Noen må vekke Katie Melua fra dvalen
Men - du får ikke vakrere sovemedisin enn dette. 

ALBUM: 
Hvor lenge er det mulig å flyte på tre hitsingler? 
Vi snakker om Katie Meluas «The Closest Thing To Crazy» (2003), «Nine Million Bicycles» (2005) og «If You Were A Sailboat» (2007). 

Fine låter det, men hun har kanskje brukt opp sin kvote nå. 

Dørgende kjedelig Album nummer fem er fullt av svisker og stort sett dørgende kjedelig. 
Det kan skyldes at manager Mike Batt har produsert igjen - slik han har gjort på alle platene siden han oppdaget Melua for snart ti år siden (det vil si, på «The House» fra 2010 var han executive produsent, mens William Orbit er listet som produsent). 

Hun hadde hatt godt av mer forandring, og noen nye innspill. 

Sammen har hun og Batt skrevet to låter, og deres «Heartstrings» er, uten konkurranse, albumets beste - særlig fordi det faktisk er en opptempolåt! 
Her bruker hun stemmen for det den er verdt og gjør seg straks mer interessant. 

Ok, Ron Sexsmiths «Gold In Them Hills» må vel kunne kalles vakker og er ikke så gæren, men den taper seg når det viser seg at de neste sporene låter nesten kliss lik - og befinner seg i samme tempo! 

Med unntak av disse hederlige unntakene har dette albumet ingen låter som fortjener radiospilling. 

Standard-låt 
Det beste jeg kan si om hennes jazz-inspirerte versjon av Travis-sjefen Fran Healys «Moonshine» er at hun øker tempoet en smule. 
«Nobody Knows You When You're Down And Out» er en fantastisk, gammel blues/jazz-standard av Ida og Jimmy Cox. 
Meluas slepne jazz-inspirerte versjon er ikke ueffen, men den blekner likevel i forhold til Eric Claptons lett slentrende versjon, for eksempel på «Unplugged» (1992). 

Autopilot «Forgetting All My Trouble» er en egenkomponert låt som «viser hvem hun er og hvor hun står i dag». 
Men, hun gjør det på autopilot. 
Franske Françoise Hardys «All Over The World» er forsåvidt søt nok, men blir når det kommer til stykket bare enda en sviske i kompotten. 

Takke meg til Eva Cassidy, hun lot ihvertfall som om hun la noe i tolkningene sine. 

Tilbakelent 
Og ja da, hun har en flott stemme. 
Men britisk-georgiske Melua synger så tilbakelent, og så slapt, at du er redd hun skal sovne midtveis. 
Dette er føleri dratt ut til det ekstreme. 
Strykerarrangementene er like søvndyssende. 

Hun ville gjøre det enkelt, og hun «ville bare finne vakre låter og virkelig synge ut». 
Greit nok, men det er altså blitt for enkelt. 

Nei, vekk meg når plata er ferdig. 

Katie Melua spiller på Karpedammen scene ved Akershus Festning fredag 29. juni. 
