Spillanmeldelse:Lettere oppblåst Final Fantasy 

«Final Fantasy Crystal Chronicles: Echoes of Time» lider av voksesmerter. 

Det er noe rart med «Final Fantasy Crystal Chronicles: Echoes of Time». 
Det føles rett og slett litt som å spille et oppblåst DS-spill på Wii. 

Spillet er veldig tydelig utviklet med DS for øyet, noe som vises blant annet på de to separate «skjermene» på skjermen og keitete kontroller som ikke virker helt gjennomtenkte. 

Kjernen i spillet er riktignok god, men ikke god nok til å veie opp for et godt knippe irritasjonsmomenter som trekker i feil retning. 

Historien er helt grei skuring og inneholder en over gjennomsnittet stor andel av klassiske rollespillelementer som krystaller, tidsreiser, magi, en slemming med talefeil og verdens undergang. 

Du styrer en liten kar eller kvinne fra skogen og plukker med deg opp til tre følgesvenner som dilter etter deg som andunger. 

Dine medhjelpere kan du sette til å «gjøre sitt beste», «ikke bruke magi», «redde seg selv» eller liknende, men det er etter min erfaring best å ha dem på førstnevnte innstilling for de er ikke de skarpeste knivene i skuffen i utgangspunktet. 

Det er derfor kjekt å kunne variere mellom hvem du styrer for å kunne anvende din menneskelige, uovertrufne intelligens der den trengs mest. 

Står en kamerat og koper i kampens hete uten å ense at liv og helse er i ferd med å renne ut fordi en slimball på størrelse med en liten hest står og dæljer løs på ham, er det uhyre kjekt å kunne ta direkte handling istedenfor å se tragedien utspille seg før du rekker å slenge en livsgivende trylleformel i hans retning. 

Trylleformlene står nemlig sentralt. 
Ettersom du ikke har anledning til å bære med deg verken livsgivende trylledrikker eller luktesalt for å vekke opp dine falne, er trylleformularene kilden til suksess. 

Selv om du finner påfyll av både helsedrikker og magipåfyll underveis, er det viktig å disponere magipoengene man har til rådighet på en fornuftig måte fordi den har en tendens til å ta slutt i de mest kritiske stunder. 

Hvilket bringer meg til et noe irriterende moment ved «Final Fantasy Crystal Chronicles: Echoes of Time»: 
Lagringspunktene er langt fra hverandre og selv om nivået på både puzzles, fiender og plattformelementene holder seg på et behagelig nivå støtte jeg ofte på utfordringer som sendte meg tilbake til startlinjen gjentatte ganger. 

Når disse tålmodighetsprøvene i tillegg gjerne skyldtes merkelige kameravinkler og keitete kontroller, vokser frustrasjonen fort. 

Til stadighet plukker jeg opp mine lettere tilbakestående allierte når jeg sikter meg inn på skatter og trolldomsdrikker lagt igjen av beseirede beist og villdyr. 
Andre ganger er det håpløst å bedømme avstander og se hvor man skal hoppe, noe som fører til ufrivillige lavabad og merarbeid. 

Bossekampene holder imidlertid jevnt over svært høyt underholdningsnivå. 
Det er strengt tatt ingenting revolusjonerende med dem, men de engasjerer, varierer, krever timing og til dels utholdenhet og underholder på ypperlig måte. 

Spilling online er en grei avveksling innimellom - ikke minst for å få litt hjernemasse bak de andre figurene på skjermen, selv om jeg ender opp med å få grisebank av en japansk tenåring med voldelige tendenser og lite sans for teamarbeid. 

Jeg er litt skuffet. 
«Final Fantasy Crystal Chronicles: Echoes of Time» kunne vært «dungeon»-vandring i toppskiktet, men resultatet holdes nede av unødvendige irritasjonsmoment og lite omtanke for detaljer. 

Jeg kan ikke annet enn håpe at Square Enix har fått ting til å henge bedre på greip i DS-versjonen. 

PS: 
«Final Fantasy Crystal Chronicles: Echoes of Time» åpner for flerspillermuligheter opp mot DS-versjonen. 
Vi vil se nærmere på dette i DS-anmeldelsen av spillet. 
