Eksistensiell «Hotel Cæsar»
«The Hamlet Complex» har noen nydelige øyeblikk, men de beklemmende pompøse er flere. 

BALLETT: 
«Du kan ikke bare erstatte en person med en annen», roper en av hovedpersonene til en annen på scenen i «The Hamlet Complex», Nasjonalballettens nye, norske storsatsing. 
Eller, unnskyld, det sies på engelsk «You can’t just replace one person with another». 
Snart handler samtale om store begivenheter i livet: 
«They’re markers in mortality and death is the only invited guest». 
På dette tidspunktet noterte jeg frustrert i blokken, med tykk kulepennstrek under: 
«Alt er så megetsigende». 

Det skulle vise seg at dette bare var begynnelsen. 
Skikkelsene på scenen fortsetter å forklare seg selv og hverandre: 
«Du tenkte X», «du følte Y». 
Dronning Elizabeth I (Kate Pendry), i fulle renessanseregalier, erklærer: 
«The river’s endless majesty mocks me». 

Ikke-kroppslig 

Denne stokkete, stormannsgale replikken til tross: 
Pendry er en fin, sardonisk sceneskikkelse, og det er ingen dårlig idé å sette den aldrende dronningen, poserende, mistenksom og redd for å dø, inn i en forestilling om stykket som mediterer over døden og over hva livet egentlig er bak alle maskene. 
Men i en forestilling som vitterlig er en danseforestilling: 
Hvorfor ikke la kroppen og bevegelsene, der aldringen uvegerlig merkes og synes, vise frem dette? 
Hvorfor la Pendry, vital og med sterk stemme, gjøre dette til en påstand mer enn noe publikum kan betrakte og føle? 

Eller for å ta det mer grunnleggende: 
Når du skal lage din versjon av William Shakespeares «Hamlet», skulle man tro du ville være litt forsiktig med å skrive sine egne, oppstyltede versjoner av noen av litteraturhistoriens mest berømte og mangetydige scener, og la dem fremføre av folk som i hovedsak ikke har engelsk som førstespråk. 
Koreograf og regissør Alan Lucien Øyen sier i programheftet at han jobber med tekst og dans samtidig fordi de to kan gi dobbelt informasjon og motsi hverandre. 
Det er en interessant tanke, og hvis det er dét han hadde fått til å vise frem, kunne «The Hamlet Complex» blitt en fascinerende forestilling. 
I stedet får man servert tunge monologer og dialoger med overtydelige metaforer, som et slags eksistensielt Hotel Cæsar. 

Klisjébefengt 

Trolig er det ment å være en lek med klisjeer og stereotype filmreplikker, men hvis man ikke klarer å skape noen ny og fascinerende mening i møtet mellom klisjeene, forblir de helt enkelt klisjeer. 
Et møte mellom en bitter professor og en kokett kvinnelig student, som også rommer tidens obligatoriske Donald Trump-henvisning, får en til å føle seg ille berørt på vegne av alle involverte. 

Mer enn å tilføre «Hamlet» noe nytt, er det som om Øyen og hans medforfatter Andrew Wale vil bruke Shakespeares tragedie til å hakke løs på sine egne gjennomgangstemaer: 
Tiden som rutsjer avsted raskere enn man helt fatter, maktesløsheten i møte med døden som kommer nærmere, det verkende hulrommet etter foreldre som ikke er til stede, i dette tilfellet en far som er borte og en mor som er mer opptatt av andre. 
Det siste er det som kommer best frem, ved hjelp av barneskuespillere som gestalter lille Hamlet og Ofelia, førstnevnte isolert og hvileløs, på leting etter faren. 
Men også i dette er overtydeligheten et problem. 
Det er det også i skildringen av Hamlets venn Horatio; publikum blir forklart hvem han er og får ikke ta det inn selv og gjøre seg opp sine egne tanker. 

Vanskelig uten kjennskap 

Overtydeligheten veksler med det som antagelig vil være uforståelig for de som ikke kan «Hamlet» på rams. 
Min følgesvenn i Operaen, som ikke kjente stykket godt, følte seg ofte forvirret. 
Hamlets barndomsvenner Rosencrantz og Guildenstern introduseres med brask og bram, men får lite å gjøre før Hamlet plutselig skyter dem. 
Henger denne handlingen på greip når forestillingen ikke får frem at Rosencrantz og Guildenstern lar seg hyre for å spionere på kameraten? 

Et av de mer vellykkede og lekende koreografiske partiene er når danserne spiller ut innholdet i Hamlets enetale etter å ha sett skuespillerkongen fremføre sin monolog om Trojas fall. 
Det er fint å se på, men hva slags mening gir det for den som ikke vet eller husker at det som fremføres, er Hamlets forakt for sin egen nummenhet og handlingslammelse — fordi han nettopp har sett noen hente frem voldsomme følelser på vegne av en oppdiktet scenefigur? 

Fantastisk scenografi 

Noe av det som gjør «The Hamlet Complex» så frustrerende, er at det også er mye her som er fint. 
Scenograf Åsmund Færavaag har samarbeidet med Øyen før, og som tidligere kommer han svært godt ut av det. 
Den fantastiske scenografien er både spartansk og storslagen, særlig den store serien av veldige rektangler i tre som blir som en sjakt innover på hovedscenen i Bjørvika. 

Det gir følelsen av noe både majestetisk og goldt, og passer godt til Hamlets Helsingør. 
Etter et dødsfall sent i forestillingen skapes en gotisk underverden på en nennsom og slående måte. 
Et av de første bildene, der spøkelset danser rundt Hamlet mens dreiescenen går sakte rundt og skyggen hans blir større og mindre på den store bakveggen, er helt enkelt nydelig. 

God Ofelia 

Det koreografiske er også vakkert, om iblant litt ensforming. 
Det er ikke alltid det lykkes å skape den nødvendige spenningen mellom de som danser sammen. 
Silas Henriksen er karismatisk i tittelrollen, bevegelsene hans er som vann; han strekker seg ut før kroppen liksom kollapser i raske skift. 
Men han får lite variasjon å jobbe med, det er som om forestillingen dikterer at han først og fremst skal vise frem variasjoner over «frenetisk». 

Grasiøse Klara Mårtensson som Ofelia klarer på sin side og vise en rekke forskjellige uttrykk i raske skift; et glimt av noe skjelmsk erstattes fort av et glimt av noe hjelpeløst. 
Koreografien gir også assisiasjoner til noe høvisk, til et arkaisk hoffliv, samtidig som Henrik Skrams nyskrevne musikk har fanfarer og fiolinbølger som bringer tankene hen på historiske filmer. 
Den er ofte vakker, men bikker, som nesten alt det andre, for ofte over i det pompøse. 

Ballettens oppgave 

Uansett har det koreografiske en påfallende begrenset plass i denne forestillingen, og det språklige en påfallende stor. 
Er det virkelig oppgaven til Nasjonalballetten, et fabelaktig ballettkompani, å bruke sine betydelige talenter og ressurser på å fremføre middelmådig engelskspråklig dramatikk? 
Hvis det fortsetter i denne retningen, er det et spørsmål som bør stilles. 
