Tilværelsens uutholdelige tyngde
«Man tänker sitt» gir deg en følelse av å ha sett noe vakkert 

||| 
FILM: 
Det som sitter lengst i kroppen etter «Man tenker sitt» er musikken. 

Sakral kormusikk følger de anspente tre guttene i filmen rundt i den svenske forstaden der de bor og i naturen rundt, mens ansiktene deres sjelden røper annet enn en ubestemmelig uro. 
Det er musikken, som dirrer gjennom de dampende skogene og over det blanke elvevannet, som formidler at dette dreier seg om noe dypt, noe eksistensielt, noe det ikke er mulig å løpe fra. 

Stjeler gullklokke 
Det er sjelden man i så stor grad opplever musikken som en egen dimensjon ved en film, noe som i så stor grad røper hva det er som ikke sies. 
Effekten er frapperende. 

Det handler om Anders (Hannes Sandahl), en ung mann som får til ganske mye, og Jimmy (Jörgen Svensson), en ung mann som ikke får til noen ting, og som går rundt i nabolaget med det lille barnet sitt på armen fordi foreldrene, som han bor hos, ikke vil betro ham en egen nøkkel. 
Begge betraktes de av elleve år gamle Sebastian (Sebastian Eklund), en ensom sjel og en naivistisk nådeløs observatør som får utløp for sitt eget indre trykk ved å stjele morens gullklokke og slippe den ned i et kumlokk. 

Mens Sebastian kommenterer det som skjer i nabolaget med lys og lakonisk stemme som bare antyder sårheten under, mangler Anders og Jimmy språk for å formidle hvor tung den lette tilværelsen føles, og hvor alene de er. 

Vakker og uhyggelig 
De vet ikke hva de skal gjøre for at det skal bli bedre. 

Stilen er en egenartet miks av det nesten dokumentarisk realistiske og skjør naturpoesi. 
Gjennom de langsomme, lyriske bildene, som er badet i solskinn, skaper Fredrik Wenzel og Henrik Hellström, som også sto bak «Farvel Falkenberg», en uhyggelig følelse av nært forestående sammenbrudd. 
Likevel går man ut fra «Man tänker sitt» med en følelse av å ha sett noe vakkert. 
