Filmen «Revenge» spør om hun fortjener å bli voldtatt
Den såkalte rape-revenge-sjangeren har fått et tilskudd som lander med kraft midt i #metoo. 

I 1978 hadde I spit on your grave premiere. 
Filmen er fortsatt omdiskutert, men regnes som starten på en undersjanger innenfor exploitation-filmen hvor kvinner tar hevn over menn – ofte på særs brutalt vis. 

For noen fremstår Meir Zarchis film som et feministisk manifest, for andre er den voldtektsporno. 
Filmen bruker lang tid, over en halvtime, på en grafisk gjengvoldtekt. 
Regissør Coralie Fargeats Revenge leker med sjangeren, og føyer seg inn i en tradisjon av franske ekstrem-filmer fra Knull meg (2000) til Martyrs (2008). 

Smartere enn forventet 

Filmen unngår derimot fellen for voldtekten ses i utkanten av bildet. 
Fokuset er på mannen som ikke griper inn. 
Filmen er både blodig og voldelig, men den har en mektig visuell kraft som imponerer. 
Filmen er også mye smartere enn den enkle handlingen skulle tilsi. 

Ved en lekker villa et øde sted i ørkenen koser Richard (Kevin Janssens) seg med elskerinnen Jen (Matilda Lutz), som man slemt kan kalle en blond bimbo. 
At Jen, etter å ha blitt voldtatt og slengt utenfor en skrent, finner en styrke hun ikke ante hun hadde, er en del av sjangeren. 
Noen av scenene mot slutten er en ren hyllest av ikonografien skapt av Linda Hamilton i Terminator-filmene. 

Dissekering av alfahannen 

Det mest originale ved denne filmen er regissørens skildring av dynamikken mellom de tre mennene. 
For da to jaktkolleger av Richard ankommer en dag for tidlig, går det galt. 
Dette er rike menn på jakttur. 
Richard er selve alfahannen de to andre ser opp til. 

Han er sjarmerende og sexy, kynisk, hensynsløs og barbarisk. 
Etter å ha lest alle historiene om seksuell trakassering i kjølvannet av #metoo, kan jeg ikke annet enn å tenke at Richard er en typisk #metoo-mann. 

Det Fargeat gjør i løpet av filmen, er at hun kler de barske mannfolkene nakne og stripper dem for stolthet og handlekraft. 
Disse mennene er vant til å jakte på bytter som ikke skyter tilbake. 
Deres reaksjoner på det som skjer når rollene snus er like engasjerende som Jens kamp for å overleve. 

Fortjener hun det? 

Et trekk som skiller Revenge fra mange andre exploitationfilmer er den overdrevne symbolikkbruken. 
I starten går Jen rundt i bikini spisende på et eple. 
Kan bildet på fristerinnen bli mer overtydelig? 
Ved å sette alt på spissen, vender Fargeat seg til deg som seer og spør; mener du virkelig at hun ber om det? 
Tidlig i filmen er det nettopp det du sitter og tenker. 

Fargeat bedriver en fascinerende sjangerlek, men en ting har hun felles med b-filmen; blodbadet. 
Vær forberedt på at mange av scenene er ekstremt voldelig, direkte vemmelige og inneholder store mengder blod. 
