Plateanmeldelse Bon Jovi:Bon i bøtta 

Bon Jovi er kommet til studioalbum nummer 12. 
Der er det tamt. 

Jeg vil forsvare Bon Jovis senåttitallsplater til min død, og mener bestemt at du ikke har opplevd livemusikk på ordentlig før du har skreket til «Livin' On A Prayer» sammen med et femsifret antall øvrige tilskuere. 

Det får man nok en gang anledning til på norsk jord i mai - på Valle Hovin i Oslo så vel som på Koengen i Bergen. 
Det betyr potensielt over 60 000 tilskuere. 
Og det betyr at Bon Jovi er mer norgesaktuelle enn noen gang før. 

Turneen er titulert «Because We Can» (etter åpningssporet her), hvilket de klokt nok ikke har valgt som albumtittel, for album er de ikke så flinke til å lage lenger. 

Men selger gjør de - mer enn hva folk flest er klar over, tror jeg. 
De færreste vil kunne svare på hva de to forrige studioplatene deres heter, men begge gikk rett til førsteplass i USA. 
Deres siste «Greatest Hits»-samling (fra 2010) nådde annenplass på VG-lista, og lå på Topp 40 i 37 uker. 

Kjærligheten er der, med andre ord. 
Men Bon Jovi gjør ikke mye for å gjøre seg fortjent til den på «What About Now». 

Den består av støl og stusslig radiorock som for så vidt høres ut som Bon Jovi - minus den ungdommelige viriliteten som gjorde stjerner av dem. 

Jon Bon Jovis alder (51) unnskylder ikke situasjonen; til det er det for mange kreativt oppegående halvgamlinger i omløp om dagen. 

I storhetstiden fikk Bon Jovi kjeft for å være puddelrockere. 
Det ironiske er at bandets dreining bort fra nettopp puddelrock gjør dem helt uutholdelig tannløse. 

Alt låter soft, komprimert og tamt. 
Trommene slår ikke, de skyfler. 
Gitarene biter ikke, de er bare en vassen grøt. 

For dem som lurer på om det fortsatt er tendenser til fattigmanns-Springsteen i Bon Jovi, henviser vi til tittelsporet: 
«You wanna start a fire/It only takes a spark/You gotta get behind the wheel/If you're ever gonna drive that car». 

Vit at patosen på strykertunge «Amen» er enda verre. 

Man skulle ønske at Jon Bon Jovi hadde like mye av frekkhetens nådegave musikalsk som han tidvis har lyrisk. 

På «What's Left Of Me» gjør han krav på en undergrunnskredibilitet han vitterlig aldri har hatt: 
«They called us dirty-hairy, we're a punk rock band/Why they sold the CBGB's 
I don't understand/All that's left now are the T-shirts and they come from Japan». 

Men begavelsen er heller ikke helt fraværende. 
På «That's What The Water Made Me» er den rufsete New Jersey-sjarmen intakt. 

Den innleder platens andre halvdel, som i rettferdighetens navn skal sies å være mer likandes enn den første. 

Der finner vi også det eneste kuttet som involverer deres gamle låtskriverpartner Desmond Child, «Army Of One», hvis allsangfaktor må kalles et høydepunkt i denne sammenheng. 

Likevel: 
Det er en besynderlig avstand mellom Bon Jovis publikumstekke anno 2013 og hva de presterer på plate. 

Live kan de sitt stadion. 

I studio er de et studium i geriatrisk krise. 

BESTE LÅT: 
«That's What The Water Made Me» 
