Planlagt pekefinger
Roger Waters setter Pink Floyd i ny kontekst med et gjennomregissert sceneshow. 

Den profesjonelle kranglefanten og musikeren Roger Waters er ingen hvem som helst. 
Når han drar på turné, har han mye av katalogen til moderbandet Pink Floyd å spille på, dessuten budsjett til å lage et sceneshow av en annen verden. 
Men han har også et budskap, noe som blir svært tydelig i Telenor Arena denne tirsdagskvelden. 

Klassikere i sentrum 

Summingen av stemmer avtar idet naturlyder inntar det imponerende lydanlegget som er plassert blant de sittende tilskuerne. 
Video av en person på en øde strand manifesterer seg på kinolerretet bak scenen. 
Vakre vokalharmonier følger, mens folk roer seg ned. 

Skyene på videoen mørkner, og vi blir brått dratt ut i verdensrommet med alltid like vakre «Breathe». 
Det lyder flott – Waters er en av svært få som får bra lyd her inne. 
Bandet han har samlet sammen, gjør også en god jobb med å gjenskape den legendariske sounden. 

Kjent Floyd-ikonografi fyller skjermen mens vi beveger oss over i «One of these days» med sin pulserende basslinje. 
Waters later til å kose seg der han tusler rundt og nikker takten, selv om bildene i bakgrunnen forteller en historie om tortur og forstadsidyll. 

Politisk brodd 

Etter flere nostalgiske godbiter (kudos til koristene på «Great gig in the sky») er vi over i Waters ferske solomateriale. 
Vi får kun et par låter, men de synliggjør konsertens politiske brodd, med tematikk om flyktninger og fremmedgjøring i et tidvis absurd politisk landskap. 
De får kanskje ikke samme respons som klassikerne, men passer fint inn i det større bildet. 

Så er vi tilbake i nostalgien med «Wish you were here» og hele «Another brick ...»-greia, komplett med lokalt barnekor og et budskap om å stå imot, før vi i pausen blir servert politiske utrop i form av tekst på skjermen. 

Nytt narrativ 

Settlisten for kvelden er gjennomført med hovedvekt på Floyds mest suksessfulle materiale fra syttitallet. 
Waters later til å ha skapt et nytt narrativ som kobler låtene sammen til et større budskap om tiden vi lever i. 
Brorparten av Dark Side of the Moon er med, samt et par låter fra Animals som det er morsomt endelig å få høre i levende live. 

Det hintes til Orwell da «Dogs» og «Pigs» starter konsertens andre del. 
Fabrikken fra albumcoveret er gjenskapt over publikum og projiserer imponerende grafikk mens låtene snirkler seg fremover drevet av gnistrende gitarer. 
Waters i grisemaske forteller oss at vi må kjempe mot overmakten. 
Trump vises som et svin, og nyliberal kapitalisme plukkes fra hverandre. 
God underholdning, og låtene får nytt liv i den moderne konteksten. 
Et klart høydepunkt. 

En siste preken 

Slik fortsetter det med velkjente låter satt til grafikk fra nåtidens problemer. 
Krig, fordommer, markedskrefter uten grenser, alt blir en del av musikken. 
Dette er Waters kritiske pekefinger mot verden, backet av fantastisk musikk og visuelle effekter som går fra fantasifull animasjon til brutale bilder fra den virkelige verden. 

Han er kanskje glad i å inhalere sin egen avgass, men dette er en konsert tilskuerne sent vil glemme. 
Etter å ha holdt seg noenlunde stille gjennom det nøye planlagte showet takker han pent for seg og gir en siste preken til høylytt jubel før ekstranumrene sender en fornøyd folkemasse ut i sensommerkvelden. 
