Tauferja kobla til Gokstad-skipet
Når Lucas' rørende og desperate forsøk på å gjenopplive et annet tiår omsider er betryggende fullbragt, kan man fastslå at Universet er et mangfoldig sted, men ææh. 

Begrensningen oppstår fordi man for tretti år siden laget tre filmer som bandt opp handlingen så mye at verdensrommet ikke bare gjennomgikk en snurpebevegelse, men direkte ble trangt. 
I alle de tre nye filmene oppsto det figurer og fantasier som tryglet om å slippe ut av tvangstrøya til den enkle fortelleren Lucas. 

Og for at slutthistorien skulle stemme, gjennomgikk filmen mye storting— og styringsverk som teltliggerne i kinokøene burde fått slippe. 

Behovet for en helt annen film virker enda sterkere i «Sithenes hevn». 
I 2005 er det uimotsigelig feil at filmens eneste karismatiker forvandles til Doktor Frankensteins versjon av Faust og dømmes til et smertefullt liv i ondskap og alenefar-rolle uten besøksrett. 
Darth Vader oppsto som en genial skurk i 1977. 
Noen år seinere ble han avslørt som Luke Skywalkers pappa; en mekano-freudiansk frekkhet som satte krydder til syttitallets ungdomsopprør og generasjonskrig. 
Det blir helt annerledes når man i tre filmer følger Anakin Skywalkers litt naive oppvekst som vil-så-gjerne-lillebror i Obi-Wan Kenobis klosterstrenge jedi-orden. 
Man holder med ham. 
Ewan McGregor pyser rundt med dialekt fra Alec Guinness' opptaksbok, men det er Hayden Christensen som etter hvert får best tak på rollen sin. 
Og han er den eneste som nesten har like god mimikk som den mintgrønne kastanjeskapningen Yoda. 

Som vi alle vet enten vi vil eller ikke, har Lucas også kopiert «Romeo og Julie», som er verdens dårligste skuespill fordi feil folk dør i det. 
Den nye Star Wars-trilogien slutter uunngåelig på en djup nedover-note. 
Du går hjem fra kinoen og leter etter noen å skylde på. 

Det finnes andre svakheter. 
Hvis de forsøker å koble sammen Gokstadskipet og den nye Tauferja, vil ingeniørene oppdage at de ikke stemmer overens. 
«Star Wars III» slutter i et helt annet univers enn Star Wars IV begynner. 
Teknologien virker forskjellig, sinnene er annerledes, lyset svermer og omfavner gjenstandene sine, mens det datt flatt som dau kråke i 1977. 
Så må man se den som en film. 
Starwarperne vil føle tilstedeværelsen av Kraften. 
Vi andre må forsøke å føle spenning. 
Det tar tid. 
Innledende flyging og skyting låter bra, men ligger bak for eksempel «xXx2» når det gjelder actionsug. 
Lucas er ikke en voldsgalning, han er en gutteromsnerd. 
Han forstår ingen verdens ting av året 2005 og hva det er som får bortskjemt adrenalin til å slippe tak i kjertlene sine. 
Dermed blir actionscenene litt tørre, litt pedantiske, litt akademiske. 
Det virker heller ikke tillitvekkende at en hovedskurk heter general Grievous og antakelig er den eneste maskinen som kan hoste verre enn Vauxhall Viva 1967. 
Det tar seg opp mot slutten. 
Sjøl om scenene foregår i et djuprødt smelteverklys som minner om tusen solnedgangs-kalendere, klarer den motvillige skribenten George å skape spenninger. 
Først mellom Anakin og kansleren. 
Så mellom Anakin og mister Windu, deretter mellom seg sjøl og Obi-Wan. 
Natalie Portman spiller best som død, men det ante vi på forhånd. 
Oppgjøret mellom Darth Vader og hans britiske venn Kenobi foregår med hopp og sprett og lasersverd, men det var barneturn i folketoget som fungerte som mer visuelt spennende. 
Bare slutten innfrir. 
Vader får sitt utseende. 
Hans barn blir bortsendt til landsbygda. 
Kryssklippinga er OK. 

Jeg elsker de første Star Wars-filmene, og jeg vil fortsette å leve som om Lucas' alderskrisefilmer fra vår tid ikke fantes. 
Jeg håper samtidig at det aldri oppstår et The Beatles 2 eller Bob Dylan IV. 
