Alfahannen
«Jeg trenger mjød!!» brummer vår helt bærende med én arm på en toppløs skjønnhet i tidlig i filmen. 
Det er en inneforstått harry scene til å humre av - og slike kunne vi gjerne fått flere av når tidenes mest primitive superhelt returnerer. 

Men dersom du liker å bli bombardert med utallige blodsprutende neve-og sverdkamper er godteriet lekkert dandert og servert. 
Filmen er en slags nyinnspilling av Arnold Schwarzeneggers gjennombruddsfilm fra 1982. 
Seks år har det tatt å få stablet filmen på beina, seks år som defintivt ikke har vært brukt på manusskriving. 

Dette er superenkel historiefortelling med hevn som (nesten) eneste ingrediens, en historie omtrent like lett å følge som den i 300, men i Conan sloss man med ekte, ikke dataanimerte muskler! 
(Jason Momoa transformasjon fra strandkjekkas til buldrebass ER imponerende). 
Conan er en fryktløs kriger fra Cimmeria på tokt for å hevne faren og nedslaktingen av hans egen landsby - og den eneste mannen som kan redde verden fra onde Khalar Zym. 

Conan oppsummerer det egentlig best selv: 
«Jeg lever. 
Jeg elsker. 
Jeg slår i hjel. 
Jeg er fornøyd». 
For oss i kinosetet betyr det: 
Slossing på fjelltopper, på båtdekk og på torg. 
- samt litt pre-feministisk mykporno-rulling i høyet med mannen på topp. 

Nevekampene tar seg best ut på lerretet mann mot mann - i slagscenene med mange involverte er det ikke sjelden vanskelig å få øye på hva som foregår - kameraet veiver for mye, og 3D-brillene på nesen gjør det heller ikke lettere (3D-bruken i filmen kommer strengt tatt til sin rett kun i en dataanimert åpningssekvens). 

Staffasjen som rammer inn kampene er det ingenting å si på: 
Pels- og lærkostymene kler de forskjellige verdenene i fantasy-universet, vi befinner oss i et slags estetisk grenseland mellom TV-serien «Rome» og «Veiviseren». 
Scenografien er dyster og autentisk, en gigantisk replika av en romersk landsby er bygget opp i et studio utenfor Sofia, og filmskaperne får maks ut av det ville fjell-landskapet i Bulgaria. 
Primitiv fyr, overdådig innpakket. 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
