Carl Frode Tiller trekker leseren baklengs inn i apokalypsen
Sterk roman fra trøndernes største dikter siden Olav Duun. 

Her er en formulering i Carl Frode Tillers nye roman «Begynnelser»: 
«Ja, når kvar dag er dommedag, blir dommedag kvardag.» 
Utsagnet peker både på menneskehetens dramatiske miljøsituasjon i vår tid og på hovedpersonen Terjes gradvise vei inn i sitt eget, indre mørke. 

Det fins mange måter å skildre et liv på. 
Paul Auster eksperimenterer i sin nye roman «4 3 2 1» med den tradisjonelle bildungsromanen ved å la sin hovedperson gå igjennom fire mulige oppvekster. 
I den nordisk råd-nominerte «Oneiron» av finske Laura Nystedt får vi en serie kvinneskjebner fra et etter døden-perspektiv. 

«Begynnelser» er en roman der et menneskeliv skildres baklengs fra en endestasjon; en sykehusseng der hovedpersonen ligger etter en front mot front-kollisjon. 

Et kunstgrep 

Verken eksperimenter med utviklingsromanen eller livet skildret fra dødens perspektiv, er noe egentlig nytt. 
Det dreier seg om kunstgrep og konstruksjon, måter å variere den vanlige fødsel-til-død-prosessen vi stort sett opplever livet som. 
Naturlig nok blir Søren Kierkegaards berømte sitat hentet fram i markedsføringen av Tillers nye roman: 
«Livet kan bare forstås baklengs, men det må leves forlengs». 

Tillers bok er ikke noe spesielt dristig eksperiment, på linje med for eksempel Francis Scott Fitzgeralds fortelling om Benjamin Button, som blir født eldgammel og blir yngre og yngre inntil han dør. 
Tiller sjonglerer heller ikke vilt med tidsplan, til forvirring for leserne. 
Her rykkes vi jevnt og trutt bakover i tid gjennom yrkeskarriere, ekteskap og ungdom inntil boka ender med Terje som tenåring. 

Historien blir kort og godt fortalt baklengs, slik den også blir det i den teaterversjonen av «Begynnelser» som romanen er bygd på. 
Men Terje-skikkelsen er utviklet. 
Her er han ekspert på utryddingstruede dyre- og plantearter i den trønderske naturen, et felt Tiller har tilegnet seg store kunnskaper om, noe som også går fram av en liste over kilder. 

Døden på motorveien 

En annen forskjell fra dramaet, er selvsagt at vi møter den strålende prosaforfatteren Tiller, den elegante setningsbyggeren og den økonomiske stilisten, som gjennom sitt musikalske språk og sine intense scener mennesker imellom får situasjoner, møter og refleksjoner til å dirre. 
Siden Terje blir skadd allerede i andre kapittel, tillater jeg meg å sitere hva som skjer når han velger å tre ut av livet, mens han er ute på motorveien: 

«Eg stira stivt ut frontruta. 
Eg kjente at eg lengta etter eit samanbrot, men eg visste at det var for mykje å håpe på, det låg ikkje for meg å bryte saman. 
Etter ei stund la eg merke til at eg hadde glømt å feste setebeltet. 
Eg skulle til å feste det, men da eg såg vogntoget som kom over bakketoppen eit par hundre meter lenger framme, lét eg det vere. 
Eg venta litt til, og så svinga eg over i motgåande kjørefelt. 
Dei gongane eg hadde fantasert om å gjere det slutt, hadde eg sett for meg ei høgtidleg, nærmast rituell handling som involverte avskjedsbrev, dress og ein stad som betydde mykje for meg, og det siste eg tenkte før panikken plutseleg kom veltande og eg prøvde å svinge unna, var at eg burde ha gjort litt meir ut av det.» 

Valg og muligheter 

Kapitlene bærer titler som forteller hvilke tidshopp som gjøres, med overskrifter som alle er formulert slik: 
«Ein månad før det igjen», eller «To år før det igjen». 
Tidsspennene veksler fra en dag til fjorten år i slengen. 
Hvert kapittel er en slags novelle, en mulig «begynnelse», alltid fra Terjes jeg-perspektiv, med situasjoner som kanskje kunne endte annerledes, som innebærer valg og muligheter, men som også bringer utviklingen skjebnetungt framover. 

Familiens oppløsning 

Spenningen blir like stor eller kanskje større enn den ville vært om han hadde startet i den andre enden. 
Det er jo faktisk mulig å lese boka baklengs, og dermed få en forlengs fortelling, men da ville man gå glipp av Tillers finurlige oppbygning. 

Som i sine tidligere romaner får Tiller såkalt vanlige menneskers liv til å bli sviende interessante. 
Terjes oppvekst er preget av en sviktende familie. 
Også hans eget ekteskap knaker i sammenføyningene. 
Under denne skildringen av kjernefamiliens oppløsning buldrer trusselen mot menneskeheten, med andre ord hver enkelt av oss. 

Terjes innsikt er at man ikke kan isolere kampen for å redde et insekt fra viljen til å redde jordas befolkning: 
«Først når vi erkjenner at naturen har eigenverdi, og at vi ikkje har rett til å utrydde andre artar – heller ikkje dei som ikkje liknar på oss, eller som vi trur vi ikkje har bruk for», kan vi forhindre den forventede katastrofen og «redde oss sjølve». 

Den første våren 

Romanen er vakker, tragisk og tankevekkende. 
Psykologisk sett er den sylskarp og nådeløs. 
Men den er samtidig varm og poetisk, for eksempel her, i en «baklengs» visjon som understreker bokas økoperspektiv: 

«Eg drømte at eg fall gjennom alle årstidene som hadde vore, og at eg ikkje landa før eg var framme ved den aller første våren på kloden. 
Det var goldt og audt, ingen tre å sjå, ingen blomster heller, ikkje gras eingong. 
Men tynne fingrar av sollys trekte plutseleg sneller og kråkeføter og psilofyttar opp av jorda, sakte og forsiktig, omtrent slik fuglane trekker mark opp av bakken, og snart var bakken grøn. 
Enn at eg får oppleve dette, tenkte eg der eg gjekk omkring heilt aleine, enn at eg får sjå den aller første våren på kloden.» 
