Banal krim i professoralt lys
BOK: 
Originalt prosjekt som imponerer uten å bevege. 

Johan Harstad: 
Ferskenen. 
Roman. 
240 sider. 
Gyldendal. 

«Max, Mischa & Tetoffensiven (2015) er en totalroman på 1097 sider, i spenn mellom Forus og USA, krig, kunst og kjærlighet, fiksjon og fakta. 
Her møter vi fortelleren Johan Harstad (f. 1979 i Stavanger, debut 2001) på sitt mest vitale. 
Boka er ambisiøst tenkt, artistisk turnert, øm og krass, kunnskapsbasert og fantasifull – et bredt anlagt, medrivende mesterverk i tradisjonen fra Tolstojs klassiker «Krig og fred». 

Forfatterens tiende utgivelse, romanen «Ferskenen», med undertittelen «Samlede verker. 
Annotert utgave», er i all sin fiffige lekenhet fundamentalt annerledes. 
Dette er et litterært prosjekt som med sin tredelte komposisjon lukter parodi, slapstick og akademia så det holder. 
Her er forfatteren ikke ute for å bevege, her gjelder det å demonstrere, kontrollere, finte, briljere. 

Innledningsvis har utgiveren, Gyldendal Norsk Forlag, utstyrt teksten med en «Biografi». 
Der presenteres Frode Brandeggen (1970-2014), forfatteren bak de femten minimalistisk orienterte krimromanene om den legendariske privatdetektiven Ferskenen som utgjør bokas andre avdeling samt Bruno Aigner, den lærde professoren fra Dresden, som i sin 444. 
- og aller siste - annoterte verk avrunder boka med å kommentere vennen Frode Brandeggens etterlatte, ultrakorte krimromaner gjennom 252 mangfoldige «Sluttnoter», ikke alle like gravalvorlige, grunnlærde og professorale, viser det seg. 

For her er siktemålet først og fremst å imitere eller parodiere salgbar, banal krim ved å blande alvor og skjemt, høyt og lavt, fiksjon og fakta. 

Som forfatter var Frode Brandeggen - vanskelig oppvekst i Haugesund, student i Oslo, så søppeltømmer i Stavanger der han døde av «avmagring» - en tragisk kunstner av det mytologiske slaget. 
I 1992 debuterte han på Gyldendal med «Konglomeratisk pust», en komplett uleselig avantgarderoman på 2322 sider og en ulykke ikke bare for dikteren selv som ikke fikk publisert flere romaner i levende live, men også for den urutinerte redaktøren hans. 
For boka ble ikke anmeldt, leserne uteble, restopplaget ble raskt makulert og redaktøren trakk seg ut av forlagsbransjen som en knekt mann etter bare å ha hatt ansvar for denne kommersielle katastroferomanen uten tegnsetting, avsnitt eller kapitler. 

For Frode Brandeggen blir den videre strategien en annen. 
Han sies å la seg inspirere av salgbar, enfoldig banalitetsprosa, slik teorien doseres av den (oppdiktede) franske «Mouvement artistique du banalisme», og utformer 15 enkle mikroromaner som alle har en tittel der første ord er «Ferskenen» og hvor kommaer, punktum samt vanlig kapittelinndeling er på forventet plass. 

Problemet er at disse såkalte detektivhistoriene om helten som stadig får høre fra tyver, ranere og mordere at «Du er for god», blir så flate språklig og oftest har et så klisjeaktig plott at de blir ulidelig kjedelige. 
Da hjelper det lite at en velvillig tysk fotnoteprofessor i sine fortolkende kommentarer lar honnørord av typen «intens», «spenning», «drivende godt», «genial», «presis» eller «på mesterlig vis» florere – i stedet for å gripe fatt i pinlige pleonasmer som «den bitre bitterheten» eller «liket var dødt». 

Tonen og perspektivet i sluttnotene varierer sterkt. 
Noen kommentarer er grunnlærde og strekker seg over flere sider, andre er spontane utrop og består bare av ett ord: 
«Hm!», «Oi!», «Nettopp» - om da ikke professoren i sin visdom slår fast, som i bokas siste fotnote: 
«Bla bla bla». 

I disse galopperende tekstkommentarene står Johan Harstad fram både som poeta doctus og homo ludens, en lærd og lekende dikter som med sin tsunami av stadig nye, sprikende referanser til forfattere og bøker, regissører og filmer, musikk og malerkunst oppviser store kunnskaper på mange felt, samtidig som pompøst akademisk alvor uavlatelig punkteres gjennom skeive smil og satiriske finter, løgn og forbannet dikt, tull og tøys av forskjellig slag. 
Målbevisst pendler en formsikker forfatter mellom Glenn Gould, Tore Renberg, Clint Eastwood, Kari Marstein, Peter Bichsel og Arild Østin Ommundsen, jødiske kjernebegreper og avanserte fremmedord, «Bestialitetens historie», Sigmund Freud og «Fifty Shades of Grey», Sigbjørn Obstfelder, Jon Fosse og Einar O. 
Risa – for bare å nevne noen få av de tallrike allusjonene som drysses nedover boksidene. 

Men emosjonelt ladd, gripende romankunst i klasse med «Max, Mischa & Tetoffensiven» er ikke dette fortellertekniske bravurnummeret. 
