«Black Panther» er rikere enn «en vanlig» superheltfilm
Filmen har en brodd som har manglet i sjangeren siden «The Dark Knight Rises» 

Med «Black Panther» får vi mer enn bare et etterlengtet afrikansk tilskudd til superhelter på kino: 
Vi får oppleve en brodd som har manglet i sjangeren siden «The Dark Knight Rises». 
For selv om hovedingrediensene her er slåssing, humor, kule spesialeffekter og et virvar av lyder, er «Black Panther» overraskende moden i sin utforskning av sammensatte problemer. 

Trolig var det en del av planen, fordi regi- og manusjobben ble gitt til Ryan Coogler. 
Denne unge afroamerikanske filmskaperen beviste for alvor at han hadde evnen til å lage smart underholdning med den subtile boksefilmen «Creed» (2015) og den bitre filmen «Fruitvale Station» (2013). 
I begge disse har den lovende skuespilleren Michael B. Jordan hovedrollen, og Jordan har også en sentral rolle i «Black Panther» som amerikanske «Killmonger». 
Han er uenig i hvordan monarkiet Wakanda (hvor filmen i stor grad foregår) styres, og prøver å destabilisere den afrikanske nasjonen. 

Skjønt, Wakanda er ikke en hvilken som helst nasjon. 
Det fiktive landet har en spesiell plass i superheltuniverset til selskapet Marvel og en populær plass i «afrofuturismen»; en kunstretning hvor afrikansk historie blandes med science fiction, og som er ment å være en motvekt til hvordan Afrika vanligvis omtales og forestilles i fiksjon. 

Tegneseriene som filmen er basert på er forfattet av tungvektere som Roxane Gay og Ta-Nehisi Coates. 
Sistnevnte er i dag en verdensberømt essayist og ble oversatt til norsk («Mellom verden og meg»). 

Men den intellektuelle tyngden hindrer ikke «Black Panther» i å være en film det er lett å like. 
Filmen introduserer nasjonen og rollefigurene på en uanstrengt måte i det vi møter T’Challa (Chadwick Boseman) og hans familie. 
«Black Panther» starter med at han arver tronen etter farens død, og møter de politiske forpliktelsene som venter i et land som har valgt å holde sin rikdom skjult for omverdenen. 
Komplikasjonen er at Ulysses Klaw (Andy Serkis) kjenner til landets hemmeligheter, og sammen med nevnte Killmonger setter de to i gang et komplott som vil utfordre T’Challa og den skjøre politiske alliansen han er ansvarlig for. 

Filmen tar seg tid før (kom)plottet sparkes helt i gang: 
Det er som om filmskaperne frydes over muligheten til å forestille seg et afrikansk land uberørt av voldelige kolonimakter, og viser derfor heller frem landets særegenhet. 
Og hvorfor skal de ikke det? 
Wakanda har en herlig fargepalett, med pastell, brunt og lilla, men også med avansert, kald teknologi. 
Filmens produksjonsdesign er merkverdig nok til å kunne nytes i seg selv. 

Men filmen har en emosjonelt engasjerende fortelling – og en relasjon med den virkelige verdenen som publikum befinner seg i. 
«Black Panther» tar et dristig valg når Killmongers motivasjon og hevnlyst viser seg å være enkelt å identifisere seg med. 
Det er en vågal strategi i en fortelling at «skurken» er den rollefiguren som ligner mest på en person fra den virkelige verden. 
Han er en outsider blant krigere og ledere, og han er den slemme i en film som handler om at det å være god er vanskelig. 

Dette er noe rikere enn «en vanlig» superheltfilm. 
Fordi «Black Panther» handler om mer enn det å være heltemodig, og mer enn om lederskap. 
Den handler også om at det å regjere krever modenhet. 
«Black Panther» er kanskje en superheltfilm for hele familien, men i sin fantasering om en alternativ verden, og i sin fortelling om det å gjøre seg fortjent til makt, er «Black Panther» en film som ønsker modenhet fra sitt publikum. 
Også dette var etterlengtet: 
En film som ser heltemot i sitt publikum. 
