Den ensomme opplevelsen av å vente barn
Heidi Furre skriver med varme, åpenhet og humor. 

Heidi Furre har vakt en viss oppmerksomhet med sine to første bøker, «Parissyndromet» (2013) og «Ungdomsskulen» (2016). 
Hennes tredje bok, «Dyret», er «noko så sjeldsynt som ein svangerskapsroman», skriver forlaget. 

Men det skrev de sikkert før de visste at bokhøsten 2018 skulle bli selve svangerskaps- og fødselbokhøsten i norsk litteratur. 

Tilfeldig klining 

Sannsynligvis litt ufrivillig er Furre havnet i en bølge. 
Kanskje er det merkelig at det ikke fins en rikere tradisjon for å skrive om graviditet og fødsel, ikke bare når det er uønsket og kanskje ender med valgets kval og abort. 

Jeg-fortelleren i «Dyret» er 26 år gammel, bor i kollektiv, jobber med mat på en kantine og lever et normalt uteliv med dans og tilfeldig klining med menn. 

En kveld møter hun Morgan, og plutselig er hun gravid. 
Morgan tar nyheten ikke bare med fatning, han synes åpenbart dette er spennende. 
Snart bor de to sammen. 
Og søker jobber. 
Og forbereder seg. 

Å vente barn 

Men dette er ikke en roman om kjærlighet, om forholdets utvikling, den handler om den ensomme opplevelsen av å vente barn, med alt det innebærer av merkelige tankesprang, forventning, frykt og følelse av å ha blitt forvandlet fra å være én til å bli to. 

«Før hadde eg ein kropp, eg kunne styre han, bruke han og kontrollere han. 
No er eg ein kropp, han styrer meg. 
Eg er berre ein passasjer.» 

Hun ser etter hvert fram mot fødselen med spenning og glede. 
Et mirakel står døra. 
Forventningen forsterkes i møte med jordmora, en økende opplevelse av noe unikt, nærmest hemmelig. 

«…som om ho er i ferd med å tortelje meg noko eg aldri kan seie vidare, det må bli mellom oss, nemleg svaret på kva som hender når eit nytt liv oppstår.» 

Livets verdi 

Furre er et utvilsomt talent, med en underfundig humor. 
I et lekende, vakkert og visuelt språk forteller hun om en forvandling, fra et liv i en slags hverdagslig tralt til en økende opplevelse av å være en del av noe enestående. 
Barnet, som kalles Lux, kommer til verden, og boka munner ut i en opplevelse av at livet har verdi, at alle barn er fylt av lys. 

«No tenkjer eg på barnet som heilagt. 
Ikke berre mitt barn, men alle barn.» 

I blant kan det være befriende å lese en roman med en happy ending, med et lys i en bue over seg, selv om boka også forteller at dette lyset alltid er omgitt av et potensielt mørke. 
