Stilfull islandsk uhygge
Spøkelser møter personlige tragedier i «Jeg vet hvem du er». 

Hadde utseendet alene vært nok, ville denne islandske grøsseren fått ett hjerte til. 
I støytene er den rett så stemningsfull og lekker å se på; med nydelige panoreringer av storslått islandsk landskap. 
Filmskaperne får mye gratis bare der. 
Ved å utnytte landskapet som sådan og det fraflyttede fiskeværet Hesteyri især, skapes en velfungerende og tematisk passende fornemmelse av å være ensom og forlatt. 

For er det noe som preger spøkelser her i verden, så er det nettopp det. 
De er ensomme, de er forlatt, de er sinte eller såret. 
Vi har lært det gjennom flesteparten av spøkelseshistoriene vi er blitt fortalt, og det repeteres her. 
Dessverre repeteres også de fleste klisjeene i den litt slitte læreboken om skrekkfilmer og grøssere. 

To historier løper parallelt gjennom «Jeg vet hvem du er». 
I småbyen Isafjørdur hentes psykiateren Freyr inn for å bistå politietterforsker Dagný i forbindelse med en selvmordssak. 
Freyr sørger fortsatt over sønnen Benni, som forsvant sporløst for tre år siden. 

I Hesteyri jobber det unge ekteparet Katrín og Gardar, og venninnen deres Lif, med å restaurere et hus som har stått tomt i mer enn 60 år. 
Målet er å få i stand et pensjonat på det avsidesliggende stedet. 
Også Katrín sliter med sorgen etter å ha mistet et barn. 

Noen bygninger bærer spøkelseshusets karakteristikker; enkelte så til de grader at de mest skuggeredde av oss aldri ville satt en fot innenfor dørstokken. 
Huset i Hesteyri er akkurat der. 
Og ganske riktig. 
Snart begynner Katrín å høre knirking og slamring. 
Underlige tildragelser skjer. 

Men også Freyr ser og hører ting som trolig ikke er av denne verden. 
Og han og Dagný gjør noen uhyggelige oppdagelser. 

«Jeg vet hvem du er» har en relativt fiffig struktur og noen overraskelser i ermet, og uansett hvor mye eller lite man kjøper av paranormalt snikksnakk, har den noen ganske ekle øyeblikk, om du er lettskremt nok. 

Faktisk er det vanskeligere å kjøpe relasjonen mellom Katrín, Lif og Gardar slik den mer enn en anelse overspilt vikles ut i det ugne huset. 

Filmen baserer seg på Yrsa Sigurdardottirs roman, utgitt også i Norge. 
Som krimgåte, fratrukket det paranormale, minner den om noe Karin Fossum kunne skrevet, og boken er muligens mer subtil enn filmen. 
I Óskar Thór Axelssons regi havner det mest interessante – reell tragedie og sorg – i skyggen av de forslitte skrekkfilmelementene. 
Noe skyldes også persontegninger så flate at hovedpersonene oppleves mer som brikker i et spill, der regissøren har lagt hele innsatsen i det visuelle, på bekostning av skuespillerinstruksjon. 
Det eneste mennesket jeg tror ordentlig på, er Sara Dögg Ásgeirsdóttirs Dagný. 

Og så tror jeg på landskap og miljø, slik det fremtrer gjennom Jakob Ingimundarsons linse. 
Den meritterte fotografen har blant annet laget musikkvideo for Lars Vaular, og stått bak kamera på flere norske TV-serier, som «Frikjent», «Mammon», «Grenseland», «Lilyhammer» og Geir Henning Hoplands fine «Buzz Aldrin, hvor ble det av deg i alt mylderet?» 
Han filmet også Bobbie Peers «Dirk Ohm – Illusjonisten som forsvant», som fikk hard medfart av kritikerne, men hvor Ingimundars særegne foto ble fremhevet som filmens sterkeste kort. 

I «Jeg vet hvem du er» demonstrerer han nok en gang sitt talent, og det på en måte som gir flere frysninger enn spøkelsene gjør. 
