Oscar-favoritten henger heldigvis ikke på greip
FILMANMELDELSE: 
Når noen først skulle lage film om den klassiske kjærlighetshistorien mellom stum vaskedame og elveuhyre fra Amazonas, var det kanskje greit at Guillermo del Toro tok jobben. 

«The Shape of Water», amerikansk eventyr/drama/thriller. 
Regi: 
Guillermo del Toro. 
Med: 
Sally Hawkins, Michael Stuhlbarg, Michael Shannon. 
2 t. 3 min. 15 år 

Det henger selvsagt ikke på greip dette her. 
I 1962, mens krigen er kald og retrofargene i filmen er varme, vasker Elisa (Sally Hawkins) opp støv, skitt, tiss og blod rundt vitenskapsmennene på et statlig forskningssenter. 
Hit kommer uhyret som Elisa får varme følelser for. 
Monsteret forstår henne, ser henne og gjør henne hel. 
Mhm, sånn er det. 
Den gammeltestamentlige agent Strickland, strengt og forknytt spilt av Michael Shannon, vil sprette opp monsteret og bli kvitt driden, før russerne får kloa i den. 
Litt i lånå mellom den svermende vaskekånå og America First-agenten står vitenskapsmannen Dr Hoffstetler (Michael Stuhlbarg) med et voldsomt vitebehov, noen mystiske venner og potensielle gode hensikter. 
Eller ikke. 

En handlingens kvinne/fisk 

Elisa, hennes homofile kunstnervenn Giles (Richard Jenkins) og munndiaresympatiske Zelda (Octavia Spencer) finner ut at de må befri elveuhyret før America First-gjengen tar livet av det. 
Eller han, for det viser seg at That Thing! en ganske menneskelig. 
Ut i frihet skal den - han - hen? 
- og det er farlig. 
Elisa er en fisk på land, og det er sannelig denne underlige skapningen i vanntanken også. 
Begge trenger «noe» for å få levd livene sine fullt ut, og mon tro om ikke de to kan hjelpe hverandre. 
Ingen av dem snakker. 
De er begge handlingens kvinne/fiskemann. 

The Shape of Water» forteller først og fremst en Skjønnheten og Udyret-fortelling, en fabel om forbudte følelser i en visuell fest av noen omgivelser, med finfin musikk. 
Så er det - parallelt - en ikke like god thriller der folk lusker mistenksomt etter hverandre i halvmørket og lurer hinanden. 
I denne fornøyelige sausen er det en håndfull skuespillene som er strålende. 
Sally Hawkins er glimrende stum, og hennes replikker er fiffig løst av dem hun spiller mot og noen få steder med tekst. 
Michael Shannon holder konstant på å implodere av sinne og bekymringer, mens de andre birollene legger seg som et perfekt puslespill. 
Michael Stuhlbarg som litt mystisk vitenskapsmann er nydelig underspilt. 
Amfibien er også stilig laget og har nok menneske i seg til at vi - litt etter litt - kjøper historien. 

Blod og romantikk 

«The Shape of Water» er en besynderlig og flott film. 
Guillermo del Toro pøser på med små nikk mot gamle filmer og gammel Hollywood-galmour. 
En sang her, en scene der og i sin litt nostalgiske musikalstil i filmingen. 
I tillegg tar han den helt ut (spoilervarsel!) sånn at Elisa og Vannmannen på et tidspunkt gjør det vakreste en kvinne og en fiskemonstermann kan gjør med klærne av. 
Guillermo del Toro får til å kombinere romantisk kliss med akkurat nok innslag av eventyr. 
Han er også djevelsk god i detaljene og legger ut små og store hint og frampek som de mest observante vil finne. 
Elisa erotiske drømmer har mye vann i seg, for eksempel. 

Guillermo del Toro balanserer skrekk, romantikk, realisme og eventyr på en fiffig og smart måte. 
Han er heller ikke redd for å tidlig si at dette er noe mer enn en Disney-prinsessehistorie. 
Her er det blod og sjølkosing i badekaret og #metoo til gamle showtunes. 
Det er - på samme tid - et sært og normalt eventyr om forskjeller, og annerledeshet og om å se hverandre. 
Men først og fremst er det et eventyr den kalde krigen får følge av litt fabelmagi og et minst et snes scener som forsvarer de 13 Oscar-nominasjonene. 

Oscar-grossist? 

Del Toro tar med seg noe av stemningen og miksen av virkelighet og vokseneventyr som han brukte i «Pan’s Labyrinth». 
Her har røynda en mye større plass, men kraften i sausen er likevel møtet og kollisjonen mellom det fullt forståelige og det mystiske. 
Noen vil ramle av når det er premisset, for det kolliderer med fornuften. 
De varme følelsene mellom kvinne og what ever that is er flott spilt, flott filma og godt fortalt, men det er litt kårni også. 
Og den er så filmforførende at den fint kan innkassere minst en håndfull av de 13 Oscar-prisene den er nominert til. 
