SSO-anmeldelse:Magnus Lindberg, en komponist for vår tid. 

SSO skal ha all ros for å gjøre Magnus Lindberg til en gjennomgangsfigur i vårens program. 
Ikke mindre enn fem sentrale verk får vi høre, i tillegg til at Lindberg dirigerer verk av seg selv på Tou Scene lørdag 18. mars. 

Konserthuset torsdag kveld, Magnus Lindberg: 
Fiolinkonsert nr. 2 Berlioz: 
Symphonie fantastique, Solist: 
Frank Peter Zimmermann, SSO, dir. 
Christian Vasquez 

Lindberg var selv tilstede torsdag kveld og snakket om sin utvikling som komponist i forkant av konserten. 
Hans fiolinkonsert nr. 2 er et ganske nytt verk; det hadde premiere i London i desember 2015, også da med Frank Peter Zimmermann som solist og som verket er skrevet for. 

Lindberg, som har studert ved Sibelius-akademiet i Helsinki og bl.a. i Paris, fikk sitt definitive gjennombrudd i 1985 med verket Kraft. 
Det viste Lindberg som en avantgardist i et verk for stort orkester som har en enorm slagkraft og går rett gjennom kroppen på lytteren. 
Senere har Lindberg skrevet verk preget av store, fortellende former, der han trekker på mange impulser, også fra senromantikken. 
Men uten å være eklektisk, enn si slå over i postmodernisme. 

En av verdens beste 

Fiolinkonserten har den kraft, emosjonalitet og energi som preger Lindbergs fleste verk. 
Komposisjonsteknikken er kompleks, men det er ikke vanskelig å følge med i dette bølgende verket. 
Slik kan vi si at konserten er dobbeltkodet. 
Den begynner med noen akkorder i solofiolinen som så vandrer ut i orkesteret og det hele blir til en stor ekspansjon. 

Den er ingen lett oppgave for solisten, men Zimmermann, en av verdens beste fiolinister, spilte med både bravur og stor musikalitet. 
Hvor idiomatisk Lindberg skriver for fiolinen, hørte vi i kadensen mot slutten der de høye tonene hos Zimmermann var lysende. 
SSO hadde innøvd dette verket på imponerende vis. 
Zimmermann ga villig et ekstranummer, et preludium av Rachmaninov i et halsbrekkende virtuost arrangement for fiolin. 

Livet inn i musikken 

Sjelden har musikk og liv vært så sammenvevd som i Berlioz’ fantastiske symfoni (1830). 
Den er det første store programmusikalske verket i historien. 
Berlioz forelsket seg som 23-åring hemningsløst i skuespillerinnen Harriet Smithson som fascinerte hele Paris i sine Shakespeare-roller som Julie, Ofelia og Desdemona. 
For å gjøre henne oppmerksom på seg selv, skrev han Symphonie fantastique, der den (til da) uoppnåelige damen forekommer som en ”idée fixe”, en fiks idé eller en tvangstanke, som fungerer som et slags fortellergrep. 
Programmet handler om en ung følsom kunstnersjel som i opiumsrus opplever lidenskap, en ballscene, naturidyll med dystre undertoner, marsjen mot skafottet med trommehvirvler og Requiem-motivet Dies irae (Vredens dag) – og så, til slutt, den abrupte halshuggingen. 

Vasquez og SSO tok godt vare på Berlioz’ epokegjørende instrumenteringskunst, det klangfargesprakende og skarpheten, undertiden med skjærende og grelle klanger. 
Alt mens det var en dramatisk nerve under det hele. 
Innledningen til første sats kunne jeg tenkt meg mindre slapp, med mer sug i det dynamiske. 
Til tider ble det smell i stedet for heftighet. 
Og det var en ubalanse mellom messing– og strykerklang. 
Det er imidlertid noe mange orkestre sliter med. 
Men hatten av for treblåserne, som spilte fortreffelig! 
