En maktdemonstrasjon
Intenst og ubehagelig om jakten på Osama bin Laden 

«Zero Dark Thirty» er en maktdemonstrasjon på flere plan. 

Ved å rekonstruere ti års bestrebelser på å spore opp USAs samfunnsfiende nr. 1, viser den hvilke muskler amerikanerne besitter, militært og etterretningsmessig, hvilken vilje de har til å bruke dem, og hvor langt de er, eller var, villige til å gå. 

Filmens innledende torturscener har ført til heftig debatt i USA. 

Filmatisk er scenene ekstremt ubehagelige å være vitne til; også for hovedpersonen Maya. 

Filmen er også en demonstrasjon av Kathryn Bigelows posisjon som en av Hollywoods fremste krigsfilmregissører. 

Som i «The Hurt Locker» tar hun heller ikke her stilling til krigen som «rettferdig» eller «ond». 
Så kan man innvende at det også er en form for stillingtagen. 
Det, mener jeg, er en forkjær tilnærming til Bigelows filmer. 
Hennes måte å lage krigsfilm på åpner, etter mitt syn, for selvstendig tenkning rundt filmenes tematikk. 
Det er en kvalitet i seg selv. 
De distinkte, filmatiske kvalitetene kommer i tillegg. 

I «The Hurt Locker» gikk Bigelow nærmest inn i de polstrede draktene til en gruppe elitesoldater hvis jobb var å desarmere bomber. 

I bunnen av filmen lå en studie av hva som får profesjonelle soldater til gang på gang å søke seg tilbake til det helvetet krigen er. 

Denne gangen går hun formelig inn i hodet til Maya, CIA-agenten som gjennom ti år jobber seg stadig nærmere målet. 
Slik oppnår Bigelow det samme som i «The Hurt Locker»; en intens, isende følelse av ikke bare å være til stede, men midt inne i hendelsene. 

Det gjør «Zero Dark Thirty» til en uhyre spennende film, selv om man kjenner utgangen på dramaet. 

Mye av spenningen knytter seg selvsagt til det nitide etterretningsarbeidet, sporingene, spaningen, vurderingene og feilvurderingene underveis. 

Maya er på flere måter en nær kollega av Carrie fra fjernsynsserien «Homeland». 
Maya er psykisk frisk, men preges av den samme ekstreme fokuseringen på ett mål, og den samme utholdende viljen til å forfølge sin egen idé. 

Spilt av Jessica Chastain, fremstilles Maya som det råskinnet hun presenterer seg som. 
Men det er faglig. 
Som person er hun tilbakeholden, stille, men målrettet. 
Hun er den intelligente detektiven som tar over ved hjelp av tankearbeid, etter at en nyvalgt Obama har erklært nulltoleranse for tortur (en etterretningsmetode som ikke førte til noe, åpenbart). 

Men hun er også kvinnen som må slåss for å bli hørt i et system ledet av menn. 
Drevet av sitt indre, altoverskyggende mål, presses hun bokstavelig talt fra alle kanter. 
Frustrasjonen og slitasjen lar seg lese både i antall dager hun tusjer på glassveggen til sin overordnede, og i Chastains forfinede ansikt. 

Jessica Chastain ble for alvor lagt merke til i Terrence Maliks «The Tree of Life». 
Før gjennombruddet slet hun med å få jobb fordi filmindustrien syntes hun så gammeldags ut. 
Malik grep fatt i akkurat dette, og brukte hennes ytre for alt det var verdt. 

En påfølgende birolle i «Barnepiken» antydet evnen til å spille på et bredt register. 

Den manifesteres i «Zero Dark Thirty». 
Slik sett, er filmen en maktdemonstrasjon også fra Chastains side. 

Sist, men ikke minst, demonstrerer Alexandre Desplat hvorfor han er verdens mest etterspurte filmkomponist akkurat nå. 
Musikken hans er en oppvisning av distinkte, elegante understrekninger og fremhevinger, og en ren nytelse for øret. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
