Låtanmeldelse:Morrissey - «Satellite Of Love» 

Nobelkonsertens mest omtalte artist har ikke gitt ut ny musikk på snart fem år. 
Nå gjør han det - så halvveis som mulig. 

I Morrisseys ferske selvbiografi er Lou Reed blant de få artistene den Nobel-aktuelle Smiths-legenden omtaler i uforbeholdent flatterende ordelag, og som en avgjørende katalysator for Morrisseys musikalske oppvåkning. 

Det er som sådan helt på sin plass at han nå, kort tid etter Reeds bortgang, hyller forbildet med en coverlåt. 

Velvalgt er den også, i kraft av å være den minst ihjelspilte av de tre radiovennlige slagerne fra «Transformer»-albumet. 

Men du verden, så halvhjertet resultatet fremstår. 

Man kan undres over hvorfor Morrissey ikke har tatt seg bryet med å gå i studio og lage en fullblods innspilling. 

Han har i stedet valgt å gi ut en konsertversjon fra to år tilbake - en helt straight plankekjøring, hvor verken mann eller band eksellerer i særlig grad. 

Egentlig er «Satellite Of Love» en perfekt låt for Morrissey å tolke; seig, sorgmunter og storslagen som den jo er. 

Men han synger den ikke bedre enn «greit», tidvis slitent - han har ikke samme makt over stemmebåndet som han hadde i sine yngre dager. 
Bandet hans serverer fotgjenger-glam som bakteppe. 

Det er fælt å si det, men U2 fikk mer ut av sin «Satellite Of Love»-tolkning på begynnelsen av nittitallet. 
De satte endog et særpreg på den. 

Morrissey har ikke gitt ut et nytt album siden 2009. 
De siste årene har han vist en eksentrisk skjødesløshet med katalogen sin, i form av underlige samleplater og resekvensering av originalalbumene. 

Slik sett føyer «Satellite Of Love» seg inn i trenden, hvor hovedinntrykket man sitter igjen med er: 
Hvorfor gjør han dette? 
Han kan jo så mye bedre. 

Forhåpentlig får vi se ham på sitt beste i Oslo Spektrum onsdag kveld. 
