En gåtefull og ubehagelig historie om skyld og gammeltestamentlig straff
Med den psykologiske thrilleren «The Killing of a Sacred Deer» viser greske Yorgos Lanthimos seg nok en gang som en av samtidens fremste auteurer. 

FILM: 
«Det er en metafor» sier tenåringsgutten Martin i det han først biter hjertespesialisten Steven til blods og deretter gjør det samme mot seg selv. 
Dermed setter han ord på det de fleste publikummere vil ha tenkt gjennom store deler av Yorgos Lanthimos’ kalde og dissonante «The Killing of a Sacred Deer» – nemlig at det finnes en fasit eller et fortolkningsmønster som kan forklare både de mystiske sykdommene, den gammeltestamentlige volden og det stive skuespillet. 

Offer I motsetning til Lanthimos’ forrige film «The Lobster» – hvis bisarre framtidsscenario og (enda mer) uttrykksløse spill kunne sees som en marerittvisjon av moderne digital kommunikasjon – er det imidlertid vanskelig å finne noen nøkkel til «The Killing of a Sacred Deer»s mysterier. 
Handlingen er sentrert rundt doktor Steven Murphy (Colin Farrell) og unge Martin (Barry Keoghan): 
Når vi møter de to er forholdet intimt, men udefinert og ubehagelig, og ettersom vi har å gjøre en Yorgos Lanthimos-film viser sannheten seg å være langt merkeligere enn en anstrengt far/sønn-relasjon eller en utillatelig seksuell forbindelse. 

Sakte, men sikkert kommer det fram at Martins far tre år tidligere omkom etter en operasjon, og at sønnen holder Steven personlig ansvarlig for hans død. 
Målet med hans vedvarende tilstedeværelse i Stevens liv er intet mindre enn å gjenopprette balansen – enten ved å få Steven til å ta farens plass eller ved å få legen til å ta livet av sin egen kone, sønn eller datter som gjengjeldelse for udåden. 

Blot Når Steven nekter å etterkomme disse ønskene, rammes barna Kim og Bob av en mystisk sykdom. 
Først blir de lamme fra livet og ned, og Martin forklarer at dette bare er det første av fire stadier: 
Hvis ikke Steven ofrer et familiemedlem vil både Kim og Bob slutte å ta til seg næring, begynne å blø fra øynene og deretter dø, og kona Anna (Nicole Kidman) vil lide samme skjebne. 
Den rasjonelle Steven nekter å akseptere denne årsakssammenhengen, og etter hvert som stadig fler av Martins profetier går i oppfyllelse, blir den sindige legen stadig mer desperat. 

Ønsket om budskap og klare svar er ikke den mest fruktbare tilnærmingen til Lanthimos’ arbeid, men samtidig er «Sacred Deer» en film som aktivt oppmuntrer jakten på en slik fasit. 
Er den en kritikk av USA/Vesten/maktpersoner som nekter å akseptere at deres handlinger har destruktive konsekvenser? 
Handler den bokstavelig talt om legestanden og legemiddelindustrien? 
Eller er den ganske enkelt en psykologisk grøsser som tar utgangspunkt i den globale middelklassens gnagende følelse av at vi har konstruert et språk og et verdensbilde som gjør oss blind for virkeligheten vi bidrar til å skape? 

Bot Svarene uteblir. 
«The Killing of a Sacred Deer» bruker lang tid på å komme i gang, og uroen den skaper hos publikum glir tidvis over i utålmodighet. 
I motsetning til filmer som «Dogtooth» og nevnte «Lobster» inviterer ikke det filmatiske universet til meddiktning, og publikum blir sittende passive mens historien langsomt og metodisk nærmer seg sin uunngåelige konklusjon. 
Likevel er den en film man bærer med seg videre. 
For Lanthimos’ oppdatering av det umenneskelige dilemmaet fra Alan J. Pakulas «Sophie’s Choice» bekrefter det store deler av publikum mistenker og innerst inne higer etter: 
Straffen er på vei. 
