En varm venn i kulda
6 Ron Sexsmith er ingen utpreget lystig fyr, men sangene hans har en tendens til romme både trøst og håp. 
I tråd med det har han laget et par de vakreste julesangene som finnes, "Maybe this Christmas" og "Something to hold on to (At Christmas)", og gir generelt inntrykk av å være en som vil oss vel. 
Denne gang var det han selv som trengte hjelp. 

Verden er ikke så enkel når du har "nowhere to go but down", som han synger i åpningskuttet "Nowhere to go". 
Likevel tar ikke desperasjonen over hos Ron Sexsmith. 
Det er den melodiøse melankolien som er hans område. 
Ting kan gå fra ille til verre, men han er der sammen med oss. 
Han kan være fortapt på åpent hav, men det finnes likevel en strandbredde et sted. 
Finner han den, glemmer han ikke dem som fortsatt kaver. 
Som han synger i "Nowhere to go": 

I've been there 

Now I know 

where nowhere is 

Flere av sangene på platen ble skrevet sommeren 2011, da det ble oppdaget at Sexsmith hadde en svulst i halsen. 
Med mulighet for strupekreft og død hengende over seg, begynte han å skrive tilbakeskuende sanger om valgene vi gjør her i livet. 
"If only Avenue", "Snake road" og "Deepens with time" er tre av disse, mens "Sneak out the back door" er hans avskjed med verden: 

Well I've never been good 

Gonna sneak out the back door 

Det er noe dylansk over den, men i det store og hele er Ron Sexsmith mer en Paul McCartney eller en Elvis Costello – begge forøvrig erklærte fans av ham. 
"Back of my hand" ligger i den gaten og kunne med letthet forsvart en hedersplass på en av deres plater. 
Sangen er den siste han skrev for albumet, på et tidspunkt da han fortsatt fryktet at han hadde kreft og følte seg mer og mer paranoid. 

Tekstene tatt i betraktning, er det naturlig at Sexsmith kaller platen sin mest personlige så langt. 
Den er langt mykere og mer ettertenksom enn den poppregede forgjengeren "Long player, late bloomer". 
Vi har en sanger som ser tilbake på livet sitt og som ikke vet om dette blir hans siste plate. 
Det tok et par måneder før han ble friskmeldt, og en mann som Sexsmith rekker å skrive mange mørke sanger i løpet av den tiden.Produsent er veteranen Mitchell Froom, som tidligere har tatt seg av fire av Sexsmiths album, inkludert de tre første. 
Frooms idé om å tilføre sangene både strykere og treblåsere fristet den gode kanadier, og dermed gikk de i gang. 
I studio finner vi blant annet trommis Pete Thomas, bassist Bob Glaub og steelgitarist Greg Leisz. 

Du finner også noen lysere stunder underveis, om enn bittersøte. 
Som sistekuttet "The morning light", kjærlighetssangen "She does my heart good" og nær neworleanske "Me, myself and wine" – om gleden av å lytte til et helt album i ro og fred mens du drikker et glass god vin. 
En utmerket bruksanvisning for bruken av disse sangene. 

Platen utgis 4. februar. 

Beste spor: 
"Nowhere to go", "Nowhere is", "If only avenue", "Blind eye", "Sneak out the back door". 
