by:Larm:OnklP blir personlig 

Når rabagasten blir eldre, setter melankolien inn. 
Det har OnklP visst lenge, i det minste siden klassikeren «Glir forbi» (2009). 

OnklP & De Fjerne Slektningene Wimp-teltet, by: 
Larm Publikum: 
Ca. 1000 Aktuelt album: 
Kommer i mai 
Om rapperen anser OnklP & De Fjerne Slektningene som et «sideprosjekt» eller ikke, er ikke helt klart. 
Det spørs vel i grunnen om bassist Knut Oscar Nymo og gitarist Åsmund Lande, begge fra Norges hardest turnerende band, Oslo Ess, har dager nok til å spille noe særlig mer enn de allerede gjør. 

Men om hybriden punk og reggae noen gang skal folkelig i Norge, kan det godt være OnklP & De Fjerne Slektningene som tar den inn på «lokkalet». 

Bandet slekter på vestkystpunkere á la Rancid, som igjen lånte det meste de hadde fra The Clash. 
OnklP & De Fjerne Slektningene låter til tider mer som hardrock enn som punk. 
Amalgamet hardrock/hiphop utallige fallgruver - vi har alle forsøkt å glemme «nu metal». 
OnklP & De Fjerne Slektningene går ikke i noen av dem, ikke en gang når de kombinerer et AC/DC-aktig riff over blytunge reggaebeats i en sang som muligens heter «Smile». 

Å smile er tilsynelatende noe bandet bare unntaksvis gjør. 
OnklP & De Fjerne Slektningene er beinhard «Oslo noir». 
Det var ikke all verdens lett å høre hva OnklP rappet i et fullt Wimp-telt på Youngstorget i går. 
Litt leit, all den tid tekstene nok sikkert et halve poenget med bandet - kanskje mer. 
Men man hørte i alle fall nok til at man skjønte hvor landet lå: 

OnklP rappet om å få politiet på døren klokken 06.00 om morgenen. 
Om å ha den fryktede «Tinghus Blues» (den gamle hiphop-kollegaen hans, Jaa9, bidro under denne). 
Det synges om meget sene netter. 
Piper og striper. 
Det er sanger om sårbare menn som bedriver avansert selvskading. 

Heldigvis litt humor også: 
«Slekta-skjorta» er en hyllestsang til bandets egen merch. 

Det tekstmessige slektskapet med Raga Rockers («Gæær'n») og - spesielt - Joachim Nielsen er alt annet enn fjernt. 
Det er lite ved dette som er sunt, og mye som gir grunn til bekymring. 
Men de føles i alle fall ikke som posører, og det låter fett. 
Ekstra pluss for inspirert bruk av orgel, ved Simen Stensland. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
