Hanne Kolstø:Sterk på egne veier 

Fremdeles et skritt foran de fleste andre popmusikere i landet. 

Hanne Kolstø har nesten kommet med et album i året siden solodebuten i 2011. 
Det skal godt gjøres å holde oppe en slik produksjon og samtidig levere kvalitet, men Kolstø holder nivået høyt, også på sitt syvende album. 

Dette er andre album hvor hun synger på norsk, etter Fest Blikket som kom for et drøyt år siden. 
Men der forgjengeren var rolig og melankolsk, blir vi her møtt av skarpere kanter og et tøffere uttrykk. 
Også dette funker. 

Blåser liv i komposisjonene 

Det hele starter med en avmålt beat på «Veit ikkje, kanskje», før gitar og vokal slutter seg til i et ettertenksomt humør. 
En nedstrippet melodi, hvor detaljer legges til underveis og drar deg inn i Kolstøs karakteristiske lydunivers. 
Hele låten virker som en slags oppbygning til det som følger, noe som stemmer fint når «E vi aleine» elegant tar over med raskere tempo og en mer utbrodert struktur. 

Fare byr på et større fokus på beats, ikke ulikt Kolstøs tidlige arbeid. 
Musikken er mindre svevende enn på forgjengeren, men leker fremdeles med en eterisk kvalitet i det tidvis industrielle lydbildet. 

Myke keyboard blir satt opp mot rå gitartoner og grov bass, og et vell av intrikate soniske detaljer som virkelig blåser liv i komposisjonene. 
På «Ikkje rør» legger isbelagte synther seg på en minimalistisk groove, før ordløse stemmer bidrar på et catchy refreng. 
Dette er effektiv låtskriving, hvor hver minste del av helheten fyller en funksjon. 

Til å ta og føle på 

Albumets tittel kan tolkes både som noe skremmende og som å reise, og tekstene virker i så måte både selvransakende og utfordrende. 
På røffe «Går i ord», en av låtene som stikker seg mest ut her, sentrer musikken rundt riff som tas over av stemningsskapende lyddetaljer, og Kolstø avslutter låten med de manende ordene «Eg vettkje alltid kem eg e». 

Igjen er samspillet mellom ordene og musikken besnærende. 
Et av mange sterke øyeblikk, hvor følelsene bak musikken er til å ta og føle på. 

Stikker seg ut i mengden 

Reisen avslutter med smygende «Gøyme og leite». 
Instrumentene vrir seg rundt melodien med saksofonstikk og en sløy rytmeseksjon. 
Dette er nok en låt som bygger seg opp over tid og ender storslått i triumferende solospill, som en siste rå fanfare. 
Slikt hører man ikke altfor ofte i norsk pop, men Kolstø får det til å virke som den naturligste ting i verden. 

Dette er nok et sterkt slipp fra sykkylvingen Hanne Kolstø. 
Hun har en egen måte å både skrive og fremføre musikk på som gjør at hun stikker seg ut i mengden. 

Hennes evne til å fornye seg og prøve nye ting gir avkastning nok en gang. 
