Jenny Wilson:«Hardships!» 

(Gold Medal/Playground) 

Man skal vokte seg vel for å mikse moderskap og musikkanmeldelser, har jeg hørt, men man skal jaggu være forsiktig med å ta med seg familielivet på platen sin også. 
Denne rare, talentfulle men litt overvurderte svenske damen har like godt laget noe av et konseptalbum rundt det å gå hjemme med en liten grinasabb eller to festet til leggen, og det er ikke en udelt glede å lytte til. 

Wilson ønsker åpenbart å gjøre det klart at mammatilværelsen ikke er noen dans på roser, noe som i beste fall må sies å være gammelt nytt. 
Verre er det at hun, rent musikalsk, får det til å fremstå så fryktelig traurig: 
Det er sannelig ikke hver dag man må lytte til noe så gledesløst som «Hardships!», og det er ikke bevegende tristesse heller - det er jamrete og navlebeskuende. 

Platen preges av skakke, fantasifulle rytmespor og begavet omgang med pianoet; Wilson har kabaret i blodet og er ikke upåvirket av Tom Waits. 
Men det er så tørt produsert at man får sandsmak i munnen, og «Hardships!» er en klar nedtur etter forgjengeren «Love And Youth». 

ANBEFALTE KJØP: 
«Like A Fading Rainbow», «The Wooden Chair», «Hardships». 
