Tonebrytning i et mesterprisme
Mandag slippes Dave Hollands nye album «Prism», og snart stiller mesterbassisten på Nasjonal jazzscene i Oslo. 

NÅR Dave Holland (66) inntar Nasjonal jazzscene Victoria 27. oktober, er det sammen med gitarist Kevin Eubanks, pianist Craig Taborn og trommeslager Eric Harland i kvartetten som også har fått navnet Prism. 

Konserten blir den engelske, USA-bosatte bassistens første besøk i Norge siden han var Artist in Residence ved Moldejazz i 2011 og sto på scenen med Trondheim Jazzorkester da uhyrlighetene utspant seg i Oslo og på Utøya. 

Da Holland avsluttet jazzfestivalen sammen med tunisiske Anouar Braheem og landsmannen John Surman i Molde kirke den påfølgende kvelden, var det med en konsert som ble en vakker, sterk og symbolladet protest mot terroristens forskrudde, dypt inhumane virkelighetsforståelse. 

Privilegert 

- En vanskelig slutt på ei uke som hadde vært så flott helt fram til fredag ettermiddag, minnes Holland. 

- Men jeg følte meg privilegert over å få være der og dele sorgen med folk og kanskje bidra til lindringen med musikk. 
Det virket som om kirkekonserten med Thimar på et vis hjalp folk til å minne hverandre på at vi er mennesker og at menneskelighet ikke bare handler om drap, men også om det vakre. 

SELV har Dave Holland, oftest med kontrabassen som talerør, vært en utrettelig agitator for det siste i et halvt århundre. 
De to åra i Miles Davis' band rundt 1968/70 ga ham det internasjonale gjennombruddet, og siden da har han samarbeidet med de beste i bransjen og ledet sine egne små og store ensembler. 
I Prism gjenopptar han en gammel forbindelse. 

- Ja, bandet springer ut av et ønske jeg har hatt om å spille med Kevin Eubanks igjen, forteller han. 

— Vi jobbet sammen fra slutten av 80-tallet, men i 1992 flyttet Kevin til Los Angeles for å spille i «The Tonight Show»-bandet, og da ble det lite tid til andre ting. 
For halvannet år siden sluttet han i den jobben, og da kontaktet jeg ham. 

«Hva om vi finner på ett eller annet?» sa jeg, og han svarte: 
«Great!» 

Jeg tenkte at en kvartett kunne være fint, og siden jeg har vært fan av Craig Taborn i mange år, og har hatt med Eric Harland i flere band, inviterte jeg de to. 
Craig spiller 
Fender Rhodes og akustisk piano og har stor bredde i musikksmaken, noe som alltid har passet meg bra, og Eric var sist med meg i Overtone-kvartetten med Jason Moran og Chris Potter. 

- Overtone, som var i Norge, har aldri laget noe album? 

- Nei, vi måtte utsette en planlagt innspilling. 
Men det står på «må gjøre»-lista mi. 

- «Prism» må være en av de første platene du har laget i eget navn uten et blåseinstrument i besetningen? 

- Den første, punktum. 
Men med Kevins ulike gitartoner og Craigs elektriske og akustiske piano kan vi variere lydbildet mye, og med to låter fra Craig, to fra Eric, to fra meg og tre fra Kevin er det mye variasjon og mange vinklinger i musikken, slutter Dave Holland. 

ALBUM: 
Dave Holland lar klokelig nok Kevin Eubanks' røffe, backbeat-rockende «The Watcher» åpne «Prism», og etter noen takter truende el-piano fra Taborn er det gitaristen som kjører første del av låta med rå, aggresiv gitarutfoldelse. 
Taborn overtar deretter med et intens kor i samme tonevrengte modus, mens Holland selv pulserer mørkt og energigivende i bunnen av begivenhetene og Harland er overalt på trommesettet hele tida. 

Den jazza, riff-basert rock'n roll-åpningen avløses av Hollands «The Empty Chair», en varm, vakker blues tilegnet bassistens livsledsager Clare, som døde etter et langt sykeleie i september 2011. 

Taborns intrikate «Spirals» tar musikken et steg ut i friere lende, nå med kombinasjonen fuzzgitar og akustisk piano som hovedklang, mens Harlands «Choir» er albumets «poplåt», en leken figur som utvikles i en insisterende runddans av gitar og akustisk piano. 
«The Color of Iris» viser Eubanks i noe nær Metheny'sk ballademodus, og Hollands optimistiske «A New Day» inviterer til tolkning i både tittel og musisering. 

Alt i alt kommer «Prism» som et særdeles velkomment og vellykket nytt steg i en karriere som i sitt sjette tiår oppleves som stadig både mer ruvende og bærende. 

Lavmælte og lune Dave Holland har aldri vært de store titler og mediebelyste begivenheters mann, men bandlederen, komponisten og ikke minst bassistens posisjon i jazzhistorien vokser seg sterkere og sterkere for hver eneste tone han spiller, solo eller i samklang med kollegaer fra alle himmelstrøk. 
