Teateranmeldelse:«Heia Flåklypa!» 

Typene er velkjente og godslige, men det er forbausende lite «tempo gigante» når Flåklypa-gjengen entrer scenegulvet. 

Nå har de funnet veien til teatret; Solan, Ludvig og Reodor Felgen - samt noen andre lett gjenkjennelige figurer fra Kjell Aukrusts frodige univers. 
Men å transformere sykkelreperatør Felgens kreative idéer til en teaterscene er ingen enkel oppgave. 

«Heia Flåklypa!» 

Scenerommet er riktignok fullt av artige detaljer en oppfinner av Felgens kaliber verdig. 
Men det som i de to siste animasjonsfilmene fortoner seg som en fartsfylt heisatur med innlagte farer og humor i svingene, blir her nokså stillestående. 

Det skjer igrunnen svært lite, bortsett fra litt små-trivelig prat mellom Flåklypas eiegode innbyggere og noen langt mer uredelige sjeler i hovedstaden. 

De to siste animasjonsfilmene om Flåklypa har vist at denne fantasieggende urnorske bygdehistorie har et godt grep om det norske folk, også årevis etter Caprinos store film fra 70-tallet. 
At «konseptet» melkes for alt det er verd er ikke merkelig. 
Kombinasjonen av humor og replikker som vekselsvis fungerer for barn og for voksne har gjort Flåklypa til en sikker vinner. 
Alle får i grunnen nokså mye å hygge seg med. 

Det kan virke urettferdig å trekke inn disse filmene i en anmeldelse av teaterstykket. 
Men filmene er en vesentlig grunn for at nye generasjoner barn har oppdaget den vesle bygda Flåklypa og stedets anderledes-typer, og det er i stor grad disse barna (og deres voksne følge) som er Riksteatrets potensielle besøkende. 

Derfor oppleves denne teaterversjonen som om tempoet er skrudd ned noen hakk for lavt. 
Ikke så mye spenning er det heller, før et godt stykke ut i annen akt. 
Og musikken som akkompagnerer det hele er også av noe variert format, i blant på grensen til det rent pompøse. 

Det dreier seg kort og godt om en melkespannkastekonkurranse, og om en fin frue i Oslo som vil gjøre hva som helst for å slå bygdefolket på deres egen hjemmebane. 
Simom Andersen og Robert Skjerstad gjør noen fine parodier på enkefru Engelschøn-Glad og hennes sleske tjener Mysil Bergsprekken. 

Våre venner i Flåklypa vagger og spretter rundt som likandes typer, uten at de helt mestrer å få den umiddelbare nærheten til hverken det helt unge - eller det litt eldre publikum. 
Det mangler noe på flyten i selve historien. 

Men - for ikke å høres alt for mye ut som en sur kjerring fra Oslo - så løsner det mot slutten av forestillingen. 
Det blir mer fart og trøkk, og selve melkekasterkonkurransen er løst på en riktig artig måte. 
Det trøkket skulle kommet tidligere. 
