Storslått superholmgang
Spørsmålene rundt innspurten på Christopher Nolans Batman-trilogi har vært mange. 
Holder han seg til den originale fortellingen? 
Vil Batman dø? 
Vil han leve videre, miserabel og nedbrutt? 
Kan kjeltringen Bane (Tom Hardy) følge opp den spektakulære Jokeren-figuren til Heath Ledger? 

Vel, vi skal la være å svare på det alle meste, men vi kan slå fast at det er hardt å være Batman. 
Når han først har sendt en skurk på hode og ræva ut av Gotham, så dukker det opp en ny. 
Bane er en kraftplugg som har det vi alle drømte om, men ikke oppnådde, i ungdommen. 
Han er både eksepsjonelt god i gym, OG han har topp karakter i samfunnsfag, matte og politisk idéhistorie. 
Bane kan røske hue av tre mann med venstrå mens han omprogrammerer børsen med høyrå. 
Batman har fått seg en verdig motstander, og motvillig kryper Bruce Wayne ut fra eremitt-tilværelsen på godset sitt og ikler seg det usedvanlig avanserte Birkemo-utstyret sitt. 

It's on, baby. 
It's on. 
Og for en finale Nolan har laget. 
Han bruker nesten tre timer, og han bruker dem godt. 
Bygger opp den småepiske historien om en sårbar helt, slik vi kjenner ham fra de to første filmene. 

Livsgnist og dødsønske 

De gamle allierte, Morgan Freeman og Gary Oldman, pimpes opp med Catwoman, frekt og fint ført av Anne Hathaway. 
En slik figur kunne fort blitt en pusekatt i et rotterace, men Hathaway er akkurat skarp nok. 
Freeman er cool, og Gary Oldman er intet mindre enn perfekt som lovens lengste og mest utholdende arm. 
Vår mann har akkurat de rette folkene rundt seg, både de ekstremt onde og de Amnesty-snille. 

Men dette er Christian Bales film. 
Han gir Batman en finurlig kombinasjon av medmenneskelighet og overmenneskelighet. 
Ikke alle kan framføre både moralpreken og bråkjekke redde-verdenreplikker iført så spisse ører, men det kan Bale. 
Når det er sagt, han er alle best som Bruce Wayne, den vaklende velgjøreren som må balansere sitt dødsønske, sin livsgnist, sine seire og nederlag i en verden der han representerer både håpet og urettferdigheten. 
Vi får se mye til Bruce i denne filmen. 
Savner vi Jokerens dybde en smule. 
Nja, jo, men det går fort over. 
Man kan også mistenke Christopher Nolan for å smette inn noen sosiale kommentarer i denne finalen. 
Vanlige folks kombinasjon av frykt og håp gir grobunn for en sterk med tyrannisk leder, for eksempel. 
Men nok alvoret, nå over til moroa. 

Batman er – og skal være – et bikkjeslagsmål mellom det gode og det onde. 
Det skal sprenges, sparkes, slåss, lugges, settes hykkas og kjøres med doninger uten fartssperre, men med kanoner. 
Nolan har ikke gått bananas i effektmakeriet. 
Han holder det forholdsvis sobert, til superheltfilm å være. 
Likevel formelig spruter det av Christian Bale når han jakter på muskelhjernen Bane. 
Tidligere skurker har danset muskelfattig et par meter fra Batman. 
Bane derimot, han er klar for en runde eller to i ringen. 

Batman-innspurten er en ambisiøs film på 2 timer og 44 minutter. 
Den krever at begge historiene – Bruce' og Batmans' – fortelles like godt. 
Og det gjør de. 
Batman er ikke tegneserieteoretisk uovervinnelig, fordi han er Bruce Wayne. 
Hintet av realisme er det som gjør Batman til den desidert stiligste superhelten. 
Kombiner det med en storveis filmmaker, og du har en verdig slutt på sagaen. 
Storslått, spektakulær og emosjonell. 
Du kan bare lene deg godt tilbake og se akkurat den avslutningen du håpet på. 
