Impossible: «Close Relations»
(Impossible/Phonofile) 

Nydelige umuligheter. 

Det er en ny Lillo-Stenberg i byen. 
Og han kaster glans over familienavnet. 

Å være i nær familie med musikalske storheter er krevende når du velger samme yrkesvei. 
Slik heter det seg i klisjeen. 

I Norge har vi imidlertid gode erfaringer på området. 
Anja Garbarek trengte bare to album på å riste av seg opphavsspøkelset. 
Lars Vaular slapp å være Sondre Lerches fetter særlig lenge. 
Og det virker som om Lillebjørn Nilsen må forberede seg på å bli omtalt som Siris pappa en gang i overskuelig fremtid. 

Joseph Lillo-Stenberg får det kanskje enda lettere fordi han bare er en skarve nevø av deLillos-sjef Lars. 

Navnet er likevel så ruvende i vår kulturhistorie at Joseph vil bli sammenlignet med sin onkel - og jeg kan godt innrømme at det var etternavnet som fikk meg til å sprette plastikken på det vakre og korrekt stemningssettende coveret. 

Men flaks for ham da, og for oss, at den nye Lillo-Stenberg ikke bare ligger langt unna den gamle musikalsk 
- Joseph og bandet hans har laget en debutplate så flott at de forhåpentlig bare vil bli sammenlignet med seg selv fremover. 

Dog ikke før vi har båssatt dem først. 
«Close Relations» (tøyser de?) er en plate med gjenklang av mye annen referansetung norsk rock. 
Motorpsycho på sitt mest akustisk sjarmerende. 
Turns på sitt mest melodisterke. 
Thomas Dybdahl på sitt mest utadvendte. 

Likevel oppleves Impossible som en kvartett med en selvstendig visjon, hjulpet av Lillo-Stenbergs vokal, med den hulkende intensiteten etablert på tidlig åttitall av folk som Ian McCulloch, Mark Hollis og Billy MacKenzie. 

Merk: 
Dette er ikke enda en plate utelukkende basert på postpunkideer, selv om det dramatiske uttrykket ofte leder tankene dit hen. 

Eksempelvis er høydepunktet «Mary Jane» en forrykende vestkystrocker og en musikalsk kjærlighetserklæring Øystein Greni ville ofret et bra skateboard for. 

Enkelte lydteksturer hinter om abstrakt tenkende kunstpoporkestre som Talk Talk og Wilco, ikke minst de praktfullt skimrende elgitarene. 

Men låtene er håndfaste og konkrete, såre og refrengsterke alle ni, og utgjør den beste norske debutplaten siden Montées tre år gamle «Isle Of Now». 

BESTE LÅT: 
«Mary Jane» 
