Den forsvunne diamanten
Skoleeksempel: 
Hvordan ikke gjøre opprør. 

|||ALBUM: 
Kommerspop-jentene sliter med samme problem som Litteratur-Norge post Knausgård om dagen: 
Hva skal de egentlig gjøre etter at jentebølgen kulminerte med Lady Gaga? 

Hvordan kan de toppe det ville hitpotensialet, den gutturale gaulinga, den selvbevisste være-seg-selv-galskapen? 

Tenåringstriks 
På debutskiva «The Family Jewels» forsøker britisk-greske Marina Diamandis seg dermed på velkjente tenåringsjentetriks: 

På et bakteppe av melodiøs pompøspop og potet-i-halsen-vokal disser hun hotpantsjentene (spesielt Shakira, av en eller annen grunn), forsøker seg på Hollywood-kritikk og vrenger ut et par «åååh, jeg er så outsider»-tekster. 

Med det resultat at hun bare høres ut som en litt mer politisk Katy Perry. 

Og det kjipe er at Marina ikke ville blitt sett død på samme fest som Katy Perry. 

Vil skape distanse 
Det er nettopp disse fiendebildene som gjør at Marina går på trynet. 

Hun vil distansere seg fra de andre jentene, men vet ikke helt hvordan, og velger dermed å peise på med vill-og-gæren-vokal og melodiøs staffasje — skal vi kalle det Mira Craig-syndromet? 

Ganske trist, all den tid man kan høre at de fleste låtstrukturene i bunn og grunn er ganske fiffige og til tider elegante, spesielt på korvakre «Numb», men ruineres av det som på mange måter er den musikalske ekvivalenten til tribaltatoveringer. 
