Musikalanmeldelse:«Guys and Dolls» 

Mon tro hva ensemblet på Oslo Nye fikk servert i pausen fredag kveld. 

Musikalanmeldelse: 
«Guys and Dolls» Sted: 
Oslo Nye Teater Med: 
Kåre Conradi, Hilde Louise Asbjørnsen, Andrea Bræin Hovig og Hans Marius Hoff Mittet med flere. 
Regi: 
Svein Sturla Hungnes 

Det var unektelig de samme skuespillerne og danserne som kom ut på scenen til andre akt, men der stoppet også likheten med første akt. 

Kanskje hadde regissør Svein Sturla Hungnes holdt en tordentale av Kjetil Rekdalske dimensjoner i pausen? 

For det startet så trått, så trått. 
Riktignok er Oslo Nyes scene knøttliten i forhold til en påkostet musikal og krever millimeterpresisjon av aktørene når det er et tosifret antall av dem der ute, men det er ikke til å legge skjul på at det var rusk i koreografien, spesielt hos herrene, stiv sang og tidvis forknytt dansing i et stykke som både skal speile New Yorks dunkle underverden på 1950-tallet og hete nattklubber på Cuba. 

I første akt var disse scenariene rett og slett henvist til henholdsvis ei vinterkald gate på Grønland i Oslo og et loslitt høyfjellshotell i Midt-Norge. 

«Guys and Dolls» skal være eksplosivt og farverikt. 
Sensuelt og humoristisk. 
Selve stykket, som første gang ble oppført i 1950, er fullstendig avleggs i dag, med kjønnsklisjèer som forsvant i moderne steinalder, men vi får ta for hva det bør være; en fryd for øye og ører. 

I går fikk vi altså oppleve dette vel sent. 

Før pause var det egentlig bare Andrea Bræin Hovig som opptrådte som stjerne i sin rolle som Frelsesarmé-soldat. 
Hilde Louise Asbjørnsen overspilte som giftesyk, mens Kåre Conradi virket som om han kjedet seg i all sin selvsikkerhet og Hans Marius Hoff Mittet virket bundet og mekanisk i sine respektive roller som beilere og gamblere. 

Hele stykket var rett og slett treg i avtrekket. 

Etter pause våknet imidlertid hele ensemblet, men fremdeles var det Bræin Hovig som var stjernen og viste sjelden dybde i en så lettbeint musikal. 
Riktignok må regissør og oversetter Hungnes arresteres for brå kunstnerisk frihetshopp innledningsvis i andre akt. 

«Kos med katta» med tekstlinjen «så kos med katta, katta er din pus, mjau. 
Kos med katta skatt, så får du mus» kan forsåvidt tolkes som en konkret, myk om enn vulgær overgang til neste nummer (!), men ikke tematisk silkemykt til hele stykkets mest romantiske øyeblikk mellom Conradi og Bræin Hovig. 

Men andre akt tenderer likevel et mesterverk. 
Plutselig sitter timingen i replikkene, spesielt hos turtelduene Asbjørnsen og Hoff Mittet - det er faktisk morsomt å se på. 

Samtidig skaper Kåre Conradi og de kvinnelige danserne feberhet stemning over terningspillbordene. 
«Lady Luck» er i særklasse stykkets beste øyeblikk, endelig noe som får pulsen opp! 

Her disker også scenograf Ola Bråten opp med en scenemessig genistrek, og Marianne Skovli Aamodts oppfinnsomme koreografi gjør at gospelnummeret «Sitt ned, før båten går rundt» innleder en feiende flott avslutning der det meste stemmer. 

Og selvfølgelig får de to parene hverandre til slutt. 
Med tanke på andre akt er jeg temmelig sikker på at publikum etter hvert får det stykket de fortjener også. 
