Utfører selvsabotasje med svenske pop-oppskrifter
Nesten 20 år inn i sin blomstrende karriere klarer P!nk fortsatt ikke å naile albumformatet. 

Da 19 år gamle Alecia Beth Moore skrev under med smått legendariske LaFace Records i 1999, var det som et åpenbart forsøk på å nå det store (les: hvite) publikummet med datidens allerede populære R&B.; 
Debutsingelen «There You Go» og dens medfølgende musikkvideo framstod som en segregert versjon av Destiny’s Child og TLC ­– ferdigpreppet for det amerikanske suburbia – og genererte også gode salgstall da albumet «Can’t Take Me Home» ble sluppet senere samme år. 

Likevel var det enda lite som tilsa at P!nk skulle ende opp som en av verdens mest fremgangsrike – og ikke minst langtlevende popstjerner. 

Allerede på oppfølgeren «M!ssundaztood» kom derimot tegnene på nettopp dette. 
Med hjelp fra Dallas Austin og Linda Perry (4 Non Blondes) løsrev sangeren seg fra imaget L.A. Reid og Babyface først hadde skreddersydd for henne, og la det første grunnlaget for sin suksessfulle poprock-karriere. 

Når hun nå vender tilbake etter en fem år lang albumpause med løfter om en mer moden plate, er det iøyefallende hvordan mye av den bredbeinte fuzzen fra «Funhouse» og «The Truth About Love» har veket for gitarklimprende EDM-flørting («What About Us», «Where We Go») og et svensksmidd popsound man heller forbinder med navn som Katy Perry og Lady Gaga («Beautiful Trauma», «Secrets»). 

Kollega og kompis Eminem dukker opp som skivas eneste gjest, men gjør heller ikke denne gangen noen spesielt minneverdig figur på «Because I Got High»-tvillingen «Revenge». 

Isteden kommer skivas bedre bidrag gjennom mer sårbare øyeblikk som «But We Lost It» og ikke minst «Barbies» – hvor P!nk gir oss en altfor kort smakebit av hvor bra vokalen hennes faktisk fungerer i et americana-landskap – mens både sjelfulle «Better Life» og gospelkor-assisterte «I Am Here» byr på en energi man med hell kunne ha utforsket utover større deler av albumet. 

Når det musikalske roret nok en gang overlates til innleide produsenter som jobber på 5-10 utgivelser hvert eneste år, skal det derimot mye til for å oppnå det personlige uttrykket P!nk åpenbart var ute etter. 
