Bokanmeldelse:Silvia Avallone: 
«Stål» 

Glem alle vinrankene i Toscana, dette er den andre siden av idyllen. 
Silvia Avallone har skrevet en skitten og vakker vennskapsfortelling fra den italienske underklassen. 

Roman 366 s. Kr. 329,- Aschehoug 

Italienske Silvia Avallone er født i 1984. 
Hun brakdebuterte med denne romanen i hjemlandet i 2010 og har mottatt en rekke priser. 

Den er nå utgitt i 25 land og skal bli film. 
Hvorfor? 
Fordi det er en skarp, sammensatt fortelling om et annet Italia enn det vi søker når vi nyter et glass Campari, med utsikt til endeløse olivenlunder. 

Byen Piombino er en havneby med tett industri, først og fremst det nesten nedlagte stålverket, hvor de fleste av byens menn arbeider. 
Langs falleferdige drabantblokker deales heroin mens barna springer omkring og stort sett styrer seg selv. 

Her vokser vennene Anna og Francesca opp; uatskillelige trettenåringer, vakre som få - den ene lys og den andre mørk. 

Dette er først og fremst deres historie. 
De iakttas fra alle hold, fra rasende fedre som observerer dem med kikkert mens de danser på stranden, til ti år eldre gutter med opplagte hensikter. 

I det Italia vi møter her, er jenter et objekt og en kjapp bruksgjenstand fra tidlige tenår, og det er helt akseptert i alle lag. 

Italia er landet som ligger øverst på statistikken for kokainbruk blant unge i Europa og hvor pupper er pauseinnslag på TV. 

På møkkete strender, blant striper med kokain, tenåringsmødre og ulykkelige fedre som banker deg om du tar deg for godt ut, drømmer de to sjelevennene om fremtiden. 
Den kommer nærmere og utfordrer kjærligheten mellom dem. 

Fortellingen er kompakt, skarp og har et forholdsvis høyt tempo. 
Enkelte steder i lesningen tenkte jeg at den var i ferd med å bli enkel kunst, men hver gang dukker det opp elegante antydninger og poetiske bilder. 

Stålverket som samler hele fortellingen, Elba som glinser som en fjern drøm i havgapet og den overskridende kjærligheten mellom hovedpersonene er forbilledlig skildret og godt oversatt av Astrid Norang. 

Den eneste innvendingen jeg har, er at jeg savner et lite temposkifte her og der, for å skape noe mer variasjon i teksten. 

Romanen ber om å bli filmet, både med sin tematikk, bilder og miljø. 
Jeg er mest spent på om filmen retter fokus mot rustfri kjærlighet eller stålblank politisk kritikk av forfatterens hjemland. 
