Rå og usentimental gullpalmevinner
"Dheepan" er dessverre sørgelig aktuell i sin skildring av hvor tøft det er å komme som asylsøker til Vesten. 

Den franske regissøren Jacques Audiard har forstått det der med ikke å la det renne over med tårer når livet butter skikkelig imot. 
Som i "Rust and bone" for et par år siden da han helt nøkternt skildret to forkomne skikkelser, den ene en aggressiv alenepappa, den andre en kvinne som har fått amputert begge bein etter en ulykke. 

Nå er Audiard her igjen – som årets gullpalmevinner fra Cannes – med et alvorsfylt drama som spenner fra Sri Lanka til Paris. 

Det er blitt en sterk fortelling om tamilsoldaten Dheepan som har mistet kone og datter i borgerkrigen. 
Da han flykter til Frankrike, får han med seg en kvinne og en jentunge som han knapt kjenner. 
De skal late som de er familien hans slik passet viser. 

Storyen gir et treffende liv til det å være språkavmektig i et fremmed land. 
Den lille "familien" slipper likevel gjennom nåløyet hos immigrasjonsmyndighetene. 
Men da begynner en skremmende tilværelse i en kummerlig forstad i Paris. 
Der herjer narkogjenger i høyblokkene og gjør livet ytterst utrygt for beboere som bare lengter etter fred og fordragelighet. 
Parisisk forstad 

Det er imponerende hvordan de srilankesiske amatørskuespillerne skaper sine rollefigurer og får fram hvor tøft det er å bli mobbet på skolen eller å bli hundset og herset med av narkolangerne. 

Jeg skal ikke røpe hvordan det ender. 
Men slutten får en til å tenke at Audiard retter en nådeløs kritikk mot tilstanden i de parisiske forstedene der Dheepan må hente fram sine erfaringer som tamilkriger for å forsvare seg og sine. 
Regissørens kritikk forsterkes av at han framstiller England som et vennligere land enn Frankrike for den som vil skape en ny tilværelse. 
