Filmen om Sonja Henie er beinhard
Nettopp fordi Sonja Henie er så vanskelig å leve med i «Sonja», får man en motvillig sympati med henne. 
Det er godt gjort å få til. 

FILM: 
For en hard film dette er. 
De siste åra har det norske kinopublikummet støtt og stadig latt seg lokke inn i lengselsfulle helteepos, ømme tilbakeblikk på noen av nasjonens store menn: 
Thor Heyerdahl, Max Manus, Jan Baalsrud eller birkebeinerne. 

Når det kommer et påkostet, historisk drama om en kvinne, OL-vinner og Hollywood-stjerne Sonja Henie, er tonen en helt annet. 
Under det glamorøse fernissen er «Sonja» et tøft, usentimentalt portrett som ikke gir ved dørene i skildringen av hovedpersonen, men som gir deg som publikummer mye mer å snakke om etterpå. 
Og det er interessant hvordan Anne Sewitsky tar bakveier og omveier for å få deg til sist, og tross alt, til å føle med en person som det i perioder er fryktelig vanskelig å ha sympati for. 

Sonja i Hollywood 

«Sonja» følger Sonja Henie (Ine Marie Wilmann) til Hollywood, der hun bygger opp en ny karriere som stjerna i skøyteshow og filmer etter at karrieren som toppidrettsutøver er over. 
Sonja er gnistrende og stivblikket ambisiøs; hun forlanger en kontrakt på fire filmer av den mektige studiosjefen Darryl Zanuck og får den. 

Hun er omgitt av familie, mor, far og bror, samt den fascinerende barndomsvennen Nils Onstad (Pål Sverre Hagen) som hun stadig prøver å få til å bli litt lenger. 
Det er som om det er noe som ikke er helt i vater. 
Det er liksom ikke ordentlig kontakt mellom Sonja og de andre. 
Til det er hun for overtent, for energisk, for raskt marsjerende til takten i sitt eget ærgjerrige hode. 
Det profesjonelle smilet er litt for stort og litt for stivt. 
Hun tar liksom ikke andre mennesker ordentlig innover seg. 
Skjevheten som ligger der i alle relasjonene hun har, blir større av at hun blir rik, og at alle som omgir henne er avhengig av henne økonomisk. 

Den blir enda større når det går dårlig, når forfengelighet, overmot og for mange slurker av lommelerka gjør at karrieren som steg så raskt, går like fort utforbakke. 
Det mest fortrolige forholdet, det til lillebroren Leif (Eldar Skar), ligger skadeskutt igjen når det hele er over. 

Intense kvinner 

Regissør Anne Sewitsky er opptatt av kvinner som det er vanskelig å slappe av sammen med, som venn eller som kinogjenger. 
Også i «Sykt lykkelig» og «De nærmeste» har hun gått tett på kvinner som på hvert sitt vis er litt for intense, litt lite tilpasningsdyktige, og beskrevet dem observant og godt, uten å skjønnmale en kvadratcentimeter. 
Dette blikket er noe av det som gjør Sewitsky til en så karakteristisk og interessant filmskaper. 

Både suksess og fall er forårsaket av Sonja selv. 
Hun framstår tidvis som så hard og så selvopptatt at det iblant er vanskelig å forstå at noen i det hele tatt holder ut med å være i nærheten av henne, det være seg den lojale assistenten Connie (Valene Kane) eller den beherskede Nils. 
Så er det på en måte nettopp dette som gjør henne hjerteskjærende. 
Det er lett å forstå alle som forlater Sonja. 
Nettopp derfor er du også aldri i tvil om at du ser på et kolossalt ensomt menneske. 
Ine Marie Wilmann, som også var svært god i Sewitskys «De nærmeste», er strålende. 
Hun er glamorøs, men ikke glamorisert; anstrengelsen bak er stadig synlig. 

Det er et uforglemmelig bilde mot slutten av filmen der Sonja, midt under en opptreden i Rio de Janeiro, står inn ved kanten av arenaen i noen sekunder før hun skal gå på igjen, der ansiktet og øynene hennes nærmest lyser av pur vilje. 
Kunstløpkoreografien har et tyrefekter tema, og Sonja er kledd som matador, men i det bildet er hun mest som en okse, med senket nakke, klar til å buldre framover i et hodeløst løp som ikke, i alle fall ikke på akkurat denne arenaen, kommer til å ende godt. 

Overtydelig 

Så er det også noen irriterende øyeblikk i «Sonja», som føles unødige i en ellers så sterk film. 
Flere av scenene der det skal forklares akkurat hva som skjer med Sonja, med filmkarriere og eiendomsinvesteringer, er skjematiske og overtydelige, uten undertekst eller indre spenning. 
Her skal publikum få nok informasjon til å følge med videre, og lite annet. 
Når Sonja kommer med en befaling som sjokkerer assistenten sin, sier hun et himmelfallent «what?», i stedet for å la publikum få lov å reagere selv uten å bli instruert på denne måten. 
Det anes en frykt for at de som ser på ikke skal skjønne absolutt alt som skjer, og den burde vært dempet. 

Det føles likevel urimelig å la det telle som for tungt bly i skoene på en film som er laget med slik omhu og som er blitt så interessant. 
Mange biografiske filmer likner hverandre. 
«Sonja» er bare seg selv, noe tittelpersonen helt sikkert ville sagt seg enig i. 
