Woody Allens nye film bygger bro mellom hans kunstnerskap og hans skandaleombruste privatliv
Men «Wonder Wheel» er halvhjertet også som offentlig skittentøysvask. 

FILM: 
Dersom Woody Allen fortsatt laget filmer av samme kaliber som han gjorde i sine velmaktsdager (la oss si 1977-1992) – eller engang det enslige 10-tallshøydepunktet «Blue Jasmine» (2013) – hadde det formodentlig vært vanskelig å forene sin beundring for kunstneren med sin voksende avsmak for mannen. 
I stedet gjør Allen det enkelt: 
Filmene han har laget i dette århundret utgjør en langsom retrett inn i en nostalgisk faksimile av et forgangent USA som blir stadig mindre interessert i verden utenfor regissørens hode, og stadig mindre interessant for utenforstående, for hvert år som går. 

Selvbiografi 
De siste årene har 82-åringen derfor hovedsakelig vært interessant som et vandrende #Metoo-drama, hvis høye produksjonstempo innebærer at hans ekteskap med ekskona Mia Farrows adoptivdatter Soon-Yi Previn og overgrepssanklagene fra førstnevntes adoptivdatter Dylan Farrow aldri forlater rampelyset i mer enn noen måneder av gangen. 
Hans nye film «Wonder Wheel» føyer seg inn i rekken av klamme og dramatisk halvkokte nostalgiøvelser, men samtidig er den også Allens mest selvbiografiske film på flere tiår. 

Hovedpersonen er Ginny (Kate Winslet), en forhenværende skuespillerspire som arbeider som servitør i fornøyelsesparken Coney Island, hvor hun også bor sammen med ektemannen Humpty (Jim Belushi). 
De to har hver sitt barn fra tidligere forhold: 
Ginnys sønn Richie (Jack Gore) er en ung pyroman som ble unnfanget da moren hadde en lidenskapelig affære med en jazztrommis (en ikke ubetydelig detalj), mens moren til Humptys voksne datter Carolina (Juno Temple) gikk bort før han traff Ginny. 

Selvtillit Humpty kuttet kontakten med datteren da hun giftet seg med en gangster, og når hun nå ser seg nødt til å be faren om hjelp, er det som absolutt siste utvei. 
Etter et anstrengt gjensyn vekkes imidlertid Humptys farsinstinkt til live igjen, og Carolina flytter inn med familien og tar seg jobb på sjømatrestauranten der Ginny arbeider. 
Forholdet mellom Ginny og Humpty er en skjør konstruksjon, og etter førstnevnte innleder et forhold til badevakten Mickey (Justin Timberlake), tar det ikke lang tid før hun er klar for å forlate ektemannen. 
Det er bare ett problem: 
Når Ginny introduserer Mickey for Carolina oppstår det sterke følelser mellom de to, og etter hvert truer disse følelsene med å rive hele familien i fillebiter. 

Som i mange av sine senere filmer synes Allen også denne gangen uinteressert i å skape en troverdig fiksjonsverden. 
Alt fra kostymer og styling til kulisser og lyssetting bærer et kunstig og karikert preg – som om vi ikke befinner oss i den virkelige verden, men snarere ser en amatørteateroppsetning av subjektive erindringer. 
Følelsen av at det ikke finnes noen verden utenfor filmens lille håndfull av locations slipper aldri taket, og det gjør heller ikke opplevelsen av å befinne seg midt i en strøm av uredigerte private tanker. 

Selvforsvar Årsaken til at det er nødvendig å gi en såpass utførlig beskrivelse av plottet og rollefigurene i dette haltende melodramaet er nemlig at parallellene til Allens eget liv raskt blir påfallende: 
Den nevrotiske og kronisk ulykkelige Ginny er åpenbart ment å representere Mia Farrow, hennes vakre bonusdatter Carolina er Soon-Yi Previn, og den virile og ettertraktede Mickey er naturligvis Allen selv. 
Humpty er Farrows tidligere ektemann André Previn, mens det uforbederlige problembarnet Richie er Mia og Woodys sønn Ronan Farrow, og brannene han starter symboliserer medieskandalene den gravende journalisten har skapt ved å gå til angrep på overgrepskulturen i Hollywood og sin egen familie. 

Det er nærmest imponerende å gjøre en hovedperson med så mange nevroser og utilfredsstilte lengsler som Ginny såpass endimensjonal og kjedelig som Allen gjør her, men ser man bort fra dette ondsinnede karakterdrapet på Farrow, koker Allens budskap til sine kritikere ned til et nonchalant trekk på skuldrene og et halvhjertet «kjærlighetens veier er uransakelige». 
Og på ett viktig punkt skiller filmen seg dessuten fra virkeligheten: 
«Wonder Wheel» er en tragedie hvor sykelig sjalusi gir opphav til en kaldblodig hevnlyst som kveler kjærligheten før den får blomstre. 
I det virkelige liv har Woody Allen og Soon-Yi Previn vært lykkelig gift i over 20 år. 
