Opp på bordet!
Kjendiser i paljetter? 
Forigårs! 
Å se hvermansen klomse rundt og gi jernet for å lære streetdance? 
En fest! 

TV: 
Det må sies: 
Etter åtte hundre år med kjendiser dansende over skjermen, trodde vi ikke at vi ønsket oss flere danseprogram. 
Men etter å ha sett en gjeng ventilasjonsarbeidere, stive som gjerdestolper, anstrenge seg til det ytterste for å overraske familie og venner med frekke streetdance-moves, er vi hekta på danse-TV igjen. 

Så fornøyelig er «Adils hemmelige dansere» at vi har lyst til å stå på bordet og shake en hyllest til hvermansen som tør å bevege seg ut av komfortsonen. 
Lenge leve folk flest! 

Attitude er alt Streetdancekonge Adil Khan har påtatt seg å være mentor og danselærer i eget program. 
I hver episode skal han og crewet hans i løpet av tre uker lære en utvalgt gjeng arbeidskolleger et sassy dansenummer. 
Dansetreningen er hemmelig: 
Deltakerne forteller slekt og venner at de deltar i en dokumentar om arbeidsliv. 
Finalen i hver episode: 
Kollegene dundrer ut på ei scene og overrasker alle med et fengende streetdancenummer (les: ikke nødvendigvis av ypperste kvalitet, men med desto mer sjarm). 

Heftig begeistrende 
I kveld står en gjeng ventilasjonsarbeidere for tur. 
Det er til å glise på seg strekkskader av! 
De er stive. 
Klossete. 
Har aldri dansa stort. 
Men de er herlig gjenkjennelig menneskelige. 
Stemninga er ujålete og varm. 
Vi kommer tett på: 
Små snutter presenterer dem, som Jørn fra Krokstad som liker Harley. 
Khan er en strålende mentor; tar ikke for mye plass, er engasjert - og oppriktig nervøs! 
Det er spennende å følge hans tanker: 
Hvordan lage en dans som passer? 
Hvordan motivere? 
Det er inspirerende å se «danserne» jobbe sammen. 

En time er perfekt: 
Vi rekker å bli engasjerte uten å gå lei. 
På slutten vil man opp og hoie: 
Heia folk! 
Kjendiser, go home! 
