O holy, holy, holy night!
KONSERTANMELDELSE: 
Julekonserten til Mariah Carey var litt som å bli overkjørt av Coca-Cola-traileren, sleden til Julanissen og heila englakoret - samtidig. 
Men too much er av og til akkurat passelig. 

Mariah Carey: 
«All I Want For Christmas Tour». 
Sørmarka Arena, lørdag kveld. 
Publikum: 
Cirka 6500. 
90 minutter. 

Da Mariah Carey forlot Sørmarka Arena, Rogalands svar på Las Vegas’ Caesars Palace, var det nok flere som trengte et minutt eller to for å trekke pusten, hente seg inn og sortere tankene. 
Hva i all videste verden var dette for noe? 

For å starte med slutten: 
Julastjernå avsluttet med å møblere scenen med et mimedansende, lokalt gospelkor, et supertight band, en teddybjørn, en snømann, ei røys med unger, julanissen, dansende korister, et par alver, noen julevakter og et regn av konfettisnø - iført en slags julabadedrakt, høye hæler og en aaaaaltfor kort jakke med gullfrynser. 
Såpass må det nesten være når du er dronningen av Las Vegas-julen, kan synge fem pop-oktaver og er en av de ganske få divaene som gjester skøytehaller for å åpne adventskalenderen til feststemte pinnakjød-entusiaster på Nord-Jæren. 

Det varte og det rakk før Julastjernå kom på scenen. 
Men da hun først nedsteg til oss, ikledd englevinger, var det bare å nullstille og se hvor mye bananas-jul fra Amerika du klarte å ta inn. 
De med god kapasitet på den fronten fikk en feiende flott, heseblesende og sukkersøt kveld. 

Balanse? 
Glem det! 

Utfordringen til Mariah Carey er å finne en slags balanse mellom det koko-amerikanske showet - og musikken sin. 
Denne balansen har de løst ved enkelt og greit å bare drite fullstendig i hele problemstillingen. 
Kjør på med ALT. 
Blant dansende alver og julanisser og unger og reinsdyr klarer stemmen hennes likevel å finne litt luft, og for oss litt sobre og kjedelige er det når hun får synge at det sitter best. 
For du all verden for en stemme hun har. 

Hun er riktignok litt tilbakeholden på de høyeste tonene på «Hero», for eksempel, men ganske ofte tar hun rennafart og moser til i de øvre luftlag. 
Hun har også en utmerket stemmekontroll, en aldeles finfin liten knekk i røsten og synger enkelt og greit latterlig godt til tider. 
«O Holy Night» er den sangen hun virkelig får briljere på, og her er det verken nisser eller dverger eller snø eller noe som kjemper om oppmerksomheten. 
Her er hun ikke forsiktig i det hele tatt, og den berømte, høye tonen hennes mot slutten er det omtrent bare hunder som kan høre. 
Man blir jo både imponert og glad av å se henne gjøre det der mellom bomringene på Nord-Jæren. 

Som sagt, denne store dosen av Las Vegas er det springende punktet her. 
Blir det litt kleint? 
Litt mye? 
Svaret er et rungende «JA». 
Det er noen små skuespill innledningsvis der man nesten blir litt flau. 
Både patosen og alle effektene er skrudd opp på 11. 
Min indre grinch nesten brøler «TOO MUCH!!», men så er det forfriskende spinnvilt også, litt som å spise komla i lønsjen. 
Det er for mye, men det er litt godt og. 

Lokal koloritt 

Ungene hennes er med flere steder, noe som er ytterst sjarmerende en stund. 
De ønsker seg Ipader til jul, får de sagt til hele Stævænjer, noe mommy er skeptisk til. 
Hun er forresten snakkesalig og tidvis selvironisk den godeste Mariah, i alle fall mellom de stramt regisserte juleslagerne. 
Når mommy må ut å skifte kjole, noe hun må relativt ofte, er det ungene, danserne eller koristene som må holde koken. 
I det første kjoleskiftet kommer 16 medlemmer fra Stavanger Gospel Company inn på scenen og er med når en av koristene synger «Jesus Oh What a Wonderful Child». 
Det er en fjær i hatten til koret, nydelig lokalkoloritt og raust av Sjølvaste å gjøre. 
Man blir litt varm om hjarta når Den Store Divaen faktisk tar med litt folk fra Frelsesarmeen i Stævænjer. 
Det var kanskje ikke lyd i dem, men jobben som kortreist dansepynt gjorde de utmerket. 

Hun har to julealbum under denne julebadedrakten. 
Vi får høre mye fra begge, og vi får et par vaskeekte poplåter som smyger seg fint inn mellom nissen og Jesus. 
Bortsett fra julesangene synger hun tre «vanlige sanger». 
Den ganske fine «The Distance» fra sitt album, en sang vi har en rogalandsaksje i (Lido fra nordfylket har produsert sangen), aldeles finfine «We Belong Together» og nevnte «Hero», som var kveldens eneste lille vokalnedtur - til kveldens tyngste applaus. 
Stavanger Loves The 90’s. 

Dronningen av julen 

Helt til slutt, som ekstranummer, kom sangen som alle har ventet på hele kvelden. 
Iført en klassisk julabadedrakt, høghelte og en (vil jeg anta) moteriktig, kort jakke med gullfrynser, synger Mariah at alt hun ønsker seg til jul er nettopp deg. 
Da kokte det såpass i Sørmarka at isen under plastdekket må ha smeltet litt. 
Da har vi fått 90 minutter med juleshow som ligger så langt fra den norsk fjosnissejulen det er mulig å komme. 
Ingen nordmann eller nordkvinne ville noen sinne våget seg på noe så skamløst som det Mariah Carey tok med seg fra Las Vegas. 
Det er enormt mye av absolutt alt. 
Hun har pigede meg en egen fyr som kommer inn og geleider henne av scenen. 
En egen geleidingsfyr! 
Hvem har en dedikert geleidingsfyr? 
(Mulig dette var ektemannen?) 

Jo, det har juledronningen, hun som fremdeles kan synge flettå av hvem som helst. 
Hun som i det ene øyeblikket kan virke oppriktig høytidsstemt og synge om den nighten Christ was born, for så å hoppe rett i julabadedrakten og synge om lettvint julekjærlighet dryppende i deilig høytidspop og glitter og pynt. 
Jo, det gikk litt treigt midtveis, og kjolebyttene var kanskje tissepauser, men la gå. 
I dag vinner ikke grinchen. 
Mariah Carey kom med den amerikanske schizofreni-julens fulle tyngde, hoppet i julabadedrakten, sang så det ljomte og så mye mer enn det kan man ikke ønske seg for christmas. 
