Lang dags ferd
De flyktende fangene i «The Way Back» er ikke noe morsomme å være på veien sammen med. 

FILM: 
Du velger ikke hvem Stalins soldater setter deg i gulag med. 
Det er forståelig. 
Men du velger hvem du flykter sammen med, og her må jeg si initiativtageren, polske Janusz (Jim Sturgess), kunne gjort en langt mer omhyggelig jobb. 
Når han og seks medfanger sniker seg gjennom hullet i piggtrådgjerdet, venter en lang ferd gjennom de sibirske skogene og den mongolske ørkenen, med dertil hørende anledning for indre selvransakelse og ytre konflikter. 

Men selv etter å ha sett disse guttene gå og gå, med usannsynlig stor avstand seg imellom for å gi regissør Peter Weir de storslagne ås- og ørkenbildene han vil ha, i to og en halv time, er jeg knapt i stand til å skille dem fra hverandre. 
Lite av interesse skjer i eller mellom dem. 
Om noen utmerker seg her, er det filmens sminkører, som maler ut sår og skurv og solbrent hud med nesten morbid detaljrikdom. 

Frisk Farrell 

Colin Farrell, som er tilbake i yndlingsrollen som rastløs semipsykopat med kniv og knapp impulskontroll, er hylende overspilt i scenene der han agerer russisk banditt. 
Men han har et sterkt og karakteristisk kroppslig nærvær, og når Weir lar ham slippe ut gjennom fingrene på seg etter halvspilt film, gir han slipp på mye av energien i fortellingen med det samme. 

Den kompetente, seriøse «The Way Back» er inspirert av en sann historie, og omgås kildemateriale med akkurat litt for mye alvor og respekt. 
Weir betoner dramascenene og bryr seg mindre om historiens utvilsomme thrillerpotensial, og selve flukten fra fangeleiren går nesten skuffende glatt. 
Men iblant er det klokt av den drevne regissøren, som også står bak «Master and Commander» og «Dagen er din», å roe gemyttene: 
Forholdet mellom den kyniske, skeptiske gamle fangen (Ed Harris) og ungjenta som slår seg sammen med følget (Saoirse Ronan) får gå fra mistenksomhet til faderlig omsorg stille og i bakgrunnen, uten store ord. 
Sentimentaliteten er der, men kun antydet. 

Uspennende 

Med sine åpne, maleriske naturbilder må «The Way Back» sies å være den første filmen som nesten gir anmelderen lyst til å legge høstferien til den russisk-mongolske grensen. 
Men det holder ikke. 
Den ytre spenningen daler når det blir klart at våre menn ikke forfølges, og den indre spenningen er aldri høy. 
Og da er det bare skog og sand igjen. 
