Uspennende «Mord på Orientekspressen»
Et kostebinderi av stjerner i flotte kostymer kan ikke redde denne filmen. 

Hungeren etter Agatha Christies puslespill-krim synes umettelig. 
Slik sett kan ikke Kenneth Branagh lastes for at han lot seg friste til nok en versjon – med seg selv som den eksentriske detektiven Hercule Poirot. 
Akkurat den rollen turnerer han med hell. 

Resten av rollebesetningen er mer imponerende enn selve filmen. 
Judi Dench gjør entré som prinsesse Dragomiroff, ledsaget av Olivia Colman som kammerpike. 
Michelle Pfeiffer kommer glidende som Caroline Hubbard, Willem Dafoe spiller Gerhard Hardman, og Penelope Cruiz har rollen som Pilar Estravados – noen navn er gjort om for å få større etnisk bredde blant passasjerene. 

Og så er det Johnny Depp som svindleren Edward Ratchett. 

Snart skal en av dem ligge død i sovekupeen med like mange knivstikk i kroppen som det er mistenkte om bord i toget der det – med bemerkelsesverdig få passasjerer – suser frem i et landskap som innimellom gjør meg i stuss på om det er «Polarekspressen» eller eksteriørscenene i «Snowpiercer» vi ser. 

Branagh synes å ville gi sitt publikum en god, gammeldags Agatha Christie-opplevelse, og skuffer kanskje ikke den svorne fansen. 
Men for meg blir dette gammeldags, på grensen til gammelmodig og passé. 

Siden historien er så velkjent, skal det godt gjøres å skape særlig spenning rundt løsningen av mysteriet. 
Typetegningene kunne blitt filmens force, sammen med Poirots resonnementer. 
Branagh vektlegger ingen av delene. 
Opplysninger og sammenhenger detter mer eller mindre ned fra himmelen, og persongalleriet blir så stort at ingen av stjernene får rom til å la figurene skinne. 
Bortsett fra Poirot. 
I all sin eksentrisitet er skikkelsen fornøyelig nok. 
Men belgieren blir som barten kostymeavdelingen har utstyrt ham med – en kladasj som tar for mye plass. 

Det finnes en menneskelig faktor i forbrytelsen som er begått, en dyp lidelse, og Branagh legger åpenbart vekt på den. 
Men filmen og særlig avsløringsscenen er så overflatisk og teatralsk at smerten og dens implikasjoner aldri når frem og berører. 
