The Jayhawks «Mockingbird Time»
(Rounder / Universal) 
Et comeback i vår tid kommer som regel i form av band som var musikalsk innflytelsesrike og kommersielt marginale i en periode på sent åtti- eller tidlig nittitall; gjenforent nå for å høste fruktene de aldri ble tilgodesett med i sin tid. 

Disse bandene - My Bloody Valentine og Pavement de mest vellykkede eksemplene fra senere år - kommer imidlertid sjelden sammen igjen for å lage ny musikk, og slik kan man si at de skjønner hvorfor konserthonorarene deres er mangedoblet i forhold til da de opprinnelig var aktive. 

Med The Jayhawks stiller det seg annerledes. 

De har aldri vært oppløst, men de tre (til dels glimrende) albumene de har gitt ut siden 1995 har manglet Mark Olson, ett av Minneapolis-kvintettens to kjernemedlemmer. 

Bandets konsert på Øya nylig var et bevis på at det kan bli noe litt kjedelig forutsigbart over «trips down memory lane»: 
Vel var det trivelig å høre materialet fra klassikerne «Hollywood Town Hall» (1992) og «Tomorrow The Green Grass» (1995), men den musikalske temperaturen ble merkbart høyere da de spilte (kun tre) låter fra dette ferske albumet. 

Hvilket forteller oss at dette er en gjenforening drevet av gleden over å skape noe - selv om det ikke er «nyskapende» musikk The Jayhawks driver med. 

«Mockingbird Time» er enda tydeligere i sine referanser enn bandet pleide å være: 
Neil Youngs varmeste syttitallsinnspillinger og The Byrds' sene sekstitallsflukt fra psykedelia til countryrock. 

Hovedpoenget er likevel det gilde vokale samspillet mellom Olson og Gary Louris, en kombinasjon som knuser hjertet like effektivt som Gram Parsons / Emmylou Harris hvilken dag som helst. 

Det er en lettelse å høre at de nå gir alt de har på låtskriversiden; da de to ga ut duoplaten «Ready For The Flood» i 2008 var det tydelig at begge sparte sine beste sanger til respektive soloprosjekter. 

De øvrige medlemmenes innsats skal ikke underkjennes: 
Ti sekunder ut i åpningssporet kjenner man at kjemien er til stede i alle ledd - og i Jayhawks-sammenheng har den aldri vært mer høyspent enn i toppnoteringen «High Water Blues». 

På overflaten er dette rock på sitt mest duvende lune og trygge, men striden mellom Olsons akustiske folkpreferanser og Louris' elektriske tilbøyeligheter er nå som før en kamp som kjempes internt i gruppen, og resulterer konsekvent i potent musikk. 

Bittersøt, tidløs musikk. 

BESTE LÅT: 
«High Water Blues» THOMAS TALSETH 
