En sirup av floskler og klisjeer
Et lass med god lyd, en veldandert produksjon og fete arrangementer. 
Trine Rein synger bra, og hun har helt klart gode hensikter med dette gjennomarbeidede albumet. 
Men særlig interessant blir dette likevel ikke. 
Det skyldes først og fremst bruken av floskler og klisjeer som spiser opp helhetsinntrykket. 

Trine Rein skapte pophistorie i 1993 med albumet «Finders Keepers». 
Fin popmusikk med mange lekre låter med en kommersiell suksess internasjonalt som hun aldri klarte å nå opp til senere. 

I 2017 er hun nesten mer kjent som kona til Lars Monsen enn som en artist som er å regne med i det store popbildet. 
Dette er Trine Rein sitt sjette studioalbum. 

På «The Well» satser hun tungt både når det gjelder utforming og uttrykk. 
Tony Carey, kjent fra Whitesnake, er den sentrale samarbeidspartneren. 
I tillegg medvirker TNT’s Ronni le Tekrø. 
De sørger for at «The Well» har et tungt lydbilde der det bobler og koker hele veien i en slags Meat Loaf-produksjon der litt for mye av det gode er bedre enn det som oftest fungerer best; nemlig «less is more». 

Tekstene er fulle av gode intensjoner om at vi må ta vare på jorda, ta vare på vår identitet og drømme og håpe på at vi kan ta vare på hverandre globalt både når det gjelder miljø og kjærlighet. 
Så bra. 
Men melodiene, lydbildet og innpakningen framstår som både utdatert og lite interessant. 
«The Well» er så godt som på dypet av en tørr brønn. 
