Plateanmeldelse:Alanis Morissette 

Alanis Morissette var hard mot de harde, og ironisk mot de ironiske. 
Nå er hun bare uinteressant. 

ALBUM: 
POP Alanis Morissette «Havoc and Bright Lights» (Collective Sounds/Sony Music) 

Karrieren til Alanis Morissette er på alle måter låst til «Jagged Little Pill» (1995), som med sine 33 millioner overleverte eksemplarer fremdeles er blant tidenes mestselgende. 
(Perspektiv: 
«Sgt. 
Pepper's Lonely Hearts Club Band» har solgt 32 millioner.) 

Tross en nå datert nittitalls-produksjon er det et popalbum som, uavhengig av hva man måtte mene om det, står tidens prøve. 
Ikke minst på grunn av den troverdige og nifst hatefulle uthengingen av eksen, som først ble overgått av Lily Allen over ti år senere. 

Senere har karrieren gått så som så, med et kreativt lavmål i den akustiske gjeninnspillingen av nettopp «Jagged Little Pill». 
Selv fikk jeg tro på at 38-åringen kunne bli voksensinna og relevant da hun spredde den inngående, seige og forunderlig vittige pianoparodien på Black Eyed Peas' brysomme «My humps» i 2007. 
En tro som ble styrket ved at forrige album, «Flavors of Entanglement» (2008), viste ønske og vilje til å gjøre noe nytt. 
Det blir visst med troen. 

Ettersom Morissettes kreative kraft er sterkest når det skjer store endringer i livet hennes, har hun skrevet og spilt inn sitt åttende mens hun har vært hjemme med sin nyfødte sønn. 
Sammen med produsent Guy Sigsworth har det blitt en forvirrende, småsinna og veldig uinteressant affære. 
Den starter popgrungehissig, raser over i trauste uinteressante ballader og ender i forglemmelige poplåter. 
Den har foruroligende tyggemotstandsfrie feministoder («Woman Down»), forsøk på å sette forhold inn i en større universell sammenheng («Lens») og ikke minst en, dessverre, irrelevant nittitallsaggressiv sak om å ville beskytte barna sine («Guardian»). 

Til Morissettes forsvar: 
Hun kan ikke huske noe særlig av innspillingen. 
Men i motsetning til David Bowie, som påberoper seg det samme om hele 70-tallet, har ikke dette medført noe minneverdig for ettertiden. 
Snarere årets mest forglemmelige utgivelse. 

BESTE LÅT: 
«Havoc» 

TOR MARTIN BØE 
