Klanglig rus og orkesterprakt
Orgelet gjør heller lite av seg i Saint-Saëns’ 3. symfoni. 

Webern orkestrerte en fuge (Ricercata) fra Bachs Musikalisches Opfer i 1934/35. 
Den er blitt berømt fordi den satte en ny målestokk for slike orkestreringer. 
I SSOs fine fremføring hørte vi hvordan den sekstemmige fugen ikke instrumenteres kompakt, men ytterst differensiert og nyansert i de enkelte linjene. 
Og linjene løses opp i sine motivdeler gjennom vekslende klangfarger som med Weberns karakteristiske pointillistiske teknikk (med fargeprikker) lar dem oppstå på nytt som det han kalte «klangfargemelodier». 
Klangfargen for øret går her over i fargeklang for øyet. 

Maurice Duruflé var en fremtredende organist og en kresen komponist som etterlot seg få verk, de aller fleste for orgel. 
Av disse er hans suite fra 1933 et av de mest kjente. 
Den slutter med en gnistrende Toccata som den selvkritiske komponisten siden forkastet, men som organisten og komponisten Pieter-Jelle de Boer hadde med i sin orkestrering for stort orkester (uten orgel). 
Dette var ikke en versjon av Duruflés suite, men en forvandling, ja, en slags gjenkomponering med store effekter og en bombastisk slutt. 

Metamorfoser 

Kveldens hovedverk var Camille Saint-Saëns’ 3. symfoni, urettmessig kalt Orgelsymfonien (1886). 
Saint-Saëns er mest kjent for «Dyrenes karneval», men denne komponisten, som var et vidunderbarn, skrev over 300 verk i så å si alle sjangre, bl.a. tre symfonier, fem klaverkonserter, tre fiolinkonserter, to cellokonserter. 
Symfoni nr. 3 i c-moll er viet Liszt og bruker, som en slags musikalsk hyllest, fremgangsmåten med tematransformasjoner som Liszt hadde utviklet i sine symfoniske dikt. 
Samtlige temaer i symfonien er dannet av en eneste tonefølge som gjennom rytmisk gestaltning, harmonisk kontekst og satsenes affekter blir forandret og individualisert. 
Den gregorianske Dies irae-sangen kommer frem flere ganger gjennom verket, tydelig noen ganger, andre ganger gjennom metamorfoser. 

Kjempeoppbud av instrumenter 

Orgelet setter egentlig bare inn i 2. og 4. sats og tjener klangforsterkningen og klangberikelsen til kjempeoppbudet av andre instrumenter. 
Vi har å gjøre med en utvidet tre- og messingblåserbesetning og et rikelig slagverk sammen med et klaver spilt firhendig. 
Vakkert klang oboen i åpningen med det lengselsfulle oppadstigende motiv på fire toner som gjentas i hovedtemaet med pulserende hurtige toner. 
Dette ble spilt med den rette uro. 
I den langsomme delen blandet myke orgelklanger seg med melodien fra strykerne som sømløst gikk over i horn og tromboner. 
Den hurtige tredje delen spilte SSO med stor presisjon og dynamikk. 

Orgelet kommer først igjen i strålende C-dur i sluttavsnittet som inneholder hymniske og koralaktige elementer, virkningsfullt båret frem av orkesteret. 
Mot slutten blir det nesten for mye av det gode: tromboner og harper, orgel og klaver forbindes med de øvrige instrumentene i en klanglig rus, en umåtelig klangprakt som ikke skyr gjentatte sluttakkorder med altfor stort ettertrykk. 
Men SSO, ledet av den fremragende nederlandske dirigenten Antony Hermus, la ingen demper på seg. 
Det skulle de da heller ikke gjøre. 
