Jeg kjenner meg ikke igjen
Kildene er ensidige og derfor ikke representative nok til å beskrive virkeligheten. 

Kildene er ensidige og derfor ikke representative nok til å beskrive virkeligheten. 

Når jeg anmelder Små paradiser , er det med en plantefaglig bakgrunn, og ikke minst med røtter i en familie som har drevet mer enn 100 år i hagebransjen. 
Små paradiser er skrevet av May-Brith Ohman Nielsen og utgitt på Portal forlag AS med støtte fra Norsk kulturfond og Det faglitterære fond. 

Bokens undertittel, «Hager gjennom et århundre», gir inntrykk av å favne betydelig bredere enn hva den faktisk gjør. 
Boken er heller en sosialantropologisk historiebok sett fra kolonihagesiden, enn en bok som har hagefaglig interesse. 
Den inneholder ingen hagefaglige råd eller tips. 
Den beskriver også vel så mye andre sider av livet i Norge, enn det som har foregått i kolonihager — eller i hvilke hager som helst. 
Boken inneholder mange samtidsopplysninger av allmenninteresse. 

Bildene er vakre, men tilsynelatende vilkårlige og intetsigende. 
De kunne enkelt vært benyttet illustrerende og komplementære til teksten, men er i liten grad relatert til denne.Boken er en velskrevet statistikk over en bitteliten del av hagebruket i hundre år, og sånn sett mye morsommere å lese enn Statistisk sentralbyrås årbøker. 

Men med tanke på kilder er de ensidige. 
Forfatteren lar i stor grad tidsskriftene Norsk Hagetidend og Kolonihagen være retningsgivende for hva hun regner for å ha vært toneangivende i norsk hagebruk. 

Det finnes planteskoler som har vært i bransjen i over 100 år, og som har stått for produksjon og salg av store deler av for eksempel rosene som ble omsatt i Norge. 
(En lokal planteskole produserte, på 60— og 70-tallet 25 prosent av rosene som ble solgt.) 
Det er litt underlig at ikke forfatteren har benyttet slike planteskolers sortimentslister som kilde. 
Det er plantene i disse listene man plantet i hager i Norge (og Kristiansand). 

Frem til slutten av 80-tallet sto landets planteskoler for all import av planter. 
Disse, samt hagesentrenes innkjøpsring (H-ringen) og planteskolenes propagandasentral i København, var i mye større grad retningsgivende for hvilke planter folk flest plantet i sine hager, enn hva hageselskapet var i stand til å påvirke. 
Jeg kjenner meg ikke igjen i de fleste av beskrivelsene omkring bransjepolitikk, sortiment og folks generelle holdninger og ønsker i hagen. 

Det er imidlertid ikke så mange forandringer i folks etterspørsel fra syttitallet til tusenårskiftet som forfatteren gir inntrykk av. 
Det er bare nye, mer tidsriktige, begrep som tas i bruk. 
Det er i perioden fra 60-tallet til langt ut på 90-tallet de samme fargene, plantegruppene, og sorter som i all hovedsak benyttes. 
Men man går fra terminologien i pionertiden til coffeetable-bøkenes trendy språk. 

Boken beskriver mange og gode motiver for å holde en kolonihage. 
Alle de idealer og holdningskampanjer, retningslinjer og folkevilje som har vært til stede i årenes løp er overveldende. 
De er betryggende i sitt innhold og veldig passende på hva vi absolutt trenger i dag også. 
Gjør plass for flere kolonihager, og bruk offentlige midler til tiltak som dette - hagearbeid er bra for kropp og sjel. 

Terningkast 1 ut fra et hagenytteperspektiv. 
Terningkast 3 i et historisk perspektiv , fordi kildene er ensidige og derfor ikke er representative nok til å beskrive virkeligheten. 
