Fremtiden 35 år senere
«Blade Runner 2049» er ikke noe så simpelt som en «oppfølger». 
Den er noe nær en perfekt videreføring av en klassisk film. 

Blade Runner» ble ikke en umiddelbar klassiker da den kom i 1982. 
Antakelig forventet publikum noe fartsfylt av en science fiction-film – dette var jo like etter at «Star Wars» hadde satt standarden for den slags – og ikke noe så melankolsk som Ridley Scotts fremtids-noir viste seg å være. 
Med tiden har «Blade Runner» likevel fått statusen den fortjener. 

Når den uunngåelige oppfølgeren nå omsider er her, er det en lettelse å kunne konstatere følgende: 
«Blade Runner 2049» gjør ikke skam på originalen. 
Tvert i mot viderefører regissør Denis Villeneuve («Arrival») både historien, tematikken og estetikken på forbilledlig vis. 

Igjen er vi i et nedkjørt, hyperfuturistisk Los Angeles. 
Igjen møter vi en replikant – K (Ryan Gosling) denne gangen, men Deckard (Harrison Ford) skal dukke opp, han også – hvis oppgave det er å likvidere andre kunstig skapte mennesker. 
Igjen handler det om å søke noe ekte i en gjennomteknologisert verden. 

Og igjen har vi å gjøre med en film som er så innholdsrik og kompleks at den nesten krever å bli sett flere ganger. 
Jeg gleder meg allerede. 
