Lana Del Reys nye album handler om å ligge seg til topps, penger, makt og ære
Er fremdeles fascinerende uhåndgripelig. 

ALBUM: 
Lana Del Rey er i sannhet et fascinerende fenomen. 
Mytene om henne var mange allerede før gjennombruddsplaten «Born To Die». 
Var hun et konstruert produkt eller et genuint poptalent? 
De fleste påstandene er verken bekreftet eller avkreftet. 
De er heller ikke så viktige lenger. 

Artistgjerningen hennes har for lengst inntatt førersetet. 
På godt og vondt. 
Hun har bokstavelig talt vist seg som konsertartist på vaklende, lange bein. 
Som seg hør og bør når man opplever over-natta-suksess og følgelig blir kastet til ulvene med alt det innebærer. 
Men hun har vist at hun kan ta en utfordring på strak arm og kom seg kjapt på beina igjen. 

Valiumsdøsig 
Så hvordan bærer den gåtefulle sangeren seg to år etter at stormen først tok rev i seilene? 
Ved de første gjennomlyttingene fremstår «Ultraviolence» som en tanke distansert og ugjennomtrengelig. 
Men så kommer den samme effekten man får når man kikker på et 3D-bilde og den siste dimensjonen åpner seg. 
Distansen er for så vidt noe av det som skaper spenningen. 

Man skal aldri nå helt inn til henne, hun er der litt som en luftspeiling i det fjerne og skaper et bilde av noe du aldri kan nå. 
Selve musikken suger deg inn og legger seg som et slør rundt deg. 
Hun synger om at hun vil ha penger, makt og ære. 
At hun har ligget seg til topps. 
Hele veien i sitt sedvanlige valiumsdøsige, halvt hviskende stemmeleie. 

Glamourskyggeside 
Åpningslåten «Cruel World» er en mørk ballade om glamourlivets skyggeside. 
«With my little red party dress on, Everybody knows that I'm the best, I'm crazy. 
Get a little bit of bourbon in ya, Get a little bit suburban and go crazy.», synger hun til et bakteppe av bevrende gitarakkorder og tunge trommer. 
Lydbildet er fortsatt kledelig retro, mettet på gråtende strykere, gitarklang og en funklende vokal. 
«Shades of Cool» er luftig drømmepop med et operatisk refreng. 
Bohemmanifestet «Brooklyn Baby» fortsetter i det samme svevende moduset. 
«Well, my boyfriend's in the band 
He plays guitar while I sing Lou Reed, I've got feathers in my hair I get down to Beat poetry, And my jazz collection's rare I can play most anything». 

Eksklusiv barmeny Førstesingelen «West Coast» er Del Rey i det eggende og tvetydige hjørnet. 
Slik går ferden videre via morderballader, duvende poplåter som «Fucked My Way to the Top» og triphop-inspirerte saker som «Money Power Glory». 
Hele veien forbilledlig skrudd sammen med god hjelp fra blant andre The Black Keys-frontmann Dan Auerbach. 

Den karakteristiske Lynch-aktige stemningen ligger der hele tiden og vaker. 
«Ultraviolence» er en nennsomt blandet cocktail fra den mest eksklusive barmeny. 
Men pass deg, du vet aldri om noen har droppet en cyanid-pille i den forlokkende eliksiren. 
