Teateranmeldelse:«Kirsebærhagen» 

Komedie og tragedie i sømløse vekslinger gjør «Kirsebærhagen» til en minneverdig teateropplevelse. 

Lekent og rørende i «hagen» 

Fortellingen om et russisk samfunn i kraftig brytningstid på slutten av 1800-tallet, virker på ingen måte utdatert i Hanne Tømtas regigrep. 
Med et topplag av skuespillere som fundament, har hun skapt en forestilling med stilisert modernitet, leken humor og direkte rørende partier. 

Tsjekovs stykke er skrevet i 1903 og handler mye om endringene som ulmet i det store russiske riket. 
Den gamle tid må vike for den nye, mennesker er i en forvirret tilstand av usikkerhet. 
Eierinnen av et gammelt gods, med en legendariske kirsebærhage, nekter å se at kapitalen er oppbrukt og godset må selges. 

At den mulige oppkjøper er en oppkomling; sønn av en av bøndene som har jobbet på godset, gir henne enda større grunn til å fortrenge de vanskelige fakta. 
Han er pragmatiker, og ser muligheten for å rasere den gamle hagen, for å bygge sommerboliger til byfolk. 

Stykket spilles på Nationaltheatrets bakscene. 
Blant de hvitmalte veggene er det heist opp et tre - uten blader eller blomster. 
Skuespillerne , kledd i nåtidsklær, sitter i stor grad på en stolrekke, eller beveger seg i utkanten blant publikum, som observatører til spillet som foregår. 

Og spillet fascinerer både på det menneskelig og det ideologiske plan.Teksten har et underliggende nivå av ord som ikke blir sagt, og som får konsekvenser for enkeltpersoner. 
Samtidig er Tsjekov tydelig i sin beskrivelse av den totale mangel på handlekraft som rammer overklassen i møte med geskjeftige, løsningsorienterte og fremadstormende mennesker. 

Kontrasten mellom de ulike holdninger er klart synlig i denne oppsetningen. 
Skuespillerne skaper fine karakterstudier av de personene de er satt til å forsvare. 

Gisken Armand er en herlig, flagrende og energisk godseierinne, Ljubov Ranevskaja. 
Hun er stolt og sta, og lukker øynene for fakta med en blanding av desperasjon og vantro. 
Armand viser en karakter som vingler, men som også er en raus og inderlig kvinne. 

Hennes motpol - men også venn - er oppkomlingen Lophakin. 
Trond Espen Seim balanserer fint i uttrykkene; et ønske om egentlig å være en reddende engel for den skadeskutte godseierfamilien, og samtidig markere at nå er det han som har makten. 
Bak den litt såre ømheten skjuler det seg mye vulgaritet når generasjoner av undertrykkelse skal viskes vekk. 

Den ungdommelig tro på en lysende fremtid er representert ved Hanne Skille Reitan som Ljuvovs unge datter Anja og Emil Johnsen som studenten Trofimov. 
Johnsen spiller på optimisme og skarpe betrakninger ispedd en sjarmerende dose naivitet. 
Bjørn Floberg er svært god i jobben med å latterligjøre den noe stakkarslige broren til Ljubov, og Laila Goody har noen morsomme og ettertenksomme innspill som guvernante med forvirret fortid. 

De baler med tiden de lever i, og med livet selv - og de berører oss. 

Som i sin oppetning av Tsjekhovs «Tre søstre» på samme scene for tre år siden, har Tømta fått nestoren Espen Skjønberg på laget. 
Det i seg selv er en opplevelse. 
Han fungere delvis som forteller, delvis som den gamle tjener Firs, og utstråler respekt og vennlighet i hver minste replikk eller bevegelse. 

En mann som med et samstemt ensemble er med på å understreke det som ligger av latter og tårer i «Kirsebærhagen». 

Borghild Maaland 
