Bokanmeldelse:Caitlin Moran: 
«Livet med Dolly Wilde» 

Alt en jente trenger er svart stil, svett sex, diggbart dop og krass kritikermakt. 

Det er lett å la seg underholde av denne røffe fortellingen, særlig om man har interesse for gammel indiemusikk og grønsjens barndom i Storbritannia. 

Det intense fokuset på sex og rus hører til miljøets skittensvette koloritt, her er ikke plass til bluferdighet, hevede pekefingre og moralisering. 
Romanen er spekket med bisarre episoder og hendelser, parodiske kjendismøter og mye 1990-mimring, alt skildret med både lettbent Bridget Jones-humor og i mer psykologiserte tankekjeder. 

Det er dette underliggende alvoret, når forfatteren skriver seg inn mot lavmælt sosialrealisme og menneskenes hjerter, som gir romanen dens styrke. 

«How to Build a Girl» er originaltittelen på denne debutromanen, som kan ses i sammenheng med forfatterens tidligere debattbok «How to Be a Woman». 

Romanen handler da også mest om hvordan en tenåring prøver å skape seg en helt ny image og virkelighet, etter å ha følt seg uverdig, usynlig, utiltalende og udugelig i hele sitt ukyssede liv. 
Den norske tittelen peker i stedet mot hovedpersonens kunstnernavn, et navn seksten år gamle Johanna låner fra Oscar Wildes legendarisk skandaleombruste niese. 

Vår Johanna lever riktignok et lite glamorøst liv i Wolverhamptons usleste arbeiderstrøk, men hun er også en frisk skribent, og umettelig på både bøker og orgasmer. 

Nå bruker hun all sin teoretiske kulturkunnskap til å komplettere sitt alter ego med gothklær, utagerende sex, rusmidler – og en voksende rolle som slem musikk-kritiker. 
Det blir en styggvakker og spennende reise, også for leseren, selv om hovedpersonen snubler inn i en litt for klissete solnedgang mot slutten. 

Et unødvendig glossy verniss legges over det ellers skarpslipte portrettet av en ung kvinnes vei mot selvrespekt. 
Hun innser at hun er en entusiast som helst vil være i kjærlighet, glede og aksept – men at hun måtte spille kyniker og provosere for å bli sett. 

En forklaring på det feministisk-søtladne sluttbudskapet kan finnes i forfatterens overtydelige forsikring om at boken ikke er selvbiografisk, selv om den skildrer et oppvekstmiljø og en karriere svært lik hennes egen. 

Oversetter Elisabeth Bjørnson formidler den slang-pregede fortellerstemmen godt. 
