Vakkert om det vanskelige
Langsomt og uutgrunnelig om ydmykelse og verdighet 

"Poesi" åpner med et vidvinklet kamera, rettet mot en bro, og en elv. 
Sakte innsnevres billedutsnittet, stadig mer fokusert på den flytende kroppen til en død, ung pike. 

Hun viser seg å være offer for et selvmord. 
Bak ligger langvarig seksuelt misbruk, utført av en gjeng skolegutter. 
En av dem er Ook I, en bortskjemt slabbedask som bor med sin 66 år gamle bestemor, Mi Cha. 

Hun er navet i historien. 

Nydelig spilt av Yun Jeoung-hie kommer vi tett på en kanskje litt naiv, livlig kvinne som brått må forholde seg til to grusomme realiteter: barnebarnets forbrytelse, og legens beskjed om at hun lider av begynnende Alzheimer. 

Nå er ikke Mi Cha helt lett å bli klok på. 
Det er heller ikke mulig å lese noen absolutter ut av reaksjonene og handlingene hennes. 
Hun fortsetter tilsynelatende livet som før, som hjemmehjelper for en slagrammet mann og omsorgsperson for Ook I. 
Men hun finner sin egen måte å konfrontere ham på. 
Hun stiller opp på møtene der guttenes fedre diskuterer hvordan de kan komme unna med sønnenes og egen ære i behold, selv om hun ikke vet hvordan hun skal skaffe pengene de vil betale pikens enslige mor, en fattig bondekone, for å unngå politianmeldelse. 

Det på overflaten mest omseggripende hun foretar seg, er å begynne på et poesikurs på det lokale kulturhuset. 

"Poesi handler om å se klart, som for første gang," sier kurslederen. 
Han snakker riktig nok helst om noe så konkret som epler, eller blomster – koreansk poesi er i høyeste grad blomstrende, skal vi tro filmen. 

Kanskje er det nettopp det Mi Cha gjør. 
Og det hun ser klart er ikke oppvasken hun stirrer på, eller eplet, som hun ender med å spise. 

Det vi ser klart, er hvor fjernt kursdeltakernes følsomme poesi står fra livets grimme realiteter. 
Det vi også ser, er skjønnheten i Mi Chas arbeid med å gå inn i poesien – språket – samtidig som hun er i ferd med å miste det. 
Slik blir hun også den som gjenreiser den døde pikens verdighet, og dermed kanskje også sin egen, i et sluttbilde som knytter an til åpningsscenen, vakkert og foruroligende. 

I sin åpne uutgrunnelighet er "Poesi" en film som inviterer mer til medlevelse enn til tolkning. 
Samtidig kan den tolkes i flere retninger. 
Innimellom er den også morsommere enn handlingsreferatet tyder på, og ganske krass i skildringen av koreanske samfunnsforhold. 

For dem som ikke er vant til asiatisk langsomhet, kan filmen bli i drygeste laget. 
For dem som kjenner sjangeren, eller tør å ta sjansen på noe annerledes, er den en liten åpenbaring. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening under! 
