Kan en gjeng animerte aper stå bak vinterens beste skive?
Go Go Gorillaz! skriver Dagbladets Sigrid Hvidsten. 

||| 

ALBUM: 
Først, en anekdote: 
Da britpoplegendene Blur, etter reunionkonsertsuksess og påfølgende dvd-utgivelse, ble spurt om de ikke kunne tenke seg å virkelig komme sammen igjen, gi ut plate, bli gode gamle Blur, lissom, var svarene som følger: 

«Ja», sa Graham Coxon, gitarist. 

«Jaaa», sa Alex James, bassist. 
(Samt forfatter og ostebonde). 

«Nei», sa vokalist Damon Albarn. 

Han var overbevist om at et av sideprosjektene hans, det virtuelle popbandet Gorillaz kom til å eksplodere i løpet av et par måneder. 

Og jaggu fikk han ikke rett, gitt. 

Plastikk «Plastic Beach» er den tredje, og uten tvil beste, skiva Albarn har gitt ut under Gorillaz-gimmicken. 
Den unike sounden, en slags «Pirates of the Caribbean møter Waterworld»-pop, der world music-entusiasten Albarn har rappet en rytme her, bøffa en beat der og limt det hele sammen ved hjelp av et vell av gjesteartister, har foredlet seg i løpet av de fem årene som har gått siden sist. 
Kjappere enn du kan si «virtuelle band er så 2001», har gjesteartist Snoop Dogg strukket ut hånda og dratt deg inn i den basstunge og mørkfunky tegneserieuniverset til andresporet «Welcome to the World of Plastic Beach». 

Vrenger sjela 
Nå er «Plastic Beach» egentlig et konseptalbum om økologi, men der det er det uorganiske - plastikkrytmene, søppelhaugopptakene, den småmetalliske klangen - som er albumets røde tråd, er det gjesteartistene, legendene Lou Reed og Mark E. Smith, rapartistene De La Soul, Bashy og Kano, som er skivas sjel. 

Soulguden Bobby Womack, som aldri hadde hørt om Gorillaz da han takket ja til å bli med, vrenger sjela så gåsehuden spretter på «Stylo». 
Mens Mos Def rapper som om han har selveste Gamle-Erik (i musikkvideoen for øvrig gestaltet av Bruce Willis) i hælene. 

Så selv om konseptet «animert crazybananas-gruppe» kan være ganske irriterende, er det verdt det når resultatet er - bokstavelig talt - for godt til å være sant. 
