Hvis dette er Hollywood, holder jeg meg hjemme
«Ja, vi elsker Hollywood» er skrytete skadefryd-tv. 

||| 
TV: 
Skryt er ikke sofistikert. 
Skryt er ikke classy. 
Og skryt er alt hva «Ja, vi elsker Hollywood» er, flashing av limousiner og diamanter og verdens mest harry designervesker, Louis Vuitton. 

Da hjelper det ikke hvor hyppig programleder Jan Thomas Mørch Husby klarer å smette inn ordene «glamorøs» og «eksklusiv». 
De utflyttede norske kvinnene vi treffer fremstår med få unntak som nervøse oppkomlinger, som er veldig opptatt av å fortelle oss hvor mye koffertene deres koster. 

Si meg, Jan Thomas, tror du Jackie O. noen gang ville fortalt deg prisen på øredobbene sine? 
Jeg trodde ikke det. 

«Velstående menn»Når programleder Jan Thomas er ferdig med å snakke om hvor fantastisk det er i Læs Ængeles, introduserer han oss for de ni hovedpersonene gjennom en fotoshoot som det er mye mas rundt og umulig å forstå hensikten med. 
Blant de utkårede er mannebladveteran Monica Hansen, som synes det er urettferdig å bli kalt puppemodell, playmate Lillian Müller, og den serieskilte eiendomsmegleren Tine Schatz («Nå dater hun stadig nye og velstående menn», forklarer Jan Thomas). 

FreakshowOg her er noe av det vemmelige ved «Ja, vi elsker Hollywood»: 
Selv om Jan Thomas svinser rundt og ikke kan få fortalt damene nok hvor vakre og vellykkede de er, har tv-serien åpenbart et element av freakshow. 
Dette er skadefryd-tv for de som liker å fnise av folk som har mer penger enn dem selv. 
For når New Age-sanger Solvei McKenna sier at «Los Angeles er en engel med armene veldig åpne. 
Los Angeles holder oss. 
Og det er veldig mye energi å holde, det», er det ikke meningen vi skal le med henne. 
Hun ler nemlig ikke. 
