Bokanmeldelse:Elena Ferrante: 
«Mi briljante venninne» 

Å lese «Mi briljante venninne» er som å ligge tett inntil pulsåren til Napoli og kjenne på skrekkblandet fryd. 

Romanen er full av rå vold, vilje og lidenskaper. 
Forfatteren skriver så tett på personene at alt føles intimt og ekte. 

Jeg kan ikke huske sist jeg leste en bok som var så full av livskraft og pulserende liv. 
Det er som om Elena Ferrante har tillatt seg å legge ekstra mye av seg selv og livet sitt i teksten, siden hennes egen identitet er skjult. 

Den aldrende fortelleren Elena ser tilbake på oppveksten i en fattig bydel i Napoli på 50-tallet. 
Livet er preget av fattigdom og vold, machokultur og det lokale mafiastyret, camorraen. 
Uten at dette ender i klisjeaktige framstillinger av italiensk mafia eller en forutsigbar handling. 

Fortelleren har et klokt røntgenblikk på personer, relasjoner, maktspill og overlevelse. 
Tonen er brutalt rett på. 

Her finnes mange korthugde karakteristikker til nytelse og ettertanke. 
Teksten er likevel lett og ledig å lese, takket være Kristin Sørsdal, som har gjort en fantastisk oversetterjobb. 

Diamanten i fortellingen er vennskapet mellom Elena og Lila. 
Der Elena er skoleflink og godt likt av alle, er Lila genial, uregjerlig og fryktet. 
Alt Lila tar i, blir eventyr. 
Venninnene utfyller og utfordrer hverandre. 
Måtene de hjelper hverandre på i et mannsstyrt samfunn, er rørende. 

Nå er det ikke bare kvinnene som lider. 
Mannen forventes å ta vare på familien økonomisk og hevne krenkelser mot den, samt straffe slektninger som har oppført seg usømmelig. 

Han kommer ofte til kort. 
Den konstante trusselen om vold og død skaper uro og frykt. 
Og menn som knekker sammen under byrden av dårlig samvittighet. 

Elena og Lila tåler en ørefik bedre enn de fleste av oss, og ser ikke på seg selv som ofre. 
Måtene de snor seg unna maktstrukturene på, gir handlingen uante retninger. 

Plutselig oppstår en løsning eller en vei ut. 
Forelskelser munner ut i giftermål. 
Lidenskaper for skodesign og lesing ender opp i skoproduksjon og skolegang. 
Selv om ingen i familien støtter ideen eller har penger. 

Romanen har flere fellestrekk med den populære dameromanen: 
Den handler om kvinneliv, handlekraftige heltinner og vennskap, og er uten ironi. 

Samtidig er det presise språket og den uforutsigbare handlingen i en liga over dameromanen. 
Boken, og kvartetten som den er første del av, har mange potensielle lesere – måtte de alle finne fram til den! 

«Mi briljante venninne» er en hyllest til en by og et spesielt vennskap som tar pusten fra leseren. 

Elena Ferrante er et pseudonym. 
Bare det italienske forlaget vet hvem forfatteren er, og dette har fått mediene til å gå av skaftet. 
«Mi briljante venninne» er første del av den såkalte Napoli-kvartetten. 
Bøkene har skapt en lesebølge som omtales som Ferrante-feberen: 
Sjekk #ferrantefever på Twitter. 
Oversetteren holder nå på med bok to i kvartetten. 
