Sprø, intelligent humor
Herlige Julie Delpy huskes for "2 dager i Paris" der hun festlig ironiserte rundt kulturforskjeller mellom en amerikaner og en fransk blondine som prøvde å ha det hyggelig sammen i Paris. 
Nå følger hun like intelligent opp med "2 dager i New York". 

Men vær opplagt når du ser filmen – jeg var altfor trøtt da jeg så den første gang i Haugesund og syntes den var bare støyende. 
Gjensynet nå ble en fornøyelse. 
Delpy kombinerer sprø humor og kulturkrasj med stadige drypp av syrlig livsvisdom. 

Som sist spiller den franske regissøren selv hovedrollen som den impulsive Marion. 
Nå har hun fått afroamerikaneren Mingus (Chris Rock) som ny samboer i New York. 
Komikken starter da Marions franske far og søster kommer på besøk. 

Manuset har Delpy snekret i hop med Alexia Landeau og Alexandre Nahon som spiller Marions søster og forhenværende kjæreste. 

Som i "2 dager i Paris" bobler lattervekkende forviklinger opp fordi franske og amerikanske kulturkoder er så ulike når det gjelder sex— og kjæresteliv. 
Forrige gang var det lettest å flire av den naive amerikaneren som Marion dro med til Paris. 
Nå, på Manhattan, tror jeg sympatien vår lander mest hos afroamerikaneren: 
Stakkars, godhjertede Mingus, han må holde ut atskillige frekkiser fra kjærestens eksentriske familie, som når gjestene flirer hver gang de seg imellom gir ham tilnavnet cunnilingus. 

Delpy brukte i Paris-filmen sine supererfarne skuespillerforeldre i rollene som Marions foreldre. 
Nå er moren, Marie Pillet, død, men pappa Albert Delpy er still going strong og framstiller Marions far som en lett utagerende og sexfiksert enkemann. 
Men enkelte ganger blir regissøren for barnslig i sine påfunn, som i scenen der flere bivåner et bleieskift på familiens yngstemann. 

Raljerer med hovedpersonen 

Heldigvis er Delpy, som i forrige film, smart nok til stadig å vri latteren selvkritisk mot sin egen blondinefigur. 
Regissøren raljerer nådeløst med Marions kunstnerambisjoner hvori sågar inngår et stunt der hun selger sin egen sjel, et fenomen hun egentlig ikke tror eksisterer. 
Morsomt. 

Det er flott med en kvinnelig regissør som mestrer karikeringens virkemidler og tør å avsløre en kvinneskikkelse som til de grader er fanget av egne følelser og irrasjonell impulsivitet. 

Heia Mingus, sier nå jeg. 
