Norsk world music-frieri
Men her hjemme duger det å kalle det folkemusikk. 

||| 
ALBUM: 
Parallelt med trioen Bukkene Bruse og det internasjonale sideprosjektet String Sisters, har Annbjørg Lien gitt ut soloplater siden 80-tallet. 
På mange av dem har samboer Bjørn Ole Rasch vært samarbeidspartner, men pussig nok er dette første album i begges navn. 

Til gjengjeld er dette bare deres prosjekt, også beregnet på et internasjonalt marked innenfor det som av mangel på noe bedre kalles world music. 
Her hjemme duger folkemusikk like godt. 

Lien og Rasch har riktignok modernisert den tradisjonelle folkemusikken, men aldri forlatt den. 

Her er de ved selve kjernen i tradisjonen, enten det er gamle slåtter eller nytt og egenkomponert materiale. 

Og det er pur vellyd vi hører. 
Lien er en mester på hardingfele, fele og nykkelharpe. 
Synthene får hvile, og Rasch jobber intenst med et trøorgel som truer med å hoppe ut av studioet hvert øyeblikk. 

De synger begge på tittellåten, og det kunne de gjerne gjort mer av. 

Men først og fremst er dette et album med høy puls som bør fortelle den argeste folkemusikkhater at felegnikking er noe positivt. 
