Sabra og Shatila sett fra israelsk soldat
«Vals med Bashir» av Ari Folman er bemerkelsesverdig. 
Regissøren bruker animasjon for å formidle et dokumentarisk og selvbiografisk stoff fra da han var israelsk soldat i Libanon i 1982. 

Filmen deltok i Cannes i fjor. 
At den først nå får kinovisning i Norge, fungerer vel så sterkt, få uker etter krigen i Gaza. 
Folman tar et oppgjør med hva deltakelse i invasjonen i Libanon for vel 25 år siden har gjort med ham. 

«Vals med Bashir» kan formmessig minne om iranske Marjane Satrapis selvbiografiske, samfunnskritiske animasjonsfilm «Persepolis». 
Men der hun valgte et svart-hvitt uttrykk, bruker Folman giftige farger. 

Det åpner uhyggelig. 
Glefsende hunder farer gjennom gatene i en middelhavsby. 
Den svartblå dyreflokken står i grell kontrast til en gustengul himmel. 
Scenen er fra et mareritt som en tidligere soldatvenn av Folman har — mange år etter at han drepte palestinernes hunder. 

Marerittet får ham til å pirke i fortrengninger. 
Intervjuer med ni personer hjelper regissøren med å huske: 
Hva skjedde da han var med på å invadere Libanon noen fryktelige dager i 1982? 
Libanons populære president Bashir ble drept, og kristne falangister hevnet seg ved å massakrere bortimot 3000 palestinere i Shabra og Shatila. 

Ved å gjøre minnene om til en tilnærmet realistisk animasjonsfilm formidler Folman redselen, men også kynismen som den enkelte soldat reagerer med i pressede krigshandlinger. 

Det er sterkt å se på, nettopp fordi filmen er laget av en israeler. 
