Film:Bamsemoro 

En liten bjørn skaper herlige komiske situasjoner i den første spillefilmen om gamle gode Paddington. 

Filmen har driv, spenning og munter idérikdom. 
De «slemme» er karikert med ironisk snert, de «snille» (med Hugh Bonneville i spissen) fremstilles med godhjertet munterhet, og alt foregår i en særdeles fargerik setting. 

Film: 
«Paddington» 

Fortellingene om bjørnen Paddington er for mange velkjente. 
I denne filmen møter vi godklumpen da han etter tragiske hendelser i hjemlandet Peru til slutt havner i London; et sted der han tror at alle vil ta seg av en foreldreløs liten krabat. 
Det er han oppdratt til å tro gjennom onkelen og tantens møte med en britisk oppdager en gang i svunnen tid. 

Men livet i det moderne London er som i moderne storbyer flest; er du annerledes så er det lett å kjenne seg ensom og utstøtt. 

Paddington møter imidlertid familien Brown (kalt Brun i den dubbede norske versjonen); en far, en mor, en datter og en sønn. 
De har klare særpreg, uten å være karikerte. 

Episoder som kaller på gapskratt oppstår raskt i bamsens møte med menneskelig hverdagsliv. 
Filmen er spekket med herlige, kreative detaljer. 
Vår venn Paddington møter motstand og farer, men er handlekraftig som en James Bond i møte med en riktig slem dame som vil stoppe ham ut. 

Det skurrer litt å høre Hugh Bonneville (sist sett som lorden av Downton Abbey) og en skurkaktig Nicole Kidman med norske stemmer. 

Men dette er først og fremst varmhjertet humor på barns premisser. 
Krydret med spenning og moralsk begrep som gir barn trygghetsfølelse; samhold og vennskap. 

BORGHILD MAALAND 
