Katastrofal karaokekveld
Snoop har mistet troen på sitt eget materiale. 

Ettersom at Calvin Broadus har fått en bitteliten kreativ renessanse med reggae-aliaset Snoop Lion og det artige synth-prosjektet 7 days of Funk, var utgangspunktet til denne Spektrum-opptredenen langt bedre enn den triste konserten han holdt på Hove for to år siden. 

Snoop treffer jo bredt uansett om han kommer som bikkje eller løve. 
Oslopublikummet, en tiendedel av hodene han opptrådde for under den kaotiske Gøteborg-konserten kvelden før, er alt fra tenåringer til potensielle besteforeldre. 
Og den totalt tilfeldige setlisten hans reflekterer iveret etter å tilfredstille alle generasjonene. 

Låter forferdelig 

Verken lyden på Spektrum, eller innsatsen til Snoop, er like medgjørlige. 
Elementene sprekker allerede under førstelåta «Hail to the King» og maltrakterer Missy Elliots genistrek av en produksjon, 213-perlen "So Fly». 
Det låter forferdelig. 
Ikke nok med at anlegget har problemer nok med de rolige låtene, men Snoop fyrer løs med det stekete Guetta-samarbeidet «Wet» rett etter - en låt som er tortur nok uten lydproblemene. 

Han forsømmer sin katalog av klassikere ved å bruke all tiden på samarbeidslåter og covere. 
Ikke én eneste låt fra «The Doggfather» eller «Da Game Is To Be Sold, Not To Be Told». 
I stedet kjører han ut House of Pains «Jump Around», Biggies «Hypnotize» og Katy Perrys «California Gurls» - sistnevnte så skamløs at hypemannen Kurupt velger å gå av scenen. 
«Signs» er slapt framført, men effektiv på grunn av refrenget til Justin Timberlake, som har langt bedre ting å gjøre enn å henge med Snoop for tiden. 

Cover-kavalkaden når bunnen med «I Love Rock & Roll» av Joan Jett. 
Hvorfor Snoop vil få salen til å skrike at de elsker rock&roll på en konsert hvor man bare blir servert rap og EDM er for meg et mysterium jeg ikke orker å bruke tid på å løse. 

Rap har forandret seg mye de siste tredve årene, men en ting har aldri forandret seg: det viktigste en rapper har er sin stolthet. 
Jeg brukte en time på å finne Snoop Dogg sin. 
Uten mye hell. 

Avsluttet med Wiz Khalifa-låt 

Noen ting er dog som forventet - både «What’s My Name», «Gin & Juice» og overraskende nok «Pump Pump» fra klassikeren «Doggystyle» (1993) er snask. 
Maskoten Nasty Dogg er med som vanlig. 
Han holder en lighter i en hånd og en svær leke-blunt i den andre under «Let´s Get High», sånn i tilfelle noen i publikum ikke skjønner hva låten handler om. 
Åja. 
Han drar fram penisen under «Ain’t No Fun». 
Meget classy. 

Snoop leverer dog under «Nuthin but a G thang», med et vers hvor han preker om beskyttet sex, fra en tid han klarte å være tøff og faktisk, på en veldig rar måte, en helt kurant rollemodell. 
I dag er han ingen av delene. 

Tre andre ting han ikke er er «Young, Wild & Free», Wiz Khalifa-låta han avslutter denne katastrofale kvalkaden med. 
Et sikkert tegn på at Snoop har mistet tillit til sitt eget materiale. 
«I’ll be back anytime you want, Norway» sier han. 
Spar deg, mann. 
