Teateranmeldelse:«Reisen til julestjernen» 

Julestjernen har landet tidlig i år. 
Den skinner med glød, spenst og spenning i hovedstadens høstmørke. 

Seiglivet som få, er denne klassikeren fra 1924; selveste «Reisen til julestjernen». 
En tekst om godhet som beseirer de vonde krefter, med Halvorsens smektende musikk som akkompagnement. 

«Reisen til julestjernen» 

Av Sverre Brandt 

Musikk: 
Johan Halvorsen 

I Kjersti Horns regi, er det blitt en «julestjerne» med forfriskende kraft som utmerket forener tradisjon og nåtid. 
Det er freskt, eventyrlig, iblant på grensene til å bli for utagerende skummelt, og iblant drukner teksten. 

Men først og fremst er det en forestilling som byr på magisk kraft gjennom den fabelaktige scenografien, en godhjertet Sonja og et vell av små og store nisser, fugler og dansende julepresanger. 
Her er intet spart på – det er storslått, sentimentalt, jordnært, og morsomt. 

Den alltid stødige maestro Per Christian Revholt er leder for et orkester som bygger opp om forestillingens helhet, og som på tradisjonelt vis leder an i publikums allsang til velkjente lystige juleviser. 

For generasjoner av nordmenn er det filmen som vises på julaften som er selve «Reisen til julestjernen». 

Den er en omskriving av teaterstykket, men grunntonen er den samme; det bortkomne barnet Sonja som vil jakte på julestjernen for å glede den triste kongen som mange år tidligere mistet sin datter Gulltopp. 
Sterk motstand får hun av den riktig onde greven (kongens bror) og en slem heksekjerring. 

Det handler altså om grunnleggende verdier som troen på gode gjerninger; at man iblant må være en modig liten maur som opponerer når urettferdigheten er i ferd med å slå rot. 

Selome Emnetu har en aura av trygghet, glede og jordnærhet som Sonja. 
Som Askeladden i de norske folke-eventyr opplever hun at de hun er snille med på sin vei – og snill er hun med alle – også stiller opp for henne når den trøblete greven legger ut sine feller. 

I duoen Emil Johnsen og Gisken Armand har man en fornøyelig karikert versjon av en greve med solbriller og gullklær og en bestemt og breial heks. 
Særlig førstnevnte kan skremme de minste med sin voldsomhet, men fordi han gjør så mange fornøyelige teite ting, så ros skrekken i land. 

I det eventyrlige scenerommet er det romslig med plass for velkoreografert dans og bevegelser blant de unge aktørene. 
Det veksler mellom nydelige snøfnugg med tåspissdans, viltre smånisser med mere rockefot, og noen småfugler med joggebukser og store vinger. 
Det er vakkert og det er rufsete, som et moderne eventyr bør være. 

Det er ikke en julestjerne på Nationaltheatret, det er mange, mange små. 
