De evinnelige myldre-familiene
Amerikanske indie-regissører (sånne som egentlig ikke har arbeidsgiver) har det med å eufemisere familie-bakgrunnen sin. 
Det gjør de ved å utheve kjedelig alminnelighet så sterkt at den likner sykdom. 

Resultatet er ofte en slags varig søndagsettermiddag. 
«Birds of America» sleper med beina som en anemisk vernesko-bruker, Matthew Perry likner stadig oftere på ufrivillig portstolpe, og han omgir seg med aggressiv slektsmisnøye som kan komme til å gjøre julaften reseptbelagt. 

Dette er et slags radioteater. 
Folk kommer ned trapper og snakker. 
De kommer inn dører og snakker. 
De går opp trapper og snakker. 
Og det meste er om fortiden. 

Indiene er en egen folkegruppe. 
De er småsutrete dissidenter i USA, de er forstads-sakharover og livsrot-ossietskyer, heltemodige opprørere mot frokostpåbudet. 
Perry spiller en mildt eksentrisk-bekymra storebror som ble overlatt småsøsknene sine, og derfor går de rundt tjue år etter og sutrer «du er ikke far min». 
Det var hele filmen! 
«Du er ikke far min.» 
Takk for i dag. 

Hilary Swank med Miss Daisy-hatten blir misbrukt som småborgerlig nabo og dissidentenes mobbe-offer. 
Ben Foster skjeler mentaluhygiensk og er en ulogisk blanding av miljøhelt og barneskjender. 
Selvopptatte jenter sitter i biler og pingler med fortida som var for to år siden. 

Gå en tur rundt Mosiken med lukkede øyne og opplev mer interessante mennesker. 
