Mordet i Kongo som gåte
BOK: 
Reflektert om et mord som ikke bør retusjeres og settes på formel. 

Nikolaj Frobenius: 
Kongonotatene. 
Roman. 
304 sider. 
Gyldendal. 

Før helga hadde spillefilmen basert på historien til ekssoldatene Joshua French og Tjostolv Moland norsk kinopremiere. 
Med barske Aksel Hennie og Tobias Santelmann i hovedrollene og velrenommerte Marius Holst som regissør skal det medieombruste mordet på en kongolesisk sjåfør i 2009 igjen belyses, denne gangen i klassisk underholdningssammenheng. 

Filmprodusentene leide i utgangspunktet forfatteren Nikolaj Frobenius (f.1965, debut 1986) til å skrive manus. 
Han dro til Kinshasa i DR Kongo i 2013 og intervjuet de to dødsdømte fangene, men har nå trukket navnet sitt fra prosjektet etter å ha registrert at manuset hans ble fiklet med for å skape en retusjert – altså falsk – heltehistorie tilpasset et kommersielt formål. 

I stedet for å skape en tydelig, salgbar filmfortelling om to macho-skikkelser i et korrupt afrikansk land, har dikteren valgt å skrive en reflektert puslespillroman, «Kongonotatene», der fasitsvar uteblir og virkeligheten framstår som en gåte. 

Komposisjonen av teksten har lappeteppepreg. 
Første kapittel er lagt til Oslo februar 2018. 
På tv har den fiktive jeg-fortelleren - en navnløs romanforfatter som i likhet med Nikolaj Frobenius er oppvokst på Rykkinn, og har trukket seg fra en lukrativ filmmanusjobb knyttet til Kongo-drapet – akkurat sett at den løslatte ekssoldaten Joshua French med fire dødsdommer mot seg beretter den «sanne historien» om det han har vært igjennom. 
På bastant vis slår han fast at sjåføren deres ikke ble drept av avdøde Tjostolv Moland slik domstolen i Kongo slo fast, men av kongolesiske militære. 
Uten å ville stå fram som angrende, svak synder eller offer, omgitt av mediehyllet moderlig omsorg og nasjonal patos, skryter han i nyhetssendingen av at han og kameraten hadde vært agenter og leiesoldater og krigere med hemmelig oppdrag i et av verdens farligste land. 

Men så enkel er ikke virkeligheten. 
I en rekke kapitler forteller jeg-karakteren om det han opplevde da han i 2013 dro på et filmoppdrag til Kinshasa for i tre måneder å tale med de dødsdømte fangene Joshua French og Tjostolv Moland. 
Møtet med dem blir så mangetydig og forvirrende at han til slutt – etter at Tjostolv er funnet hengt på cella, og Joshua dømmes for enda et mord - velger å skrinlegge hele filmmanusprosjektet om de to som mente at krig var sunt. 

I stedet for en straight, entydig filmfortelling av det salgbare slaget foreligger nå en kompleks roman hvor mye er uskarpt, ambivalent, gåtefullt. 
Samtidig som fortelleren rapporterer om samtalene med Tjostolv Moland og Joshua French i jeg-form, formidles de dramatiske hendingene i Øst-Kongo anno 2009 i tredje person, med synsvinkelen plassert hos sistnevnte. 
En kongolesisk sjåfør skytes, en dramatisk flukt finner sted, to nordmenn arresteres, siktes, dømmes og fengsles – en historie som ikke bare egner seg som romanstoff, og fikk mer enn 9000 norske medieoppslag i månedene etter at arrestasjonen hadde funnet sted, men som også resulterte i ny klikkrekord på nettet da dommen mot nordmennene falt 8. september 2009. 
I tillegg har Morten A. Strøksnes og Kari Hilde French skrevet sakprosabøker om dramaet, slik også Joshua French nå gjør det mens han drar på turné for å fortelle sin Kongo-«sannhet». 

I en slik sammenheng er det bra at Nikolaj Frobenius griper ordet. 
Notatene som hans tvilende forfatter-jeg tar i militærfengselet, gir en fornemmelse av at «Alle utsagn er falske.» 
I sum frykter han «å skrive en serie av løgner forkledd som sannhet», er snart redd for å felle en for hard dom over de to rufsete fengselsfuglene, snart usikker på om han utnyttes i et kalkulert forsøk på å renvaske to amoralske eventyrere med blod på skjorteermene. 
Det bildet han tegner av hovedaktørene, oppviser mørke flater, taushet og dunkle rom, men får like fullt godt fram at vi her står overfor et par hvite, erkereaksjonære voldsromantikere som «tror på maktens imperium og sterke ledere», og som bare har forakt til overs for den myke «feminist-staten» som paradoksalt nok bruker millioner av kroner på å få dem ut av et kongolesisk fengselshelvete. 

Jeg er usikker på om «Kongonotatene» bringer så mye nytt utover det som sies i «Et mord i Kongo» (2010) av Morten A. Strøksnes. 
Bruken av et voldsminne fra jeg-fortellerens kriminelle fortid kan f.eks. virker mer søkt enn avklarende. 
Men det er fint å få bekreftet, enda en gang, at i Kongo fintet, tåkela og løy alle de sentrale aktørene – noe den gåtefulle, flertydige fortellingen til reflekterte, anstendige Nikolaj Frobenius systematisk avdekker gjennom bl.a. referanser til Joseph Conrads «Mørkets hjerte» og Francis Ford Coppolas «Apokalypse nå». 
