Peter Perrett:Omsider tilbake 

Peter Perrett hørtes ut som Lou Reed for 40 år siden, og det gjør han fortsatt. 

Peter Perrett: 
"How the west was won" (Domino/Playground) 

Dette er hans første soloalbum og hans femte plate totalt. 
Ikke mye på alle disse årene, og de lange fraværene har vært tilskrevet hans trøbbel med heroin og crack. 
Nå er han i hvert fall tilbake, med sønnene Jamie (gitar) og Peter jr. (bass) i backingbandet. 

De er et resultat av ekteskapet med Xenoulla "Zena" Kakoulli, jenta han rømte hjemmefra med som 16-åring. 
Da hadde han allerede blitt utvist fra to skoler. 

Perrett dannet bandet England's Glory, men noen plate kom ikke ut før opptakene fra 1973 ble utgitt som "The legendary lost album" i 1989. 

I 1976 dannet han The Only Ones. 
De rakk bare tre plater, men takket være sangen "Another girl, another planet" ble de ikke glemt. 
Den levde sitt eget liv og førte til en gjenforening i 2007 etter at Vodafone hadde brukt sangen i en reklamekampanje. 
Visstnok en sang om heroin, men tolk den som du vil. 

Siden har bandet opptrådt høyst sporadisk, men har kommet med nye sanger. 
De andre medlemmene har ivret etter en ny plate, men Perrett har nølt. 
Istedenfor kommer han nå med et soloalbum. 

Han åpner med tittelkuttet "How the west was won", om hvordan Vesten har vokst seg sterk og dekadent på bekostning av andre. 
En herlig sang, med Lou Reed hvilende i hver rille. 

Så fortsetter han med "An epic story": 
If I could live my whole life again, I'd choose you every time. 

En sang om å kunne møte denne harde verden sammen, om å kunne le av de grusomste ting. 
En sang til Zena. 
Vil du være overdrevent kynisk, kan du selvsagt tolke den som forholdet til ulovlige stoffer. 

"Hard to say no" høres også ut som en sang om misbruk, men kan like gjerne handle om at det vanskelig å si nei til folk. 
"Troika" er om et trekantforhold, men hvem er den tredje? 
Vel, jeg regner med at du kan lese misbruk inn i hver eneste Perrett-sang om du ønsker det. 
Selv sier han at han lagt det bak seg. 

Musikken er uansett førsteklasses. 
Stemmen ligger i front, med gitaren like bak. 
Når første halvdel er tilbakelagt med "Living in my head", burde gamle fans allerede være mer enn tilfredstilt. 
Perrett senker likevel ikke lista og kommer med mer. 

"Man of extremes" er kjærligheten til Zena, mens "Sweet endeavour" starter med et herlig snakkevers à la Reed før refrenget setter inn. 

"C voyeurger" er platens mest neddempete minutter og mer kjærlighet, før i hvert fall "Something in my brain" er relatert til misbruk: 
I didn’t die, at least not yet, I’m still just about capable of one last defiant breath. 
Samtidig en sang om å bli reddet av rocken. 

"Take me home" er en vise ved slutten av livet, men når vi nå omsider har 65-åringen tilbake, håper jeg inderlig samværet varer en stund til. 

Beste spor: 
"How the west was won", "An epic story", «Troika», "Man of extremes", "Sweet endeavour", "Take me home". 
