Bok:"Hvorfor er vi blitt så redde?" 
Hvem "vi"? 

«Håndbok i krisemaksimering» inneholder mange formuleringer av typen «I dag har de fleste foreldre hodet fullt av (…) katastrofetanker.» 
«Hvorfor er vi blitt så redde?». 
Men hvem er «vi»? 

Gunnar R. Tjomlid: 
Håndbok i krisemaksimering. 
Spartacus. 

For tre år siden ga blogger, forfatter og foredragsholder Gunnar R. Tjomlid ut boken «Placebodefekten», om kvakksalveri, alternativ behandling og annen sjarlatanvirksomhet. 
Et slags ideologisk forvarsel til NRK-serien «Folkeopplysningen», der programleder Andreas Wahl går i rette med like deler utbredte og dårlig funderte forestillinger. 

Les mer om Folkeopplysningen her: 

«Håndbok i krisemaksimering» føyer seg inn i den samme skepsistradisjonen. 
Dels et «verktøyskrin for å tenke kritisk» og dels en irettesettelse av bakstreverne som «lurer seg selv» fordi de for eksempel henger fast i evolusjonært forankrede fryktreflekser. 

Og dels en omkamp med gamle prygelknaber som Kjetil Rolness og tidligere politiinspektør (og Snåsamann-entusiast) Hanne Kristin Rohde. 
Som det heter i Tjomlids adjektivladede språk: 
«Det er ufattelig trist å tenke på hvor mye skade disse uheldige uttalelsene fra Rohde har medført (…)». 

Med våkent og nidkjært blikk går Tjomlid løs på utbredte misoppfatninger og rydder opp, enten alarmismen er knyttet til folkehelse, (seksual-)kriminalitet, islam eller innvandring. 
Med statistikk for hånden og en blanding av bedrøvelse og optimisme tegner han en sammensatt bilde av Norge anno 2016. 
Et samfunn der pilene peker riktig vei («vi lever i en bedre, tryggere og sunnere verden enn noensinne»), men der «vi» ikke ser det, for all elendigheten vi forsynes av medier som «liker å krisemaksimere og sensasjonalisere». 

Her er det imidlertid flere ting å bite seg fast i. 
For det første at «sensasjonalisere» ikke er et ordentlig ord; en mer årvåken språkrøkter kunne også skrubbet vekk noen av gjentagelsene, hyperbolene («ufattelig trist»; «sjokkerende fanatisk») og den stakkato sportskommentatorsyntaksen som har bredt om seg: 
«De voksne fulgte med. 
Overalt. 
Hele tiden.» 
I tillegg savnes et mer stringent utvalgsprinsipp enn ønsket om å «belyse ulike problemer i måten media presenterer nyheter på». 

Den andre innvendingen gjelder forfatterens bruk av pronomenet «vi»: 
«Vi har vanskelig for å se andres perspektiver», heter det. 
«Vi liker enkle løsninger (…) 
Når problemet så (tilsynelatende) er eliminert, tror vi at alt er gull og grønne skoger». 

Som leser kjenner jeg meg inkludert ut: 
«I dag har de fleste foreldre hodet fullt av (…) katastrofetanker.» 
«Hvorfor er vi blitt så redde?». 
Har vi? 
Er vi? 
Grepet minner mest om det gamle russekortet: 
«Einstein er død, Newton er død, og jeg føler meg ikke helt bra jeg heller.» 
Slik skapes et forbund på vaklende premisser. 

For at ligningen skal gå opp – at verden går fremover, men at vi har hodet fullt av katastrofetanker/gull/grønne skoger – må en rev inn, en x som fordreier virkeligheten. 
Her settes «media» (også en ullen størrelse) på tiltalebenken, som «liker å krisemaksimere». 
Og bevares; det er mye å ta norske medier på, men om denne psykologiseringen er veien å gå, er en annen sak. 
Når mediene skaper virkelighet («Ransbølge!»; «Voldtektsbølge!»), er det neppe fordi redaktørene «liker» det – men helst fordi et sett iboende institusjonelle mekanismer trekker den veien. 

Her kunne Tjomlid med fordel ha fulgt sitt eget motto om å «la meg se litt nærmere på akkurat det». 
