Bokanmeldelse:Ann Rosman: 
«Porto Francos voktere» 

På en øy i den svenske skjærgården finner man et myrlik. 
Nei, to. 
Det er en kvinne med et lite barn i armene 

Kriminalbetjent Karin Adler tilkalles, men kan raskt konstatere at dette neppe er en sak for politiet. 
De to har ligget i myra for lenge til det. 
Kanskje hundre år. 
Men hvem var kvinnen og det vesle barnet? 
Hva slags liv levde de her ute i havgapet? 

«Porto Francos voktere» er bygget opp på to plan. 
Et i nåtid. 
Det er sommer, og på Klöverön utspiller det seg et familiedrama der to søsken strides om et gammelt hus. 

Bokens tyngdepunkt legges imidlertid til 1793. 
En ung kvinne forkledd som mann stevner inn i Marstrand havn en mørk høstkveld. 
På flukt fra sin forlovede, som hun ikke på noen måte har valgt ut selv. 

Marstrand og omegn har en utrolig interessant historie, og forfatteren har satt seg godt inn i den. 
(Noe av det mest spennende i denne boken, er faktisk å finne i etterordet.) 

Men sammenflettingen av fortid og nåtid fungerer dårlig. 

Fortiden skildres i kioskromanens grelle skjær, med overtydelige karakterer og et svulstig språk. 
Når dette blir forsøkt klippet sammen med en moderne krim, skygger de to fortellingene for hverandre, selv om de naturlig nok løper sammen til slutt. 

Boken er oversatt av Kari Bolstad. 
