Trist og tragisk i havgapet
Etter at også mange norske serieforfattere har hevet seg på chicklit-bølgen, og skriver mer eller mindre glamorøse og såpeoperaaktige drama fra nåtiden, har Ellinor Rafaelsen gjort det motsatte med sin ny serie. 

Forfatteren av serien «Nordlysets døtre» starter i «Hittebarnet Alicia» historien på lutfattige, forblåste Shetland på midten av 1800-tallet. 
Da unge Maggies mor dør, blir hun nærmest kastet på dør av sin alkoholiserte far, fordi han ikke har råd til å fø på henne. 
Deretter går livet en sjelden gang oppover, men mest nedoverbakke for stakkars Maggie, som like godt går hen og dør fra sin fem år gamle datter Alicia i et tragisk forlis til slutt. 
Her er altså mye nåttå og gråden og dårlig vær og fæle menn. 
For mye. 

Du synes kanskje det er rart at jeg røper i anmeldelsen at hovedpersonen i første bok dør til slutt? 
Det røper faktisk forfatteren selv også, bak på bind 1. 
For til tross for at hele første bind handler om Maggie, vet vi altså hele tiden at hun er en biperson i sagaen. 
Det er hennes datter Alicia det skal handle om når historien flyttes over til Norge og Vestlandet i bind 2. 
Et originalt, men ganske merkelig grep fra forfatteren. 
Konsekvensen er at leseren hele tiden holder en avstand til Maggie, som heller ikke skildres som den engleaktige, men tøffe heltinnen slike seriehovedpersoner vanligvis er. 
Og til tross for at Rafaelsen har full kontroll på dramaturgien for å skape spenning og framdrift, samt at språket og miljøskildringene er friskt og ramsalt, virker skillingsvisen av en historie om Maggie nesten unødvendig omstendelig. 
Kanskje vil det om noen bind vise seg at alt sammen har en relevans for den egentlige historien — den om Alicias oppvekst og liv i Norge. 
Men henger vi med da? 
