Sci-fi-gjesp
«Pariah» forsøker å ligne på «Halo 2», men ender opp med å ligne mest på «Unreal 2». 

Når spillutviklere plasserer deg i sine virtuelle verdener, er det to spørsmål alle stiller seg - mer eller mindre bevisst: 

Hvor er jeg? 
Og hvorfor er jeg her? 

Det handler om innlevelse, om å vekke en nysgjerrighet som får deg til å utforske denne virtuelle verdenen fra start til slutt. 
I alle fall i historiedrevne spill hvor synsvinkelen er gjennom øynene til hovedpersonen. 

Når det gjelder «Pariah», tilhører øynene du ser gjennom Jack Mason, en lege som frakter en mystisk kvinnelig pasient med et enda mer mystisk virus i seg. 
Frakteskipet ditt blir skutt ned over fiendtlig territorie, og pasienten stikker av. 

Dermed blir det opp til Mason å finne henne. 
Lettere sagt enn gjort, når alle du møter skyter på deg. 

Som et rent skytespill, er ikke «Pariah» så verst. 
Jeg blir tilsynelatende aldri lei av å svare på ild fra virtuelle fiender, og her er «Pariah» intet unntak. 

Men det blir raskt åpenbart at spillet ikke er i nærheten av å gi deg svaret på et eneste av de to spørsmålene. 

Jeg skjønner ikke hvor jeg er. 
Sci-fi-verdenen «Pariah» foregår i er pregløs, og spillet klarer aldri å skape en tilstedeværelse spill som «Halo 2» og «Half-Life 2» gjør så bra. 

Her blir arven Digital Extremes tar med seg fra sine tidligere spill, «Unreal Tournament 2003», «Unreal Tournament 2004» og «Unreal Championship», tydelig: 
Det ser pent og solid ut, hvilket er nok når man lager arenabaserte skytespill, men som ikke holder når man skal bygge en sammenhengende og troverdig virtuell verden. 

Jeg har heller ingen anelse om hvorfor jeg er der. 
Historien er alt for dårlig fortalt, og dramaet utvikler seg på en alt for tilfeldig og uengasjerende måte til at jeg klarer å bygge opp entusiasme for å se hvor det bærer. 

Det er helt tydelig at Digital Extremes er inspirert av de nevnte «Halo 2» og «Half-Life 2». 
Men det meste av det du opplever oppleves som en billig kopi uten tyngde fra egen originalitet og skaperglede. 

I steden ligner «Pariah» mest på det tilsvarende uengasjerende «Unreal 2». 
Det makter aldri å heve seg over basisspillbarheten i skytespillsjangeren, og det makter aldri å overraske deg - å gi deg gode grunner til å grave deg dypere ned i universet som skapes. 
