Gaven til tenåringene på 10
Jeg liker best Harry Potter på fjernsynsskjerm. 
På kino blir jeg for overvelda av lysmagi og gutteroms-mantikk, så jeg mister detaljer. 

Som for eksempel at det sitter en tweed-orden i et freudiansk halvmørke og ser ut som Virginia Woolfs omgangskrets, mens møllkulene ruller som roulettballer. 
De befinner seg akkurat som kaptein Sparrow i en gjennom-tiden-dimensjon, en kulturhistorisk tilstand som vi seint på åttitallet gikk rundt og kalte postmoderne. 
Det er ikke bare vakkert, men handlingsbærende, for Harry Potters smertefulle pubertet foregår i en surrealistisk setting som antakelig gir en god beskrivelse av hvordan tenåringer føler. 

For det gjør han. 

Galtvort-gjengen gjør opprør mot departements-byråkraten som kommer for å ødelegge skolens frihet og legge ned det nevrologiske kirurgi-tilbudet. 
Det er alltid stolvarme og smell i det når unge mennesker med magiske evner samles til motstandskamp bak lukkede dører. 

Det er også en sann fryd da Harry Potter omsider kommer så langt at han skal krysse vonder med Voldemort. 
Detaljene er nydelige. 
Harrys gode venn blir for eksempel drept av kona til Tim Burton, noe som forklarer hvorfor Burton har egen leilighet. 
Gamle Humlesnurr ser ut som en innendørs-Moses der han hiver rundt på hedningers hermetikk-lyn. 
Voldemort kommer farende med en profil som likner sandras. 
Nei nei. 
Sand-ras. 
Voldis virker nesten litt tilbakestående. 
Han kan være litt rar og litt sart i sin avmektige allmakt – det er som om Harry må møte et monster hvis styrke er den tvilløse dumhet. 

Sjøl ser Potter plutselig betenkt voksen ut. 
I noen scener har han Jens Stoltenbergs urolige øyne; også en gutt som modnet for fort. 
På en måte får du se Harry dø, sjøl om han ikke gjør det, og da ser han så pinefullt ung ut. 
Som en Afghanistan-soldat. 
Det er ålreit å få med seg detaljene i en film. 
