Kjedelig kodekrim
KRIM: 
Hvis du først skal lese kodekrim, finnes det hyllemetre som er mye bedre enn Tom Egelands åttende om den kjedelige arkeologen Bjørn Beltø. 

Tom Egeland: 
Codex. 
Krim. 
479 sider. 
Capitana. 

Egentlig er det utrolig, i og for seg imponerende, at Tom Egeland klarer å selge haugevis av bøker når han skriver som dette: 

«Chifferet ble dechiffrert av verdens fremste kryptografer og en kvantedatamaskin ved MIT i Cambridge, Massachusetts. 
Jeg skal ikke engang forsøke å forklare chifferets matematiske fundament, men chifferet har i seg elementer av et polyalfabetisk vigenechiffer, som først ble utviklet på femtenhundretallet, av det mer primitive cæsarchifferet, og en kompleks form for matematisk steganografi.» 

Tom Egeland er trygt etablert som Norges fremste forfatter av kodekrim, bøker fra landskapet rundt Dan Brown. 
Sjangren bygger på forestillinger om eldgamle kunnskaper som har vært holdt hemmelig i århundrer og årtusener før de nå plutselig truer med å snu opp ned på verden slik vi kjenner den. 
Noen er villige til å drepe for å stanse kunnskapen, andre for å løfte den fram. 
Og midt i denne suppa av kvasivitenskap, mytologi og forbrytelser dukker det opp en hardygutt forkledd som forsker. 

Fargeløs helt 

Hos Egeland heter han Bjørn Beltø, er arkeolog, og fullstendig fargeløs - ikke bare fordi forfatteren har skapt ham som albino. 
Beltø er kjedelig, pregløs og grunn. 
Han forteller historiene sine i jeg-form, men det er ingenting i hans personlighet som drar leseren fra side til side. 
Da må vi stole på at Egeland denne gang har kokt sammen en neglebiter av en røverhistorie, og han spenner i alle fall opp et stort nok lerret: 

«Codex» handler om det som skjer etter at arkeologer i Roma finner Jesus sin tornekrone og et ukjent evangelium som forteller den sanne historien om mannen fra Nasaret. 
Det fører til raske forflytninger mellom europeiske hovedsteder, arabiske bakspillere, svartebørshandlere og brutale drapsmenn. 
Vi får også med oss noen oppstyltede etterretningsnotater underveis, samt en krimromantisk story fra 1940-tallet. 

Foredrag? 
Hmmm... 

Det er så vidt det hele henger sammen, og Egeland må stadig legge miniforedrag i munnen på sine personer - om teologi, arkeologi, historie og andre fag - for å skape en slags indre logikk. 
Dessverre funker disse mer som bremseklosser enn spenningstopper. 
Dramaet ligger i jakten på tornekronen og evangeliet, som blir borte underveis, surprise!, og lesernes forsøk på å forstå hvem som egentlig representerer hva i denne fortellingen. 
For det finnes jo noen skumle katolikker som bruker alle midler for å skjule sannheten, ikke sant? 
Og noen rabiate islamister som endelig tror de kan bevise at Jesus ikke er Gud? 
Og noen vitenskapsfolk som ikke er helt gode, de heller? 
Og noen elskerinner som kanskje ikke er hva de utgir seg for? 

Slett ikke originalt 

Ingen overraskelser, med andre ord, ingen oppfinnsomme påfunn, ingen originale grep. 
Bare enda en formelroman som er nesten-like-bra-som... 

Språklig er det heller ikke oppsiktsvekkende sprekt. 
Egeland traver traust av gårde i langt over hundre korte kapitler, effektive og lettleste (bortsett fra noen av de mer leksikalske partiene), men også tilgjorte. 
Når han innleder et av dem, nummer 56, slik, er det først og fremst jålete: 

«En eneste bokstav skiller ordene eske og veske. 
En v. Uanselig, nesten usynlig. 
Men selv de minste detaljer kan få enorme konsekvenser.» 

OK. 
Sånn rent bortsett fra at bokstaven v og stavemåten av de to ordene ikke har noen som helst betydning for handlingen. 
