Teateranmeldelse:«Ungen» 

Nationaltheatrets utforskende lillebror, Torshovteatret, skal tøye grenser. 
Med musikalen «Ungen» tøyer de dem litt for langt. 

Musikalen bygger på Oskar Braatens skuespill fra 1911. 
I 1973 hadde Egil Monn-Iversen og Harald Tusbergs musikal premiere på Det norske Teateret, i 1974 kom filmen. 

﻿Geografisk passer Torshovteatret «Ungen» bedre enn noe annet sted, med sin skildring av fattigfolk, enslige mødre, slit og strev og samhold og styrke og små strimer av livsutfoldelse i industriarbeidermiljøet nettopp i området like ved Torshov for kanskje 120 år siden. 

Det er en sterk og nyansert historie om mennesker som lever under beinharde kår, med et særlig blikk for, og solidaritet med, fabrikkjentenes vanskelige liv. 
Havnet de i «uløkka» kunne valgene bli hjerteskjærende. 
Om ikke stykkets store heltinne, Hønse-Lovisa, kunne rekke dem en hjelpende hånd, da. 

Torshovteatrets intime manesje krever forenkling og nedskjæring av musikalen. 
Det viser seg vanskelig å få til godt nok Riktignok er finnes gode scener og fine detaljer midt i den skittenbrune scenografien. 
Og det er åpenbart at man har jobbet hardt, både musikalsk og med dramaturgien. 
Likevel er det ikke til å komme forbi at Monn-Iversens og Harald Tusbergs i og for seg helt utmerkede sanger fungerer langt bedre med mye mer rom rundt seg, enn når teatersirkelens tranghet skaper en noe nær fysisk intimitet mellom skuespillere og publikum. 
Åtte skuespillere fyller scenearealet til bristepunktet her og der. 
Likevel blir de for få til å bære stykket godt nok frem. 
Og for mange til at man rekker å opparbeide den identifikasjon og sentimentalitet historien krever for riktig å ramme. 
Fabrikkjentenes vanskelige liv burde angått oss i langt større grad enn den til syvende og sist gjør. 

For all del: 
Det er ting å glede seg over. 
Men altså også denne følelsen at formatet mellom scene og stykke denne gang ikke samsvarer godt nok. 

JON SELÅS 
