Bokanmeldelse:Ketil Bjørnstad: 
«Ensomheten» 

Bjørnstads menn er ofte i krise og søker til kunsten. 
Ikke dumt, særlig ikke hvis det blir gode fortellinger av det. 
Men Bjørnstad skriver litt for høystemt og kjedelig om utroskapens vesen. 

Roman 288 sider Kr 349,- Aschehoug 

Denne gangen møter vi både en mann og en kvinne på hver sin side av utroskapskrisen. 
Oscar Enger er bassist i Oslo-filharmonien og har vært notorisk utro siden han giftet seg. 

Ekteskapet røk da hans kone oppdaget et av forholdene hans. 
Susanne Hvasser spiller fiolin i samme orkester. 
Da hun møter samfunnsdebattant Holger, føler hun seg sett og elsket for første gang. 

De innleder et forhold, men ikke uproblematisk: 
Holger er gift og har to barn. 
Dette er kjernefortellingen. 

I tillegg har Oscars sønn Andreas problemer og rømmer hjemmefra. 
Dette kommer ikke skikkelig i gang før langt ute i historien og blir stående litt påklistret. 

Bjørnstad vil si noe om utroskapens onde vesen, dens mange løgner og omveier. 
Mesteparten av romanen består av hovedpersonenes dveling og refleksjon omkring egne handlinger. 

Implisitt stiller den også gode spørsmål som: 
Kan man komme tilbake som et godt menneske etter å ha «opprettet en moralsk fristat» for seg selv? 

Det gir den ikke noen svar på, selv om den litt åpenbare slutten kommer med antydninger om nye muligheter. 
