Ellevill kjæledyr-action
Første setning: 
Tarraaa! 
Her kommer enda en animasjonsfilm om søte actiondyr. 
Andre setning: 
Det er helt ålreit. 
Ikke gjør det til et problem. 

De eneste dyrene som til nå ikke er blitt CG-styla og tilført rikere mirakel-evner enn gammeltestamentlige fjelltopp-gubber, er flåtten og flatlusa. 
Men det kommer nok. 
I denne innsmigrende, Mission Impossible-aktige filmen har en uvanlig agentfyr med bibliotekarskjegg og Filmkraft-fjes trent sine røslige rodenter til å bli pc-nerder sånn at de bryter seg inn i hvite varemannens aller deiligste og fildeler ham. 

Denne enkle forbrytelsen fører til: 

FBI forfølger dem i den grad at G-force— kameratene fengsles i dyrebutikk og trues med utryddelse eller omvendt. 
Det fører til en fantastisk flukt med Amandus Dokkemann-bil, det fører til biljakt med totalelektroniske kampbobler for rotter med kjappe fingre. 
Det fører til robot-action og så søte agent-tryner at det er rett før du bryter opp matpakka til smuler og strør dem på golvet i sal 2. 
Mange ellers stilige animasjons-eventyr er blitt skjemma av en voksen tilbøyelighet til å avromantisere eskapist-action («Bolt» for eksempel) og gjøre dem kvasi-sannsynlige. 
«G-force» tar nesten en Bolt, ved at man halvveis i handlingen avlyser gen-teorier som ville ført til at KrF og SV forlangte at filmen skulle ha 18 års aldersgrense. 
Men så hiver den seg uti evnerik galskap likevel. 
Og etter alle slags lodne action-undere dukker også den savna muldvarpen opp igjen opp med de tastevennlige fingrene sine. 

Jeg likte godt Bourne-tvilen («hvem er vi egentlig»), jeg likte de ekle forstads-ungene, jeg likte kaffemaskinene og blenderne og komfyrene som gikk til hekkan amok og skjøt ulogisk strålingsmateriale etter menneskeslekta. 
«G-gjengen» er et ålreit tilfluktssted for de som stemmer mot mer virkelighet. 
