Langt mørkere enn Jungelboken
All Disney-magi er strippet bort i den nye filmen om Mowgli. 

Filmen «Mowgli: 
Legend of the Jungle» kommer bare to år etter Disneys egen nyinnspilling av Jungelboken, basert på Rudyard Kiplings historier. 

Netflix’ og Warner Brothers’ versjon er en langt mørkere fortelling, som legger vekt på naturens brutalitet. 
Men det som forstyrrer meg mest er ikke det dystre preget, men hvordan dyrene ser ut. 

Historien kjenner vi: 
Mowglis (Rohan Chand) foreldre blir drept av tigeren Shere Khan (Benedict Cumberbatch), så gutten blir oppdratt og beskyttet av ulvene i jungelen. 

Mowgli blir eldre, og må ta et oppgjør med sin egen identitet, samtidig som tigeren kommer tilbake og skaper uro og ubalanse i jungelen. 

Er Mowgli ulv eller menneske? 
Han blir ikke akseptert som en del av ulveflokken, men føler selv at han hører til i jungelen, ikke hos menneskene i landsbyen. 

Mowglis reise viser naturen og menneskenaturen som hard, skitten og blodig. 
All Disney-magi er strippet bort. 

Særlig mørkt er Mowglis møte med troféjegeren John Lockwood (Matthew Rhys). 
Typisk nok har den hvite mann kommet for å hjelpe lokalbefolkningen, ved å hindre at Shere Khan angriper landsbyens buskap. 

Men Lockwood er ikke bare en fare for tigeren som har kommet for nær. 
Han jakter også for sportens del. 

Den dystre vinklingen gjør absolutt at dette føles som en annen historie enn den «Jungelboken» vi kjenner, men filmen går ikke dypt nok inn i det brutale budskapet, den går ikke dypt nok inn i utviklingen til verken Mowgli eller noen av skurkekarakterene. 

Og så er det dyrene, da. 
At Cumberbatchs egen stemme og snerring blandes med tigerbrøl, er både merkelig og passende. 
Christian Bale fungerer godt som panteren Bagheera, og Peter Mullan som stemmen til Akira, lederen av ulveflokken, er virkelig et godt valg. 
Det er verre med dyrenes utseende. 

Regissør Andy Serkis, som også er stemmen til bjørnen Baloo, er først og fremst kjent for sine utrolige prestasjoner som ulike monstre. 
Med «motion-capture»-teknologi kombinert med CGI gjorde han Gollum fra «Ringenes Herre» levende, og apen Caesar fra «Planet of the Apes»-filmene ble menneskelig. 

Problemet med «Mowgli» er at dyrene er så langt fra mennesker, at menneskelig mimikk ikke passer til ansiktene. 
Flere av dyrene ser rett og slett urovekkende ut. 
De minner meg såpass om skuespillerne som gir stemme til dem, at noe føles feil, ekkelt, ubehagelig. 

At dyrene i tillegg skal se mer preget ut av det harde jungellivet, med rynker, sår og rufsete, loslitt pels, gjør at flere av dem rett og slett er stygge. 
Baloo ser stein ut, Shere Khan som om han ble stoppet ut av en like ruset utstopper. 

Filmen har åpenbart for mye blod, vold og drepte dyr til å kunne være en barnefilm. 
Det spørs om den dystre tvisten er nok til å appellere til de voksne, når det er de forstyrrende, menneskelige dyrene som underholder mest. 
