Plateanmeldelse:First Aid Kit - «Stay Gold» 

Instagram Parsons. 

Det går opptil flere spøkelser gjennom søstrene Söderbergs karriere. 

På gjennombruddet «Emmylou» fra Nordic Music Prize-vinneren «The Lion's Roar» gjorde søstrene de mytiske countryparene Johnny Cash/June Carter og Emmylou Harris/Gram Parsons til en oppfrisket Romeo og Julie-analogi. 
Og tilførte populærkulturen det mest hjerneklistrende refrenget i nyere tid. 

Resten av albumet var moden, aldersnøytral kjærlighetssorg i tidløs syttitallsinnpakning. 

Som om bildetjenesten Instagram var en jukebox, der man kunne tilføre låtene melankolske filtre. 

Svenskenes tredje er mer av dette (hvorfor forandre noe som så til de grader fungerer), men er, for å parafrasere tittelen på debuten, betraktelig større, sterkere og blåere. 
Og med mer enn en anelse mer trykk på pop enn folk. 

Selvsagt sølvkantet av vokalharmoniske refrenger (der de beste ikke en gang trenger tekst) og gullspekket av voldsomme (og sannsynligvis kostbare) strykere. 

Arrangementene som sådan er omfangsrike, befriende enorme - og bare nesten i overkant patosfylte. 
De må likevel ta skylden for at Johanna (23) og Klara (21) ikke alltid får anledning til å skinne like klart som de burde med sine praktfulle harmonier. 

Det får derimot tekstene. 

Førstesingel «My Silver Lining» er anslaget, overtyren, med knaggene «I try to keep on keeping on» og «a song's never just sad» (for øvrig har musikkvideoen til denne nok et spøkelse - hvem kjører bilen?). 

Avsluttende, pianoklagende, «A Long Time Ago» har konklusjonen «I lost you a long time ago». 
Innimellom dette tar jentene for seg de samme universelle utfordringer, oppbrudd i livet og forholdet, men historiene oppleves som betraktelig mer ektefølte - og fremstår sammenhengende gjennom albumene. 

For det virker som om det er det samme forholdet som gir liv til både trivelige «Master Pretender», den dansende «Waitress Song» og Tori Amos-smertelige «A long time Ago». 
Alle disse har fortellinger fra og om noen som har blitt forlatt. 

Mens valsende «Cedar Lane», strykeglade «Stay Gold» og nedpå «Shattered & Hollow» er beretninger der fortelleren bryter. 
Samtlige flytende på den sentimentale anger og etterpåklokskap slikt fører med seg. 

Blant alt dette: 
Den Frelsesarmé-jublende renspikkede countryen i «Heaven Knows», komplett med jublende nær-hallelujakor. 
Teksten: 
Et svingslag mot dem som lar religion overstyre ens egne valg og personlighet. 

Produsent Mike Mogis (Conor Oberst) har funnet enda større fioliner og skrudd Phil Spector-romklangen på fullt, mens man kan ane inspirasjon fra Lee Hazlewoods lap steel i lydmuren. 

Før var det Stockholm som var kaldt. 
Nå er kulden global. 
«Stay Gold» er et gultonet minnealbum over fordums gjenferd, der hjerte alltid rimer på smerte. 

Uten at det på noe tidspunkt oppleves som annet enn ekte. 

BESTE LÅT: 
«Shattered & Hollow» 

* Albumet slippes 9. juni, men kan høres i sin helhet hos NPR nå. 
