Filmanmeldelse:Klinger falsk 

Veldig opptatt av det «ekte». 
Men er selv helt utroverdig. 

Gretta (Knigthley) er kommet til New York sammen med kjæresten og låtskriverkompanjongen Dave (Levine). 
De har en drøm om å «make it there», og for Dave er den i ferd med å gå i oppfyllelse – som soloartist. 
Men akk. 
Den slemme platebransjen konspirerer mot dem. 
Trekker dem fra hverandre. 
Vil at Dave skal bli et kommers popludder, og overøser ham med muligheter til å være utro, både mot kunsten og Gretta. 

Dan (Ruffalo) er på sin side en fallert, separert talentspeider for et lite uavhengig selskap, på desperat jakt etter en siste sjanse. 
En sånn fyr som har en whiskeyflaske ved siden av sengen når han våkner om morgenen, og en ekstra i hanskerommet i bilen. 
En kveld ser han den bortkomne Gretta spille en sang på en liten klubb i byen. 
Da kan vi i publikum legge to og to sammen. 

Regissøren og manusforfatteren John Carney sto bak suksessen «Once» i 2006, om to gatesangere i Dublin, som ble en forsinket suksess to år senere. 
Han besitter en type naturlig, populistisk sentimentalitet som det virker som om irer har monopol på (hei, Bono), og har et didaktisk syn på hva som er god kunst og kultur: 
Gatesangere kledd i posete klær = bra, ekte, genuint. 
Ambisiøse folk som lar seg lokke av drømmen om berømmelse og anerkjennelse = dypt mistenkelige mennesker. 

Denne anskuelsen tatt i betraktning, er det uhyre paradoksalt at Carney klarer å lire av seg noe så glatt og banalt som «Begin again – Forelsket i New York». 
En film som trykker på samtlige «en stjerne er født»-klisjeknapper fra (nettopp) «En stjerne er født» (1937) via «Fame» (1980) og til «The Commitments» (1991). 
(Med en dæsj «Crazy Heart», 2009, attåt). 

Musikken i filmen er tretten-på-dusinet folkpop, signert Gregg Alexander (som pleide å kunne bedre). 
Knightley går rundt i filmen og ser ut som en søt, sårbar kattunge med «duckface». 
Rufallos stressede «ticks» blir dobbelt så irriterende i en film der han spiller full halve tiden. 
Catherine 
Keener gjør sin vanlige «fornuftig eks-kone» greie, og gjør det godt. 

Det beste spillet i filmen besørges av Hailee Steinfeld, som eks-parets rebelske, 

slynete datter (Gretta «fikser» henne på 1-2-3). 
Og den største – egentlig eneste – 

overraskelsen er at Maroon 5-sangeren Adam Levine gjør en så god innsats som Dave. 
Han spruter av den typen popstjernekarisma som den «autentisk» orienterte Carney er skeptisk til, og hadde fortjent et bedre manus. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
