Velkommen tilbake, «Unge lovende»!
Hvorfor er denne serien så bra? 
Fordi den hele tiden føles som ekte liv. 

Det lød et samstemmig hurrarop fra seere og anmeldere da første sesong av «Unge lovende» kom i 2015. 
Andre sesong fulgte godt opp. 
Nå er tredje sesong her, og for min del kan historien om Elise, Alex og Nenne bare fortsette og fortsette. 
Så glad er jeg blitt i disse jentene. 

Litt paradoksalt er det jo, all den tid serien ikke er myntet på en dame som kunne vært moren deres. 
Hjernen bak, Siri Seljeseth, fikk ideen fordi hun ikke fant noe på TV som hun kunne identifisere seg med. 
At et generasjonsportrett likevel treffer så bredt, sier mye om kvaliteten. 

For å rekapitulere litt fra foregående sesong: 
Elise (Siri Seljeseth) forlot stand up-scenen til fordel for (forsøksvis) jobbing med TV. 
Nenne (Gine Cornelia Pedersen) ga ut romanen sin, og slet i forholdet til Leo (Benjamin Helstad) – et klæssetryne (unnskyld meg) av en kjæreste. 
Alex (Alexandra Gjerpen) dro til New York for å prøve lykken som skuespiller der. 

Tredje sesong går inn i livene deres et halvt år senere. 

New York viser seg som et ensomt åsted for endeløse prøvespillinger som ikke fører noe sted. 

Elise er i gang med å utvikle en humoristisk liksomdokumentar om livet som stand up-er, noe som bringer henne i nærkontakt med den svenske komikeren Katinka (Bianca Kronlöf). 

Nenne gjør litterær suksess, men sliter fortsatt i kjæresteforholdet, som er alt annet enn godt for henne. 

Fortsatt handler det om hvor stor avstanden kan være mellom kreative drømmer og beiske realiteter, om selvfølelse som ikke alltid står i forhold til resultater og forventninger, og om den vanskelig håndterbare kjærligheten. 
Vi får med andre ord mer av det samme, men hva gjør det når det er så bra? 

Serieskaperne har funnet den perfekte balansen mellom humor og sårhet, oppturer og pinligheter, enerverende småprat og de vanskelige ordene som betyr noe, trassig energi og erkjennelsen av at voksenlivet stadig rykker nærmere. 
Det gir denne sesongen et litt større alvor, og en følelse av at enda mer står på spill. 
Men det går ikke på bekostning av det genuint morsomme. 
Det gjør også at serien holder fast ved sitt tvisynte, men skarpe blikk på underholdningsbransjen Elise og Alex sikter seg inn på. 

Manusforfatterne Siri Seljeset og Mads Løken viser i det hele tatt en fabelaktig evne til å observere situasjoner og sosiale relasjoner, og å omforme dem til drama og komikk. 
Av og til resulterer det i pute-TV, men like ofte i identifikasjon og gjenkjennelse – gjerne i samme scene, selv om man ikke nødvendigvis har vært i akkurat den situasjonen selv. 

Nok en gang viser regissørene Eirik Svensson og Patrik Syversen hvilken heldig hånd de har med filmer og serier om ungdom og unge voksne. 

Manus er strålende, men ville neppe båret like sterkt om det ikke var for skuespill i toppklasse. 
Siri Seljeseth, Alexandra Gjerpen og Gine Cornelia Pedersen har alle tre den unike evnen til å manøvrere perfekt mellom komisk timing og nakne emosjoner, uten at det en eneste gang oppleves «spilt». 
Alt av nærvær og autentisitet er på plass. 
Ikke en eneste replikk kjennes påtatt eller feil. 
At de tre fiktive figurene låner trekk fra skuespillernes egne liv, bidrar også. 
Men først og fremst greier de å spille frem en opplevelse av at dette dreier seg om ekte liv og erfaring. 

Det er også grunnen til at serien når langt ut over aldersgruppen den opprinnelig siktet seg inn på. 
Og har du ennå ikke sett den, ligger de to foregående sesongene ute på NRKs nett-TV. 
