Praktfull gatepoesi
Rå og autentisk gateguttfortelling fra håpløshetens Rio de Janeiro 

HANDLER OM: 
Gategutten Sandro drømmer om å bli verdenskjent rapper, men selv om drømmer er gratis er det håpløsheten som rår i Rios brutale favelaer. 
Sandro får sine femten minutters berømmelse, skjønt for helt andre «bragder» enn han hadde tenkt seg. 
Dette er historien om ferden dit. 

DOM: 
Brasilianske filmfortellinger på kino i Norge de siste årene har begrenset seg til brutale skildringer fra slummen, Rios favela («City of God», «Tropa de Elite»). 
«Siste stopp 174» følger i samme sporet og slår seeren hardt i ansiktet allerede i åpningssekvensen hvor et lite barn rives vekk fra sin rusavhengige mor av en hensynsløs narkodealer. 
Og selv om regissør Bruno Barretos ønske var å lage en slags Charles Dickens- fortelling fra Rios gater er det langt mer «make them cry» enn make them laugh» her. 
Faktisk er det ingenting å le av i det hele tatt. 

Filmen «bygger ut» hendelser fra virkeligheten, en busskapring som fikk massiv mediedekning mens den pågikk, og som siden ble til dokumentarfilmen «Bus 174». 
Siste stopp 174 tar mål av seg å korrigere og utfylle bildet de sensasjonslystne TV-helikoptrene gir: 
Veien fram mot, snarere enn selve kapringen er i fokus. 
Det er rått og usminket, og langt fra noen slagordpolitisk offerhistorie: 
Du utfordres som seer når hovedpersonen du er ment å sympatisere med, raner og dreper uskyldige. 

Samfunnskritikken er likevel knallhard og den treffer på grunn av det imponerende arbeidet som er lagt ned i gjøre fortellingen autentisk. 
Unge skuespillere imponerer i alle rollene, hovedrolleinnehaver Michel Gomes tolkning av Sandros vei fra uskyldig guttunge til livsfarlig kriminell er mesterlig! 

Kanskje ikke det samme knyttneveslaget City of God var da den kom, men like fullt praktfullt utført gatepoesi som sitter i en stund. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
