Moses' ti sanger trengte ingen steintavler
Fruktbart norsk-amerikansk samarbeid med base i Halden. 

ALBUM: 
Det skjer noe med amerikanske musikere når de kommer til Norge, kanskje skyldes det rett og slett at de raskt finner ut at norske musikere er like flinke til å spille amerikansk musikk som amerikanerne sjøl? 

Lett for å tilpasse seg har de også, og de har en egen evne til å finne fram til gode, norske samarbeidspartnere. 

Chicago - Oslo 
Jeg vet svært lite om Robert Moses utover at han vokste opp i Chicago og nå bor i Oslo - og at han har reist til «Halden Rock City» for å spille inn den imponerende annerledes debuten med The Harmony Crusaders. 

Der har han jobbet med byens egen -og fortsatt underkjente - strengemaestro Freddy Holm (dobro/lap steel/mandolin/banjo/bratsj/cello/fele/gitar), en naturlig drivkraft her ved siden av Moses' insisterende vokal. 

Med seg i Kleiva Studio (Holms egen stue) har de Terje Støldal, Glenn-Vidar Solheim og Ketil Kielland Lund på henholdsvis bass, trommer/perkusjon og keyboard/trekkspill, mens Malin Pettersen synger. 

Bredt spekter Moses skal ha spilt med mange band i USA, og er inspirert av et bredt spekter av artister - fra Hank Williams og John Lee Hooker til The Beatles, Townes Van Zandt, Neil Young og Beck. 

Høres det? 
Ikke nødvendigvis. 
Derimot føler jeg et musikalsk slektsskap med Stan Ridgway. 

Tommy Tokyo Stilmessig snakker vi americana, folk og countryblues. 

Her hjemme går tankene til en annen Østfold-artist, Tommy Tokyo, samt den forlengst norgestilpassede Bill Booth. 

Nytt destillat Moses bemerker at hans erfaringer fra Norge gir ham en mulighet til å destillere sin egen americana-musikk og gi den en annen innfallsvinkel. 
Jeg synes den passer godt inn i det Henning Kvitnes treffende har definert som «scandicana». 

Indiansk Sjøl om du føler at du kan ha hørt det før, er «Self-Developing Country» et av de mer spesielle album du får høre i år. 

Det har karakter, kanskje best eksemplifisert i «Have We Found The Way?». 
Dette sugende nøkkelsporet mikser indiansk innflytelse og britisk acid folk a la Incredible String Band, det siste særlig på grunn av en frasering som minner om frontfigur Robin Williamson. 

Den er tydelig til stede også i påfølgende «Holy Roller». 

Dylan «I'll Cross The Line» sender tankene til Bob Dylans «Desire»-album, et kvalitetsstempel i seg sjøl. 

Andre nøkkelspor på albumet er en leken «The Knife», som gir meg en slags jammefølelse, og messende «There's A Game We Play». 

«Water Over Stone» 

Om dette høres ut som country, er det visst ikke intensjonen - i så fall er den, som tittelen kan antyde, under utvikling. 
Men funker det, som dette gjør til gagns, spiller det ingen rolle hva det kalles! 
