«The Shape of Water» er en magisk Oscar-favoritt
Vakker fabel som er nominert til 13 Oscar og vant Gulløven i Venezia 

Kjærlighetsforhold mellom havdyr og mennesker gjør sjelden inntrykk på meg. 
På forhånd trodde jeg derfor jeg ville være en distansert anmelder av The Shape of Water. 
Men sannelig ble jeg både rørt og imponert over denne melankolske fabelen av den mexikanske regissøren Guillermo del Toro. 
Så holder han også god avstand til klassiske komponenter som kongelige personer, onde hekser og simple forbannelser. 
Det er ikke mye H. 
C. Andersen eller Disney igjen her. 

Romkappløpet 

The Shape of Water foregår i stedet på begynnelsen av 1960-tallet. 
Handlingen er lagt til et romfartssenter i den amerikanske byen Baltimore. 
Sovjetunionen har skutt opp et romskip med en hund, nå vil amerikanerne vinne neste trekk. 
Forventningene er store idet senteret mottar en mystisk skapning sperret inne i en vanntett beholder. 
Det viser seg å være en amfibie fanget i Sør-Amerika. 
Kan den brukes i romfarten? 

Vakker retrostil 

Guillermo del Toro har lang erfaring med både fabeldyr (Pans labyrint) og superhelter (Hellboy). 
Han senker tempoet i The Shape of Water og skaper et estetisk retrounivers. 
Tidskoloritten er gjennomført, nostalgisk og vakker. 
Inspirert av havmotivet er filmen holdt i blågrønne toner. 

Den kvinnelige hovedperson bor i en gammel gård med kino i første etasje og nedslitte, styggpene leiligheter over. 
Elisa Esposito spilles av den uforlignelige Sally Hawkins. 
Med unntak av et par drømmeaktige sekvenser, bruker hun ikke stemmen i denne filmen. 
Hawkins utfordring har i stedet vært å spille en stum kvinne som lever et rutinepreget liv og jobber som vaskedame på romsenteret. 

Hawkins makter å gi henne et fantastisk uttrykksfullt kroppsspråk. 
Hun er spesielt god sammen med Doug Jones, som nok en gang spiller fabeldyr i en film av Guillermo del Toro. 
Her er han forvandlet til et sensuelt vesen i en slags haute couture lateksdrakt med gjeller og finner og selvvlysende mønstre. 
Det er storartet effektmakeri av både tradisjonell og animert type. 

Men hva skal man kalle ham? 
Fiskemann? 
Havgud? 
Sjøuhyre? 
Han er fremmedartet, men har menneskelige trekk. 
På laboratoriet blir han behandlet som et monster. 

Bryter med normalen 

Guillermo del Toro gjør det gradvis til et politisk poeng. 
For også filmens heltinne og hennes medhjelpere bryter med normalen anno 1960. 
Richard Jenkins spiller en ensom, homofil mann som blir møtt med forakt. 
Rasismen rammer svarte amerikanere både på jobben og i fritiden. 

Den stumme Elisa blir selv behandlet som en raritet. 
Men nettopp hun er altså i stand til å nærme seg amfibiemannen. 
Ja, den lydløse, følsomme kontakten mellom dem er filmens viktigste motiv. 
Grensen mellom artene viskes ut, det unormale blir fascinerende. 

Men det blir ingen del Toro-film uten et medrivende plott. 
The Shape of Water har både skurker, sovjetiske spioner, bortføringer og torturscener. 
Fremfor alt er den en fullbefaren spillefilm som henter glød fra både filmhistorien og fantastiske visjoner. 
