Fantastiske Kristoffer Joner!
Denne filmen kunne Kristoffer Joner ha båret aleine, men det trenger han ikke. 

«Den siste revejakta» er blitt en av de mest finstemte komediene jeg har sett. 
Med lettlynt og hoderusa intelligens balanserer den hippie-romantikkens burleske vanvidd og etterhasj-tidas bitre illusjonsras. 

Det er lett å le av de som fremdeles drømte om kollektiver, urtefabrikker og katt og kaniner i 1979, rett før den evigunge hvitvins-adelen overtok Norge med sine lange frakker og rosa t-skjorter. 
Men det er også lett å dele bitterheten over at drømmen om peace & love gikk over i en tragi-komisk klovnefase og ble borte for alltid. 

Egentlig endte drømmen om et mjukt samfunn der: 
I 1979 tilhørte framtida plutselig den moralsk forvirra vannseng-selgeren som alltid har gjeld til noen. 
Det var han som formerte seg gjennom nittitallet og omsider utløste en gigantisk troverdighetskrise tidligere i år. 
De utfrika kameratene Carl og Robert representerer det menneskelige samfunnet, sjøl om de gjør teite ting med planter. 
Restene av syttitallsfolka går nå rundt i slitte Fjellreven-anorakker og forsøker å skape fred i Kina. 

Filmens tema er genialt vittig. 
En behagelig overgrodd Nicolai Cleve Broch fungerer nydelig og rolig sammen med Joners oppjagte småvilt-nervøsitet. 
Kameratene låner 800.000 av oppspekka Kåre Conradi for å kjøpe 45 kilo danskehasj, som skal gi grunnlaget for å bygge opp en fristad på Gard B. Eidsvolds psykedeliske bondegård. 
Litt for seint, i 1979. 
I herlige haste-scener må de flytte dopet rundt omkring i Oslo, mens historien avslører sakte at times virkelig er a-changing. 
Heroinen kommer. 
Drømmen er over. 
Folk dør. 

Kristoffer Joner er så bra at det nesten er for gale. 
Han skaper en genial blanding av teori-verpende sekstitalls-ideolog og tragisk idealist. 
Du kommer aldri til å glemme rollefiguren Carl, for han er et rikt transformer-ikon for forvandlingsmerten som oppstår når menneskelighet blir pengekynisme. 
Joner er så god at du ville ha ledd overgivent om han leste teksten på afghanske frimerker, og i «Den siste revejakta» har han til og med gode replikker. 
Regissører skal alltid ha Cleve Broch til å slåss, sjøl om han ser ut som den snille broren til han som ikke en gang orker å kjefte på fluen Fortred. 
Men det er en slags logikk i det. 
Han er egentlig en handlingens mann forkledd som mjuk. 
De fantes. 

Ellers har filmen så mange gode roller at du vil få lyst til å klippe dem ut og ha dem i minneboka di. 
Bjørn Sundquist som narkopurken Stalin Knudsen burde blitt en seriefigur. 
