Ambisiøse Alsterdal holder koken i den fjerde boken
Det er lett å bli lei av alle serieheltene og seriemorderne som sprer seg verre enn Charles Manson-feber i krimlitteraturen. 

Tove Alsterdal: 
Evas siste vitne. 
427 sider. 
Oversatt av Egil Halmøy. 
Kagge Forlag. 

Da er det en sann befrielse med en ny frittstående roman fra svenske Tove Alsterdal, hennes fjerde krimroman. 
Eller krimroman og krimroman, Alsterdal løper ikke etter popularitet, hun skriver bøker om forbrytelser, men langt mer enn standard krim. 
Også denne gangen handler det om svenske tilstander – sett så definitivt fra vrangsiden. 

Underveis får vi et skremmende realistisk innblikk i tidligere tiders behandling av såkalt mentalt syke, helt opp til vår moderne tid. 
Og vi får ta veien via Berlin og videre til en sliten ferieby i Romania på jakt etter tittelens siste vitne, en romkvinne. 

Alsterdal føyer seg fint inn i rekken av prima krimforfattere som lar hvert verk stå på egenhånd, Belinda Bauer og Minette Walters er to andre gode eksempler på A-listen min. 

Boka åpner i det som en gang var Sveriges største mentalsykehus: 
Beckomberga i vestre Stockholm. 
2000 pasienter virret rundt her på det meste, utsatt for lobotomi, elektrosjokk og såkalt vannterapi. 

Men i 1995 ble sykehuset nedlagt, og nå skal området bli eksklusivt boligstrøk for folk som kan bla opp seks millioner svenske kroner for et rekkehus i parklignende omgivelser. 
"Vi tar vare på idyllen" heter det i markedsføringen for området, en reklamesetning med umiddelbart beisk bismak. 

Alsterdal skriver med skarp penn om hovedpersonen Eva. 
Hun har skilt seg to ganger og mistet kontakten med sønnen underveis, men nå blir hun besatt av eks-mannen som hun forlot i sin tid. 

Eva opptrer som en god, gammeldags stalker og blir en naturlig hovedmistenkt da eks-mannen blir drept. 
Jakten på det ene vitnet er en vesentlig del av denne romanen, tidvis truer den med å bli for dominerende, men Alsterdal har mye på hjertet om flyktninger generelt, romfolk spesielt og Europas tilstand anno 2017. 

Jeg liker også UD-ansatte Niklas som måtte la drømmen om Nairobi vike til fordel for hageby og rolige omgivelser for sønnen Emil. 

Emil sliter selv før hodeskallen kommer ramlende fram under senga hans. 

Niklas er selve prototypen på en anstendig blågul svensk mann. 
Han skammer seg over det meste. 
Inkludert at han blir kåt på naboenken. 
Hun var minst 30 år yngre enn Evas eks-mann. 
Ja, jeg sa det var svenske tilstander. 

Alsterdal skriver ikke fullt så mørkt her som i den nattsvarte forgjengeren "Ingen vei tilbake". 

Men det er sannelig nok av grøss for den som liker et kvast familiedrama innhyllet i gåter fra fortiden. 
Og hvem gjør vel ikke det? 
