Sterkt om svik mot franske jøder
Vi er ennå ikke ferdig med 2. verdenskrigs uhyrligheter. 
Her er den skammelige historien om hvordan den franske regjeringen drev 13.000 jøder over i nazistenes nådeløse hender. 
Det er til å gråte av. 

Det er vel kjent at norsk politi hjalp tyske myndigheter med å arrestere 767 norske jøder for å transportere dem ut av landet. 
Det skjedde høsten 1942. 
I juli samme år fant en parallell ugjerning sted i Paris, men tallmessig nesten 20 ganger større. 
Frankrikes opportunistiske Vichy-regjering laget i skjul en avtale med nazistene om å deportere byens jøder. 

Manusforfatter og regissør Roselyn Bosch bygger filmen på vitnesbyrdet fra én av de 25 som overlevde deportasjonen: 
Joseph Weismann som da var en 11 år gammel gutt blant 4000 barn. 

Hun har laget en storslått rekonstruksjon av hendelsene fram til ofrene tar fatt på den siste togreisen til en tysk utryddelsesleir – der vet vi nok fra før til å forestille oss hva som skjer. 

Rett nok svekkes de innledende scenene noe av pedagogisk anlagte tablåer. 
Regissøren maler med bred pensel for å vise at det fantes parisborgere som foraktet jødeungene i gata, men også naboer og venner som solidariserte seg med dem som måtte bære gul stjerne og påskriften «Juif». 

Så slår fransk politi til klokka fire om natta den 16. juli. 
Da kameraet entrer Vintervelodromen i Paris, hogger filmen tak i en. 
Der ble de 13.000 jødene stengt inne uten vann, mat og legetilsyn. 

Bosch greier dels å gi et inntrykk av mylderet av jøder som skal skyfles vekk, dels konsentrere seg om noen få barn og voksne som vi kan engasjere oss i. 

Men scener som illuderer hvordan Hitler hygger for ariske barn, blir overtydelige. 
Da fungerer det langt bedre at fortellingen ses gjennom en protestantisk Røde Kors-sykepleier som taler jødenes sak overfor myndighetene. 

Paris 16. juli 1942 vil heretter stå som en skamplett på Frankrikes ære. 
Bare rulleteksten gir litt trøst: 
Politiet skulle ha arrestert 24.000 jøder, men byens borgere gjemte unna flere tusen. 
