Fin musikk og litt rufsete sjarm er ikke nok til å redde «Los Bando»
Når kommer det en norsk barne- og ungdomsfilm som virkelig har ambisjoner om å se flott ut og fortelle en gøy og viktig historie? 

I årene like før og like etter 2010 markerte Norge seg som særlig god på filmer for større barn og yngre ungdom. 
I tur og orden fikk vi Gunnar Vikenes «Vegas», Anne Sewitzkys «Jørgen + Anne = sant» og Arild Andresens «Keeper’n til Liverpool» og «Kompani Orheim». 
Filmer som tok sitt publikum alvorlig, også når de ville underholde, og som holdt høy produksjonsmessig standard. 

Siste film ut i rekken var Eirik Svenssons «Natt til 17.», selv om den siktet seg inn på litt eldre ungdommer. 
Den kom i 2014. 

Påfølgende filmer må jeg anstrenge meg for å huske, og husker jeg dem, er det mer eller mindre med et skuldertrekk. 

Hvem «Los Bando» sikter seg inn på, er sannelig ikke godt å si. 
Gitt at filmen muligens er tenkt for segmentet syv til tretten, og muligens kan tiltrekke seg noen fjorten-femtenåringer på grunn av Jonas Hoff Oftebro, snakker vi uansett om en gruppe som er godt vant med godt skrevne serier – her er NRK i front – og dessuten har stort tilfang av særlig amerikansk underholdningsfilm. 
Mye av vekslende kvalitet, det skal sies, men produksjonsmessig så solid som man kan få det når man opererer på hollywoodbudsjett. 
Det gjør ikke «Los Bando». 
Men behøver den av den grunn å se så billig ut? 
Og hvor er ambisjonene om å gi sitt publikum en film med trøkk? 

Premisset for historien er sånn: 
Grim (Tage Johansen Hogness) og Aksel (Jakob Dyrud) spiller i et garasjeband. 
Førstnevnte er trommis, sistnevnte gudbenådet gitarist og elendig vokalist – noe Grim fikser digitalt på demoen. 
Men det gjør dem ubrukelige som liveband. 
Nå er de plukket ut til NM i rock i Tromsø. 
Mest fordi Aksel ser det som en mulighet til endelig å få Linda, klassens femme fatale, på kroken. 

Så må de også komme seg til Tromsø. 
Løsningen blir Martin (Oftebro), som ser sitt snitt til å komme unna nok en helgejobb på farens bilverksted. 

«Los Bando» har tilløp til litt rufsete sjarm, men bare ett originalt grep. 
Hun heter Thilda (Tiril Marie Høistad Berger), er ni år, spiller cello, og er dessuten et mobbeoffer som også vil bort og vekk. 
Innimellom ser hun ut som en skikkelse hentet fra «Addams Family» eller spøkelsesfilmen «Orphan». 
Hun er den eneste som melder seg da Grim og Aksel søker bassist, og hun fungerer glimrende musikalsk. 
Hele skikkelsen er ganske odd, men den er odd på en fruktbar og lett uforutsigbar måte filmen kunne trukket enda større veksler på. 

Dette er den andre norske landeveisfilmen på kort tid. 
Henrik M. Dahlsbakkens «Rett vest» kom i januar, og i den forbindelse etterlyste jeg flere av sorten. 
Slik sett burde «Los Bando» være godt nytt. 
Problemet er at de ulike stedene aldri blir annet enn tilfeldige tablåer i forbifarten. 
Man aner stort sett ikke hvor reisefølget er, og i den grad gjengen stopper opp og stedet får en slags betydning, er det bebodd av karikaturer. 

Bygdefolk er ikke de eneste som karikeres. 
Grims foreldre på randen av skilsmisse er skåret ut i papp, Ingar Helge Gimles lensmann likens. 
Og Martins pappa, spilt av Nils Ole Oftebro. 
Og Martins bror, spilt av Frank Kjosås. 
Han gjøres til en gladkristen med aggresjonsproblemer, men har ikke annen funksjon enn å være leverandør av en bobil som Martin forvandler til bandbil, og av beroligende piller som spiller en rolle i en scene som aldri blir så underholdende som den sikkert var tenkt. 

Selv om de unge hovedrolleinnehaverne har mye sjarm, mangler «Los Bando» snerten som trengs for å bli en velfungerende komedie. 
Filmen greier heller ikke å balansere slapstick-komikk med de mer alvorlige undertonene. 
Budskapet filmen vil formidle, er at man skal følge drømmen, og at foreldre ikke har noen rett til å tre egne forventninger og krav nedover ørene på avkommet. 
Det er ikke spesielt originalt, og formidles ikke med dypføltheten som trengs for å skape ekte feelgood. 

Da hjelper det ikke at Motorpshycos «Feel» spiller en ganske sentral rolle. 
Det er forsonende, men ikke nok. 
