Kvakk kvakk kvakk
«The holiday» er helt lik den irske filmen «Tara Road» med Andie MacDowell, men det får nå bare være. 

Det er verre at den er skrevet og regissert av Nancy Meyers, som er et så stygt bannord at man ikke kan si navnet hennes i julen uten at en engel dør. 

Meyers har aldri glemt at hun ble separert fra ektemannen Charles Shyer i 1999, og filmene hennes er gretne på en litt Hollywood-trendy Vanessa-måte. 
«The holiday» er dessuten snakkesalig hinsides en hver tidligere beskrivelse av ordet. 
Dette er filmen der alle tastetrykkene til også de trivielle e-mailene er med. 
Hvis filmen hadde vært britisk, ville den bestått av verbalsnop og ordsevasjoner klarere enn krystaller — i Meyers' ukontrollerte livsfattigdom finnes bare snadring som slaps, hvis noen kan huske hva det var. 
Fortellerstilen er omstendelig inntil det senile. 

Cameron Diaz var en begivenhet for ti år siden, og nå er hun som en lagra tingest etter at AA-batteriet flata ut. 
Som furtent forelska ser hun ut som noe Pinochet kunne ha fortjent mens han ennå levde. 
Jude Law strever med å bli en fyr som egentlig ikke finnes. 
Men han står ihvertfall for filmens eneste overraskelse, og i noen få utvalgte Law-scener funker filmen med uventa varme og sjarme og innholdsrikt liv. 
Jack Black er søtere enn nybørsta butikk-kanin, men blir aldri viktigere enn en litt stor tivoli-premie. 
Det er synd for Kate Winslet, som ihvertfall er en fullblods Streep ved at folk blir beveget av å se på at hun tenker. 
Det er bra. 
Men filmen er ille. 

Noen vil nok like den. 
Kvinner som egentlig bare lengter etter kakao-søsterskap og de gamle flettene sine, og menn som vet navnet på sin egen deodorant. 
Men hvis du fremdeles foretrekker potetgull framfor Napoleonskake, har du ingenting her å gjøre. 

Kate W. elsker en mann som bare misbruker henne. 
Diaz hiver ut samboeren sin fordi han var utro. 
De to bitre kvinnene bytter hus - en risteklokke-idyll i England og et neofunk-palass i L.A. 
Snakksnakkkvakkkvakksnakkkvakksnakk. 
