Sverige er et f..ns møkkaland
En barnefilm med innhold som en svart komedie men virkemidler som svensk sosialrealisme er virkelig uvanlig avskylig. 

Sverige. 
2012. 
1 time, 20 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Martin Högdahl. 
Med: 
Philip Olsson, Malin Morgan, Feline Andersson. 

De som har lurt på hvordan en svensk filmskaper kan kalle Kardemomme By barnefiendtlig, kan kanskje se denne filmen. 
En liten gutt som likner Emily Watson har en mislykka alkoholikerfar som slår trommer og ligger gråtende i halvkoma på golvet mens den lille hval-romantikeren må lage mat til sin kriminelle storebror, som han også må bokse mot. 
Skolerådgiversken er en innsmigrende kvasi-karikatur, barnevernets sleske demom-team henter Mik til tante på landet — og her kommer Sveriges bisarre kulturkorrektivisme fram: 
Tante er det fine mennesket i filmen, for hun samler på gamle bøker og har Buddha på bordet og sier kule ting. 
Men så kom barneverns-fascistene igjen og bortførte stakkaren til en ond fosterfamilie som skulle bruke den sarte lille skjønnasen som slave for bikkjene. 

Da gikk jeg. 
Det oppdikta helvetes-mangfoldet kunne muligens ha fungert i en stilisert, svart kultkomedie fra Finland - men sosialrealisme har den ulempen at den smitter alt rundt seg, så dette er en så sinnssykt motbydelig og destruktivt konstruert sosialrealisme at man syns hele Sverige er äckligt. 
Ingenting att göra åt. 
Ta mig fan. 
