Grundig analyse av «tilfellet»Sylvi 

Boka om Sylvi Listhaug gir et grundig og fascinerende innblikk i fremveksten av Norges mest kontroversielle toppolitiker. 

– 
Det er mange politikere som tåler en storm, men Sylvi er den eneste jeg kjenner som faktisk oppsøker dem. 

Sitatet tilhører Landbruks- og matminister Jon Georg Dale, og gjengis i den uautoriserte biografien skrevet av Bergens Tidende-kommentator Mathias Fischer. 
I «Kors på halsen – Sannheten om Sylvi Listhaug» forteller han historien om hvordan vår tids kanskje mest kontroversielle toppolitiker kjempet seg opp i FrP, og inn i det innerste av norsk politikk, gjennom en rendyrket splitt og hersk-strategi. 

«Hylekor». 
«Godhetstyranni». 
«Feministeliten». 
Uttrykkene har til felles at de i løpet av de siste årene er tatt i bruk av innvandringsminister Sylvi Listhaug for å karakterisere venstresidens holdninger og politikk. 
Ifølge Fischer er en av Listhaugs fremste egenskaper nettopp evnen til å lage karikaturer av sine meningsmotstandere – karikaturer som treffer – og som tilsynelatende blir hengende ved i det offentlige ordskiftet. 

Venstresiden må slutte å «sleike imamer opp etter ryggen», og flyktninger skal ikke «bæres inn i Norge på gullstol». 
Måten Listhaug ordlegger seg på, gjør at offentligheten tar fullstendig fyr. 
Det blir splid, konflikt, raseri, motinnlegg i sosiale medier og kronikker i avisene. 
Hvorfor i all verden velger Listhaug å være så giftig? 

«Kors på halsen» er fremfor noe nettopp en grundig analyse av hvorfor Sylvi Listhaug har lyktes i politikken ved å bruke en splittende retorikk. 
Har hun lykkes på tross av, eller på grunn av sin væremåte? 

Det mest påfallende ved boka er hvordan «tilfellet» Listhaug best forklares som en vandrende selvmotsigelse, eller som Fischer beskriver det: «hun er oppvokst på familiegården, men ble bøndenes hatobjekt. 
Hun går med kors rundt halsen, men raljerer mot den norske kirken». 
Poenget til forfatteren, som bankes inn gjennom alle de 280 sidene, er at Listhaug vet akkurat hva hun gjør. 
Konfliktene lages med vilje, rett og slett fordi det genererer oppmerksomhet for FrP, partiet Listhaug har levd og åndet for siden hun var tenåring. 

Fischer har brukt mange sentrale personer i FrP som kilder til boka, deriblant Carl I. Hagen. 
Hagen er en av de som tidlig oppdaget det politiske talentet til Listhaug, som løftet henne fram i partiet, og sørget for at hun tidlig fikk sentrale posisjoner og verv. 

Listhaug portretteres som en utålmodig politiker. 
Hun hiver seg over nye oppgaver med den største vellyst. 
Hun kommer med utspill som ikke angår hennes saksområder, som når hun som sittende byråd for velferd og sosiale tjenester i Oslo angriper Pride-paraden for at de «halvnakne deltakerne» har en «voldsom trang til å markere seg». 

Fra hjembygda er det mer sparsomt med kilder. 
Fischer henter mye av stoffet fra tidligere portrettintervjuer i aviser. 
De som kjente Listhaug under oppveksten har tilsynelatende lite å by på. 
Listhaug beskrives som «kjekk og grei» og som «ikke spesielt skoleflink». 
Hun spiller fotball, og er ekstremt glad i sin kristne bestemor som bor på loftet hjemme på foreldrenes melkegård. 
Stort mer får vi egentlig ikke vite om tenåringsjenta Sylvi, og boka mangler anekdoter eller informasjon som kan belyse en kontroversiell og fascinerende personlighet i støpeskjeen. 

Fischers bok om Listhaug gir ikke bare et spennende og analytisk bidrag til forståelsen av «tilfellet» Sylvi. 
Boka er også spekket med spennende FrP-historie, som veien inn i Oslos bystyre, erobringen av regjeringskorridorene sammen med Høyre i 2013, fremveksten av en folkelig populisme og kampen mellom hvorvidt konservative eller liberale verdier skal definere partiets politikk. 

Listhaugs selvpålagte rolle er hele tiden som agitator. 
Som Landbruks- og matminister provoserer hun med vilje under jordbruksoppgjøret i 2014. 
Som innvandringsminister har hun stilt skikkelser som Siv Jensen og Per Sandberg fullstendig i skyggen. 
Det er Sylvi som er blitt den nye fienden av venstresiden. 
Listhaugs forhold til partileder Siv Jensen er i dette henseendet svært interessant, men behandles dessverre i liten grad av Fischer. 

Grovt sett kan man si at det finnes to typer sakprosa. 
Den første typen begeistrer uavhengig av tema, ved at forfatteren graver dypt, skriver godt, og forteller en spennende historie. 

Den andre typen er ikke nødvendigvis så spennende eller dyptpløyende, men metter et behov for helhetlig informasjon rundt et fenomen i tiden. 
«Kors på halsen» er definitivt i sistnevnte kategori. 

Listhaugs motstandere vil kunne få svar på hvordan det retoriske «monsteret» ble skapt, mens hennes tilhengere vil kunne studere oppskriften på politisk, men også kostbar suksess. 
