Fem filmer fra et rikt univers
Billing studerer grensene til det individuelle og kollektive mennesket. 

Visningsrommet Entrée kan for tiden tilby et helt spesielt avbrekk. 
I 2018 har de transformert sitt lokale til byens minste kunstkino, og viser filmer fra norske og internasjonalt anerkjente kunstnere. 
Med tunge gardiner som stenger ute sollyset og enorme sakkosekker som en kan drukne i, vises film- og videokunst på en herlig, annerledes måte. 

Over to uker vises fem ulike filmer fra den svenske kunstneren Johanna Billing, én per dag. 
I åpningstidene fra klokken 17.00 til 21.00 kan publikum komme og gå som de vil, siden alle filmene loopes. 

Å fortelle historier som kan oppleves med like mange startpunkt som sekunder i filmen krever en helt unik forståelse for det cinematiske språket. 
Billing snakker dette helt flytende. 
Jeg forundrer meg over at det er så problemfritt å følge de ulike narrativene, uansett hvilken «ende» man begynner i. 

Onsdagens «Pulheim Jam Session» er ikke et unntak. 
Den viser to ulike, men sammenvevde scener som spiller på metaforen «jamming». 
Én viser en mer musikalsk fortolkning av ordet med en piano-performance, den andre bærer i en mer irriterende og hverdagslig retning, nemlig til trafikkorken. 

Min versjon starter et sted i overgangen mellom disse. 
Da jeg kommer inn i lokalet er skjermen fylt av typiske tyske landskaper; åpne åkrer og marker, med snurrende vindmøller, kraftstasjoner og store himler. 
Det blåser kraftig, solflekker farer over bakken. 
Hvete, rug og kål nærmest danser i vinden. 
Først innimellom, etter hvert hyppigere, følger kamera biler som kjører forbi på landeveier skjult bak diverse avlinger. 
Tempoet er sakte, og til slutt stopper det helt opp. 

Kunstneren har iscenesatt og gjenskapt en stillestående kø, på en av landeveiene i Pulheim. 
Denne regionen har et gjennomsnitt på 2,7 biler per husstand, og har med dét ett av de høyeste snittene i Nord-Europa. 
Her er kø ikke et ukjent fenomen. 
Ved å dokumentere denne helt vanlige situasjonen, spesifikt for dette stedet, tar Billing oss med bak mennesket. 

Kanskje verker det i en rygg, kanskje må middagsplaner forskyves eller avlyses. 
Kanskje fins det arbeid som må gjøres under forhold som ikke egentlig vil legge til rette for det. 
Men i denne fastlåste situasjonen, kan man møte noe ekstra fint i mennesket. 
Ingen har noe annet valg enn å få det til å fungere på best mulig måte. 

Det er nettopp denne mentaliteten Billing ser ut til å ville understreke. 
Klippene viser nærbilder av forskjellige mennesker som tar seg til ulike aktiviteter- noen har piknik på biltaket, noe leker i markene, noen benytter anledningen til å ta frem solsengen fra bagasjerommet. 
En ganske romantisk fremstilling, men uten å bli klisjéfull eller sukkersøt. 

Her, som i mange av Billings filmer spiller musikken hovedrolle. 
Den andre scenen viser en gammel låve hvor musiker Edda Magnasson fremfører en pianokonsert. 
Publikum består av en drøss etterlatte biler, samt et lite filmcrew. 
Uvanlige nærbilder av hender, pianostrenger, tangenter følger musikeren mens hun jammer med seg selv. 
Så er det over og den improviserte konserten pakkes ned og fraktes av sted. 

Filmen tar meg etter hvert tilbake til punktet jeg startet på, men jeg vil ikke avslutte. 
Jeg vil heller være i denne verdenen. 
