Trygt antiklimaks
Master Chiefs eventyrlige kamp for menneskehetens overlevelse kommer til en noe antiklimatisk konklusjon i «Halo 3». 

Det blir bare ikke større enn dette. 

Etter de klassikerstemplede spillene «Halo» (Xbox, 2001) og «Halo 2» (Xbox, 2004), går nå fansen av hengslene i forkant av utgivelsen av «Halo 3» på Xbox 360. 

I mellomtiden har det kommet flere bøker som utvider historien, det jobbes med å få en kinofilm stablet på bena, det er laget flere tegneserier og «Ringenes herre»-regissør Peter Jackson jobber med en ny spilltrilogi lagt til «Halo»-universet. 

I tillegg har du de mange fanmiljøene på nett og den stadig populære flerspillerdelen til «Halo 2». 

Allerede i 2004 kalte jeg «Halo»-spillene «vår tids Star Wars». 
Vi snakker om et fenomen innen populærkulturen som ikke akkurat er dagligdags i spillenes ellers noe lukkede verden. 

Det å kalle forventningene til «Halo 3» store er med andre ord en skikkelig underdrivelse. 
Det har kriblet i hele meg i månedsvis. 

Men det kribler ikke lenger nå. 
For konklusjonen på «Halo»-trilogien har endt opp med å bli et antiklimaks. 

Joda, dersom man hadde latet som om de to forgjengerne ikke eksisterte, ville «Halo 3» ha vært en periodevis genial spillopplevelse. 
Kampsekvensene er fremdeles heftige og intense, fiendene er bestandig interessante, miljøene er vakre og lydbildet er fantastisk. 

Bungie har tatt med seg alt som har fungert før, fra spillbarhet til våpendesign, kunstig intelligens, kjøretøy og dramaturgi, og foredlet alt sammen ved hjelp av den mye råere teknologien de nå har tilgjengelig i Xbox 360-maskinen. 

Spesielt tilfredsstillende er det å få knyttet sammen såpass mange løse historietråder. 
Rent historiemessig er «Halo 3» en godkjent konklusjon, selv om antydningen om hvem den mystiske Forerunner-rasen egentlig er kunne og burde vært langt mer vektlagt. 

Det er i det hele tatt snakk om solid håndtverk hele veien, det beste «Halo»-spillet til nå rent teknisk. 
Derfor blir det kanskje litt urettferdig å sutre, «Halo 3» er tross alt et bra spill. 

Men problemet er i mine øyne at det er en veldig kalkulert spillopplevelse. 
Bungie trykker på alle de riktige knappene, og har laget et spill som virker skreddersydd etter en utprøvd formel. 

Og det er i utgangspunktet ikke noe negativt i seg selv, bevares. 
Det er slik Nintendo har operert i over 20 år med sine spillserier. 

Men for meg blir det litt vel strømlinjeformet her, det er noe som mangler. 
Jeg satt hele tiden og ventet på at adrenalinkicket skulle bli avvekslet av forbløffelse, undring, en sjokkartet historievri, spillbarhet jeg aldri hadde sett før - hva som helst, egentlig. 

For mens «Halo» smalt som en innovativ actionbombe i 2001 og «Halo 2» fulgte opp med den geniale muligheten til å få konflikten fra fiendenes synsvinkel, er «Halo 3» et spill jeg føler jeg har spilt før. 

Bungie leverer med andre ord en actionfest uten overraskelser. 
Til og med en actionfest som blåkopierer en av forgjengerne i en nøkkelsekvens, noe som nesten gjorde meg sint. 
Ren, skjær latskap. 

Nå er jeg den første til å innrømme at innovasjon ikke er essensielt for å skape en fantastisk spillopplevelse. 
Bungie måtte ikke ha snublet fryktløst ned den smale sti for å tilfredsstille meg. 

Men de hadde ikke behøvd å brøle ned en seksfelts motorvei heller. 
Det finnes spennende veier å utforske et sted midt i mellom. 

Dette spillstudioet er mer enn flinke nok til å ta noen risikoer, til å skape noe som ville ha sendt sjokkbølger gjennom alle oss som elsker universet de har skapt. 
I steden velger de å levere et spill som holder seg godt innenfor det trygge og velkjente. 

Det er også noe skuffende at enspillerdelen tok rundt åtte timer å spille gjennom på normal vanskelighetsgrad. 

Ikke at spillet hadde blitt noe bedre av å være lengre. 
Men jeg synes den korte spilletiden vitner om at Bungie kunne og burde ha tatt en runde til på bakrommet for å pønske ut noen historie- eller innholdsmessige overraskelser. 

Det er imidlertid flere formildende omstendigheter som må nevnes: 

Enspillerdelen blir betydelig mer festlig hvis man spiller sammen med venner - inntil fire personer kan samarbeide gjennom hele spillet fra start til slutt. 

Jeg vil faktisk ta det såpass langt som å si at «Halo 3» blir et vesentlig bedre og mer taktisk spill i co-op. 
Kampene kommer bedre til sin rett når man har menneskelig hjelp, og de positive sidene av spillet blir mer tydelige. 

Det jeg prøver å si er at hjelpen fra The Arbiter og andre datastyrte medsoldater ikke tilfører så mye til enspilleropplevelsen som det burde. 
Kompisene dine vil garantert gjøre en mye bedre jobb. 

Mitt råd er derfor å dra med noen venner og sette vanskelighetsgraden litt høyere enn det dere tror dere er klare for. 
Jeg garanterer dere en svært underholdende actionopplevelse. 

Flerspillerdelen er også knallsterk, her vil både nye og gamle fans ha noe å gjøre på fritiden i årevis. 
Spesielt lovende er muligheten til å skreddersy brettene helt etter eget ønske i det nye «Forge»-moduset. 

Det at alt du spiller automatisk lagrer seg som video på harddisken er i tillegg en genistrek. 
Her kan du gå tilbake og se på høydepunkter fra både enspiller- og flerspilleropplevelser, skreddersy ditt eget videominne og dele dette med andre. 

Og så har du endel nyheter på våpen- og kjøretøyfronten som utfyller «Halo»-konseptet på en veldig bra måte. 
Disse åpner for nye taktikker i kampsituasjoner, noe som har ganske stor innvirkning på enspillerdelen og veldig stor innvirkning på flerspillerdelen. 

Alt dette hever helhetsinntrykket betraktelig og gjør «Halo 3» til et spill det er veldig lett å anbefale. 
Samlet sett er «Halo 3» en bunnsolid actionpakke. 

Men dersom jeg utelukkende skulle ha bedømt enspillerdelen, ville jeg ha havnet på terningkast fire. 
Gåsehuden spruter ikke denne gangen. 

Og det må være lov til å si at det er noe som gjør meg veldig, veldig skuffet. 

PS: 
Lanseres onsdag 26. september. 

Master Chief vender tilbake for å redde menneskeheten i Xbox 360-spillet Halo 3. 
Klarer han å leve opp til de skyhøye forventningene? 
