«Juleblod:»Drepende kjedelig julemassakre 

«Juleblod» er en rølpet skrekkomedie som er ment for dem som kan le av tiss, spy og voldtektsforsøk. 

«Jeg skjønner ikke hvordan Nissen velger ut ofrene sine», sier den tafatte politietterforskeren mot slutten av «Juleblod». 
For første gang sier hovedpersonen (Sondre Krogtoft Larsen) noe virkelig interessant. 
Han setter nemlig ord på en av de mange svakhetene i denne lavbudsjettfilmen. 

Juleblod er rotete fortalt og har ingen psykologisk dybde. 
Alle karakterene er sjarmløse pappfigurer som man ikke bryr seg om, hverken før eller etter at de slaktes ned. 
Du får se mange kroppsvæsker i denne filmen; både spy, tarmer og tiss. 
Men en manusvasker burde vært koblet på prosjektet før blodbadet ble satt i gang. 

Mørke bilder 

Juleblod har mange av de samme svakhetene som regissør Reinert Kiils forrige kinofilm, Huset (2016): 
Dårlig lyssetting og mer staffasje og lydeffekter enn innhold. 

Rammefortellingen er for så vidt fiffig pønsket ut – og ikke helt ulik plottet i Snømannen (2017): 
En lystmorder, kalt Nissen, dreper barn og andre uskyldige ofre på bestialsk vis hver julaften. 
Derfor må en ensom ulv av en etterforsker (Krogtoft Larsen) jobbe mot klokken for å hindre at det samme skjer i år igjen. 

Uspennende 

Politietterforskningen tar mye plass i filmen og understreker at Juleblod delvis prøver å være en thriller. 
Men handlingen blir aldri et foruroligende spenningsdrama som publikum kan engasjere seg i. 

Når nesten hele filmen er over, er det, som etterforskeren påpeker, fremdeles umulig å forstå hvorfor Nissen er blitt massemorder og hvordan han velger ut ofrene sine. 

Sjangergrøt 

Mandelen i denne grøssergrøten er en scene med Frank Kjosås. 
Han spiller en psykiater som har forsøkt å behandle Nissen (Jørgen Langhelle). 

Siden Kjosås er en dyktig skuespiller, klarer han å balansere den småabsurde stemningen som kreves i en film som prøver å blande sjangrene grøsser, komedie, skrekkfilm og thriller. 
Dessverre er ikke resten av scenene like godt kokt sammen. 

Gammeldags humor 

Til avisen iTromsø har regissør Kiil fortalt at manuset til Juleblod var ferdig allerede i 2006, men at det tok elleve år før han kunne lage filmen, spesielt fordi det var vanskelig å få den finansiert. 
Det virker på mange måter som om tiden har løpt fra prosjektet. 

Humoren er for eksempel av typen folkelig buskis- og lytehumor à la Mot i Brøstet (1993) og Lange Flate Ballær (2006). 
Blant annet dukker det opp to brødre på en fest med kåte jenter i Honningsvåg. 
Mennene har et utseende og en oppførsel som minner om karikerte bygdetullinger fra en middelmådig lokalrevy. 

En av brødrene prøver å begå en soveromsvoldtekt mot en av jentene. 
Overgrepet avverges av den blodtørstige monsternissen som, forvirrende nok, plutselig blir helten. 

Dødskjedelig 

Juleblod er en nitrist norsk nissetrashfilm med kjendiser som Truls Svendsen i små, forglemmelige biroller. 
Resultatet er en gjespende kjedelig julemassakre. 

Hvis noen inviterer deg med på den, kan du bare svare: 
Over mitt lik. 
