Mer kamp enn seier
«Mein Kampf» er et forsøk på å nærme seg det umulige via et mylder av teaterets muligheter. 
Det lykkes bare i korte øyeblikk. 

Neida, det handler ikke om Adolf Hitlers beryktede kampskrift. 
Men det handler delvis om Adolf Hitler; det er lenge en komedie om den unge, avsporede, forstoppede og geberdende reddharen, som aldri kom inn på Wiens kunstakademi. 

Hovedpersonen er den gamle jøden Schlomo Hertzl, som bor på en elendighetens sovesal, der den unge Hitler ankommer med sine opptaksbilder - alle i skumring. 

Hertzel er lutfattig bokhandler med Kama Sutra og Bibelen som salgsvare - og dessuten planer om å skrive en bok: 
«Mein kampf». 
Han får aldri ned mer enn noen få ord. 
Men Hitler får en tittel. 

Det er blitt et dristig teaterforsøk: 
Komedie, satire, tragedie, pantomime, litt cabaret, drøm, tysk aksjonsteater i en ikke alltid like salig blanding. 

Inspirasjonene er mange. 
Kjosås` spastiske Hitler henter faktene fra Chaplins «Diktatoren», Skagestads gamle jøde fra perlerader av jødisk fortellerteater. 
Midt i det hele er mye inspirert av den spesielle østeuropeiske, jødiske hashidiske fortellertradisjonen fra Israel Baal Shem Tov (1698 - 1760), der hele virkeligheten er myter og fortellinger - og derfor åpen for alt. 

Utgangspunktet er spennende. 
En levende høne, en ketzmerklarinett, en stekepanne, et mye brukt toalett, en uskyldsdrøm av en ung kvinne kun iført sine røde sokker - alt inngår i den barokke forestillingen. 
Skagestad jobber profesjonelt og sikkert og Kjosås har et svært register å spille på. 

Men både tema og gjennomføring balanserer hårfint. 
De voldsomme virkemidlene avsporer til tider - særlig mot slutten. 

Når dertil lyden er dårlig og mange av replikkene rett og slett forsvinner, blir det alt for mye kamp. 
Og ingen seier. 
