Spektakulær konsert med Edward Gardner og BFO
Dødsmessen utmaler redselen for dommedag og helvetes pinsler med de voldsomste fargene og de mest spektakulære, orkestrale og vokale effektene. 

Det går mange historier om Giuseppe Verdis Requiem. 
En av dem handler om dirigenten Hans von Bülow som noen dager før premieren i 1874 skrev i en tysk avis at Verdis dødsmesse er «en opera i kirkegevanter». 
Men det hører også med til historien at han mange år senere sendte en slags unnskyldning til Verdi – som vennlig svarte at Bülow visst hadde hatt rett den gang. 

Så, hva er da dette verket? 
En opera, et rekviem, eller? 
På torsdag i Grieghallen svarte Edward Gardner nokså klart på dette spørsmålet. 
Sammen med Bergen Filharmoniske 
Orkester og mange gode kor og solister slo han fast at, jo, dette er kirkemusikk, dette er et sakralt verk. 

Dramatisk, høyspent, ja visst. 
Men like fullt et rekviem, en dødsmesse som utmaler redselen for dommedag og helvetes pinsler med de voldsomste fargene og de mest spektakulære, orkestrale og vokale effektene. 

Edward Gardner holdt stram regi på den lange reisen til dødsriket. 
Sammen med BFO spente han opp et stort musikalsk lerret og fikk alle Verdis mange messeledd til å innordne seg og danne en fargestrålende fresco med glansfulle strykere, skinnende trompeter, dystre dommedagsbasuner og dundrende pauker. 

Det store, sammensatte koret var aktive medspillere på reisen og gjorde en ualminnelig flott innsats underveis – fra den nesten uhørlige, angstfylte mumling i de første taktene over de enorme utblåsningene i dommedagsavsnittene, til den siste fredfylte, stille bønnen som legger de døde til hvile etter halvannen times turbulent musikk. 

Verdis Requiem stiller store krav til kor og orkester. 
Og ikke minst til de fire solistene som både enkeltvis og sammen skal stå i front og lyse opp mot det massive lydteppet bak dem. 
Torsdag i Grieghallen innfridde solistkvartetten alle disse kravene til fulle. 

Unge koreanske Seungju Bahg sang tenorpartiet med en flott, smektende frasering som minnet oss om at messen opprinnelig ble skrevet for solister med bakgrunn i den italienske sangtradisjonen. 
Engelske Matthew Rose la solistkvartettens fundament med stor, rungende bass og hadde også en gripende, fryktinngytende soloinnsats i Tuba Mirum-delen der han tre ganger åndeløst påkaller døden. 

På damesiden briljerte Jennifer Johnston i mezzosopran-partiet blant annet med en levende, fremføring av Liber scriptus, teksten om den store boken som dommeren vil ta frem på vredens dag. 

Men det var Lise Davidsen som var kveldens store stjerne. 
I løpet av hennes tid som residerende sanger hos BFO, har vi hørt henne som solist i store, seinromantiske verk. 
På torsdag sang hun sopranpartiet i Verdis rekviem og demonstrerte at hun også behersker det italienske uttrykket. 
Hun svevde uanstrengt over orkestret med store utladninger helt i toppen av sopranregistret. 

Og et av kveldens helt store øyeblikk kom da hun uakkompagnert, deklamerende la verket til hvile med den avsluttende soloen i Libera me. 
