«En mann ved navn Ove» finner ikke tonen
Vakler mellom galgenhumor og hjertevarme. 

En mann forsøker å henge seg. 
Men hei, der ringer det på døren. 
Senere vil han skyte seg, men blir avbrutt igjen. 

Den svenske komedien 
En mann som heter Ove handler om en 59 år gammel grinebiter som kun har ett ønske her i livet: 
Å gjenforenes med sin elskede "fru". 
Manuset av Hannes Holm bygger på bestselgeren av Fredrik Backman (en bok som har solgt i 155.000 eksemplarer bare i Norge). 
Holm har også regien, og Rolf Lassgård spiller hovedrollen. 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Suicidal grinebiter 

Å portrettere en suicidal grinebiter er i utgangspunktet en god idé. 
Særlig når han er svensk. 
For her er nabofolkets ordenssans tatt til et latterlig høyt nivå. 
Ove er nabolagets sheriff, den som sjekker at ingen sykler står feilparkert og bortviser bilførere som våger seg inn i boligfeltet. 

Rolf Lassgård – mest kjent i rollen som Kurt Wallander – nyter åpenbart å gestalte en slik brysk petimetertype. 
Men gradvis blir det en ganske så schizofren oppgave. 
Ove skal nemlig avsløre seg som et – på bunnen – godt menneske. 
På overtydelig vis blir han faktisk diagnostisert med for stort hjerte. 

I dødsøyeblikket 

Hvordan få alt dette til å henge sammen? 

Et stort persongalleri av fine naboer blir satt i sving for å lokke frem Oves gode kvaliteter. 
Underveis blir også hans livshistorie fortalt i en serie retrospektive sekvenser. 
Disse sekvensene har ofte en makaber plassering – de liksom utspiller seg for Oves indre øye mens han venter på at selvmordsforsøkene skal lykkes (eksempelvis kan han sitte i en bil som gradvis fylles med eksos). 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Det er ikke rått nok til å bli morsomt, og derfor blir det ganske kleint. 
I hvert fall har Hannes Holm problemer med å finne riktig toneleie for dette selvmordsmotivet. 
Det samme gjelder selve innholdet i Oves livshistorie. 
Mannens elskede fru skildres som et så vitalt og fantastisk menneske at man ikke riktig skjønner hvordan Ove har klart å opparbeide en så lummer karakter med henne ved sin side. 

Nei, her måtte man enten våge å stå ved galgenhumoren eller rendyrke den sorgmuntre stilen. 
Nå ender filmen opp med et så stort hjerte at den morsomme grinebiteren mister gløden. 
