Roman:Enda en som skriver sitt liv - og resultatet er en triumf 

Røff, sår og vakker minnerune over samboeren som døde da datteren ble født. 

Tom Malmquist: 
I hvert øyeblikk er vi fortsatt i live. 
Oversatt av Bodil Engen. 
261 sider. 
Gyldendal. 

I sin roman 
«Og dagen varer lenger enn et århundre ---» (1983) siterer den kirgisiske dikteren Tsjingiz Ajtmatov en russisk sørgebok fra det X. århundre: 
«Denne bok, i stedet for mitt legeme, disse ord, i stedet for min sjel.» 

Noe av det samme kunne trolig den svenske poeten Tom Malmquist (f. 1978, debut 2007) ha sagt om sin første roman – en bok som allerede er blitt tildelt et par litterære priser i hjemlandet, og som også er nominert til Nordisk Råds litteraturpris 2016. 

Tittelen på denne tidstypiske, intenst utleverende «Jeg skriver mitt liv-romanen» skal ellers være hentet fra den polske sosiologen Zygmunt Baumann som igjen sammenfatter essensen i et verk av nobelprisvinneren Elias Canetti. 

Enkel og tragisk 

Grunnhistorien til Tom Malmquist er like enkel som den er tragisk. 
Året er 2012. 
Etter ti års samboerskap venter han og den to år eldre Karin sitt første barn. 
Så blir hun uvel og må på sykehuset for øyeblikkelig hjelp. 
De tror det er influensa. 
Det stemmer ikke. 
Karin er rammet av akutt leukemi, fosteret forløses med keisersnitt over en måned for tidlig, i uke trettitre, mora dør. 

Dermed må jeg-fortelleren bli far og mor for datteren Livia, samtidig som han skal stable en ny hverdag på beina. 
Situasjonen blir ytterligere komplisert ved at hans legendariske, alkoholiserte sportsjournalistfar dør av kreft fire måneder seinere. 

Innledningsvis gir jeg-fortelleren en naturalistisk detaljert, dokumentarisk rapport om det som skjer i løpet av noen hektiske sykehusdøgn. 
Mange medisinske og tekniske fagord gjør at det trolig bare er leger og sykepleiere som uanstrengt vil kunne følge Tom fullt ut på hans språklige ferd gjennom Karins siste timer. 
Slik skapes en emosjonell distanse til det sjokkartete smerteinfernoet fortelleren må ta innover seg. 

Usentimental og barsk 

Tonen er gjennomgående barsk og usentimental. 
Resultatet er like fullt nakent, nådeløst, rystende i all sin tilkjempete, verbale kontroll. 
Vi minnes på at livet er brutalt og alt annet enn rettferdig. 
Tilfeldighetene styrer. 
Observatøren Tom virker ofte umedgjørlig og kantet i sin kompromissløse sannhetsvilje. 
Det er synd på menneskene. 

Skildringen av sorgprosessen etterpå er annerledes. 
Ved å se tilbake på det ømme, konfliktfylte forholdet til Karin, og la kjærlighetstapet balansere mot det hudvarme, krevende samværet med Livia, blir bitterheten og bluestonen langsomt svakere - uten at klangen av savn, mørke, død, tragedie forsvinner helt. 
Men nå gjelder det å samle mot til å leve videre med savnet og finne nye punkt å holde seg fast i etter at begravelsen har funnet sted og hverdagen overtar. 

Historien om Tom, Karin og Livia er sår og vakker, den rører og river og renser, dirrer av smerte, vibrerer av lykke. 
Den står til troende og klynker ikke. 

Men teksten rommer også andre lag. 
Som den kafkaaktige rapporten om jeg-fortellerens absurde møter med det svenske byråkratiet i forlengelsen av samboerens død og datterens fødsel. 
Eller hans skildring av det vanskelige forholdet til Karins foreldre og sin egen far. 
Slik samboeren har strevd for å skaffe seg et voksenliv løsrevet fra ressurssterke foreldre, har han – en tidligere lovende ishockeyspiller - både i sine to diktsamlinger og i dagliglivet ellers prøvd å distansere seg fra den tøffhetskulturen og mannssjåvinismen faren representerte. 

Dette stoffet formidles tidvis med en innbitt, strindbergsk glød som gjør inntrykk. 
Forfatteren er ikke ute for å skjule ubehagelige konflikter og pakke virkeligheten inn i fløyel. 
Han bærer på vekten av sorg og peker på trekk ved Karins og eget liv som må på plass for at denne metaforfattige, røffe teksten skal bli sann. 
Vi står overfor en litterær sørgesang som nekter å tildekke svik, ubehag, uavklarte traumer. 
Kanskje tar ikke en selvbiografisk, faktastyrt roman som dette nok hensyn til at «Fiksjon er den beste dokumentasjon» (Kjell Askildsen). 
Men teksten er intens og rytmisk velmodulert, skrevet av en poet med uvanlig sikkert språklig gehør. 

Det gjør at vi står overfor en fortellerteknisk triumf som imponerer. 
