Havari på Tjuvholmen
Lar du deg friste av turistfella på Tjuvholmen, blir du ranet og får kriminelt dårlig mat. 

Kald hvitvin, fersk sjømat og solskimrende bølgeskvulp. 
Det er det man vil ha en varm sommerdag i Oslo. 
Dermed fløt Robinson og Fredags tanker til restauranten i vannkanten på Tjuvholmen, området som er blitt hovedstadens nye spradearena. 
Da Tjuvholmen Sjømagasin åpnet i fjor var det fortsatt så mye byggekaos at man ikke fikk særlig følelse av Oslofjorden, men nå var alt kanskje på plass? 
Det var tid for ettårskontrollen. 

— Kranene og betongklossene er her ennå, konstaterte Fredag småskuffet. 

— De har ikke lovet å være ferdige før i 2012, så vi får vel se gjennom fingrene med at vi bare får sjøgløtt, sa Robinson. 
Sist var vi ikke helt imponert over servicen eller det kulinariske nivået. 
Forhåpentligvis har de fått orden på innkjøringsproblemene nå. 

Tjuvholmen Sjømagasin er et lokale på 1000 kvadratmeter, delt i flere halvetasjer, med en hovedspisesal der det er plass til flere hundre mennesker. 
Da Robinson og Fredag ankom var det slunkent, men i løpet av en time var det nesten fullt. 
Klientellet denne dagen var mest turister, foruten noen bord med brautende forretningsmenn. 
Kanskje tiltrakk sistnevnte seg all oppmerksomheten fra servitørene, for Robinson og Fredag fikk den i hvert fall ikke. 
I over 20 minutter var det verken vann, brød eller menyer på bordet, og å få et glass champagne tok en evighet. 

— Den billigste hovedretten koster 285 kroner. 
Da er det uakseptabelt å ha så elendig service, sa Robinson. 

— La meg muntre deg opp med østers, sa Fredag, og siden ting så ut til å ta tid, bestilte de like godt et dusin. 

De fikk seks østers fra den franske produsenten Guillardeau og seks fra russiske Tsarskaya, to navn som får pulsen til å slå raskere blant sjømatelskere. 
Verdens beste østers trenger knapt tilbehør, men noe litt mer oppfinnsomt enn en klunk rødvinseddik med litt sjalottløk i, kunne kjøkkenet gjerne kostet på seg. 
Halvveis gjennom dusinet var champagneglassene tomme, og det var ikke mulig å få kontakt med servitøren for å få noe mer å drikke. 

Til forrettene hadde de valgt den organiske rieslingen fra Bott Geyl. 
Når den endelig ble åpnet og servert, var den feiltemperert. 
Irritasjonen hos våre to spisevenner fortsatte å stige, men ble midlertidig punktert av to oppsiktsvekkende vakre forretter. 

Fredags ceviche av kamskjell, reker og laks og Robinsons grillede kongekrabbe og glaserte kalvebrissel var begge praktfullt dandert med sommerfarger og spiselige blomster. 
Men skinnet bedrar. 

— Cevichen smaker sursild. 
Alt smaker sur, sur lake. 

— Brisselen er overstekt og krabben er dvask og usaltet. 

Hovedrettene var en ytterligere nedtur. 
Robinson hadde valgt «Breiflabb Rossini», fiskevarianten av den berømte biffretten. 
Den kom servert på en nitrist skive brioche, som hadde gått i oppløsning i den klissete sausen, en saus som verken smakte madeira eller trøffel som lovet. 
Selve fisken var fullstendig feiltilberedt, den var seig og træen, og i stedet for grillsmak hadde den en påfallende eim av hickoryessens. 
Gåseleveren var direkte mishandlet og dekket av svart skorpe. 
Fredags kveite var om mulig enda verre. 
Den var ihjelgrillet og tørr som en fiskeskinns- sko fra 1944. 

Etter et par uappetittlige munnfuller ga de opp, og bestilte dessert i stedet. 

— Jordbær med melkepudding kan vel ikke gå galt, sa Fredag håpefullt. 
Men tok feil. 
I et mislykket forsøk på gastrokjemi hadde kokken framstilt pulver av frysetørret basilikumolje. 
Den store hvite pulverhaugen smeltet raskt, og brått lå jordbærene og puddingen badet i en guffen dam av grønn olje. 
Også Robinsons absurd udelikate sjokoladeterrine — hvordan er det mulig? — var utstyrt med store mengder pulver, laget av frysetørret pistasj. 

— For et latterlig måltid, sa Robinson og så provosert på regningen. 
— Det eneste bra var østersen. 
Resten var svinedyrt og vondt. 

— Dette stedet har åpenbart blitt ei melkeku for lettlurte turister som tror all mat er dyr og dårlig i Norge. 
Jeg blir helt flau. 
