Surrealistisk mareritt fra David Lynch
«Inland Empire» pendler mellom to poler. 
På sitt beste er David Lynch en skremmende god surrealist. 
På sitt mest repeterende blir han langtekkelig og søvndyssende. 

At David Lynch er en viktig og populær regissør, er et uomtvistelig faktum (tv-serien Twin Peaks, filmer som «Wild at Heart», «Straight story», «Mulholland Dr.»). 
Desto mer underlig er det da at Lynch-filmen får premiere i Stavanger fire måneder etter premieren i Norges største byer (14/9-07). 
Det viser hvor akterutseilt Kino 1 er blitt når det gjelder å tilfredsstille publikums lyst på ferskvare. 

Denne gang forlater Lynch det lett tilgjengelige. 
Han går tilbake til sitt mareritt av en debutfilm, «Eraserhead» (1977), og skaper en surrealistisk ond drøm der spillet mellom fiksjon og virkelighet forvirrer og skremmer. 

Visst finnes det et skjelett av en ytre handling. 
Men det kan mest spores som splintrede biter vi må plukke opp langs veien og sette sammen. 
Forsøksvis. 

En regissør (Jeremy Irons) skal spille inn en film i Hollywood. 
Den kvinnelige hovedrolleinnehaveren Nicki Grace (Laura Dern) oppdager med stigende skrekk at hun har sagt ja til en innspilling som det klebrer en fordømmelse til. 
Manuset kommer fra et polsk filmprosjekt kalt «47». 
Det ble aldri fullført – av en gåtefull så vel som grufull årsak. 
Vil det gå bedre nå? 

Flere biroller peker mot ubehagelige ting som skal ramme Nicki. 
Grace Zabriskie spiller glitrende en nyinnflyttet nabofrue. 
Hun foregir å komme på høflighetsvisitt, men har onde spådommer å forkynne. 
En annen kvinne innrømmer at hun er hypnotisert til å skulle drepe noen med et skrujern. 

Nicki, som i filmen inni filmen spiller Susan Blue, mister gradvis kontrollen over sitt eget liv. 
Lynch skaper raskt usikkerhet på om det er i «47»-remaken at Nicki forelsker seg i den mannlige medspilleren (Justin Theroux) eller i sitt virkelige liv. 
Og hva slags dobbelt identitet har Nickis sjalu ektemann? 

Regissør Lynch kjører hovedpersonen – og oss – gjennom en visuell kvern av mørke, møkkete korridorer og nattbordlamper med truende lys. 
Laura 
Dern gjør en formidabel innsats der hun langsomt brytes ned. 
Under det hele ligger en dyster, urovekkende musikk som forsterker følelsen av ubehag. 
Men for meg ble bortimot tre timer med surrealistisk kryptiske skikkelser og ekle labyrinter likevel i meste laget. 

Sjekk gjerne selv. 
