«Suburbicon:»Mørk forstadssatire 

Til tross for noen strålende øyeblikk med Matt Damon i hovedrollen sitter ikke George Clooney helt stødig i registolen. 

Med George Clooney i registolen, Coenbrødrene med manus og Matt Damon og Julianne Moore i sentrale roller, kan det bli vanskelig å tøyle forventningene. 
Og Suburbicon starter svært lovende: vi blir introdusert for en forstadssatire anno 1959 der den glaserte idyllen ikke står noe tilbake for den David Lynch presenterte oss for i Blue Velvet. 

Gjennom et postbud møter vi forstadens hvite middelklasse i et bomiljø som Clooney rammer inn som et bedragersk salgsprospekt for Den amerikanske drømmen. 
I likhet med Lynch forvandler Clooney historien til en marerittversjon av drømmen, men han er ikke like sjenerøs i karakterskildringene. 

Forstadsdrømmen rakner 

Vi har vel aldri sett Matt Damon så usympatisk og patetisk som her. 
Han skylder mafiaen penger etter noen mislykkede investeringer, og blir oppsøkt av lånehaier. 
De skal bare hente det de vil ha og så gå sin vei, sier han til sønnen Nicky. 
Men noe går galt og Nickys mamma, spilt av Julianne Moore, blir drept. 

Etter dette deler vi Nickys skeptiske holdning til det meste som foregår rundt ham. 
Ikke minst det faktum at morens tvillingsøster, også spilt av Moore, flytter inn og blir farens nye partner. 
Og da en utspekulert etterforsker fra forsikringsselskapet, spilt av en opplagt Oscar Isaac, dukker opp, begynner hele forstadstilværelsen å gå opp i limingen. 

Uklare roller 

Dette krimplotet er vel og bra, og skuespillerne gjør en utmerket innsats. 
Damon spiller her en tragikomisk middelklasse-streber som minner om Jerry Lundegaard i Coenbrødrenes Fargo, og som vil utløse noen mørke gapskratt. 

Men parallelt har Clooney og Coenbrødrene bakt inn en handling om en svart familie som flytter inn i nabolaget. 
Det utløser opptøyer, slik vi har sett i arkivopptak fra sørstatene på 1950-tallet, men deres rolle i filmen er uklar. 
Vi får ikke vite noe særlig om dem, de forblir kun «svarte» og vi betrakter mobbingen av dem på avstand. 

De inngår ikke i resten av handlingen, så hvorfor er de med? 
Kanskje fordi Clooney vil minne oss om at rasismen var normalen på den tiden. 
Men det virker løsrevet fra konteksten, og forsterker paradoksalt inntrykket det hvite nabolaget har av dem – som noe fremmed som ikke ”hører hjemme” der. 
