Ibsen saftigere enn Tim Burton
Der finnes verken ikke tilløp til blodfullhet i Tim Burtons bleike vampyrkomedie "Dark shadows". 
Johnny Depp er gjemt inni sminken sin som en rådvill reisende som ikke aner hvor han er og holder masken. 

«Dark shadows»: 
Amerikansk grøsserkomedie. 
2012. 
1 time, 50 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Tim Burton. 
Med: 
Johnny Depp, Michelle Pfeiffer, Eva Green, Jonny Lee Miller, Bella Heathcote, Helena Bonham Carter, Chloë Grace Moretz. 

Det er de siste tider når en komediegrøsser av Tim Burton med Johnny Depp i hovedrollen tasser tristere rundt i velstandsstuene enn et Ibsen-drama. 
Det ville ikke ha brutt stemningen i den tafatte filmen om Monna Tandberg kom fram øverst i trappen og utbrøt: 
«Assessor Brack kommer til middag». 

Filmens Tandberg er Michelle Pfeiffer, som avslører at hun (i motsetning til Tandberg) har en av USAs kjedelige mikrofonstemmer. 
Når hun snakker låter det som monologen til ei flat komle. 

Det er ikke Rosmer som går i fossen, det er Josette som hiver seg fra klippen under påvirkning av euforisk Angelique (Eva Green). 
Collins-familiens Barnaby blir forvandla til vampyr og nedgravd i riksveien. 
Men i 1972 skjer det to ting: 
Familien får guvernanten Victoria til Moody Blues og «Nights in white satin» — og den amerikanske gravemaskins-eliten avdekker Barnaby (Johnny Depp). 

Det fører til økt konkurranse om fiskeindustrien og seer-erkjennelsen: 
Hvis dette skal være en grøsser-satire, bekrefter det regelen om at satirer er kjedeligere enn klining. 
Depp spiller anakronisme med jålete monotoni; det blir mer som å se en gammel film der man forsøker å gjøre billige poenger på å drite ut slåbrok-homofile. 
Barnaby forelsker seg i Vicky, Angelique er flammende sjalu – men stadig vekk med den samme heten som våte fyrstikker. 

Jeg har nå fortalt om de mest vellykka scenene i filmen. 
De andre vil dere verken se eller høre om. 
