Oliver Stones Dynastiet-episode
Den nye «Wall Street»-filmen er egentlig bare en bagatell, en slags Dynastiet-episode med en katastrofe som ingen skjønner og en lykkelig slutt som ingen godtar. 

Oliver Stone var etter «Natural born killers» det viktigste håpet i amerikansk film, for han fant opp den egentlige filmen. 
I 2010 detter han ned i korttids-engasjementets sofalykke-land. 
Møbelsittende småborger-lykke oppstår like ofte ved forbigående indignasjon som ved McConaugheys krøller. 
«Wall Street: 
Money never sleeps» er moralsk mjukporno for menneskelighets-mumlerne. 

Den mest pinglete nabogutten i Hollywood, Shia LaBeouf, spiller supergenialistisk profittmekker på Wall Street. 
Han er Luke for Frank Langellas korpieversjon av Ben Kenobi og en urovekkende skikkelse fra første bilde fordi du føler at han når som helst kan kle av seg latexfjeset og så er Klatremus Lillemann inni. 
Jake er dessuten kjæreste med den nylig utslupne finansforbryteren Gordon Gekkos datter. 
Hun er en sart og svai syrestilk som likner Dorothy fra Oz. 
Den nesten stemmeløse lille fortidskvinnen driver et mirakuløst idealisme-nettsted, men egentlig venter du bare på at hun plutselig skal tørke tårene og bryte ut i «Somewhere over the rainbow». 
Regnbuen spilles av Michael Douglas. 
Fasettert som et LED-lys sendt gjennom plastglass. 
Douglas brummer i vei all sin mandige monolog-styrke og er i hvert fall en tøff gubbe så lenge han har rufsehåret og skjeggstubbene. 

Poenget er dette. 
Gekko og filmen forutser finanskrisen. 
Det er som å sitte med Bibelen og spå at Noah bygde en båt for lenge siden. 
Jeg kan godta det. 
Noah var en kul fyr og oppfant dyret som ikke driter. 
Men utviklingen av historien i den nye Wall Street-filmen er dessuten kjedeligere enn en motvillig halvtime med økonominyhetene på TV2. 
Uvedkommende finansdetaljer hoper seg opp, og skuespillerne bruker katastrofe-tilpassa Emmerich-ansikter for å late som om det foregår noe dramatisk her. 
David Byrne og Brian Eno forsøker å gjøre filmen til ironisk melodrama, men alt jeg hører er Radio Gaga og en påståelig tall-ekvilibrisme som like gjerne kunne vært økonomi-professorenes tungetale fra Stanford-universitets drosjekø eller Tom Lehrers oppramsing av de grunnstoffene som bare MIT vet om. 

De tamme Dynastiet-konfliktene skal avlede oss fra sammensuriet. 
Stone tror at han må la folk styrte ut av tårevåte restaurant-besøk, kjøre motorsykkel på høstveier og se ultralydbilder av barnebarn for at filmen skal funke. 
Dermed detter han som dun fra drept dyne. 

Men OK. 
«Wall Street» var aldri den mest fascinerende finansfilmen fra åttitallet. 
Pakulas «Rollover» (1981) med Kris Kristofferson og Jane Fonda var mye bedre. 

Moralen? 
Aldri stol på en velkledd mann. 
Når det kommer til stykket bryr han seg bare om seg sjøl. 
Og ikke gå ut med vått hår. 
