Et vern mot den kalde vinden
Viser, blues og rock i skjønn forening. 

Lasse Berheim: 
"Pengar & kalde vind" 

Jeg var der da Lasse Berheim onsdag 15. mai 2002, klokka 12.20, kunne sprette kartongen som inneholdt hans første cd-er. 
Stedet var Banken i Langgata i Sandnes. 

Andektig åpnet han kartongen som platedirektør Audunn L. Johnsen hadde båret inn. 

Plateutgivelser er ikke hverdagskost for Berheim. 
Det tok hele 19 år fra han ga ut en singel med bandet Warchild til neste utgivelse, soloalbumet "Flagg ut". 

Det er ikke bare starten som tok tid. 
Han betrakter sine tre soloalbum som en trilogi som det har tatt 16 år å få ferdig. 
"Drivande ved" kom i 2014, og "Pengar & kalde vind" er klar nå. 

"Flagg ut" fikk aldri den oppmerksomheten den fortjente. 
Kanskje på grunn av det noe dystre innholdet. 
Realistisk, ikke pessimistisk, kalte Berheim det selv. 

Som ung gutt plukket han opp gitaren inspirert av Nurk Twins. 
Siden lyttet han til Stavangerensemblet og Catrix. 
Han omfavnet blues og rock, og tekstene var viktige. 

Album nummer to var ingen nedtur, men promoteringen manglet. 
Berheim er sjef på scenen, men går ellers stille i dørene. 
Det er synd, for han er altfor god til at Sandnes skal ha ham for seg selv. 

Han har gjemt det beste til sist. 
Også enden av trilogien handler om et kaldt samfunn og varm kjærlighet. 
Førstnevnte er alltid der, mens sistnevnte forsvinner. 

Akustisk varsomme "Glømma deg forsiktigt" er et eksempel på det, om hun som aldri ble hans. 

Når det gjelder samfunnet, står tittelkuttet støtt. 
Det ligner en Dylan-vise fra 1963, og teksten handler om kapitalisme: 

10.000 jobbar forsvant på en dag 

For her fins bare pengar og vind 

Bare pengar og kalde vind 

Det er kanskje ikke slike sanger som spilles i det store dab-universet, men det er garantert en låt som vil få lang levetid i min dab-frie bil. 

Åpningen "Paranoid offside blues" er også flott. 
Orgelet til Steinar Oldereide ligger i bakgrunnen, og i det hele tatt er tangentspillet bemerkelsesverdig bra på hele platen, der også Atle Wold og Jarle "Charlie" Børresen trår til. 

Det svært så kompetente bandet består av gitarist og produsent Leif Bredland, bassist Hallvard Josefsen og trommis Torstein Kyllevik. 
Pluss Berheim på gitar, selvsagt. 

"Bly" er en tidløs vise med en vakker gitarsolo, mens "Liv & ennå lenger" er spenstig bluesrock om å dra utenlands. 
Reisen begynner bra, men i Marseille går dama sin egen vei. 
Typisk. 

Derfor får vi "Glømma deg forsiktigt" som neste kutt, fulgt av "Videre nok en gang" om å komme seg på føttene igjen – uten å vite hvor de fører hen. 
En flott, blå ballade, som Clapton sikkert kunne lånt. 
Kjetil Vagle lager countryfølelse med steelgitaren, mens Line Jørgensen og Odd Stangeland korer. 

"Hei, hei" er en sang Berheim selv låner og oversetter, en blues signert Big Bill Broonzy. 
Platens andre coverlåt er Ulf Lundells "Den kalde vinden", trolig valgt ut fra temaet. 

Mot slutten får vi friske "Kjøpetenner, lakksko og pistol", en sang som Reidar Larsen ville elsket å slippe seg løs i. 
Sigve Drange er med i koret. 

"Salme" ligner salige Stein Ove Berg og Tom Paxton. 
En nydelig sang, som vil tvinge tårene fram i en begravelse. 

Han avrunder med tøft gitarspill i "Steinen synke", med Øyvind Lende på bass. 
Også denne gir meg en viss Clapton-følelse, og for all del: på en god måte. 

Har du mer på lager, Lasse, så få det ut. 
Dette er mesterlig. 

Et vern mot de kalde vindene som blåser. 

Beste spor: 
"Paranoid offside blues", "Bly", Pengar & kalde vind", "Kjøpetenner, lakksko & pistol", "Salme". 
