Sjarmløs superpatriotisme
Koreakrig i Det hvite hus. 

Det mest overraskende med «Olympus Has Fallen», er hvor baktung og lite subtil den er. 
Når kraftpatriotene endelig fikk anledning til å breie seg i nesten to timer, skulle du tro de hadde vett til å gjøre det med en viss eleganse. 
Men nei da. 

I stedet for å trekke lærdom av kunstneriske og kommersielle suksesser som «Homeland», «Argo», «Dark Zero Thirty» og andre filmer og serier som knytter sammen spenning og politikk på intrikat, nyansert og/eller provoserende vis, lager de en «Die Hard»-kopi med Gerald Butler i rollen som John McClane. 
Bare med den forskjellen at Butler mangler Bruce Willis' karisma. 

Butler spiller Mike Banning, en av presidentens nærmeste Secret Service-agenter. 
Da landets førstedame omkommer i en ulykke, trekker han seg tilbake til skrivebordsjobb i Finansdepartementet. 

Så bryter helvete løs. 
Et besøk av den sørkoreanske statsministeren utvikler seg til en nordkoreansk terroraksjon av katastrofale dimensjoner. 

Med presidenten (Aaron Eckhart) og deler av staben som gisler i bomberommet til Det hvite hus, oppnevner Banning seg til en mann med et oppdrag. 
Han kjenner embetsboligen ut og inn, og alle dets koder, og tar egenhendig på seg oppgaven som den ene, store, sterke mannen som skal redde presidenten, hans sønn, og — etter hvert - hele landet. 

Plottet henter næring fra de mørkeste krokene av amerikansk paranoia. 
Noe som for så vidt ville vært utholdelig, hadde filmen vært velspilt og hatt stil. 
Men både spill og replikker er klumpete og stive – med unntak for Melissa Leo som grovt mishandlet forsvarsminister i den eneste scenen i filmen som virkelig svir. 

Pyroeffekter og massive skuddvekslinger pumper opp adrenalinnivået. 

Filmen velter seg nærmest obskønt i scenarier som trekker veksler på 11. september og aggressiv nasjonalfølelse. 

Et koreansk bombefly treffer det ikoniske Washingtonmonumentet. 
Det smuldrer sammen lik tvillingtårnene. 
Svære steinkolosser treffer sakesløse, panikkslagne mennesker på flukt. 

Amerikansk våpenteknologi kommer til kort i møtet med avanserte, asiatiske nyvinninger. 

Det hvite hus går i oppløsning, fysisk og i overført betydning, og kamera sveiper det inn, igjen og igjen, fra alle vinkler og med alle blodige detaljer. 

Døde Secret service-agenter, soldater og sivilister ligger strødd, i meningsløse mengder. 

Terroristene firer et gjennomhullet, fillete amerikansk flagg og kaster det foraktfullt fra seg. 
Flagget daler mot bakken i sakte film, sørgemusikken svulmer. 

Alt iscenesatt for å trigge sinne, hevnlyst, trang til å pumpe opp de utenrikspolitiske musklene, fylle opp forsvarsbudsjettet, kunne si «God Bless America» så mange ganger som mulig, og smette inn en nyhetsmelding om at folk i Midtøsten danser i gatene av glede over USAs forestående fall. 

For ordens skyld får vi en Secret Service- overløper som begrunner sviket sitt med «globaliseringen ... og faens Wall Street». 

Samt en terroristleder som fikk moren sin drept av amerikanske landminer. 

Og det amerikanske flagget, vaiende gjennom hele filmen, fra begynnelse til slutt. 

Trenger du flere klisjeer, er det bare å spørre. 

Men ikke spør hvordan den jorden rundt-ettersøkte terroristen a) kom seg inn i det sørkoreanske, politiske toppsjiktet og b) kom seg inn i Det hvite hus. 
