Nydelig Askepott i sprelsk eventyr
En Askepott som hentet ut av eventyret. 

Eventyr er ikke noe for småunger. 
Det har DNS tatt konsekvensen av og forlatt den Disney-søte linjen. 
Resultatet er bare til å glede seg over. 

Riktig nok er historien om Askepott ganske kort, så man har måttet dikte til litt og ellers strekke strikken ganske langt for å få en «helaftens» forestilling ut av materialet. 
Et grep i den anledning er å hente inn noen skikkelige sprekinger i rollene som duer og hunder, noe som gir fart og spenst – selv om det stundom går på bekostning av fremdriften i selve historien. 
Men den er jo godt kjent i alle fall, så det spiller kanskje ikke så stor rolle. 
Og koreograf Ane Smørås bruker danserne sine for alt de er verdt. 
Morsomme situasjoner oppstår også i «dialogen» mellom duene og særlig prinsen. 

Scenograf Camilla Bjørnvad lar den berømte slottstrappen fra eventyret dominere scenen. 
Der blir det sågar plass til graven til Isobels/Askepotts mor, og der klatrer, løper og danser man opp og ned. 
Heldigvis er det også lagt inn noen scener hvor roen får falle over Askepott og hjelperne hennes. 
Ved siden av graven vokser et magisk tre frem, det skal vise seg å bli redningen for Askepott ved flere anledninger. 

I en oppsetning der det søtladne stort sett er vasket bort, får ondskapen større spillerom og dens uttrykk blir tydeligere. 
Det gjelder ikke bare sluttscenen med kutting av tær og hæl (som egentlig ikke blir så skrekkelig, selv for barneteater), men gjennomgående er tonen tøffere enn vi er vant til i slike forestillinger. 

I Ameli Isungset Agbota har teatret funnet en nydelig Askepott. 
Ikke rart at den sjarmerende prinsen (Sverre Breivik) faller for en så inntagende ungjente. 
Å spille en jente som skal holde hjertet «varmt og åpent», er ingen drømmeoppgave, men Amelis Askepott får også anledning til å vise at hun har temperament. 
Med sin utstråling, mimikk og fine kroppsspråk gir hun oss en Askepott som hentet ut av eventyret. 
Høydepunktet i forestillingen inntreffer da prinsen samtaler med det han tror er en mannlig jeger, men som selvsagt er Askepott i forkledning. 
Når han skildrer hvilke egenskaper han ønsker at hans tilkommende skal ha, og vi vet hvordan dette passer perfekt for henne han snakker til, oppstår vakre vibrasjoner. 

Men hun har noen eitler til motstandere. 
Stemoren og døtrene hennes skulle vært sperret inne. 
Katrine Lunde MacKenzkies stemor er akkurat passe ond og autoritær, og Irene Waage og Linn Pettersen skaper noen ufyselige stesøstre som det er lett å ønske alt som galt er. 
Kravstore, selvopptatte og tvers igjennom ufordragelige. 
Reny Gaassand Folgerø gjør mye ut av dobbeltrollen som hvit kråke og fe, den viktigste av Askepotts hjelpere. 
Baronen/Askepotts far gjør Kim Kalsås akkurat så blind og dum som datteren i et opphisset øyeblikk beskylder ham for å være. 

Deler av dialogen er skrevet på rim, men poesien er av det enkle slaget. 
Noen sanger er også med, men ingen av dem ble sittende i øregangene mine. 
For øvrig er heller ikke denne forestillingen aldeles fri for en av DNS’ barneteatersykdommer – overspill. 

Men DNS fortjener ros for å ville gå nye veier. 
Regissør Maria Kjærgaard-Sunesen har tatt utfordringen med bravur og laget minneverdig barneteater av en gammel traver. 
Og moralen holder, selv om den stundom kan være krevende: 
«Man må ta styring over sitt eget liv.» 
