Kuriøst, men lite interessant
Visst er det kuriøst med en ung mann som har mistet hukommelsen. 
Men er lidelsen interessant nok til å være tema for en film? 
Svaret er nei etter å ha sett «Jakten på hukommelsen». 

Selvfølgelig må det ha vært en skjellsettende opplevelse for regissør Thomas Lien da hans 27 år gamle venn Øyvind Aamodt mistet langtidshukommelsen (amnesia retrograd) på uforklarlig vis. 
Det skjedde da Øyvind på deres felles Kina-tur i 2000 tok en egen avstikker opp i fjellene. 

Men når man som tilskuer er ferdig med å forestille seg hvor rart det er ikke å huske moren, vennene, naturen i Norge, ja, noe som helst av lærdom fra oppveksten, er filmen bare midtveis. 

Lien lykkes slett ikke i sin bruk av fagfolk å belyse gåten i Aamodts hode. 
Det må da finnes en hjerneforsker som kunne ha sagt noe innsiktsfullt om en mann som ikke husker fortida, men fortsatt mestrer kinesisk, norsk og flere andre språk! 
Hva skjer med et menneskes følelsesliv når det ikke næres av minner? 

Men regissøren greier ikke å trekke det allment interessante ut av den personlige skjebnen. 

Så reiser Øyvind tilbake til Kina for å lete opp hva som skadet hjernen hans. 
Visuelt er det fascinerende å følge ham inn i fjellheimen til minoritetsfolket av hestenomader som han besøkte da noe skjedde. 
Men spennende blir det knapt. 
Svarene han finner, blir hengende i løse lufta. 

Men endelig kommer en reaksjon som griper. 
Aamodt føler fortvilelse over ikke å forstå sin sjeldne lidelse. 
Det mest skremmende Liens dokumentar får fram, er dette: 
Mister du minnet av fortida, mister du også et sentralt grunnlag for følelser. 
