Stanken av uvaska hybel
De som har bestemt seg for å le, kommer selvsagt til å le, og de andre kommer til å føle den forferdelige, skamfulle tomheten som antakelig følger med å dø fra et uverdig liv. 

Det er ikke egentlig noe ved «Bruno» som er dårlig, for det er ikke noe som er film. 
Den britiske komikeren Cohen er en karriere-jønkie som har bestemt seg for at han kan lissom-jackasse hva som helst for å bli berømt og har klart å bli det. 
Han har ikke noe spesielt talent, og karakteriseringene hans består av overdrivelser som hvilken som helst full gymnasiast kan få til på nachspiel. 
Mannen har det vi kaller frekkhetens nådegave, men den er ingen gave. 
Frekkheten er bare evnen til å la være å skamme seg når man burde gjøre det. 
Altfor mange får til det. 

Klumpen i den kvite sausen er at Cohen simulerer autentisitet. 
Når Bruno drar til USA er han en Borat-imitasjon som nok en gang skal meta-avsløre det amerikanske samfunnet ved å opptre i det. 
Men de fleste scenene er åpenbart innøvde. 
Kanskje er alle det. 
Dermed oppstår publikums-forvirring og stilkaos, for man vet aldri om Cohen mener at vi skal oppfatte en scene som autentisk eller parodisk. 
Når han opptrer med sin svarte Madonna-bebi i amerikansk snakkeshow vet vi ikke om showet er autentisk, vi vet ikke om publikum spiller (men de ser sånn ut), og vi vet ikke om barnevernsdama som kommer inn til slutt egentlig er en statist som ble hyra på dametoalettet. 

Hvis scenen er autentisk, er den bare poengløs for alle gjør det man ville tro de ville gjort. 
Hvis den er spilt, er det dårlig film. 

Rollefiguren Bruno er bare en dårlig konstruert etterlikning av «Zoolander». 
Ben Stiller gjorde liknende ting i «Dodgeball» og «Tropic Thunder» (de to siste var ikke feminine, men ekstreme stereotyper). 
Adam Sandler gjorde «Zohan», som riktignok var ekstrem-macho. 
Cohen har en karakteriserings-rekkevidde som varierer mellom søtt fotofjes og vrikke rumpa, og den første halvtimen lurte jeg på om filmen kunne være ment som en utdriting av «Zoolander» ved at han overeksponerer hvor billig man kan karakterisere en homo-femi mann. 

Men det er noe nedslående uintelligent ved Cohens filmer som gjør at du får følelsen av at agenten har forbudt ham å tenke. 
Når han parodierer, skjer det bare ved at han gjentar allerede utbrukte poenger fra trivial-journalistikkens minst gloriøse dager. 
Å parodiere Madonnas kjøp av afrikanske barn er ikke bare å slå inn åpne dører, det er å late som det står en dør i ødemarken. 

Cohen er opprinnelig britisk, og det vil si at han kommer fra det store homofnise-landet i verden. 
I en fornuftig artikkel i Aftenposten forleden skrev en klok mann at VGs Fanthomas-humor ikke ville vært vittig hvis det ikke fantes sterk homofobi i samfunnet. 
Det gjelder også Cohens film. 
Alle rumpesex-scenene er egentlig poengløs tørr-humping av de mest forskrekka forestillingene om den seksuelle utøvelsen av mannlig homofili. 
Det er så gammal moro at det stinker uvaska studenthybel, og jeg er dypt deprimert over at jeg holdt ut i nesten femti minutter. 
For meg er dette historieløs, tanketom, sjølsentrert nazi-humor som stigmatiserer ytterligere en gruppe mennesker som virkelig kjemper mot folkevett og kirketukt for å bli anerkjent som forrektige folk i alle livets sammenhenger. 

Nå skal jeg gå hjem og ta en dusj. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
