Ny, familievennlig Blånissefilm
Regi: 
Arne Lindtner Næss 

Manus: Thomas Moldestad, Gudny Ingebjørg Hagen 

Sensur: 
Tillatt for alle 

La det være jublet: 
Det livligste og morsomste ved denne andre helaftens spillefilmen om nissene i Blåfjell, er verken 3D-versjonen, selve historien eller musikkinnslagene. 
Nei. 
Det er Toralv Maurstads lekelystne, spenstige skuespillkunst som Mosetussen! 
De gamle er eldst og samtidig de mest duggfriske – hooiiih! 

Til saken: 
Filmen som sådan er en noe temperaturfattig og blekkinnet historie, selv om den har sine fikse stunder og øyeblikk av småhyggelig småspenning. 
Det dreier seg om at nissene nede i dalen, Rødnissene, fryser og sulter. 
Blånissene holder til i fjellet og er mette og friske. 
De våkner i desember for å arrangere Blåtimen, det er deres plikt, lidenskap, mål og mening i og med livet. 

Den unge dronning Blårose har hørt et gammelt sagn om et magisk horn som kan forandre været. 
Får hun tak i det, kan det blåses varme vinder gjennom dalen, slik at Rødnissene vil slutte å fryse. 
Sammen med Rødnissenes unge konge, Dreng, drar hun ut for å lete etter hornet, tross store advarsler fra de eldste. 
På turen møter de, blant annet, den nevnte Mosetussen og representanter for rå kapitalisme, nemlig menneskene i Gråfjell. 
Der er det en fabrikk med en innvendig, liten jernbane for tippvogner. 
Den minner ikke ubetydelig om en berg – og dalbane og er som skapt for turer i 3D-format… 

Musikkinnslagene er nette og kvikke, men ingen melodi sitter fast i øret. 
Ingen. 
Regigrepene er ofte maleriske, 3D-teknikken utnyttes på en balansert måte, ingen tekniske orgier i så måte. 
Skuespillerinnsatsene er svært ulike, for å si det mildt og rundt. 

Sum: 
Familievennlig julehygge helt på det jevne. 
Men så har vi Toralv Maurstad, da… 
