Lei av livet
Om du hadde glemt at livet er kort og meningsløst, vil «You Will Meet A Tall Dark Stranger» med glede minne deg på det. 

||| 
FILM: 
Woody Allen kan mange ting. 
Han kan lage gode filmer, flere av dem blant filmhistoriens hvasseste. 
Han kan spille klarinett ganske bra. 
Men han kan ikke, samme hvor hardt han prøver, forsone seg med livets iboende absurditet og urettferdighet og martrende mangel på mening. 

Selv i de letteste, mest innsmigrende av filmene hans ligger det et ulmende eksistensielt mørke under kontinentalplatene som er nært beslektet med Ingmar Bergmans og som ofte trenger seg frem gjennom glipene. 

I sin siste film, den bittert ironiske dramakomedien «You Will Meet A Tall Dark Stranger», virker det som om han har latt alt håp fare og gitt seg svartsynet i vold. 

Hemmelige håp 

Det handler om hvordan vi mennesker leter febrilsk etter noe som kan trøste oss og fortelle oss at alt vil bli bra. 
Altså, den eneste som virkelig gjør dette i filmen, er Helena (Gemma Jones), som er blitt forlatt av ektemannen Alfie (Anthony Hopkins), og som skjelvende oppsøker en spåkone som forteller henne at hun lyser av positiv energi, at hun vil møte en ny, at hun ikke vil dø alene. 

Helenas nye åndelighet blir møtt med henholdsvis hoderysting og hissighet av datteren Sally (Naomi Watts) og svigersønnen Roy (Josh Brolin). 
Men også Alfie, Sally og Greg nærer hemmelige håp om at et bedre liv enn hva de har vil være mulig, og gjør noen fatale forsøk på å oppnå det. 

Glimrende Jones 

Det er kvinnene som kommer best ut av det. 
Kunstnerisk, i det minste. 
Jones, en bauta i britisk film og teater, har fått en stor rolle som er henne verdig. 
Hennes Helena har store, redde øynene, men en munn som kan bite fra seg. 
Hun er mye mer enn latterlig, og mye mer enn tragisk. 

Også Naomi Watts er flott som den skuffede Sally. 
Hun skinner av en forelskelse hun ikke vet hva hun skal gjøre med i møte med den nye, distingverte sjefen sin, spilt med distré eleganse av Antonio Banderas. 

Patetiske menn 

Men mennene er patetiske i den grad at det er vanskelig å orke å følge med på dillene deres. 
Hopkins er underlig anonym som Alfie, forretningsmannen som frykter døden og tror det vil hjelpe å gifte seg med en callgirl på en tredjedel av hans egen alder. 

Og Brolin må bale med rollen som Roy, en sur forfatter med døende karriere, dårlig hår og kikkertendenser, som vi skal tro kan ha draget på den nye naboen, spilt av Freida Pinto. 
Jeg mener, har du sett Freida Pinto? 

Usentimental 

På sitt beste er årets Allen en intelligent og usentimental studie i de klaustrofobisk nære forholdene vi lever i. 
En scene der Jones, Watts og Brolin gyver løs på hverandre i en slags verbal øvre middelklasse-versjon av tremannsduellen på slutten av «Den gode, den onde og den grusomme», er bent frem virtuos. 

Men formuleringene mangler brodd og filosofien dybde. 
Allen er verken så morsom eller så skarp her som han kan være. 
Resultatet er en lite mettende mellomting. 
Det er som om Roys grettenhet har smittet over på filmen. 
«You Will Meet A Tall Dark Stranger» virker matt. 

En påminnelse 

Men som sagt, Woody Allen er en mann som får til mye. 
Her får han i alle fall sørget for at alle som noen sinne har ytret linjer som «Ta det med ro, det er mange menn/damer der ute», eller «Det er sikkert ikke noe alvorlig», minnes ettertrykkelig om hvor lite grunnlag de har for å komme med slike hule forsikringer. 

Så har han da utrettet noe. 
