Maniac:Mumlende, måpende, middels sci-fi | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Jonah Hill mumler seg uinspirert gjennom Netflix’ norskinspirerte sci-fi-serie. 
Kjedelige «Maniac» har minimalt å by på. 

Dersom du klarer å komme deg gjennom ti episoder av Maniac, er du sannsynligvis tungt faglig interessert i retrofuturistisk scenografi, eller usunt avhengig av å fullføre alle Netflix-serier du begynner på. 
Uansett hvor mye tid man kaster bort. 
Netflix-serien som er basert på den norske serien med samme navn, er så langtekkelig og pretensiøs som serier blir. 

Institutt tilbyr kur mot alle mentale problemer 

Superbad-stjernen Jonah Hill spiller Owen Millgrim, en syk – sannsynligvis schizofren – ung mann som begynner på en eksperimentell kur. 
I samme kull på det rare instituttet som lover å fikse hjernen for hva det måtte være, møter han Annie Landsberg, en ung dame med et desperat behov for å rydde opp i forholdet hun hadde til sin avdøde søster og mor. 
Ved hjelp av medikamenter og stråling sendes de bakover i tid og utover i rom. 
De gjenopplever tidligere hendelser og nye handlingsmønstre. 

Science fiction, satire og drama 

Sjangermessig ligger Maniac et sted mellom lavmælt science fiction, forsøksvis satire og vanskelig drama. 
Serien er utseendemessig merkbart lik Legion, hvor designerne gikk for en lekker scenografi av fremtid slik filmverdenen gjennom årene har sett for seg at den skal bli. 
Tidvis ser dette usedvanlig tiltrekkende ut, men etter hvert som de elegante settene blir fylt av hakkende dialog og flate monologer, falmer også interessen for de fine bildene. 

Søvndyssende Jonah Hill 

Den to ganger Oscar-nominerte komediestjernen Jonah Hill er den verste synderen. 
I et tafatt forsøk på å spille en viktig, trist rolle subber han hviskende og måpende rundt Emma Stone, ute av stand til å gjøre noe interessant med Owen Millgrim-figuren han er tildelt. 
Om taktikken var å lage skuespillerkunst av å mumle og måpe mot kamera, har han lykkes. 
For oss seere er det minst like søvndyssende som apparatene han kobles til på instituttet. 

«I don’t know what you’re talking about» 

Hills håpløse innsats når et bunnpunkt i noir-episoden, den svakeste av mange seige episoder. 
Da han og Emma Stone plasseres i en fortelling med damsels in distress og nattlige skudd fra hoften, blir det åpenbart hvor dårlig Maniac også fungerer som pastisj på sjangerfilm. 
Replikker flatere enn saltsjøer i Bolivia renner så vidt ut av Hills munn, og på et tidspunkt i episoden snur Stone seg mot Hill og sier stille: 
«I don’t know what you’re talking about.» 
Det er lett å være enig med henne, og det ser ut som Hill selv ikke har anelse hva han gjør kledd som en gangster fra 40-tallet. 

Sting og VR-sex trekker opp 

Emma Stones innsats som frenetiske Annie Landsberg er seriens klare høydepunkt, sammen med noen bisarre komiske forløsninger. 
Da Owen Millgrim forsøker å ta livet av seg fordi broren hans synger «Every Breath You Take» til kjæresten, eller Justin Therouxs doktorfigur tas på fersken i vill virtual reality-sex med en Avatar-aktig fantasydame, leverer serien noen høyst behøvde øyeblikk av galskapen den så gjerne vil formidle. 

Har Netflix bestilt merkevarestrategi? 

Det mest interessante med Maniac er hvorfor denne serien er laget. 
Kan det være ren merkevarestrategi? 
Netflix har laget en rekke midtstrøms suksesser, mens utfordrende serier som Legion, Westworld og The Leftovers har profilert konkurrerende strømmetjenester som dristige og frekke. 
Har Netflix stolt for mye på store navn som Jonah Hill, Emma Stone og regissør Cary Fukunaga (regissøren av første sesong True Detective) og gitt for frie tøyler? 
Strømmetjenestens kvalitetskontrollører har hvert fall sovet i timen. 
