Middelmådighetens prins
Marilyn Manson skaper ikke de store bølgene på sitt niende album. 

ALBUM: 
Den selverklærte «god of f**k» har i stor grad agert som middelmådighetens prins de siste ti årene. 
Det er lenge siden Marilyn Manson fylte rollen som semikontroversiell provokatør med en viss troverdighet, noe som naturligvis har gått kraftig på bekostning av både aura og relevans. 

Han har i løpet av sin ni album lange karriere skrevet en god håndfull passe rabiate og slagkraftige rockere i skjæringspunktet glam og industri, men man må tilbake til over ti år gamle «The Golden Age of the Grotesque» for å finne en plate som biter fra seg i nevneverdig grad. 

Den karakteristiske pillesløve vokalen er fortsatt det bærende elementet, der den sleper seg over stampende trommegroover og de velkjente akkordrekkene han har bygd de fleste låtene sine på. 

Denne gangen har han slått hodet sammen med filmmusikkskaper Tyler Bates. 
Og til hans forsvar er det ikke alt som fremstår som like komatøst her. 
«Killing Strangers» har en eim av grovkornet blues, mens «Third Day of a Seven Day Binge» er småhektende, indieinspirert glamrock som stryker deg medhårs om du er i det mottakelige hjørnet. 

Mest for gode gamle dagers skyld. 
