Dumdum Boys i storform på Bergenhus
Fremdeles bedre enn de fleste andre norske rockeband. 

– 
Jeg lever i en drøm, en vill en, som spiser solnedganger som drops. 
Dumdum Boys venter ikke til ekstranumrene med å brenne av kruttet, men starter like godt der det hele begynte. 
«En vill en» fra det 30 år gamle debutalbumet «Blodig alvor na na na» sørger for brede smil over hele linjen og allsang fra første refreng. 

Torsdagens nesten utsolgte konsert på Bastionen overbeviser nemlig på alle måter de knappe 3500 tilhørerne om at Dumdum Boys fremdeles må regnes blant landets mest solide rockeband. 
Når Stones kan turnere etter å ha passert 70, skulle trønderne ennå ha mange år igjen med sin gjennomsnittsalder på rundt 55. 

Noen svakhetstegn er det i hvert fall ikke å spore denne kvelden. 

Litt detter nok temperaturen på Bergenhus under de to neste låtene, «Lunta brenner» fra albumet «Gravitasjon» og den tre år gamle singelen «Takke faen». 
Men for all del. 
Det låter riktig bra og er nesten som i gode gamle dager. 

Det begynner å nærme seg 35 år siden jeg første gang opplevde trondheimsbandet på det gamle Studentsenteret. 
Den gang het de Wannskrækk og var et ukjent punkeband som varmet opp for svenske Joakim Thåström og Imperiet. 

Litt etterpå skiftet de navn og omkring slutten av 80-tallet vant de Spellemannsprisen for beste rockalbum tre år på rad. 
Sannsynligvis en uslåelig rekord. 

Ennå har jeg til gode å oppleve en dårlig Dumdum Boys-konsert, selv om enkelte huskes bedre enn andre. 
Ikke minst de heftige konsertene i aulaen på NHH på midten av 90-tallet. 
Jeg mener å erindre at vokalist Prepple ved et par anledninger måtte hoppe ned i salen og stagge det lokale vaktkorpset. 
På NHH var det nemlig ikke alle vaktene som helt hadde forstått at publikum på en rockekonsert oppførte seg litt mer utagerende enn hva som var praksis på julekonserter på Paradis og i Bærum. 

Slike problemer er det ikke blant det godt voksne og allværsjakkekledde publikummet denne kvelden. 
Til gjengjeld er det lite å utsette på sangviljen. 
Til tider er det nok at Prepple holder mikrofonen ut mot publikum og Bastionen synger refrenget. 
Men primus motor i bandet er likevel Kjartan Kristiansen. 
Stones har Keith Richards, Dumdum har Kristiansen. 
Felles for dem begge er at de står og pumper ut geniale riff på gitar – til tider med en sigarett i munnviken. 

«Tid og sted», bandets siste single, innledes med en lengre historie av bassist Aslak Dørum om den gang trommis Sola Jonsen stakk hjemmefra og dro til Bergen som tolvåring. 
Her jobbet han i en iskiosk og forelsket seg i en rødhåret jente fra Askøy. 
Svært tvilsom sannhetsgehalt må sies, men riktig morsomt. 

Siste halvpart av kvelden består i all hovedsak av alle vi husker fra forrige århundre. 
«Slave», (inkludert noen takter av den gamle Kiss-låten «I Was Made For Loving You»), «Lunch i det grønne» og ikke minst avslutningen med «Metallic hvit». 
Og Prepple har for lengst kastet skjorten og stiller med bar og veltrent overkropp. 
Selv om han har sluttet å leke Tarzan og klatre i høyttalerriggene som han gjorde før. 

En liten dose ekstranumre må til – inkludert noen bergenske gjesteartister på scenen. 
På «Transit» får Prepple og Co hjelp av HP Gundersen på gitar og Calle Hamre og HP Heggli i koret. 
Når Dumdum Boys så avslutter kvelden med «Splitter pine» kan allsangen fra Bergenhus sikkert høres både på Nordnes og i halve Sandviken. 
