Daniel Mendelsohn skriver briljant om sin siste, episke reise med faren
Og avslører hemmeligheter som får ham til å rødme av skam. 

Historien er enkel. 
Forfatterens far, Jay Mendelsohn, melder seg på sønnens universitetskurs om «Odysseen». 
Homers epos handler som kjent om Kong Odysseus ti år lange reise fra Troja til hjemmet på øya Ithaka, der sønnen og hustruen Penelope venter i uvisse. 
Gjennom et halvår deltar 81-åringen sammen med en gruppe tenåringer i ukentlige seminarer. 

Etterpå reiser far og sønn på cruise i Middelhavet, «i Odysseens spor». 
Noen måneder etter hjemkomsten får Jay slag og dør. 

Men allerede den første setningen i Knut Ofstads solide oversettelse antyder at boka er mer enn et cruise i litteraturhistorie: 
«En januarkveld for noen år siden, like før vårsemesteret da jeg skulle avholde et seminar om «Odysseen» for bachelorstudenter, ble jeg, av årsaker jeg den gang trodde jeg forstod, spurt av min far, en pensjonert realfagsforsker som dengang var enogåtti, om han kunne få delta på kurset, noe jeg sa ja til.» 

Episke temaer 

Mendelsohn skriver at han «trodde at han forstod» farens motiver - og åpner for at historien vil ta uventete vendinger, akkurat slik greske familietragedier er basert på peripeteia, at skjebnen vender seg, og anagnorisis, gjenkjennelse – at man vinner avgjørende innsikt. 

Skjebnen vender seg når Jay snubler kort tid etter hjemkomsten fra Middelhavet. 
«En Odyssé» arbeider seg i baut og vendinger fram mot en avsløring av Jays hemmeligheter, som får Daniel til å «rødme av skam» – i akutt anagnorisis. 

Temaene i Daniel Mendelsohns blanding av biografi og litterært essay er episke. 
Det handler om forholdet mellom generasjoner, om (om)veier til erkjennelse og selverkjennelse og om litteraturens og fortellingers funksjon i livene våre. 

Tross Jays bortgang, er denne mendelsohniaden ingen tragedie, men en lovsang til litteraturen, til «Odysseen» og til dens mangslungne helt. 

Et par slu jævler 

Odysseus blir introdusert som polytropos, et adjektiv som betyr «med mange vendinger». 
Han skifter utseende, lyver og bedrar, men er likevel sin kyske hustru Penelopes like: 
Homofrosyne, likesinnethet, karakteriserer Homers ideelle ektepar. 
Både mann og kone har evnen til å vri seg ut av de mest umulige situasjoner: 
Et par slu jævler. 

«Jeg kan bare ikke forstå hvorfor han anses som en så stor helt», utbryter Jay. 
Med matematikerens sans for konsistens og presisjon, fordømmer han Odysseus’ løgner og sidesprang. 
Faren synes gudene er for hjelpsomme; det er jo ikke slik at Athene ustanselig kommer for å redde deg ut av knipa i virkeligheten! 

Gjennom sine diskusjoner om eposet formulerer far og sønn forskjellige syn på hva det vil si å være far, ektemann, sønn og menneske. 

Bokas påstand er at forholdet mellom en distansert far og hans verdensvante sønn kan være stoff for et epos. 
Det kan det selvsagt. 

James Joyce’s «Ulysses» utspiller seg en hverdag i Dublin og handler blant annet om å gå på do. 
Forskjellen mellom det trivielle og det episke handler mindre om valg av tema enn om en grunnleggende følelse av at noe står på spill. 

Bokas form er kunstferdig. 
Innenfor den korte rammehistorien følger vi «Odysseen»s 24 bøker fra proem, innledning, til avslutningen, der Athene stanser feiden mellom Odysseus og slektningene til frierne han har massakrert. 

En gang må våpnene tie og livet gå videre: 
«Odysseen» er tross alt en komedie, med en lykkelig slutt, og intet dystert ragnarok, slik som «Iliaden» – eller Daniel Mendelsohns storverk «Forsvunnet» fra 2006, om sin families skjebne i Holocaust. 

Avsløring 

Beretningen går bakover, til Jays yngre dager og Daniels minner fra oppveksten, og framover til rett før utgivelsen av denne boka, der Daniel (akkurat som Telemakhos, Odysseus’ sønn) intervjuer farens gamle venner. 
Sirkelkomposisjonen speiler «Odysseen»s kompliserte struktur, og avslører gradvis at farens historie om seg selv er mindre konsistent enn sønnen trodde. 

Perspektiv og kunnskap avgjør hvordan man bedømmer en handling, som for eksempel å studere «Odysseen» med sin sønn som lærer. 

På tross av konfliktene som antydes, er Mendelsohn forsiktig med å gå inn i smertefulle deler av familiehistorien. 
Av den grunn kan boka oppleves litt anemisk og kontrollert, trass sin velskrevne briljans (eller på grunn av den). 

Det som virkelig hever boka, er Mendelsohns kjærlighet til den klassiske arven han har viet sitt liv til. 
«Odysseen» får liv i hendene hans: helter, gudinner og antikkens akademikere manes fram i skarp detalj. 
Eposet fremstår ikke som et klenodie, men som et nyttig redskap for å undersøke seg selv. 
