Er det forbindelser mellom liv og kunst?
God Norges-debut for ung, fransk dirigent. 

I høst hadde SSO mye av Schumann på programmene, bl.a. tre av symfoniene. 
Torsdag kveld var det duket for mindre kjente og spilte verk av samme komponist. 
I konsertstykket Introduksjon og Allegro appassionato op. 
92 var Sveinung Bjelland solist. 
Bjelland har en naturlig finfølelse for Schumann, den frie omgang med det strukturelle og en virtuositet som aldri utarter til effekter. 
Balansen mellom klaveret og orkesteret, som i dette konsertstykket er så avgjørende, var ypperlig. 
Dette er et verk som fortjener å bli mer spilt i konsertsalen enn hva som er tilfelle. 
Bjelland ga et nydelig utført ekstranummer, også det av Schumann. 

Som avslutning på konserten fikk vi Schumanns Ouverture, Scherzo & Finale op. 
52. 
Det var et slags motstykke til symfoniene, ikke så dypsindig og uten en langsom sats. 
SSO under Jérémie Rhorer spilte innledningen vakkert og med tydelig artikulasjon av de motiver som blir utarbeidet i hoveddelen. 
I scherzoen la vi merke til de fine fargene i treblåserne. 
Men dette er på ingen måte et betydelig verk fra Schumanns side. 
Det var nok mest av alt satt på programmet for at SSOs Schumann-fremføringer skulle nærme seg det komplette. 

Humor i en krisetid 

Et storverk fikk vi imidlertid før pause: 
Beethovens symfoni nr. 2. Beethoven komponerte dette verket på samme tid som han forfattet sitt berømte Heiligenstadt-testamente, et av de mest gripende bekjennelsesdokumenter i musikkhistorien. 
Fortvilelse over den tiltagende døvhet, forbitrelse, depresjon og selvmordstanker, men også forpliktelse overfor komponistgjerningen preger denne brevromanen fra 1802. 
Desto merkeligere er den letthet, ja det vidd og den humor, som er gjennomgående i symfonien (uroppført i april 1803). 
Liv og kunst ser ikke ut til å ha noen forbindelse her, eller er selve kontrasten forbindelsen? 

Uansett, humor i et verk behøver ikke å bety at komponisten er i godt lune! 
SSO har spilt denne symfonien utallige ganger, og jeg syns de blir bedre og bedre. 
Under Jérémie Rhorers myndige og plastiske dirigering var tempiene så hurtige som de skal være, fraseringen var forbilledlig og detaljrikdommen stor. 
Etter de spenningsfylte akkordene mot slutten av siste sats kommer det til en orkestral orgie som en kritiker i Beethovens samtid sammenlignet med duer og krokodiller innesperret i et bur. 
Slik hører vi det selvsagt ikke i dag. 
Likevel nådde tolkningen her et klimaks som var drastisk nok. 
