Jabba jabba smuldrer hjerner
Fares-folka er Sveriges Wayans-familie, og deres ressurser er relativt begrensa. 
Denne filmen burde vært forbeholdt folk med samme etternavn. 

Josef Fares var han som gjorde «Jalla Jalla» med broren Fares Fares i hovedrollen og «Kopps» med Fares Fares i hovedrollen. 
I begge filmene spiller brødrenes pappa Jan Fares en pappa, i den siste er han det sædlige opphavet til Mike som spilles av Michael Fares. 
I «Farsan» spiller farsan en farsa i en slags neo-naivistisk Skandinavia-farse, han er pappaen til den forskremte bankmannen Sami, som spilles av Hamadi Khemini, en skuespiller som gjennomfører hele filmen med så oppsperra øyne at noen burde gjøre ting med skjoldbrusk-kjertelen hans eller gi ham svarte kontaktlinser. 

Sami tør ikke si til farsan at han og kona skal adoptere i stedet for å føde barn. 
Farsan er innvandrer-macho som hensleper tilværelsen på fortauet til en mystisk sykkelsjappe som ikke burde kunne brødfø en sjef og fire ansatte. 
Kameraten Juan er også macho, mens sjefen er svensk og har sykkelhjelm og problemer med mannsrollen sin. 

Disse poengene utvikles på en måte som minner sjenerende om «Operasjon Løvsprett» og liknende former for nasjonal skam, og hadde det ikke vært for at filmen er svensk, ville jeg ha ventet at The Monn Keys smilte opplagt rundt et hushjørne mens de sang «O mein papa» eller andre fortrengte klassikere. 

Hvis du har stått på UiS-stand hele dagen og er lei anspente akademiske anbefalinger og tungvint språk, vil du kanskje sette pris den dryssende følelsen av smuldra hjerne når jabbet i den svenske filmen slippes løs. 
