Filmanmeldelse:Psykopatisk paparazzo 

Rystende karakterstudie, drivende thriller. 

Har Jake Gyllenhaal skapt den mest minneverdige ensomme ulven på film siden Robert De Niros' Travis i «Taxi Driver»? 

Hans portrett av Louis Bloom fremkaller frysninger. 
Han er en fyr man ikke klarer å slutte å stirre måpende på de to timene filmen varer. 

Og vær forberedt: 
Det stikkende blikket hans vil sannsynligvis sitte i en stund etter du har forlatt salen også: 
Louis er et venneløst nattmenneske, som sysselsetter seg selv gjennom lyssky virksomhet av typen kobbertyveri. 
Uten frykt bryter Louis seg inn på industriområder merket «Ingen adgang», og selger villig vekk hva han finner, for småpenger. 

En natt han kjører rundt kommer han over en såkalt «blålysfotograf», en av utallige i Los Angeles som ivrig dokumenterer drap, ulykker og annen kriminalitet. 
Poenget er å være aller først, og få de blodigste bildene først til redaksjonene. 
Her er raske penger å tjene, for den som er skruppelløs nok. 

Louis fatter umiddelbar interesse: 
Fotografene selger materialet sitt til høystbydende hos Los Angeles’ utallige lokale TV-stasjoner. 
Vi får vite lite eller ingenting om Louis’ bakgrunn, uten at dét svekker filmen. 
Etter å ha tilbrakt litt tid i bilen med denne fyren forstår vi nemlig at det feiler ham noe alvorlig som har ført ham ut i isolasjon. 
Loius’ gryende galskap speiles i «partneren» Rick, som blir fornuftens stemme filmen gjennom. 

Louis er totalt blottet for sosiale antenner (vi ler, men latteren setter seg fort fast i halsen), han mangler empati og er hensynsløs i jakten på å oppnå sine mål. 
Han har ifølge seg selv «lært alt fra nettet» og har en unaturlig teknisk måte å snakke på, som om han leser opp fra en bruksanvisning. 
Jeg tipper flere vil få vemmelige Breivik-vibber. 
Gyllenhaal overdriver aldri og er et perfekt valg til rollen: 
Han ser ut som en kjekkas, men bak det stikkende blikket koker det: 
Psykopaten må ta kontroll og manipulere når han er hjelpeløs i det sosiale livet. 
Filmens thriller-plot faller sømløst inn i fortellingen og «Nightcrawlers» siste kvarter er neglbitende intenst. 

Filmen har også samfunns- og mediekritikk på dagsorden, om enn ikke like vellykket turnert. 
Det er sikkert et poeng at TV-stasjoner som skildres i filmen helt klart prioriterer drap i «vellykkede» nabolag fremfor i «gangland», men problemstillingen blir litt lettvint og hakket for , ja, tabloid behandlet. 
Ordene som blir lagt i munnen på nyhetsredaktøren (Rene Russo) er hakket for drøye til at vi kjøper det - selv om historien har vist oss at slik tankegang og slike mennesker går rundt der ute. 
Det vi tar med oss fra «Nightcrawler» er et rystende portrett av en einstøing, like farlig som fascinerende. 
