Pirket vi i en sovende bjørn?
Torsdagen, 21.00 til 22.30 var en vondt-i-magen-anledning. 
Hvordan skulle dette gå? 
Nok et comeback av gamle helter? 
Var det kjemi? 
Var det fysikk? 
Ble det bål av gamle glør? 

Rammen var det ikke noe å si på. 
Hjemmebane, hjemmefans i hopetall og god stemning. 
Stevnemøtet med 90-tallet var attpåtil gratis. 
Men det var opp til et eks-pensjonert popsirkus å underholde og overbevise. 

Det startet godt. 
Og tungt. 
«Mama, Wont Tell You No Lie», «Let The Rain Fall» og «I Can Take It». 
Kompet – Gulleiv Wee og Stene Osmundsen – er kontant, sikkert og stødig når de pumper og tyner fram Abel. 
Forsterkningen Øyvind Jacobsen fyller fint ut der perk er nødvendig. 
Særlig på rockedelene og uptempolåtene er det trekløveret i bunn gode. 
På balladene er det mer opp til Abel, Mølster og Hummervoll å trekke lasset. 
Her kladder det litt mer. 
Vi savner litt kor og slikt, men det funker. 
Småpent, men omtrent følelsen av at tennvæsken brenner mens kullet ikke helt vil. 

TSW-Abel er mindre showmann enn solo-Abel. 
Det kler bandet TSW, selv om noen kanskje savnet «So You Think You Can Dance»-Abel. 
Dem om det. 

«Cries Like A Baby» lander de fint senere i settet. 
Abel er passe snurt på versene, og smådesperat på refrengene. 
Et lite savn av stryk og blås. 
Hummervoll teppelegger med hvite og svarte, likevel et lite savn. 
Singstar-svisken «Cries Like A Baby» er én av en hitkatalog som egentlig ikke er så veldig omfattende, men på de hitene som skapte furore i nitten pil og bue, er TSW suverene. 
Folk synger og har det kjekt. 

«Bullet Me» er bankers – et av høydepunktene som siste ordinære låt i går. 
«Can I Trust You» er allsangvennlig i all sin pophet, også solid spilt torsdag. 
«Sometimes Serious» føyer seg inn i rekken av gamle hits som sitter som nye skudd. 
Overbevisende, og ikke en tøddel utdatert. 
Gode låter da, gode låter nå. 
90-tallet var der, selvfølgelig. 
Flashbackene lå først og fremst i Helge Hummervolls synth, og nå og da i Morten Mølsters gitar (og spacecowboyantrekk), og nå og da snek det seg inn en tanke om at synth på 90-tallet ikke utelukkende var vellyd. 
Men ok. 

Best er de når de peiser på, drar til og er rockebandet TSW. 
Det var overraskende lite pop, men det harde og småtunge traff godt. 
Vi vil nok krangle om dette, men det gjorde meg litt varm om hjertet å høre Mølster og Abel bråke og herje litt. 

Den nye, nja? 

Dette comebackets store spørsmålstegn var om «de der andre sangene» og «de der nye sangene» holdt mål. 
Hitene var jeg aldri bekymret for. 
Og «de der andre» holder i massevis. 
Den ene nye derimot, den fikk jeg ikke fot på. 
Litt uferdig, uten de store knaggene å ta tak i, blodfattig og retningsløs. 
Nu vel, det var et unntak. 

TSW fikk vist at det oljesmurte comebacket hadde noe for seg, og at et nytt album kan bli spennende. 
De må lage seks-sju-åtte nye låter som er gode nok. 
Brorparten av det gamle materialet holder (dropp «Real Life»), men som mimrefest var dette solid. 
Så blir det opp til nye låter, ny kreativitet og oppgraderingen til et nytt årtusen å bestemme om dette var et artig oljestunt eller en vellykket pirking i en sovende musikkbjørn fra Stavanger. 

Mulig at nostalgien, minnene, lokalpatriotismen, Sevland, Mary Miller, Maktå på Straen, oppturen etter Vikings fadese og flokkmimringen fintet meg ut en bitteliten smule. 
Men hey! 
Skyt meg, jeg likte det! 
