Verre enn å spy på julaften
«Saw» er utspekulert, velspilt og spennende seriemorder-grøsser som kommer til å forårsake «sallan»-humring i buskete jungelogrammer. 

Men råskapen i filmen er så påtrengende, så skitten og destruktiv at et den i et sunt samfunn ville blitt så aldeles forbudt at man risikerte å få inndratt stemmeretten hvis man hørte om den. 
Den er møkk på en måte som det burde finnes renseanlegg for. 

Den starter med at to forkomne menn i forlatt toalett finner ut at de er leketøy i en pervers seriemorders realityspill. 
Etter «Se7en»-prinsippet skjer det fordi de a) ikke er fine mennesker og b) ikke setter nok pris på livet. 
Den blåskjorta legen Cary Elwes skal få høre at kona og den lille dattera blir skutt hvis han ikke manner seg opp til å drepe lidelsesfellen. 

I noen minutter frykter vi at dette skal bli en halvpsykologisk enakter for stort lerret, og at hele handlingen vil foregå med de to på do. 
Men nei. 
I legens gryende minne dukker det fram at han faktisk ble mistenkt for å være morderen, og at det et sted ute i den ytre elendighet vandrer rundt en besatt politimann (Danny Glover) som ikke kan glemme at han lot den onde unnslippe. 
Så får vi se dem: 
Dama med maske og sprengladning som skal åpne ansiktet hennes. 
Den tjukke fyren som har flådd seg sjøl med piggtråd. 
Vi får se doktor Carys siste møte med sin familie, og fordi manusforfatterne har signalisert sin egen kompromissløse perversitet, blir handlingen helt uforutsigbar. 
Det fører til at du frykter hver eneste scene. 
Det er som å være i rom med rabissmitta rovdyr. 

Volden og forventningene om vold fører til et intenst ubehag som man lett kan forveksle med engasjement. 
Kroppen reagerer mot opplevelser som disse, og filmskaperne utnytter den psykologiske smerten sånn at filmopplevelsen blir en slags jackass; du øver vold mot deg sjøl når du ser «Saw». 
Den ligger langt fra den katarsiske uskyld som gjør at et barn elsker troll for å møte sin egen redsel på trygg uvirkelighetsgrunn. 
Dette er rein, realistisk råskap uten sjel eller samvittighet. 

I et omsorgssamfunn beskytter vi hverandre mot ting. 
Du får ikke lov til å selge salmonellakjøtt, selv om kundene syns smaken er OK og prisen overkommelig. 
Det finnes verre ting enn å spy på julaften. 
Her er en av dem. 
