Ikke så uhippe som du trodde
Danske The Raveonettes perfeksjonerer sin popformel. 
Og låter som ingen andre akkurat nå. 

||| 
ALBUM: 
Det har dessverre vært lett å avfeie danske The Raveonettes - som gjennom fem plater har tviholdt på sin fuzzete 60-tallslyd og sitt velfriserte hår - som et slags eventband fostret fram av fantasiløse, retrokopierende hipstere. 

Lar man derimot mobberen i seg hvile litt, hører man at en konsekvens av The Raveonettes insisterende lojalitet til egen sjanger har ført til at de nå har perfeksjonert det å risse fram popperlene sine i den Phil Spectoreske lydveggen de fremdeles holder seg bak. 

Nå er det heller ingen klisjérike filmillustrasjoner à la Unni Askeland som formidles på cover eller plate. 

Tvert om er det voldtekt, dop og selvmord det dreier seg om, og pakket inn i sukkersøte koringer og berusende refreng blir det klart at det typisk nok er de utrendy spradebassene som trekker det lengste strået. 
Dette likner nemlig lite annet som er ute nå. 
