En kreativ kraft som sprenger seg fram overalt den finner inspirasjon
Angel Olsen lykkes med alt hun forsøker seg på. 

ALBUM: 
Et drøyt år er gått siden Chicago-baserte Angel Olsen gjorde seg bemerket med debutalbumet «Half Way Home», der hun viste usedvanlig stor sikkerhet med sin akustiske gitar og sterke, bevrende stemme. 

Med fartstid fra blant annet Bonnie «Prince» Billys liveband har hun en fot solid plantet i alt.country- og folk-land, men på denne oppfølgeren har den kreative kraften virkelig sprengt seg fram overalt der den har funnet inspirasjon. 

Den akustiske gitaren har fått en hvilepause — noe som i «Forgiven/Forgotten» gir seg utslag i fuzzpop av beste Pixies-via-Mikal Cronin-merke. 

Det betyr på ingen måte at dette er en rockeplate, et par av de sterkeste sporene («Enemy», «White Fire») hviler tvert imot utelukkende på forsiktig gitarspill og Olsens trollbindende stemme. 

Deerhunter lurer i noen gitardisige hjørner, ja visst, men også Grizzly Bear i nydelige, bossanova-lette «Iota», Townes Van Zandt og Leonard Cohen i nevnte «White Fire» — og når orgelet setter inn på avsluttende «Windows», da er det som selveste Beth Gibbons titter fram. 

Spennvidden turnerer Olsen mesterlig, ikke minst med et tilsvarende vellykket spekter av sangteknikker og stemmetone. 
Dét imponerer. 
