Skitten realisme ispedd en strime lys
«Winter's bone» er så gjennomført skitten realisme at man kan bli deprimert. 
Men den imponerende prestasjonen til hovedrolleinnehaver Jennifer Lawrence gjør filmen høyst severdig. 

Skal man ta uttrykket «winter's bone» bokstavelig, burde det oversettes med «vinterknokler». 
Regissør Debra Granik tar oss med til et snøfritt skoglandskap i Missouri i Midtvesten. 

Den gjennomførte fargeskalaen går i grått, blågrått og brunt for å framheve de trøstesløse livsvilkårene. 
Manuset bygger på en roman av Daniel Woodrell som kjenner det forslitte miljøet fra egen oppvekst. 
«Country noir» har han kalt stilen sin. 

Her forsøker fattige hvite familier – white trash – å holde døden fra livet. 
Folks evne til å bevare levende kjøtt på knoklene er i høy grad knyttet til kriminell virksomhet. 

Strevet har skåret dype plogfurer i ansiktene, mistenksomme øyne skuler på enhver fremmed som nærmer seg et gårdstun. 
Sannelig er det slitent, det laget av middelaldrende birolleinnehavere som Granik stiller opp – selv kvinnene er av det mutte slaget som tyr til vold og svinger motorsagen når det trengs. 
Sterkt! 

Under slike forhold forsøker hovedpersonen – den 17-årige jenta Ree – å være både omsorgsfull mor og beskyttende far for sine to småsøsken. 
Hennes kamp for å leve et hederlig liv og klare foreldreansvaret gjør filmen til en så engasjerende opplevelse. 

Jennifer Lawrence gjør en stor rolletolkning som Ree, ungjenta som påtar seg altfor store byrder da moren er blitt psykisk syk og faren er hekta av politiet på grunn av crack-produksjon. 

Den 20 år gamle skuespilleren faller aldri for fristelsen til å gjøre elendigheten sentimental. 
Ved hjelp av de små nyansers minespill får hun fram hvordan Ree nekter å gi opp til tross for nådeløs behandling fra farens fiender. 

«Winter's bone» kunne fort havnet i grøfta for ørkesløs sosialpornografi. 
Men Granik klarer å balansere de onde og de gode kreftene. 
En nabokone bryr seg, en venninne hjelper til, en onkel mildnes i sitt vesen, ja sågar fiendene viser til slutt en smule – makaber – nåde. 

Så skjønt det er mye «country noir» i grunntonen, finnes det lys i det svarte. 
Gå og se. 
