Julie Bergan-album:Energisk drop-pop for de unge 

Det grenser for ofte til russelåter, men vokalen overbeviser. 

Fortellerstilen hennes kan minne om en venninnes intime betroelse til en annen – i førstesporet dreier det seg om kjærlighetskrangling, irrasjonell sjalusi og dårlig samvittighet som legger en demper på kjærestens kveld på byen. 

Låten «Guilt trip» har kanskje den største pophooken på debutalbumet Turn on the lights. 
Det blir tydelig etter bare et par sekunder inn i førstesporet: 
Bergans musikk tilhører de som befinner seg i den korte og tidvis forvirrende fasen mellom ungdomstid og voksenliv. 

Fra videregående til Warner-signering 

Det er vel det en kan kalle en eventyrlig start på karrièren – å ta steget rett fra videregående til platekontrakt. 
Fem år har gått siden hun ble snappet opp av størrelsen Warner Music, en rekke radiospilte singler er utgitt, og ikke minst har Skien-artisten år med turnévirksomhet og en spellemannprisnominasjon bak seg. 

Det mest imponerende ved Julie Bergan er likevel villigheten til å gjøre det mest mulig vanskelig for seg selv; i alle albumets 12 spor utfordrer hun vokalspennet – som regel med hell. 
Men så er det også mye som skurrer. 

Uheldige russelåtassosiasjoner 

Med Turn on the lights følger hun opp singlenes musikalske form. 
Her er det gjennomgående store hooks, overdreven bruk av skarp tromming og en synthbruk som fjerner for mye av det ektefølte. 

Gigantiske drops skal gi effekten en tradisjonelt ønsker fra russelåtene – en brå stans i dansingen, en øyeblikks forventning, før låten fortsetter med et brak som dytter massene ut i full eufori. 
Overproduseringen og en irriterende manipulasjon av en ellers flott vokal gir tidvis denne noe uheldige assosiasjonen til russelåter. 

Den repetitive og basstunge «Mantra» er et godt eksempel. 
Det går jo an å fri til et kommersielt publikum uten å fjerne seg helt fra en slags egenart. 
Og Bergans vokal gjør det heldigvis vanskelig å skjule den helt. 

Den flotte vokalen overbeviser 

«Incapable» starter lovende, vokalen er nydelig og plutselig full av emosjonell styrke. 
Så drukner den litt i produksjonen. 
Da går det bedre med pianoballaden «Second hand love», der Bergan overrasker positivt med en rolig R&B-låt i Alicia Keys ånd. 

Det er ingen tvil om at flere av de nye låtene vil slå an blant et ungt publikum, effektfulle refrenger gjør dem radiovennlige. 
Så får man heller slite seg gjennom låter der vokalen er for manipulert – som «Blackout» der også synthbruken går over styr. 

Kanskje får vi høre denne fine vokalen uten unødvendig staffasje i fremtiden? 
