Hele Norge Draker
Drake er i overkant glad i preik, men kjærligheten han viser til Norge overgår det meste. 

KONSERT: 
Drake STED: 
Oslo Spektrum PUBLIKUM: cirka 6300 

Det er i ferd med å bli en tradisjon. 
En ufrivillig kjøttbølge utarter seg fra høyre til venstre og så tilbake i en femtenmeters radius foran scenen. 
Ungdommer skriker etter hjelp. 
Det er fortsatt en halvtime til Drake skal på scenen. 
Like lisztomaniske tilstander som sist. 

Litt av takken må gå til oppvarmer og Toronto-kompis, The Weeknd, som er en nesten like stor attraksjon som hovedmannen selv og fremkalte flere skrik og strake armer enn den gjengse headlineren i Oslos storstue - selv om han droppet å pakke med seg sine beste låter. 

Men vi er her for Aubrey Drake Graham, den nye generasjonens største rapstjerne og fanebæreren for den emo-urbane trenden. 
Twitterprofilen som gjør narr av hvor myk Drake er, har snart like mange følgere som Jens Stoltenberg. 
Han bruker litt vel mye tid på å syte i låtene sine, sånn til oppfinneren av YOLO å være. 
Men nok om det. 

Lys på. 
Sceneoppsettet ligner på kontrollrommet i USS Enterprise, og på den O-formede plattformen dukker Drake opp i silhuett og sterkt rosa baklys. 
Energien er høy, lyden er fantastisk og låta er «Tuscan Leather». 
Den nasale stemmen blåser gjennom «Headlines» og vill jubel oppstår når The Weeknd kommer tilbake på scenen for «Crew Love». 
Frysningsfremkallende - selv om den låter noe grøtete ut mot det siste partiet. 

Men Drake er like raus som sist. 
Mange låter, masse kjærlighet. 
«Vah sher a, Oslo?» roper han ut. 
Salen reagerer med enda mer jubel. 
Han forteller også at han ikke skal bruke så mye tid på prat. 
Lovende, da det ble noe i overkant sist han besøkte oss. 

Salen koker opp under «Furthest Thing» og temperaturen stiger ytterligere med «Pop That». 
Den visuelle opplevelsen er nydelig hele veien gjennom - bandet i flimrende silhuetter, animasjoner, flammer og fyrverkeri. 
Og et ufattelig fett lysshow, selv om spotlyset har problemer med å henge med når Drake begynner å løpe rundt. 

Han løper også litt for raskt gjennom Future-samarbeidene «Love Me» og «Honest». 
Men han demper seg med den magiske «The Motion». 
Og det er sjelden lyden i Spektrum er så velskrudd for bassete hip hop. 

DJ Future The Prince gir Drake en pause og spiller «Best I Ever Had», «Forever» og «Take Care». 
Drake føler seg tydeligvis ferdig med å dra de live, og det står respekt i å velge bort selvsagte publikumsfavoritter for å gi rom til nye. 
Men han burde ha innført nulltoleranse på de helsikes alarmene og pistolskuddeffektene. 
Den bryter helt med elegansen av resten av showet. 

Han kommer tilbake med en av sine beste: 
«Hold On, We're Going Home» - i en røykfylt og himmelaktig setting er klar til å dra en jente opp til scenen. 
Noen har allerede gjort jobben for ham og hun blir eskortert inn av vakter. 
Drake har folkeskikk og forsikrer seg om at hun er lovlig før han han veksler mellom å synge og prate slibrig til den 24 år gamle oslojenta. 
Søt underholdning for salen. 
Episk øyeblikk for jenta. 

Under «305 in my city» senkes et ringformet stillas ned over publikum. 
Og på noe David Copperfield-greier står Drake plutselig der. 
Nå vil han snakke med sitteplassene. 
Og gjør den samme langstrakte greia han gjorde for to år siden. 
«I see you»-partiet hvor han peker ut forskjellige folk - og forteller at han ser dem. 
Etter ti minutter med «deg i XO-skjorta», «deg med det blonde håret» og «du som sitter der med jakken i hånden» har han bevist at han ikke er blind - for annet enn tidsbruk. 

Preike-Drake vender tilbake. 
Heldigvis ikke like mye som sist, og den siste rekka av briljante klassikere som «Fuckin' Problems», «The Motto» (låten som har skylden for introdusere YOLO-begrepet), «HYFR», «All Me», og «Started From The Bottom» satte et saftig punktum og sementerte at Drake har en låtportefølje ingen andre rappere under 30 kan stille med. 

SANDEEP SINGH 
