Bokanmeldelse:Paula Hawkins: 
«Piken på toget» 

«The Girl on the Train» har ligget på toppen av bestselgerlistene i USA, Storbritannia og Canada siden den kom i januar. 
Nå er den ute på norsk. 

«Piken på toget» er en besettende beretning om en besettelse. 
Boken er både et klassisk whodunnit-mysterium og en psykologisk thriller. 

Fra togvinduet – 8.04-avgangen til London – kikker Rachel hver morgen inn på kjøkkenet til Jason og Jess. 
De lever et lykkelig liv. 
Ja, Rachel blir aldeles besatt av Jason og Jess og deres harmoniske ekteskap. 

Men så skjer det: 
En morgen ser hun at Jess kysser en fremmed mann. 

Deretter forsvinner hun. 

Til slutt blir Jess funnet drept. 

Men ingenting er helt slik vi tror. 
Gradvis faller virkeligheten fra hverandre: 

Fortelleren, Rachel, er slett ikke på vei til jobben. 
Den har hun mistet. 
Hun er alkoholiker og driver gatelangs mens hun later som hun er på kontoret. 

Jason og Jess heter egentlig Scott og Megan. 

Så når Rachel begynner å blande seg inn i politietterforskningen med sine teorier og ikke helt troverdige observasjoner, er det ikke rart at politiet begynner å lure på om hun kan ha noe med drapet å gjøre. 

Romanen blir ofte sammenlignet med «Flink pike» av Gillian Flynn. 
Handlingen i begge bøkene drives fremover av «upålitelige fortellere». 

Ja, egentlig har denne thrilleren tre (upålitelige) fortellerstemmer: 
Rachel (den bærende), Megan (drapsofferet) og Anna (den nye kona til Rachels eksmann). 
Språklig kunne nok forfatteren ha anstrengt seg for å skille toneleiet til disse tre kvinnene, men det er ingen vesentlig innvending. 

Viktigere er det hvordan Rachel, Megan og Anna belyser hendelsene fra sine tre vidt forskjellige perspektiver. 
Ingen av dem er helt til å stole på. 
Rachel er forfyllet. 
Megan har mye å skjule, ikke minst sine utenomekteskapelige affærer, og Anna er mest opptatt av hvordan Rachel ikke lar henne og ektemannen – Rachels eks – få være i fred. 

Hovedfortelleren Rachel ser begivenhetene gjennom bedugget blikk. 
Hun glemmer. 
Hun blander sammen. 
Hun lyver – for seg selv, for politiet, for de impliserte. 

Mest av alt synes du synd på henne. 
Hun er et vrak. 

Paula Hawkins skriver rett-på-sak i den effektive skrivestilen som ofte preger romaner skrevet av journalister. 
Språket – presist oversatt av stilsikre Bente Rannveig Hansen – flyter lett og uanstrengt. 

Hvorfor boken heter «Piken på toget» («The Girl on the Train») er meg en gåte. 
Piken? 
Rachel er ingen pike, men en fullvoksen, forfallen kvinne. 

Kan svaret være så banalt at tittelen skal minne om megasuksessen «Flink pike» («Gone Girl»)? 

Gjennom hele boken trodde jeg at jeg hadde skjønt hvem morderen var. 
Jeg tok feil. 
Da løsningen omsider gikk opp for meg, satt jeg igjen med denne irriterende følelsen av at dette burde jeg ha skjønt. 

Akkurat den følelsen hos leseren får nok de fleste krimforfattere – Paula Hawkins inkludert – til å smile fornøyd. 
Høyst fortjent. 
