«Mary Poppins Returns» er et fyrverkeri!
Den nye versjonen av Mary Poppins er helstøpt – mot alle odds. 

Disney snur bunken for tiden og lager klassikerne sine på nytt. 
Løvenes konge som live action kommer til sommeren, og så følger en lang rekke med lignende prosjekter. 
Det har ligget en viss idétørke i luften i mange år. 
At de nå følger opp klassikeren Mary Poppins fra 1964, er hverken overraskende eller pussig. 
Før jeg så filmen, syntes jeg det hørtes ut som et ytterst risikabelt foretagende. 
Litt som den katastrofale remaken av Annie for fire år siden (som riktignok ikke var Disney). 

Kan man tangere Julie Andrews og Dick van Dyke? 
Overgå «A Spoonful of Sugar», «Chim Chim Cheree» eller «Supercalifragilisticexpialidocious»? 
Særlig. 
Men jeg legger meg flat. 
Den nye filmen er et fyrverkeri. 
Forseggjort på alle måter. 
Velskrevet, velspilt, fornøyelig og lekker. 

Fine sanger 

Det er vanskelig å vurdere evighetspotensialet i sangene etter å ha sett filmen én gang, men umiddelbart kan det virke som det finnes en håndfull sangnumre med stort potensial. 

Det starter helt stille med en nydelig sang om å savne en død kone («A Conversation»). 
Så går pulsen og rytmen gradvis opp etter hvert som Mary Poppins i Emily Blunts skikkelse entrer scenen. 
Vi får lekre numre med Mary og ungene («Can You Imagine That?»), store ensemblenumre («A Cover is Not the Book» og «Trip a Little Light Fantastic»), sprø ordleker og absurde virkelighetsoverskridelser, som for eksempel i et svært vellykket nummer med Meryl Streep («Turning Turtle»). 

De første bildene antyder at vi befinner oss i samme periode som den første filmen, før første verdenskrig. 
Alt er tilsynelatende likt. 
Men nei. 
Det er fortsatt familien Banks hus. 
Det er London, selvfølgelig, men, viser det seg, det er Michael og Jane, barna fra den første filmen, som nå er blitt voksne, og vi befinner oss i de harde trettiårene. 
Som alltid gjør seg godt på film. 

Inn i en porselensskål 

Michael (Ben Wishaw) er deprimert etter sin kones død og har glemt å betale avdrag på et forbrukslån han har vært nødt til å ta opp. 
Det betyr at banken (i Colin Firths slemme skikkelse) truer med å ta huset. 
Det er en billig mekanisme, men fyrer opp hele filmen og gir den retning hele veien, noe originalen faktisk mangler. 
Inn i dette kommer Mary Poppins og gjør alt magisk og spennende. 

Mange av scenene speiler originalfilmen. 
Det jeg var mest spent på, var om, og hvordan, de ville gjenskape scenen hvor Mary, Jack og ungene hopper inn i maleriet i originalfilmen. 
Det gjør de. 
På en fabelaktig måte. 
Med en porselensskål med skår i. 

Dyrene fra den opprinnelige filmen er med, også de vanvittige pingvinene. 
Men en viktig endring er at Dick van Dykes skikkelse ikke lenger går på speed, men er blitt mer dempet og myk. 
Van Dyke, som for øvrig gjør en rolle i denne filmen også, gjorde alle scenene han var med i, elleville og over toppen festlige. 
Dette er langt mer balansert hos Lin-Manuel Miranda. 
Han bringer inn en trygg og stødig arbeiderklasse-ro med en sjarmerende stolthet over jobben sin som lyktetenner. 

Skikkelig julekosefilm 

Emily Blunt er ikke like eventyrlig underskjønn og uoppnåelig ren som Julie Andrews. 
Og tennene er mindre technicolor-hvite. 
Men hun bringer med seg en mer raffinert kvalitet, en frekk sikkerhet og en deilig timing i de mange fine Queen’s English-setningene. 

I bunnen ligger naturlig nok det evige Disney-budskapet om samhold, og at familie er det viktigste av alt. 
«Hold on tight to those you love», synger Jack fra sykkelen sin. 
Jeg har hørt det mange ganger, men er ikke mer kynisk enn at jeg fortsatt liker det, spesielt når det kombineres med fin musikk. 

Rob Marshall, som gjorde Chicago, har for øvrig regien. 
Det merkes. 
Alt er stramt, og rytmen er konsekvent og uten dødpunkter. 
130 minutter oppleves ikke som for langt. 
Dette er en skikkelig julekosefilm. 
Helt uten at den handler om jul. 
Katsjing! 
