«Cries for Syria:» 111 marerittaktige minutter
Denne filmen inneholder bilder som krever mye av seeren. 

En gang iblant kommer det filmer som er viktigere enn andre. 
Cries for Syria er en slik film. 

Den er ikke et balansert og kjølig essay om bakgrunner og årsaker, men er, som tittelen mer enn antyder, et desperat rop om hjelp. 
Det grufulle i konflikten er så intenst at vi som lever våre beskyttede norske liv, naturlig nok har en tendens til å blokkere de stadige nyhetene om hendelser så vanvittige at man enten må gjøre noe aktivt for å hjelpe – eller ganske enkelt fortsette å late som ingenting. 
Det siste er naturligvis det mest bekvemme. 

Assad-regimet behandles med harelabb 

Filmens svakeste side er forklaringen på hvorfor ting er blitt som de er blitt. 
Den forteller naturlig nok om Assad-regimet, både det nåværende og det forrige. 
Men det foregår med harelabb, og de internasjonale bindingene og mekanismene som tillater Bashar al-Assad å opprettholde makten, forblir dunkle og man føler seg ikke klokere etterpå. 
Filmens styrke ligger til gjengjeld på annet hold. 

Den tar i bruk opptak fra et utall kilder. 
Den er filmet av sivile privatpersoner, av soldater fra de ulike opprørsfraksjonene, av mediene, av regjeringssoldater og er således et konglomerat av vinkler, stemmer og blikk. 
Resultatet er 111 marerittaktige minutter. 

Vanskelig ikke å snu seg vekk 

Til tider er filmen rett og slett heslig. 
Det er vanskelig ikke å snu seg vekk. 
Alt det vi har lest i aviser og sett på tv, og deretter fortrengt fordi det krysser grensene for hva de fleste av oss orker å ta inn, kommer massivt tilbake. 
Og denne gangen slipper vi ikke unna. 

Rundt ett hundre og åtti ganger har Assads styrker brukt kjemiske våpen mot egen befolkning. 
Først Saringass, og deretter, når det internasjonale samfunnet minnet ham på at han hadde signert avtaler som forbød den slags, gikk han over til å bruke kloringass. 
Den gassen var ikke nevnt i disse avtalene, men som ikke desto mindre dreper barn og voksne på groteske måter. 

Burde vi gjøre mer? 

Det er tønnebomber mot boligstrøk hvor folk er Assad-kritiske. 
Det er missiler mot skoler hvor jenter i småskolen har tegnet sine inntrykk av krigen. 
Det er systematisk bombing av sykehus. 
Det er dødelig tortur, som pågår i uker, på elleve og tolvåringer som ikke har gjort annet enn å skrive «Du er nestemann, doktor,» på skoleveggen, som referanse til at den arabiske våren var kommet for øyelegen Assad. 

Men ungene tok feil. 
Assad var ikke nestemann. 
Og våren var starten på en tilsynelatende evig vinter. 
Vi hører stemmer fra mennesker som nesten ikke våger å håpe at volden skal ta slutt. 
Regissør Afineefsky har komponert et erkeeksempel på en effektiv propagandafilm – i det godes tjeneste, får man håpe. 

Han avslutter med et underliggende spørsmål til resten av verden: 
Hva har vi gjort for å hjelpe den syriske befolkningen? 
Burde vi gjøre mer? 
