«Stranger Things» gir deg det meste du kan ønske deg i år
Verdens koseligste grøsserserie. 

Netflix' «Stranger Things» vant mange seerhjerter i fjor, med sin særegne blanding av gjennomført 80-tallsromantikk og ublu flørt med tiårets grøsserfilmer. 
Andre sesong, som er tilgjengelig på fredag, følger suksessoppskriften. 
Og det er ingen grunn til å skygge banen. 

Den har kanskje noen av årets ekleste slimmonstre på rollelista, og en gjeng med unger som slåss på liv og død mot verdens undergang. 
Men det som gjør denne serien til en innertier, er ikke at den er så skummel. 
Men at den er så usannsynlig koselig! 

Vennskapet mellom 13-åringene Will, Mike, Dustin og Lucas er noe helt eget i moderne serieflora. 
Andresesongen, som har premiere på fredag, pøser på med ømme øyeblikk, også mellom voksne og barn. 
Og mellom barna og et par nye barn. 
Dette er tross alt tiåret for både stort hår og store følelser. 

Halloween 

Det er Halloween 1984, og selv om alle byens gresskar plutselig råtner over natta, er gatene i Hawkins fylt av unger utkledd som monstre, lykkelig uvitende om det virkelige uhyret som lurer like i nærheten. 
Men stakkars Will Byers vet. 
«The boy who came back to life», kaller lokalavisa ham - «Stranger Things»’ egen Harry Potter (det er ikke bare 80-tallsfilmer vi leker med denne sesongen). 
Denne gangen lærer Will og de andre at det er flere måter å forsvinne på. 

Det er vanskelig å fortelle mye om handlingen uten å røpe for mange tvister. 
Men både Joyce Byers, politisjef Hopper, Nancy, Steve og Jonathan får sitt å stri med denne gangen også. 
Og Eleven, så klart, du trodde vel ikke vi hadde sagt farvel til henne for godt? 

Sean Astin er for øvrig herlig som Joyce’s trauste nye kjæreste, mens Sadie Sink og Dacre Montgomery piffer opp rollegalleriet som søskenparet Billy og Max. 
Førstnevnte har seriens hittil beste hockeysveis, mens «MadMax» er rå både på skateboard og spillmaskiner. 

Utvider universet 

Første episode tar oss innom hele følelsesspekteret: sjokk, spenning, sorg, latter og varme. 
Den starter rett på sak og akselerer raskt. 
Premissene – om småbyen som trues av invasjon fra underverdenen, forårsaket av en suspekt statlig forskningsstasjon - ble lagt i forrige sesong, så her er det bare å fortsette der vi slapp. 
Ikke dermed sagt at serien bare går i opptråkkede spor. 
Som enhver god andresesong skal, tar den historien et hakk videre, og utvider både universet og forståelsen av flere av karakterene. 
Mennesker som monstre. 
Karakterutvikling er det også, selv om den er litt forutsigbar hos enkelte. 

Det er også hovedinnvendingen. 
Denne serien spiller så mye på kjente historier at en del tvister er i overkant lette å forutse: 
Selvsagt må de gjøre den feilen der. 
Selvsagt kommer dette til å gå galt. 
Nå som vi vet hva greia er, blir det aldri like isnende skummelt som i første sesong, enda så mørkt det ser ut etter hvert. 

Grinescene 

Men det er greit. 
Jeg tror «Stranger Things» nytes aller best hvis du bare gir deg hen. 
Både til horrormysteriet og 80-tallsromantiseringen - en kilde til mye ømhjertet humor og varm nostalgi. 
Da får du det meste du kan ønske deg i år, inkludert «justice for Barb» (på en måte), oppskriften på Steves spektakulære hår, og en skoleballscene der min favoritt av året, Dustin (Gaten Matarazzo), fikk meg til å begynne å grine. 

Slim og grøss til tross, Hawkins, Indiana er en by jeg mer enn gjerne reiser tilbake til. 
