Nytt album:Janove holder koken 

Artisten viser nok en gang vilje til å gå nye veier, med hell. 

I fjor gjorde Janove Ottesen stor suksess med Artisten & Marlene, hans første soloutgivelse etter oppløsningen av Kaizers Orchestra. 
Et vidvinklet konseptalbum i kjent stil fra den idérike frontfiguren. 

Nå er han allerede klar med album nummer to, en mer avmålt affære på åtte spor, omtrent halvparten så lang som forgjengeren. 
Her fortsetter han å prøve nye ting, uten å miste kontakt med sin egen stemme. 

Blander inn nye ingredienser 

Det begynner relativt rolig med «Engel», som veksler mellom slentrende vers og hardtslående refreng. 
En god start med et spenn som introduserer flere av skivens gjennomgangstemaer, som drivende rytmer og fleksible vokalprestasjoner. 

Hengtmann bygger på samme sound som forrige album, men i en setting hvor hver låt er mer frittstående, noe som gir musikken en viss lekenhet. 
Den treffer mer umiddelbart, og låtene står fint på egne bein. 

Janove har åpenbart hatt det gøy med denne utgivelsen. 
Som vanlig er han selvsikker, lite redd for å spille på sjarm og teste ut stemmen. 
Albumet har en jevn balanse av uttrykk, fra storslåtte ballader til frekke rockere. 

Som sist er det tydelige referanser til R & B og hiphop i musikken, samtidig som man også kan kjenne igjen røttene fra Kaizers. 
Janove befester sine egne særtrekk for fullt, men er villig til å blande nye ingredienser inn i miksen. 
Her gjør han eksempelvis duetter med både Ane Brun og OnklP, som begge pusher ham i nye retninger uten at han mister fokuset på sitt eget prosjekt. 

Variert materiale 

Dette er en konsentrert affære, alle sangene har noe eget å by på. 
«Klappjakt» er en snedig rocker med fett orgel og rytmiske krumspring. 
«Pyramidene» smyger seg rundt i et dypt lydbilde, hvor drømmende, psykedeliske lydmalerier kombineres med folkemusikkflørting. 
«Øyeblikksfanger» er en atmosfærisk, minimalistisk synthlåt hvor stilige gitarsprell kutter gjennom de svevende tonene. 

Janove låner fra flere sjangere og blander dem inn i sitt eget uttrykk, med et særpreg som gir albumet en god helhetsfølelse. 
Selv om ikke alle låtene er like sterke, er det ikke noe overflødig materiale her. 

Janove Ottesen er i løpet av karrièren blitt en av de mest gjenkjennelige stemmene i norsk musikkliv. 
Uredd og idiosynkratisk, men samtidig med bred appell. 
Her viser han nye sider av seg selv, sider som passer godt med hans etablerte karrière. 

Hengtmann byr ikke nødvendigvis på låter man umiddelbart får på hjernen, men heller slitesterk musikk man får lyst til å høre igjen. 
Hvis solokarrièren fortsetter slik, kommer vi ikke til å bli kvitt ham på en god stund. 
