Bokanmeldelse:Josefine Klougart: 
«En av oss sover» 

Årets roman er en bevissthetsstrøm fra Danmark! 

Roman Oversatt av Trude Marstein Kr. 
339,- 273 s. Heinesen Forlag 

Klougart ble mens jeg leste denne romanen for annen gang nominert til Nordisk Råds litteraturpris. 

Det gjorde hun også for sin debut «Stigninger og fald» i 2010, 24 år gammel. 
Vi skal tilbake til personen fra debutromanen og blir med henne tilbake til landskapet på Mols, Danmark. 

Hovedpersonen reiser hjem etter et brudd med mannen hun har elsket i åtte år. 
Vi kan, veldig forenklet, si at boken handler om å bli forlatt når man trodde kjærligheten var kommet for å vare evig, som i et dødsfall. 

Derfor betegnes også mannen som «min avdøde mann» gjennom romanen. 
Fortelleren reiser hjem til familie og kjent landskap. 
Men hva skjer når dette likevel ikke oppleves som hjem? 

«Det landskapet man gjør til hjemmet sitt i barndommen, det bærer man med seg i ansiktet. 
Resten av veien. 
Og den forferdelsen som venter: hjemkomstens forferdelige.» 
Romanen er en språklig og poetisk tilnærming til tid, hjemløshet, tap og sorg. 

Men dette er ikke trist lesning. 
Klougart skriver om sorg med et stort usentimentalt alvor som hyller språket og mulighetene i det. 

Det er en enorm en poetisk bevissthet med avanserte kjeder av bilder: 
«Det er noen bilder man bærer med seg hele livet. 
Et epletre som bærer lysende frukt gjennom hele vinteren. 
En bøtte som triller under en bøk. 
Et baderom sett fra gulvet, da man lå der og vred seg. 
Et vindu i et drivhus. 
Og det er så langt forsøk på å vende tilbake, finne et hjem et sted». 

Bildene er konkrete, fremkalles over hverandre, skaper åpninger og friksjoner i lesningen. 
Karakteristisk er hvordan fortelleren lar bilder avledes av andre og bety noe. 
Man kan enkelte steder tenke at de stadig gjentar seg, men de oppleves gjennom hele lesningen som viktige. 

Klougarts fortellinger er forsøk på å overskride en helt fundamental ensomhet. 
Hun viser en stor kjærlighet til språket, kombinert med en enorm tro på mulighetene som ligger i det. 
Jeg tenker at dette er en bok man leser flere ganger. 
Ofte, frem og tilbake. 
Bruker. 

Skandinavia har fått sin egen Virginia Woolf, og Klougart bør få mange lesere på norsk, takket være Marsteins fine oversettelse. 

Visste du at ... 

Tomas Espedal sier om «Stigninger og fald»: 
«Det var en bok som nesten reddet livet mitt på et tidspunkt. 
(¿) Hvis litteraturen kan være på denne måten, så betyr det noe. 
Hvis min litteratur noen ganger kan være sånn, så har jeg oppnådd noe.» 
