Noomi Rapace spiller sju søstre, men burde kanskje holdt seg til én
Tommy Wirkolas nye storfilm høres morsommere ut enn den er. 

I Tommy Wirkolas nye, internasjonale storfilm er klimaendringer og overbefolkning i ferd med å ta knekken på kloden. 
Drastiske tiltak må settes i verk. 
I Europa føres en streng ettbarnspolitikk, der alle overflødige unger legges i tvungen cryosøvn - med løfte om å vekkes til live igjen når verden er på bedringens vei. 

Men syv søstre har lurt systemet i 30 år. 
De deler leilighet og identitet, og bytter på å bevege seg utendørs. 
Hver har sin ukedag. 
Noomi Rapace spiller alle sju, inkludert Mandag, som en dag forsvinner sporløst. 
Har noen forrådt dem? 
Og kan de egentlig stole på hverandre? 

«What happened to Monday», som har premiere på filmfestivalen i Haugesund i dag, bygger på et artig premiss, som utvilsomt har vært en morsom utfordring både for regissør og hovedrolleinnehaver. 
Men så er det som om kreativiteten stopper der. 

Velbrukt oppskrift 

På den ene siden er dette dystopisk sci fi etter velbrukt oppskrift: 
Lidende borgere, djevelske herskere som «bare vil gjøre verden til et bedre sted». 
Kulissene er gjenkjennelige for sjangeren: 
Kaotisk storby, med grell fattigdom satt opp mot minimalistisk renskårenhet blant de priviligerte. 
Tenk stilletthæler, blyantskjørt og blokkfarger. 
Klærne er like stive som rollefigurene, som inkluderer en fanatisk forsker (Glenn Close i en nesten sjokkerende uinteressant rolle), og syv dobbeltgjengere som blir forsøkt skilt fra hverandre ved hjelp av typete frisyrer og parodiske særegenheter. 
Én er nervøs perfeksjonist, en annen er freak, én er tøff, og så videre. 
Her er til og med nerden med brillene, som styrer den imponerende høyteknologiske kommandosentralen som hjelper søstrene å navigere i verden utenfor. 
Og som kommer godt med når systemet deres begynner å rakne. 
Det gjør det til de grader. 

For dette er en Wirkola-film. 
Splatter-estetikken sniker seg inn midtveis og fører med seg mengder med gørr og «bruk det du har for hånden»-drapsmetoder. 
Rapace får kjørt seg, men ikke på den måten hun kanskje burde, i en film der hun spiller sju forskjellige personer. 

Vanskelig å skille 

Flere ganger dukker det opp ting i historien som kunne vært utforsket nærmere. 
Premisset er jo interessant, overbefolkning kan bli et problem, og med det oppstår etiske og moralske spørsmål. 
Men de blir ikke diskutert her. 
Det er ikke en slik film Wirkola har villet lage, og det er helt greit. 
Utfordringen hans er at filmens artige idé blir en gimmick som står i veien for gjennomførelsen. 

Det burde kanskje ikke overraske noen, men vi rekker ikke å bli kjent med noen av søstrene. 
For seeren blir de til en sammenflytende masse, vanskelig å skille fra hverandre og vanskelig å føle med i kritiske situasjoner. 
Det er ikke nødvendigvis Rapaces feil, vi får bare ikke nok tid med hver av dem. 
Og det er et problem for en film som hviler så mye på umiddelbare følelser: 
Sjokk, smerte, spenning. 
Her er mange scener som er ment å gi høy puls, men det blir mer hesblesende enn nervepirrende. 
Plottvistene er ikke overraskende nok, og de blodige sjokkscenene begynner etter hvert å gjenta seg selv. 
Det er som om alvoret - tyngden av digert budsjett og svære skuespillernavn - har slukt mye av lekenheten og moroa. 
Joda, visst er det stilig å se Noomi Rapace spille mot seg selv, eller til og med seks andre utgaver av seg selv, i sømløse scener og klipp. 
Men det gjør ikke en hel film. 

Avslutningen er oppskriftsmessig sentimental, og befester inntrykket av at dette er en film som nok føltes friskere på idéplanet. 
