Messiaens orgelmusikk er som sendebud fra en annen verden
Konsertanmeldelse: 
Messiaens orgelmusikk egner seg aller best i kirken, men takket være spennende lyssetting og andre effekter ble opplevelsen i Stavanger konserthus like god. 

Messiaens orgelverk komplett 

Jennifer Bate, Thomas Ospital, Lidia Ksiazkiewicz, Kåre Nordstoga, Thomas Lacôte, Nils Henrik Asheim, James McVinnie og Colin Andrews på orgelet i Konserthuset. 

Lørdag kl.15.00 – 24.00 

I år er det 110 år siden Olivier Messiaen (1908-1992) ble født. 
Det ble i helgen feiret ettertrykkelig, med samtlige orgelverk spilt av fremtredende organister på orgelet i Konserthuset. 
Gjennom hele sitt voksne liv var Messiaen organist i La Trinité-kirken i Paris. 
På orgelet her var det han eksperimenterte med klanger og former. 
Det var overveldende å høre ham selv spille sine egne verk her. 

Revolusjonerte orgelkunsten 

Messiaen revolusjonerte kirkeorgelet for den nye musikken, fjernet den fra blodløs nybarokk og pseudopolyfon saklighet. 
Med russeren Skrjabin hadde Messiaen fargehørselen felles. 
Toner og klanger kobles automatisk til fargeinntrykk som på sin side representerer ekstatisk-voluptuøse rustilstander, kunstige paradiser. 
Mye flyter sammen hos Messiaen: 
Fromhet og Gudstro, Apokalypsens billedflom, kosmologiske visjoner, fransiskansk fordypelse i blomster og fugler, naivitet og kalkyle, surrealistisk språkmagi (i titler og alle hans kommentarer). 

En kompensasjon 

Best egner Messiaens orgelmusikkk i kirken, på et storslått orgel. 
Når den overføres til et aldri så storslagent orgel i konsertsalen, går en dimensjon ved hans verk tapt: det sakrale, slik det bl.a. viser seg i kirkevinduenes himmelske hvirvel av farger, det han selv kalte en teologisk regnbue. 
Men Messiaen-maratonen i konserthuset hadde kompensert for dette ved lyssetting av orgelhuset og panelene rundt samt inne i Zetlitz-salen. 
I Zetlitz-salen var lyssettingen best, mer stilren og sparsom. 
Lyssettingen i Valen-salen var ganske ujevn: den ble ofte for urolig og delvis også kitsch-aktig (med bølgebevegelser, røykskyer, amorf materie o.l.). 
Best var den når Nordstoga spilte og de gangene lyset omgjorde orgelpipene til tempel- og katedralfasader. 

En stor fordel var at det ble spilt på en frittstående spillepult som sto på scenen, slik at vi kunne se organisten i arbeid. 
Fascinerende var spillet med føttene, fotarbeidet, for å si det slik. 
Organisten spiller med hele kroppen. 

Konstruksjon og sanselighet 

Det begynte med at Jennifer Bate spilte fem tidlige stykker, der «Banquet celeste» (Himmelsk gjestebud) fra 1928 allerede vitner om Messiaens oppfinnerevne. 
En time senere fulgte «La Nativité du Seigneur» (Herrens fødsel) med Thomas Ospital ved orglet, et verk som, hvis vi leser hva komponisten selv sier om det, liksom tar lytteren i hånden og fører ham inn i musikken. 
I satsene, eller bedre: bildene, slik som «Jomfruen og barnet» og «Jesus tar imot lidelsen» stusser vi imidlertid når Messiaen følger opp med nøyaktige komposisjonstekniske angivelser. 
Men da må vi huske Messiaens ord om at dette ikke skal tas så alvorlig. 
Lytterens eneste ønske må være å fascineres, og det vil skje, sier han. 

Som lyttere ble vi fascinert av denne orgelmusikkens plastisitet, dens transparens, klangfargerikdom og virtuositet. 
Men også dens ro, f.eks. i «Bønn fra Kristus stiger opp mot hans Far» fra «Himmelfarten», spilt av Lidia Ksiazkiewicz. 

Men det verket som fascinerte mest, var de syv meditasjonene over «De herlige legemer», ikke minst fordi Kåre Nordstogas fremførelse var så briljant. 
«De herlige legemers styrke og spenst» lyder tittelen på femte del. 
Det franske ordet her er «agilité», spenstig bevegelighet, og nettopp det karakteriserte Nordstogas spill. 

Melodiske buer har en lang pust hos Messiaen, særlig vakre er de i de langsomme delene. 
I «Messe de la Pentecôte» (Pinsemesse, 1950), spilt av Thomas Lacôte, har fjerde del, «Nattverd», tittelen «Fuglene og kildene». 
Ingen har som Messiaen i så stor grad latt seg inspirere av fuglesang; den er til og med tilstede i «Livre d’orgue» (Orgelboken, 1951), i nr. 4, med tittelen «Fuglenes sang». 
Asheim spilte dette ganske abstrakte verket, som slutter med «Seksti-fire varigheter», med stor virtuositet. 
Ifølge Messiaen, som skrev verket på landet, er disse varighetene befolket av fugler som han nevner navnet på. 
De langstrakte meditative og spilleteknisk originale syklusene, slik som «Pinsemesse», overbevisende spilt av Thomas Lacôte, hører til milepæler i den moderne orgellitteraturen. 

Kontemplasjon 

Overalt i orgelverkene hører vi hvordan klangene, basert på Messiaens modi, ikke er målrettet, men er objekter for kontemplasjon. 
De utfolder seg i vifteform, slik som ordene i Mallarmés dikt som Messiaen ofte henviste til. 
I «Méditations sur le mystère de la Sainte Trinité» (Meditasjoner over den hellige Treenighet, 1969), spilt av James McVinnie, ble dette særlig tydelig. 
Vi kunne dvele i klangen, i klangmagien; musikken var på en måte statisk, en stående nu (nunc stans). 
Messiaens bruker til og med ordet «vellyst» her, som for ham (mest) var av åndelig art. 

P.S. 
Det siste lange verket, spilt av Colin Mark Andrews, måtte jeg som anmelder avstå fra å høre. 
