Timbuktu
Treffende og humørfylt om hverdagslivet under militant islamistisk okkupasjon. 

Timbuktu er en varm og menneskenær skildring av en landsby hvor militante islamistiske opprørere har tatt kontrollen. 
Med vakre ørkenbilder, en god porsjon humør og treffende observasjoner forteller filmen om kulturkrasjene og tragediene som oppstår i en okkupert hverdag. 

Dette er ingen dokumentar, men bakteppe for filmen er fra 2012 – da islamistiske opprørere okkuperte byen Timbuktu i Mali, og områdene rundt. 

Sharia til besvær 

Filmen fortelles gjennom mange episoder som viser hvordan landsbyens hverdagsliv ikke matcher okkupantenes egenkomponerte og paragraftunge sharia-lov. 
Musikk, sigaretter, fotball, trappesitting og bar kvinnehud – alt blir forbudt, og alle regelbrudd skal straffes. 

Det rammer alle, fra kvinnen som blir bedt om å dekke seg til mens hun vasker håret og ungdommene som må spille fotballkamp uten ball, til den smugrøykende jihadisten som gå lange ørkenturer for å holde sitt «lovbrudd» skjult. 

Det nærmeste filmen kommer en hovedperson, er beduinen Kidane (Ibrahim Ahmed), som nekter å la nye regler endre familiens frie ørkenenliv. 
Ellers ser vi mye til den lokale imamen, som «ikke vil blande seg i andres jihad», men som stadig blir mer motløs etter hvert som tvangsekteskap, steining og pisking blir hverdagskost. 

Men undertrykkelse betyr ikke at folk lar seg undertrykke. 
Det er mye verdighet i Timbuktu, og spesielt kvinnene i filmen er sterke og kampvillige i møte med upraktiske og uvettige religiøse regler. 

Dveler ved det absurde 

Regissør Abderrahmane Sissako kan minne mye om sin svenske kollega Roy Andersson i sitt filmspråk. 
Han er glad i å sette opp en lettere absurd scene, og gi den god tid til å utspille seg, i all sin menneskelighet, foran kameraet. 

Det blir ofte både sårt og humoristisk, som da en ung tidligere rapper skal filme sin første jihadist-youtube video – for å fornekte den syndefulle hip hoppen, og lovprise Allah – med dårlig hjelp fra en ustødig lysmann og en ufaglært militærkommandant i regissørstolen. 

Kommandant: 
– Det er ikke noe «Yo man» lengere, dette er religion bror! 

Vakker ørkenblues 

Området rundt Mali er kjent for sin fengende rootsmusikk, og Timbuktu byr på nydelig ørkenblues. 
De musikalske innslagene filmes også med en varme og lunhet som gjør kontrasten til det straffende og melodiløse sharia-styret veldig tydelig. 

Det er også sterkt å se en kvinne som blir pisket for å ha spilt musikk, la smertehylene sine gå over i gråtende sang foran folkemengden. 

Dette er likevel ikke en film som maler et enkelt svart hvitt bilde av onde okkupanter og uskyldige maliere. 
Jihadistene vises fram som både forståelsesfulle og oppriktig omtenksomme i flere av episodene. 
Og landsbyboerne gjør også grove ugjerninger, inkludert drap, mot hverandre. 

Timbuktu unnlater ikke å vise fram grusomhetene og den enorme uretten som rammer når jihadistene kommer til byen. 
Men ved å holde fokus på det hverdagslige regelsamfunnet som oppstår, så klarer filmen å avsløre ekstremismens mer latterlige vesen, og får dermed en gyldighet som strekker seg mye lengre enn å kun være et skrekkbilde på dagens militante islamister. 
