God Tobias Santelmann i middelmådig «Grenseland»
Eirik Jensen-saken ligger som en åpenbar inspirasjon for «Grenseland». 
Men serien tøyer troverdigheten mer enn den tåler. 

Gitt de siste årenes politiskandaler, bør ingen forundres over plottet i «Grenseland». 
Spørsmålet er om serieskaperne likevel strekker strikken en smule for langt. 

Troverdighet er en kinkig faktor i all fiksjon, både fordi vi som seere har ulik kjennskap til ulike miljøer, og kan oppfatte mennesker og typer høyst forskjellig. 
Mye handler om hvordan fiksjonen forfører oss inn i et univers vi tror på som helhet, selv om noe lugger her og der. 
Troverdigheten, eller mangelen på sådan, ligger altså ikke nødvendigvis i spørsmålet om dette kunne eller ikke kunne skjedd. 
Det handler om premisset slik det presenteres og spilles ut. 
Og det er her jeg sliter. 

Det første problemet jeg møter i «Grenseland» er politimannen Lars, spilt av Benjamin Helstad. 
Han er et svakt punkt i dobbelt forstand. 
Dette er en serie om politifolk med urent mel i posen. 
Jeg kjøper den. 
Men jeg begriper ikke hvordan denne Lars overhodet kom inn på politiskolen. 
Ok, han er enkemann og enslig far, og har sikkert sitt å stri med. 
Han er, eller prøver å være et snilt og godt menneske, virker det som. 
Men mer enn å stå til troende som politi, minner han mest om en sutrete og forvirret guttunge med et seinpubertalt handlingsmønster. 

Serien åpner med at den sentrale polititoppen Sven Lindberg (Stig Henrik Hoff) arresteres, mistenkt for korrupsjon. 
Likheten med Eirik Jensen-saken er så påfallende at den neppe er tilfeldig. 
Lindbergs advokat heter Per Christian Eldheim, tsk tsk. 
Forskjellen er at Lindberg også anklages for medvirkning til drap. 

Mannen som får polititoppen hektet, heter Nikolai. 
På grunn av belastningen internt, ber sjefen ham om å avspasere inntil videre. 
Nikolai drar til hjembyen, til nevnte Lars, som er lillebroren hans. 
Et drap kamuflert som et selvmord bringer også den pågående, smarte og sympatiske Anniken fra Kripos til småbyen. 
Nikolai innlemmes i etterforskningen, og oppdager raskt at Lars er involvert i saken. 

Hvis du fulgte NRK-serien «Monster», og syntes at politifolkene der begikk merkverdige politifaglige tabber, så er det bare barnemat mot hva politiet i «Grenseland» foretar seg – og åpenbart tror de skal slippe unna med. 
«Monster» spilles ut i et mindre realistisk, mer mytisk univers. 
Grenseland foregår innenfor rammene av en realistisk politiserie. 
Så blir spørsmålet: 
Hvor dumme skal vi tro at politiet faktisk kan være? 

Ok. 
Shit happens. 
Når shit happens, baller det gjerne på seg dersom man ikke straks tar grep. 
Men det ser man gjerne etterpå, i etterpåklokskapens grelle lys, eller ett eller annet sted underveis, men i seneste laget når forklaringsproblemene har vokst en over hodet. 
Det er dette som skjer i «Grenseland», og det gjelder mange. 
Ikke minst gjelder det den i utgangspunktet rettskafne Nikolai. 
Behovet for å beskytte lillebroren fører ham inn i en personlig konflikt og en etisk krise som truer med å knekke ham både som menneske og politi. 

Innspilt i Halden, med vekslinger til Oslo, spiller tittelen både på dette etiske grenselandet, og på grensetrafikken over til Sverige. 

Som figurer er både Nikolai og Anniken troverdige og interessante, og dessuten godt spilt av Tobias Santelmann og Ellen Dorrit Petersen. 

Som studium av en mann fanget i et håpløst nett, kan serien vise seg å være god, det gjenstår å se. 
Fire av åtte episoder er et for tynt grunnlag å trekke bastante konklusjoner på. 
Men etter halvgått løp synes «Grenseland» å hvile litt for tungt på litt for mange elementer som skal gå i hop, og å være litt for fattig på stemning og originalitet til å heve seg over den jevne hopen av politiserier. 

TV 2 sender første episode 2. november. 
