Gull og glitrende skuespill
Vittig og sårt portrett av et forhold, en epoke og en livsstil 

Med sin væremåte og overdådig glorete stil ble entertaineren Liberace hyppig parodiert i sin samtid. 
Det er en av grunnene til at Michael Douglas lyser i rollen. 
Han verken parodierer eller karikerer. 
Han spiller frem en særmerket skikkelse, legger inn litt mer femininitet enn det som kan anes i opptak av Liberaces show, og plusser på en hardere, men også ensom kjerne under den milde, vennlig imøtekommende overflaten. 

26 år etter at han døde av AIDS – noe huslegen prøvde å legge lokk på – kan det være nødvendig med en oppfriskning av hvem Liberace var. 

Som pianist tok han den klassiske musikken med over i sine stadig mer ekstravagante – og populære – sceneshow. 
Han spilte med fingrene fulle av tykke gullringer, kledd i glitrende dresser, han entret scenen iført pelskåper med slep og kapper tynget ned av strass. 
Kjent for mottoet 
«For mye av det gode er vidunderlig», var han all vulgariteten i Las Vegas samlet i én skikkelse, og han gjorde kandelaberen på flygelet til sitt varemerke. 

«Behind the Candelabra» er også originaltittelen på Steven Soderberghs film, og langt bedre enn den litt Se&Hør-aktige «Mitt liv med Liberace». 

Basert på Scott Thorsons memoarer, går den bak fasaden, inn i de indre gemakker, bokstavelig talt, helt inn på badet; der Liberaces leverflekkede måne – vanligvis skjult under en tupé – blir et både avslørende og intimt bilde på en aldrende manns forhold til en ung, vakker gutt. 

Samtidig er filmen en beretning om Scotts utvikling, eller avvikling; om du vil. 

Som pur ung barnehjemsgutt møter han den da 58 år gamle Liberace i 1977. 
Han flytter fra fosterforeldrene og inn i pianistens kitschy palass, der han tildeles en høyst uklar rolle som ansatt, seksualpartner og adoptivsønn (kledd i juvelbesatte badebukser). 

Forholdet varte i seks år, og er en fortelling om dekadanse, dop og ansiktsoperasjoner, men også om et sammensatt kjærlighetsforhold. 

Michael Douglas storspiller, men det gjør sannelig Matt Damon også, i rollen som Scott. 
I glitrende samspill (og med forbløffende drahjelp fra sminkeavdelingen) gir de liv til et parforhold, en epoke og en livsstil. 
For Liberaces del besto den av pels, gull, champagne og god mat – han skrev flere kokebøker – men også av sexavhengighet, porno og hang til unge gutter. 

Som barn av en tid da homofili var forbudt og sett på som en mental sykdom, kom han aldri ut av skapet, og holdt stadig liv i fortellingene om sin kjærlighet til kvinner. 
Blant andre den norske kunstløpersken og filmstjernen Sonja Henie. 

Som et apropos til dette, er det verdt å nevne at ingen av de store Hollywood-studioene ville finansiere filmen fordi den avslørte såpass intime detaljer fra Liberaces liv. 
I stedet kom TV-kanalen HBO på banen. 
Dermed kommer filmen – som er proklamert som Soderberghs siste – på kino bare i Europa, mens den sendes på fjernsyn i USA. 

Filmen balanserer hårfint, men godt, mellom sårhet og vidd, mellom å utlevere og å gi kompleksitet til menneskene bak de campy kostymene og alt glitteret. 

Det er en bit Dorian Grey her; Oscar Wildes evig unge og selvopptatte dandy, koblet med en anelse Frankenstein. 
Ikke tilfeldig er plastikk-kirurgen Jack Startz filmens mest parodierte, på grensen til det herlig ondsinnede, spilt av Rob Lowe under et sminkelag så tjukt at han knapt kan bevege munn og øyne. 

Andre strålende biroller må nevnes. 

Cheyenne Jackson som Liberaces assistent og elsker, på vei ut idet Scott er på vei inn. 
Bruce Ramsay som hoftevrikkende tjener med aspirasjoner om å bli noe mer i entertainerens liv. 

Sist, men ikke minst – gode, gamle Debbie Reynolds i en nydelig liten rolle som Liberaces mor Frances. 
