Seigt alvor
«Inn i mørket» oppnår ikke det indre dramaet man sikter mot. 

FILM: 
En liten gutt, syklende uten lykt og refleks, men heldigvis med hjelm, blir påkjørt i et gatekryss på Oslos vestkant. 
Sjåføren ringer etter ambulanse, mens hans kone varsler guttens foreldre, som også er nabovenner av paret. 
Gutten på sykkelen havner i koma. 

Debuterende regissør Thomas Wangsmos manus har i åpningsscenen det som skal til for å rulle ut et drama om dårlig samvittighet, sorg og sinne. 
Når vi i tillegg får nyss om at noe har skjedd i bilen som Jan (Thorbjørn Harr) ikke vil nevne for politiet, pirres nysgjerrigheten. 

Forsiktig 

Dessverre tar det ikke lang tid før nysgjerrigheten daler dramatisk, siden historien blir stadig mer udramatisk. 
Wangsmo (f. 1980) legger en tung bør på skuespillerne, som blir gående og bære på sin respektive sorg og skyldfølelse. 
Når de sier noe, er replikkene i overkant selvfølgelige og bidrar ikke til å dra seeren inn i historien. 

«Inn i mørket» er en svært forsiktig film. 
Wangsmo stoler på at intensiteten skal oppstå i de ordknappe replikkene og de alvorstunge ansiktene til Harr og Fridtjov Såheim, men den trykkende stemningen som oppstår, skyldes for ofte en lite tilfredsstillende dramaturgi. 

Antiklimaks 

Laila Goody og Ellen Dorrit Petersen er altfor lite brukt i rollene som de to mødrene og filmens få dramatiske scener er klippet sammen på en måte som det er vanskelig å ikke bli bevisst på. 
Det store alvoret blir også påtrengende understreket av musikken som rammer inn historien, blomsterduetten fra Delibes´ opera «Lakmé». 

Siste akt hopper et stykke fram i tid, den endrete situasjon må forklares og vi får igjen en seig «eksposisjon» som fjerner mye av spenningen. 
«Inn i mørket» er dessverre beretningen om et varslet antiklimaks. 
