En kompleks bagatell fra to av fransk films største kvinner
Utringningen er dyp og lengselen etter kjærlighet dypere i Claire Denis’ lettbeinte og overraskende morsomme «Let the Sunshine In». 

FILM: 
La det være sagt først som sist: 
«Let the Sunshine In» er en parentes i karrierene til både Claire Denis og Juliette Binoche. 
Det betyr imidlertid ikke – slik det ble hevdet etter premieren i Cannes i fjor – at den er en dårlig film. 
For selv om historien om Isabelle både er uforløst og en smule uformelig, er den også en usedvanlig presis skildring av det udefinerte stadiet der mellommenneskelige relasjoner ligger og vipper mellom romantikk og tarvelighet; skjebne og tilfeldigheter; kjærlighet og fotnoter. 

Ulykkelig 
For det er nettopp denne gråsonen Isabelle er fanget i. 
Den middelaldrende fraskilte kunstneren er fylt av et altoppslukende ønske om å finne noen å elske, og ettersom hun både er blendende vakker og økonomisk uavhengig, har hun rikelig med tid og anledninger til å hengi seg til jakten. 
Selv om køen av elskere er lang og køen av beilere enda lengre, finner hun ikke det hun søker, og etter hvert som mennene kommer og går, blir det klart at problemet bunner i at Isabelle ikke vet hva hun leter etter. 

Som så mange andre er hun flasket opp med forestillingen om Kjærligheten – med stor K – som en magisk kraft som oppstår spontant i møtet mellom to fremmede, og som besitter evnen til å transformere samtlige aspekter av et menneskes liv i en virvelvind av lykkelig forvirring. 
Og når denne versjonen av kjærligheten unnlater å manifestere seg, fører det til frustrasjon, ulykkelighet og en hel del ukomfortable situasjoner. 

Morsom Enkelte av disse situasjonene er triste og deprimerende gjenkjennelige, andre er overrumplende morsomme. 
Med sine intime bildeutsnitt og smektende lydspor spilles «Let the Sunshine In» hovedsakelig ut som et drama, og dette gjør humoren desto mer effektfull når den skjærer igjennom. 

De færreste vil hevde at denne typen lettbeinte relasjonsdramaer representerer den mest fornuftige bruken av Binoche og Denis’ tid. 
Men om man tar den for den sammensatte og underlige kloke lille bagatellen den er, er «Let the Sunshine In» ikke desto mindre en verdifull filmopplevelse. 
