Stille og tilbakelent pause fra Øya-støyen
Countrysensasjonen Colter Wall har fått enda flere venner. 

KONSERT: 
Da Colter Wall spilte på Mono i februar, var det for de få - sjøl om to konserter ble utsolgt fort. 
I mellomtida har «jyplingen» fra en liten by med kallenavnet Speedy Creek i Saskatchewan i Canada (omsunget i den mektige åpningslåta «Thirteen Silver Dollars») rukket å fylle 22 år - og spilt seg inn i fleres bevissthet. 

Det skyldes ikke bare det kritikerroste albumet «Colter Wall» fra mai, men han er rett og slett blitt en snakkis. 

«Gammel mann» 

Hva er det med denne unge mannen, som bare står rett opp og ned og spiller kule countrysanger som om han ikke ha gjort annet i 40 år allerede? 

Stemmen kunne i hvert fall tilhørt en gammel mann. 
For en fomidling og gjennomslagskraft! 

Sjelden vare 

Når vi omfavner denne unge mannen, er det også fordi det er så langt mellom de store talentene i countrysjangeren. 
Alle skal jo likne på hverandre, og musikken lages for å tekkes de få som bestemmer hva som skal spilles på kommersiell radio. 
Han er sjelden vare! 

Løsere snipp 

Den unge mannen framstår som en miks av like deler Cash, Dylan, Townes og Woody. 
Pluss Merle Haggard og Ray Wylie Hubbard, som får sine tolkninger av Colter. 
Sistnevntes «Up Against The Wall, Redneck Mother» blir et høydepunkt, også fordi Colter og bandet løsner litt mer på snippen mot slutten. 
Låten bidrar også til å understreke countryfeelingen han er ganske aleine om under denne festivalen. 

Tilbakelent 

Konserten her på Øya er nesten overraskende tilbakelent, sjøl om musikken og låtene legger opp til det. 
Colter er überkul, men har lov til det. 
Stilen funker glimrende på plate og på en liten klubb, men gikk også overraskende bra hjem i finværet i Tøyenparken. 
Han kan nok jobbe litt med overgangene og kutte ned på pausene mellom låtene, men det er småpirk. 

Coverlåter 

Til tross for at han kan hente låter fra kortalbumet «Imaginary Appalachia» (2015) og årets album, spiller han og bandet på tre flere coverlåter enn man kanskje kunne forvente. 
Overraskende, fordi han er en meget god låtskriver sjøl. 

Men med helter som Townes Van Zandt («White Freightliner Blues») og Arlo Guthrie («Motorcycle» er sterkt inspirert av hans «Motorcycle Song»), forstår det seg. 
Samtidig har han et eget uttrykk. 

Trubadur 

Han åpner aleine, som en trubadur, før bandet sakte «siger» inn. 
Ved sin side har han en kvinnelig fele- og mandolinspiller og en bassist, mens bakerste mann veksler mellom trommer, dobro og gitar. 
Som trommis ser han ut til å kjede seg litt, men det er selvfølgelig fordi låtene ikke akkurat innbyr til trommesoloer! 

Dette må være den «stilleste» konserten på en større scene under årets festival. 
Kanskje er det også en av de beste, til tross for at lyden dessverre ikke er helt per kasse. 
Vi tilgir det også. 
Denne mannen er snart tilbake, og da bør det bli på en klubb. 
En stor en! 

Foreløpig kan han høres i Bergen (Lille Ole Bull) 15. august, Parken i Bodø 18. august og Pstereo i Trondheim 19. august. 
