For lettvint fra dronningen av rock noir
Det kler ikke Marianne Faithfull å gjøre noe halvveis. 

ALBUM: 
Marianne Faithfull (64) er rockens grand old lady og selve inkarnasjonen av levd rockeliv og hes stemmeprakt. 
Hun har gitt ut plater jevnlig siden 1965, men har vel aldri klart å toppe «Broken English» fra 1979 (den med «The Ballad Of Lucy Jordan» og «Working Class Hero»). 
Men — hun fortsetter å prøve. 

For enkelt Som på coveralbumet «Easy Come, Easy Go» (2008) har hun overlatt produksjonen til Hal Willner, som lar henne gynge sjangermessig fra pop til rock, fra blues til det som foraktfullt kalles easy listening. 
Det blir for enkelt. 
Hvor er piggene og mothakene? 
Vokalen til Faithfull skal helst ligge utenpå henne sjøl og gjøre litt vondt, ikke flyte på rein rutine. 
På deler av albumet virker hun rett og slett litt lei. 

Låtskriver 
I motsetning til sist har hun bidratt som låtskriver på fire av låtene, mens coverlåtene er valgt med nennsom hånd. 
Ikke minst er det grunn til å rope et stort hurra for vakre versjoner av Lesley Duncans «Love Song», som også Elton John gjør på utmerkede «Tumbleweed Connection» fra 1970, og Carole King og Gerry Goffins «Goin? Back» (som blant andre The Byrds har gjort). 
Her er kompet mer tilbakelent, og alt stemmer. 
Det er Faithfull på sitt beste, og et bevis på at hun er en tolker av rang. 

Lou Reed Åpningen «The Stations» er inne på noe, særlig når det drar seg til mot slutten og gitarene rotter seg sammen med strykerne, og hennes egen «Prussian Blue» er en fengende poplåt. 
Interessant er også en mørk og tung «No Reasons», men mest fordi den er signert en musiker fra kretsen rundt The Beatles som også fanget Brian Epsteins interesse, Jackie Lomax fra Liverpool. 
Allen Toussaints «Back In Baby?s Arms» blir ikke bedre av at Lou Reed og Dr. John bidrar på gitar og tangenter (Reed bidrar også på avsluttende «The Old House», og snakkesyngingen på «Past Present Future» bikker over i det lett svulstige. 
