The Charlatans:90-tallet i ny utgave 

Hvorfor sluttet vi å like britpop? 
Når du hører Charlatans i dag, virker dette vanskelig å skjønne. 

The Charlatans: 
"Different days" (Infectious/Border) 

The Charlatans seilte inn på toppen av britiske hitlister med debutalbumet "Some friendly" i 1990. 
De var en del av madchester- og britpop-bølgen, og 90-tallet var et godt tiår for dem. 

Utover på 2000-tallet begynte bølgen å ebbe ut, men for to år siden fikk Charlatans en uventet opptur med "Modern nature". 
Gjengen fra West Midlands var tilbake på topp 10, i det minste på albumlisten. 

I løpet av sine 28 år har bandet opplevd to dødsfall. 
Først keyboardist Rob Collins i en bilulykke i 1996, deretter trommis Jon Brooks med hjernesvulst i 2013. 
For å komme i mål med forrige plate, brukte de innleide trommeslagere inkludert Peter Salisbury og Stephen Morris. 

Det ga dem kanskje ideen til å hente inn ekstern arbeidskraft denne gangen også, og gjestelisten har vokst kraftig. 

Salisbury (tidligere The Verve) og Morris (New Order) er tilbake på åpningskuttet "Hey sunrise", henholdsvis på trommer og programmering. 
Sangen åpner akustisk varsomt og går i retning av psykedelisk pop med strykere. 
Et flashback fra fortiden, som samtidig lyder nytt og friskt. 

Tempoet øker på "Solutions". 
På dette og andre av kuttene finner vi Nik Colk Void i koret. 
Hun glir sømløst inn i lydbildet. 
Hadde hun ikke allerede utgjort halve London-bandet Factory Floor, burde Charlatans vurdert å tilby henne fast jobb. 

Så får vi det første av Johnny Marrs tre innhopp. 
Gitaristen har en imponerende cv, og det er først og fremst The Smiths han forbindes med. 
Sangen heter "Different days", og koringen overtas av den irske skuespilleren Sharon Horgan. 
De to første kuttene på platen er fine, men "Different days" har et ekstra fraspark. 
En sang du får lyst til å spille så høyt som anlegget tåler. 

"Future tense" er 52 sekunder med snakking fra den skotske krimforfatteren Ian Rankin, en intro til "Plastic machinery". 
Sistnevnte er blant det beste du finner her; klassisk britpop tatt noen hakk videre takket være gitaristene Marr og Anton Newcombe fra The Brian Jonestown Massacre. 

Vi får et nytt, kort snakkekutt, denne gang med Kurt Wagner fra Lambchop. 
"The forgotten one" blir en intro til "Not forgotten", der Marr og Newcombe dukker opp igjen. 
Sistnevnte denne gang på orgel, og på nytt et flott kutt. 

Låtene er jevnt bra på platens andre halvdel. 
Salisbury er trommis på "There will be chances", mens Donald Johnson fra A Certain Ratio er perkusjonist på "Over again". 
Morris overtar trommesettet på "The same house", og denne gang får han følge av New Order-kollega Gillian Gilbert på synth. 

Det er Salisburys tur på "Let's go together", før den korte instrumentalen "The setting sun". 

Avslutningen "Spinning out" er skrevet sammen med veteranen Paul Weller, som også spiller piano og korer. 
Dermed får Charlatans den avslutningen de trenger: 
En ny vri, uten at opprinnelsen tapes av syne. 
En vakker ballade med Weller-krydder, mer Style Council enn The Jam. 

Den celebre gjestelisten har skaffet platen en god porsjon oppmerksomhet i forkant. 
Det er et knep sjarlataner verdig, men det funker. 
Dette er 90-tallet på nytt, i forsterket utgave. 

Beste spor: 
"Different days", "Plastic machinery", "Not forgotten", "Spinning out". 
