Anmeldelse:«It Follows» er tiårets beste skrekkfilm 

David Robert Mitchells gjennombruddsfilm fungerer både som grøsser og som en visuelt forførende sjangerdekonstruksjon. 

FILM: 
Helt siden den oppsto på 60-tallet, har den amerikanske slasherfilmen vært synonym med seksuelle nevroser. 
De sadistiske morderne vi finner i disse filmene er groteske inkarnasjoner av amerikanernes puritanistiske seksualmoral, og overvinnes betegnende nok av kyske unge kvinner. 

Med sin fabelaktige andrefilm «It Follows» nærmer David Robert Mitchells seg denne freudianske materien ved hjelp av kunstfilmens analytiske blikk og skrekkfilmens forførende symbolspråk. 

Overnaturlige kjønnssykdommer 
Etter at en date ender med sex, blir unge Jay fortalt at hun er smittet med en forbannelse som innebærer at et overnaturlig vesen kontinuerlig vil forfølge henne og forsøke å drepe henne. 
Den eneste måten å bli kvitt forbannelsen er ved å ha sex med en ny person, og på den måten gi den videre, men hvis det nye offeret blir drept er Jay nestemann. 
Vesenet kan ta form av en hvilken som helst person, og lar seg ikke stoppe, men siden det beveger seg i gangtempo er det likevel mulig å flykte. 

Disse metafysiske detaljene er både unødig intrikate og en smule søkte, men nettopp derfor blir den mystiske skapningen en perfekt metafor for tenårenes omtrentlige forståelse av seksualitetens rolle og konsekvenser. 
«It Follows» utspiller seg i en døsig Detroit-forstad hvor det tilsynelatende alltid er første søndag i ferien, og hvor samtlige foreldrefigurer glimrer med sitt fravær. 
Dermed får tenåringenes usikkerhet og fantasi utfolde seg upåvirket av voksenverdenens autoritære fornuft. 

Troverdige traumer 
De fleste moderne skrekkfilmer har det til felles at de unnlater å tilby sitt publikum noen gjenkjennelige holdepunkter. 
Som den mest formelbaserte av alle filmsjangre har skrekkfilmen gradvis fjernet seg fra virkeligheten, med det resultat at publikum får et stadig mer distansert forhold til historiene og bildene de får servert. 
Den såkalte «found footage»-undersjangeren representerer et forsøk på å eliminere denne distansen ved hjelp av enkle estetiske grep som bruk av kamerateknologi som publikum kjenner fra sin egen hverdag. 

Sammenliknet med found footage-filmer som «The Blair Witch Project» og «Paranormal Activity»-serien er «It Follows» svært stilisert. 
Fotograf Mike Gioulakis veksler uanstrengt mellom forførende sollys og kunstferdig lyssatte nattlige tablåer, og hans øye for slående bildekomposisjoner har resultert i en eksepsjonelt vakker film. 
Like fullt er det lett å kjenne seg igjen i Mitchells skildringer av tenåringenes mellommenneskelige relasjoner og begivenhetsløse hverdag. 

En moderne klassiker 
På dette planet minner «It Follows» om filmer fra tiden før skrekksjangerens konvensjoner ble hogget i stein, som Nicolas Roegs «Don't Look Now» (1973) og John Carpenters opprinnelige «Halloween» (1978). 
Carpenters ånd hviler da også tungt over filmen -ikke minst på musikksiden - men i den drømmeaktige stemningen Mitchell maner fram aner man også spor av Sofia Coppola, Michael Mann og David Lynch. 

Samtidig er dette en smart film som har et svært bevisst forhold til sjangeren den er en del av, og Mitchells store bragd er at han makter å sy det hele sammen til noe mer enn en intellektuell sjangerøvelse. 
Faktisk gjør kombinasjonen av de ovennevnte kvalitetene og en langsomt overrumplende uhygge «It Follows» til den til den beste skrekkfilmen som har blitt vist på norske kinoer dette tiåret. 
