Kraftfull ode til verdens forsømte barn
«Kapernaum» kommer til å rive hjertet ditt i fillebiter. 
Nettopp derfor skal du se den. 

Noen filmer treffer med så rå kraft at man blir sittende som lamslått i kinosetet. 
Dette er en slik film. 

I en rettssal i Beirut ser Zain på dommeren med et blikk som skal forfølge deg gjennom de to timene filmen varer, og lenge etterpå. 
12-åringen har saksøkt sine egne foreldre for å ha satt ham til verden. 
La det synke inn. 

Herfra går historien et lite stykke tilbake i tid, til alt i Zains liv som ledet frem til rettssaken. 
Om dette skal minst mulig fortelles, annet enn at guttens ett år yngre søster Sahar står sentralt. 

Den spinkle storebrorens omsorg for henne er ikke bare gripende i seg selv, den tegner også et nydelig bilde av hva dette lille mennesket er laget av. 

Betegnende nok har regissør og skuespiller Nadine Labaki plassert seg selv i rollen som Zains forsvarsadvokat under rettssaken. 

Og for en forsvarstale hun bretter ut! 
Ikke i rettssalen, men ved å ha laget denne filmen. 

For mange norske kinogjengere vil Labaki være kjent for den langt lettere «Karamell» og den fine, feministiske anti-krigsfilmen «Hva gjør vi nå». 

Begge utmerkede og tematisk høyaktuelle filmer, men «Kapernaum» er på alle måter av et annet kaliber. 
På sett og vis inngår den i en europeisk filmtradisjon, være seg britisk sosialrealisme, eller enda nærmere italiensk neorealisme, især gjennom bruken av amatørskuespillere og innspillingssteder. 

Men den skriver seg også inn i rekken av nye og dagsaktuelle filmer som tematiserer konsekvensene av fattigdom og emigrasjon. 

Flere av dem var å se på årets Biff, deriblant den kasakstanske prisvinneren «Ayka», som «Kapernaum» har slående likheter med, trass forskjellene mellom Moskva og Beirut. 

Samtidig er det nærliggende å sammenlikne med en annen av årets knallsterke barndomsskildringer, amerikanske «The Florida Project». 

En ting er at begge bæres oppe av ekstremt gode barneskuespillere. 
Enda viktigere er det at begge skildrer ekstremt utsatte barn. 

Begge skildrer tøffe, gatesmarte barn. 
Begge skildrer omsorgssvikt på flere nivåer, men greier likevel å legge inn noen håndfuller deilig humor i elendigheten. 
Forskjellen er at mens det i «The Florida Project» går an å få øye på foreldrekjærlighet, er foreldrekjærligheten fraværende i «Kapernaum». 

Foreldrekjærlighetens fravær forsvares ikke av Labaki og hennes med-manusforfattere, men til en viss grad forklares den. 

Slik sett er «Kapernaum» en forsvarstale for jordens fordømte og forsømte, for verdens papirløse, for mennesker som sitter fast i bunnløs elendighet, som er på flukt og på desperat søken etter bedre liv. 

Men først og fremst er filmen en kraftfull kjærlighetserklæring til de millioner av barn som daglig slåss for å overleve i en verden som synes å ha vendt dem ryggen. 
