Han visste at han skulle dø og brukte tiden til å lage vakre sanger
Mannen er borte, men musikken vil være her. 

Willard Grant Conspiracy: "Untethered" (Loose/Border) 

Mens året toner ut, lages listene over årets beste plater. 
Jeg tok ikke med denne, men det er likevel den jeg vil huske best fra 2018. 

Egentlig stammer den fra året før. 
Robert Fisher døde av kreft 12. februar 2017. 
Da hadde han rukket å spille inn det 11. albumet med Willard Grant Conspiracy, bandet han startet i Boston i 1995. 

Da han døde, ble opptakene satt på hylla. 
Der ble de stående til den mangeårige medarbeideren David Michael Curry ga etter for en økende trang til å gi vennen en siste heder. 

Nå er platen omsider ute, og den er er vond å lytte til. 

Ikke fordi sangene er dårlige. 
Langt fra. 
Mange av dem rangerer blant de beste som Willard Grant Conspiracy har spilt inn, americana-bandet der Fisher gjennom årene har vært eneste faste medlem. 

Denne gang har han med seg Steve Wynn og Jason Victor, begge tidligere Dream Syndicate, og Chris Brokaw (Come, Codeine), cellisten Jonah Sacks og nevnte Curry på fele. 
Pluss en rekke andre. 

Fisher er gjennom årene blitt sammenlignet med folk som John Cale og Johnny Cash. 
I hans siste runde kan du legge til Lou Reed, Tom Waits og Nick Cave. 
Han åpner som en miks av de to sistnevnte i "Hideous beast": 

I am a hideous beast 

I'm gonna track them all down 

Hopper du så fram til "Chasing rabbits", er det lett å tenke på Reed når Fisher synger om a perfect day. 

Han gjør det mens celloen dominerer, og hans perfekte dag blir adskillig mørkere enn Reeds. 

Sangen kommer mellom "26 turns" og "Let the storm be your pilot", til sammen nær ni flotte minutter. 
Det vakreste er likevel "Saturday with Jane", igjen en sang der Lou Reeds "Perfect day" spøker i bakgrunnen, denne gang varsomt og vakkert. 

Det aller meste ble spilt inn mens Fisher var døende, men tittelkuttet "Untethered" er eneste sang skrevet etter at han hadde fått den endelige kreftdiagnosen. 

Take the last train from the station 

Keep my eyes open while I can 

Hope 
we get back home by morning 

See the sunrise on the desert once again 

Mørk cello og en fele som ikke har det godt. 
Samtidig kan untethered oversettes med fri fra båndet, fri fra tau og lenker som dyr holdes fast med. 
I en drøm føler Fisher seg for første gang satt fri og undres når han vil kjenne den følelsen igjen. 
Døden er noe man ikke slipper unna, men den er samtidig den endelige friheten. 

I sitt minneord skriver musikkjournalisten John Clarkson at Fisher kalte seg en mislykket baptist. 
Han trodde fortsatt på en form for høyere makt, men sa i et senere intervju med Clarkson at han ikke trodde på særlig mye – men at han svært gjerne ville oppleve at han tok feil. 

Uansett hva han måtte ha trodd og tvilt på mot slutten av sitt 59 år lange liv, virker det som om han har slått seg til ro med det som ville komme. 

Det er som å lytte til det som David Bowie, Joey Ramone og Warren Zevon spilte inn da de fikk beskjed om at de ville dø av kreft. 
Folk som brukte sitt siste år til å skape noe spesielt. 

Robert Fisher endelige avskjed heter "Trail's end". 
Enden på veien. 
Seks minutter der det skurrende, mørke og myke går hånd i hånd. 
Ingen ord. 
Det er ikke flere igjen. 

Beste spor: "26 turns", "Chasing rabbits", "Let the storm be your pilot", "Saturday with Jane", "Untethered". 
