest dramatiske hendelse detaljert beskrevet, som om den finner sted i første akt. 
Den gjør den ikke, med mindre første akt varer i 80 minutter. 

Filmen er bygget på en novelle av forsvarsadvokat Ferdinand von Schirach, fra debutsamlingen «Forbrytelser», som utkom på norsk i fjor. 
Irina (italienske Alba Rohrwacher) lever som gateprostituert i Berlin. 
Kalle (Vinzenz Kiefer) er en hjemløs pønker som tigger småpenger og sover på fortauet sammen med sin labrador Byron. 
De to blir kjent, viser hverandre små tegn på godhet og flytter etter hvert sammen i en leilighet Irina har skaffet seg, mens hun fortsetter å suge overvektige menn mot betaling. 

Umusikalsk 

Irina er papirløs flyktning fra et navnløst østblokkland i borgerkrig, der man snakker russisk og er kristne. 
I starten får vi et merkelig lyrisk tilbakeblikk, med landlig idyll og gruppevoldtekt formidlet i samme svulstige bildespråk. 
Før dette igjen har en voiceover presentert seg som forsvarsadvokat og sier han har møtt Irina. 
Hun vil med andre ord ha behov for advokat før filmen er slutt. 

Allerede etter disse innledende sekvensene er det vanskelig å tro på Irina og Kalle, og lettere skal det ikke bli. 
Umotiverte hendelser og billige tilfeldigheter avløser hverandre, uten at det gjør Irina og Kalle mer interessante. 
Det er mulig jeg henger meg opp i detaljer, men hvorfor er den tydelig veltrente Kiefer valgt til å spille uteliggende pønker? 
Har man ingen Christian Bale i Tyskland som kan slanke seg inn i rollen? 

Forvirrende 

«Lykke» er en pussig hybrid. 
Lenge virker den som en selvbevisst og retningsløs indiefilm, der løse eksistenser slentrer seg fram til fast forhold. 
Men i tillegg smører regissør Doris Dörrie på med sentimentalitet, før hun gir oss blodsprutende baderomshorror. 
Dette er beviselig tysk humor, men forhåpentligvis ikke på sitt beste. 
Til slutt dukker et par jurister opp og diskuterer rettspraksis på smått absurd vis over en «yoga-te med soya». 
Ich bin forvirret. 
