Kaizersnitt
Det mangler ikke ideer og ambisjoner når Janove Ottesen solodebuterer. 
Dessverre. 

Maskineriet Kaizers Orchestra gjorde alt på sin egen måte i sitt eget univers. 
Når frontfigur Ottesen kommer med første soloutgivelse fire år etter de la seg ned, ligger arveblastningen fra moderbandet klint inntil. 
I motsetning til hans forrige engelskspråklige popsoloforsøk. 
Faktisk er «Kaizers med synth» enkleste måten å forklare hva 41-åringen prøver på. 

Hvilket like fullt er ekstremt upresist. 

Ottesens debut har en historie i bunn om to ballettdansere. 
Den er noe utydelig og teatralsk. 
Dessuten bidrar den til at låtene sprer seg mer i alle sjangerretninger. 
Eller musikal, som det jo også kalles. 

Her klinger det av alt fra Mike Oldfield, Funkadelic, Prince, Coldplay, Håkan Hellstrøm og musikk for bryllup og begravelser. 
Over femten låter og syvogseksti etter hvert ganske så dryge minutter fortelles historien om Artisten og Marlene (pretensiøst nok med stum e) ut i sitt eget unike tempo. 
Tekstene er den samme blandingen av nytenkte floskler og skakke historier. 

Ekstremt unorsk, ekstremt u-rogalandsk. 
Ekstremt fascinerende og forvirrende. 
Fascinerende fordi ingen har stoppet utglidningen. 
Forvirrende fordi mange av bitene her absolutt har noe for seg. 
Det er helheten som er mest kokkelimonke. 
«Eg er ikkje prins, men eg er heller ingen frosk», hevder han i albumets nest siste låt, «Trixing & Fixing». 
Kaizersfansen vil juble. 
Kaizershaterne likeså. 
Ingen av dem har helt rett. 

BESTE LÅT: 
«Me vokser aldri opp» 
