Årets vakreste kjærlighetsfilm
«Cold War» er filmkunst av ypperste merke. 

I strømmen av svære, gøye, ståkete filmer fulle av effektmakeri, er det lett å glemme hva film også er, eller kan være. 
At film er billedkunst, med vekt på både bilde og kunst. 
At en historie kan fortelles på knappe halvannen time, og likevel være rik. 

Alle som husker Oscar-vinneren «Ida» fra 2014, vet hvilken mester Pawel Pawlikowski er i filmfaget. 
Hvordan han komponerer sine svart/hvitt-filmer slik at ikke et eneste bilde kjennes overflødig, men mettet med informasjon, med malerisk skjønnhet, og dessuten fyller dem med musikk, og med brå glimt av humor, også det på sin helt særegne måte. 

Med «Cold War» gjør han noe av det samme som han gjorde i «Ida». 
Begge filmene er en utforskning av Polens nære historie, formidlet gjennom intime relasjonsdramaer. 
I «Ida» handlet det om en ung, kysk nonne med jødisk bakgrunn, og hennes alkoholiserte og på alle måter frilynte tante. 
I «Cold War» følger vi et turbulent kjærlighetsforhold fra sin spede begynnelse i 1949, i et Polen fortsatt preget av krigen, og frem til 1964. 

Wiktor (Tomasz Kot) arbeider som musikalsk leder for et team skal bygge opp et nasjonalt ensemble for folkedans og -sang. 
Blant de mange som melder seg er Zula (Joanna Kulig), en ung kvinne med sangtalent, en helt spesiell utstråling – og en forhistorie. 
Wiktor og Zula er på alle måter som natt og dag, de har ulik bakgrunn, ulikt temperament, ulike mål i livet. 
De faller for hverandre. 
Det kan ikke vare. 

Likevel varer det, på sitt turbulente, uforutsigbare vis, gjennom skiftende tider og forskjellige byer. 
Warszawa, Paris, Berlin, mot et bakteppe der tittelens kalde krig slår inn i forholdet deres og preger det på ofte paradoksalt vis, men hvor tittelen også kan leses som en skildring av forholdet som sådan. 

Joanna Kulig var også å se i Anne Fontains fine «Agnus Dei», en av julefilmene for to år siden. 
Denne gangen kommer Kulig nærmest ut av kinolerretet. 
Både utseendemessig og i talent kan hun sees som en polsk ekvivalent til Jennifer Lawrence, og hun spiller Zula med en energi som både er voldsom og særdeles kontrollert. 

Emosjonelt treffer ikke «Cold War» like hardt som «Ida», gitt sistnevntes smertefulle og bokstavelige graving i det europeiske traumet holocaust er. 
«Cold War» er mer en sann og sofistikert fryd av episodiske øyeblikksbilder, snart her, snart der, geografisk, følelsesmessig og politisk. 
Her kommer også humoren inn. 

Fra partiapparatets dulgte spørsmål om hvorvidt ensemblet også kan fremføre sanger om landbruksreformene, til koret står der og synger hyllestsanger til Stalin. 

Og så, knips, en grenseovergang i Berlin, før muren. 
Et nytt knips, til en jazzklubb i Paris. 
Seinere: rockens ankomst. 
Nye tider. 
Men et annet sted har vi sett en mann ramle ned fra stigen idet han skulle henge opp et banner der det står «Vi ønsker morgendagen velkommen.» 
Og ensemblet blir ved å synge sine tradisjonelle folkesanger. 
De er visselig tilbakeskuende, men vakre er de. 

Kanskje må vi helt tilbake til Kieslowskis «Veronicas to liv» fra 1991 for å finne en film som i like stor grad bruker korsang som en del av historiefortellingen. 
Pawlikowski høyner dessuten til kjærlighetssanger generelt, inkludert musikalske sjangerskifter, for å utdype forholdet mellom Zula og Tomasz. 
Og han gjør det med samme eleganse. 
