Så teite er ikke franskmenn engang!
Julier Delpys New York-film blir ødelagt av tre franske skuespillere og deres sjarmløse kav i noe som skulle vært en lun, absurd familiekomedie. 
Den besøkende vennene er verre enn Randy Quaid og gjengen i "Hjelp, det er juleferie!", og de hadde verdensrekorden. 
Men de ødela ikke filmen. 

"2 dager i New York (2 days in New York): 
Amerikansk komedie. 
2012. 
1 time, 36 minutter. 
Med: 
Julie Delpy, Chris Rock, Albert Delpy, Alexia Landeau, Alexandre Nahon. 

Jeg likte godt Julie Delpys "To dager i Paris" fordi hun behandlet sin egen hovedrolle med troverdig nevrotiker-ironi. 
Det gjør hun forsåvidt i denne New York-filmen også, men i samvær med historiens farse-fjollende franskmenn ville selv Ari Behn blitt seende ut som en fjøsvifte-spurv fra Fredrikstad. 

Den katastrofale historien er skrevet av en haug med desperate franskmenn, og de har slusha sammen en blanding av Chat Noir-revy og Woody Allen-komedie. 
Fra Paris kommer Delpys far, søster og eks-kjæreste (den siste et historisk dårlig manusgrep). 
De er så utagerende at alle rollene kunne ha vært spilt av 1975-utgaven av Rolv Wesenlund i Charleys Tante-kostymer. 
Fra det øyeblikket de setter sine ostestinkende føtter på amerikansk jord, oppstår urimeligheter av den sorten som Steve Carell pleier bli utkalt for å fortvile seg gjennom. 
Hver sølvkant har en sjenerende sky, og her består det voldsomme lavtrykket av udokumentert, vill gallerisme som Obelix ville blitt flau av. 

Chris Rock er en prins og en nytelse, en sann replikkmester. 
Delpy sjøl spiller også deilig New York-komedie, men det nytter så lite. 
Familien tramper med napoleonsk stupiditet gjennom filmen, og alt de gjør og sier føles konstruert og vulgært unødvendig. 

Én ting er at det ikke stemmer. 
Alle mine minner om Frankrike inneholder arrogante pedanter av den sorten som forlanger at alle står i rette rekker, men rammer inn terrieren Marie Antoinettes hundedrit og pynter gjesteværelset med den. 
De grovkorna harry-påfunnene drukner dessuten Delpys småknep som regissør — forsøkene på detalj-observasjoner av moderne jåle-liv blir som Fløytelåt midt i Marseillaisen. 
