Islending med mobiltelefon
Kjent islandsk regissør lager film om at mor har alzheimer. 
Det blir mye snakk i mobiltelefon. 

Regi/manus: 
Friðrik Þór Friðriksson. 
Med: 
Kristbjörg Kjeld,Hilmir Snær Guðnason, Gunnar Eyjólfsson.Island/Norge/Storbritannia/Sverige/Tyskland. 
Musikk: 
Hilmar Örn Hilmarsson.Lengde: 1 time 27 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Det kunne gått bra. 
Men å lage spillefilm på bakgrunn av atens egen mor fikk Alzheimers sykdom, gir ikke nødvendigvis den rette distansen.Islandske Friðrik Þór Friðrikssons fortelling om "Mamma Gógó" erblitt høyst ujevn. 

Hadde jeg ant hvor mange scener som viser at den mannligehovedpersonen tar mobilen fordi den ringer, skulle jeg talt dem frabegynnelsen. 
Til slutt blir det ufrivillig komisk å se skuespiller Hilmir SnærGuðnason i rollen som filmregissør løfte telefonen og svare. 
Det er i lengdenvisuelt særdeles uoppfinnsomt. 

Derimot er det langt mellom bildesterke scener der islandsknatur blir kulisser for et menneskelig drama om moren som mister grepet omvirkelighet og hukommelse, og sønnen som forsøker å hjelpe, men sliter med sineegne ting. 

Nå vel. 
Mange har gode grunner for å ringe mamma Gógós sønn. 
Han er filmregissør og har akkurat sluppet sitt nyeste verk, "Reisentilbake", på kino. 
Denne filmen inni filmen handler om eldre mennesker påIsland som rømmer fra aldershjemmene (overtydelig, spør du meg). 
Problemet erbare at ingen gidder å se den. 
Nå kontaktes filmskaperen av folk som vil kunnehjelpe ham med akutte pengeproblemer – som banken, aksjemegleren, enfilmfestival på Benidorm, en norsk filmprodusent – uten at det fører til noesom helst, bare en serie ironiske kommentarer til den finanskrise de stakkarsislendingene har vært gjennom. 

Også privat får vi se fyren snakke i mobilen, igjen ogigjen. 
Samtalene gjelder moren – naboene hennes varsler om røyk i leiligheten,politiet om at hun har rømt fra sykehjemmet. 

Bare innimellom lykkes Friðriksson i å skape scener somlever visuelt (i fantasien blir mamma Gógó hentet av sin avdøde ektemann i enstilig, amerikansk 50-tallsbil) eller gir en etterlengtet lattervirkning påtilskueren (moren har stilt seg opp i toalettet på sykehjemmet og trekker ned). 

Jeg er åpen for at de gamle sangene og salmene somrollefigurene framfører rett som det er, har et potensial for å røre dem somkjenner melodier og tekster fra før. 
Men i det store og hele klarer denislandske filmregissøren knapt å gjøre inntrykk. 

La oss håpe at "Mamma Gógó" gikk hjem på Island. 
