Vakkert og tidløst fra bluegrassdronninga
Alison Krauss' første album med Union Station på sju år føles som 43 minutter i bluegrasshimmelen. 

ALBUM: 
Det er selvfølgelig ikke mulig å måle, men jeg tør påstå at Alison Krauss & Union Station er et av de mest samspilte ensembler i country- og bluegrassbransjen i dag. 
De hører simpelthen sammen — og flere av medlemmene har da også vært med siden tidlig på 90-tallet. 

Særegen stemme 
Ved siden av å ha en av bransjens vakreste og mest særegne stemmer — og dessuten en habil felespiller — i sin midte, er medlemmene i Union Station enere innen hvert sitt felt: 

Jerry Douglas, verdens beste på dobro med flere soloplater bak seg, Dan Tyminski, stemmen fra «Man Of Constant Sorrow», på gitar og mandolin, Ron Block på banjo og Barry Bales på akustisk bass. 
Tre av dem bidrar dessuten på vokal, og det hele flyter lett som et papirfly i vinden, for å bruke et bilde albumtittelen legger opp til. 

Plant-plate 
På grunn av Alisons fantastiske crossover-sideprosjekt med Robert Plant, «Raising Sand» i 2007 (ja, det er faktisk fire år siden...) og deres påfølgende turné, har det vært stille fra Union Station i sju år. 

Det betyr ikke at de har brukt åra på å pønske ut en ny retning, oppmuntret av suksessen med Plant. 

Tvert imot fortsetter de der de slapp for sju år siden — albumet «Lonely Runs Both Ways». 
Hvorfor skulle de legge om kursen? 
Dette er en øvelse ingen gjør bedre enn dem. 

Gjør dem til sine egne Igjen produserer de sjøl, og igjen består materialet i all hovedsak av andres låter. 
Men det er ikke så interessant, all den tid Alison har en egen evne til å gjøre alle sanger til sine egne. 
Her er perler som Richard Thompsons «Dimming Of The Day» (et deilig høydepunkt), Tim O'Briens «On The Outside Looking In» (et annet høydepunkt), Peter Rowans «Dust Bowl Children», Jackson Brownes «My Opening Farewell» og tittellåten fra en fast bidragsyter på mange album, Robert Lee Castleman. 

Alisons stemme har en skjønnhet i seg som ikke lar seg beskrive, men må oppleves. 

Hun har dessuten bevart en slags ubestemmelig mystikk rundt seg sjøl, som noe overjordisk og uangripelig. 

Suverene instrumentalister Dernest kan man, om man er interessert nok, studere hvert enkelt instrument gjennom å lytte. 
Og lytte. 
«Paper Airplane» er et nytt mesterstykke innen riktig avbalansert, nedtonet strengespill, der ikke en tone er overflødig eller savnes. 
Det varer i vel 43 minutter, men er over før du veit ordet av det. 

Aldri hørt Alison Krauss? 
Den nysgjerrige nybegynner kan plukke opp gruppas doble «Live» fra 2002 — som også fungerer som et best of-album. 
Og ja, de er like gode live. 

Dessverre er det ingen planer om å besøke Europa i år, heller. 
Derimot blir det mulig å treffe dem om du har planer om et USA-besøk i løpet av sommeren eller høsten. 
