Det hjelper ikke at den inneholder noen av de mest groteske scenene i norsk filmhistorie
Reinert Kiils lavbudsjettsslasher «Juleblod» spriker i alle retninger. 

FILM: 
Før eller senere kommer noen til å knekke koden og lage en norsk lavbudsjettsgrøsser som blir en vaskekte publikumssuksess. 
Når det skjer er sjansene store for at den vil bli distribuert av Another World Entertainment – byrået som gjør mer enn noen andre for å fostre en kultur for skrekkfilm her til lands – og det er også godt mulig at det vil være Reinert Kiil som sitter i regissørstolen. 
«Juleblod» er imidlertid ikke den filmen. 

Mørke rom 
Det største problemet med å lage skrekkfilm på lavt budsjett er at denne typen historier tradisjonelt utspiller seg i mørket, og billige digitalkameraer ser aldri billigere ut enn når de arbeider med synlige lyskilder i mørklagte rom. 
Kiil gjorde en god jobb med å omgå denne problemstillingen i sin forrige film «Huset», men «Juleblod» ser fra første bilde ut som om den har større estetiske ambisjoner enn den har midler til å virkeliggjøre. 

Det hjelper heller ikke at denne historien om en seriemorder utkledd som julenisse er en rotete film som svinger fra haltende thrillerklisjeer og imponerende realistiske skildringer av menneskekropper som hogges i stykker med øks til selvironisk sjangerpastisj og replikker så klønete at de ikke engang er ufrivillig morsomme. 
Med et slikt sprik i virkemidler, intensjoner og gjennomføringsevne blir det vanskelig å investere det minimumsengasjementet som er nødvendig for at en spenningshistorie skal fungere. 

Lyspunkter Kiil er en interessant regissør med en sunn – og i norsk sammenheng sjelden – fascinasjon for skrekksjangeren og exploitationfilmens tradisjoner for overskridelse. 
I «Juleblod» kommer dog dette aspektet ved hans arbeid aldri til sin rett, for filmen spriker i såpass mange retninger at både fremmedgjøringsstrategiene og de groteske virkemidlene drukner i et kaos av motstridende inntrykk. 

Helt mot slutten av tredje akt serverer regissøren et forunderlig bilde – en blå himmel som plutselig forvandles til noe ganske annet – som er et øyeblikk jeg vil bære med meg lenge etter at filmåret 2017 er omme. 
Bortsett fra dette og en håndfull solide skildringer av gore er det imidlertid lite å glede seg over her. 
For på tross av – eller muligens heller på grunn av – at han denne gang har med seg flere profilerte skuespillere (Stig Henrik Hoff, Frank Kjosås, Jørgen Langhelle m.fl.), er «Juleblod» en skuffende konvensjonell film som er dårlig egnet til å løfte fram Kiils kvaliteter som filmskaper. 
