Syng Marianne!Syng! 

Marianne Faithfull er antakelig den dårligste skuespilleren i England, inklusive Mick Jagger, Postman Pat og de hvite stripene i Abbey Road. 

«Irina Palm» er en nifs påminnelse om at skuespiller er et yrke. 
En del sangere og sportsfolk har fått det til å funke for seg på grunn av regissører og klippere med overnaturlige evner. 
Faithfull er i hendene på en enkel wanker. 

Syng, Marianne, for Guds skyld, syng! 

Historien stabler seg rundt henne på samme vaklete måte som en full manns fyrstikktårn, for her finnes bare en uoppfinnsom blanding av urimelighet og usannsynlighet. 
Bare mangelen på troverdighet er verre. 

Ei bestemor med omtrent samme vårtids-følelse som Jane Austen tar jobb som onanist i ei bakgårdssjappe fordi sønnesønnen dør av kreft, og han trenger behandling i Australia, av alle steder. 
Hvis noen hadde spleisa på en skuespillerinne, kunne det blitt en gjenkjennelig britisk sex-komedie — «Full Monty in the Wall». 
I stedet lager Sam Garbarski et oppvåknings-drama for middelaldrende feminister; for dama finner egenverd i å ha en jobb, så hun begynner å håne borgerskapet og utvikle romantikk for sexklubb-eieren som av alle ting likner en gresk Mr. Bean. 

Faithfull spiller en 50 år gammel enke fra Greendale, og hun gikk visst glipp av både sekstitallet og syttitallet, for hun aner ikke hvordan man tar på en manns penis. 
Den alvorstynga og fnisete kjønnskurtisen gjør at filmen fort erverver seg en slags American Pie-identitet. 
Mens Mariannes totalt ubevegelige ansikt fyller atskillige kvadratmetre lerret med et fravær av sjel som faktisk er litt nifst, stønner engelskmenn voldsomt bak en vegg. 
Og de er ikke filmkritikere. 
De er litt rare folk som står i kø i Soho fordi bestemor har så mjuke hender. 

Hvis Mariannes kunder finnes, burde noen lage en film om dem, et hjem for dem, et venterom med seilbåtblader for dem eller en utbyttbar hjerne som de kan bruke på tur. 
