Polert nostalgi
Musikalversjonen av «Mormor og de åtte ungene» forteller en forsiktig og snill historie. 

FILM: 
Mor, far og sju unger (den åttende er fortsatt bolle i ovnen) bor i Oslo et sted. 
Far kjøper en lastebil. 
Bilen blir stjålet av en kar som er glad i kokosboller. 
Mormor (Marit Opsahl Grefberg) rømmer fra gamlehjemmet. 
Mona (Petronella Nygaard) på sju får med seg mormor for å lete etter tyven. 
Høres spennende ut. 
Fart og spenning, folkekjære rollefigurer. 

Men hvordan forteller man denne historien i dag? 
Hvordan oppdaterer man ei bestemor og en søt historie fra 50-tallet? 
Man kan velge å modernisere alt - eller ingenting. 
I 2013-utgaven av Anne Cath Vestlys klassiker har man valgt en mellomting. 

Sang og dans 

Først har man dyttet tida fram et par tiår, til begynnelsen av 70-tallet. 
Og siden kvinner sjelden får åtte barn i dag, har vi mors barn og fars barn, halvparten hver. 
I stedet har den pakistanske taxisjåføren åtte barn. 
Han er tidlig arbeidsinnvandrer og bryter ut i sang, i likhet med alle de andre. 
Dette er nemlig filmens mest vågale vri: 
I stedet for en streit barnefilm har regissør Lisa Marie Gamlem hyret et knippe komponister og byttet sjanger. 

Allerede første scene er et sommerlig og folksomt koreografert musikknummer med parasoller og dansere. 
Gamlem har valgt å la alle skuespillerne synge med eget nebb og selv om de støttes av korister, er resultatet iblant noe spakt. 
Dette reflekteres også i de «vanlige» scenene og det virker ikke som om man hele veien har fått maksimalt ut av skuespillerne. 
Det er noe nølende over flere av dem, både unge og gamle. 

Nusselig skurk 

Det mest forunderlige, er imidlertid filmens frykt for alt som kan virke skummelt. 
66 minutter er muligens i korteste laget for å bygge opp en tilfredsstillende historie, men man kunne rukket å gjøre jakten på biltyven litt lengre og nifsere. 
Skurken spilles av Steinar Sagen og er en nusselig fyr som belønnes for sin ugjerning. 
Selv Knerten-filmene, som også er produsert av Paradox, fylte ut idyllen med noen øyeblikk av uhygge. 
Barn ler seg syke av «Grusomme meg» og tåler mer enn dette. 

Filmens trygge nostalgi understreker av at alle bilene er blankpolerte, som om de er fraktet under presenning fra Teknisk museum. 
