Royal flush
Colin Firth flekser Oscar-musklene i den inntagende «Kongens tale». 

FILM: 
Ikke for å kaste meg på en trend eller noe. 
Men på dette tidspunktet må det rett og slett sies noen pene ord om Colin Firth. 

Firth, som med sin morske karisma og sin berømte badetur i «Stolthet og fordom» i 1995 umiddelbart ble gjenstand for fantasiene (sex- og bryllups-) til millioner av kvinner. 
Som med det minste lille tic i ansiktet kan røpe en eklatant fortvilelse eller håpløs kjærlighet. 
Som ikke fikk uttelling for sin særegne, holdte måte i enkle underholdningsfilmer som «Bridget Jones» og «Love Actually». 
Men som de siste årene, idet han har rundet 50 års-bøyen, har møtt regissører som har verdsatt hans smakfulle, sofistikerte talent for å formidle følelser gjennom ørsmå bevegelser i kroppen og ansiktet og gitt ham slike gåtefulle, sammensatte roller som bringer frem det beste i ham, som kaller på en rolig, verdig mine med et såvidt antydet kaos under vannoverflaten. 

Tilknappet og teknisk 

Mr Darcy var en slik rolle. 
George, den homofile og hemmelig sørgende universitetslæreren i «A Single Man» og som i fjor innbrakte Firth sin første Oscar-nominasjon, likeså. 
Prestasjonen som den stammende kong George VI av England i «Kongens tale» ser ut til å bli den som skal forene Firth om den lille mannen i gull. 

Rollen er psykologisk enklere enn Firths tour de force i «A Single Man», den er noe mer teknisk og utvendig på det vis Oscar-akademiet har det med å beundre. 

Samtidig sitrer også den stive og defensive kongen av følelser, av komplekser og kjærlighetsbehov som en barsk hoffoppdragelse gjør det umulig å vise. 
Det er en øm, vakker rolle i all sin tilknappethet. 

Feelgood 

«Kongens tale» er en klassisk feelgood-film. 
En indre reise ender i forsoning og ny erkjennelse. 

Reisen starter idet hertugen av York (Firth), kongen av Englands nesteldste sønn, sliter med en ubekjempelig stamming - en talefeil han har timet særs dårlig tatt i betraktning at nazismen brer seg i Europa, radioen er i ferd med å bli kommunikasjonsmiddel nummer én og at hans levemann av en bror (Guy Pearce) snart skal skli ut i en affære med Mrs Wallis Simpson og la landet og tronen seile sin egen sjø. 

Hertugens kjærlige kone Elizabeth (en varm Helena Bonham Carter) oppsøker den forsofne taleterapeuten Lionel Logue (Geoffrey Rush), som i tillegg til å benytte seg av uortodokse metoder og tiltale den kongelige pasienten ved fornavn, har det tvilsomme trekk å være australier. 
Snart må den meget nølende hertugen både bestige tronen, og forberede seg på radiotalen som skal si Hitler midt i mot og samle folket bak Englands fane. 

Store porer 

Den hittil ukjente kongesagaen er blitt et veldreid og vellykket filmdrama, med middels høy panne og et bankende hjerte. 
Regissør Tom Hooper holder det sentimentale og storslagne i sjakk gjennom en rekke scener der tungen er plantet bestemt i kinnet og hovedpersonene må slipp på sin egen verdighet. 

Med konsentrert mine kaster Firth og Rush seg ut i de mest surrealistiske tale- og tungeøvelser. 

Hooper elsker å le vennlig av og med hvem som nå måtte befinne seg foran kameraet hans: 
Han leker med proporsjonene, går tett inn på skuespillernes ansikter og viser dem frem i lett fordreide, forlengede versjoner, med porer som gaper mot publikum. 
Det skaper en lun komikk. 

Sårbarhet 

Men det bidrar også til å få frem den store sårbarheten både i kongen og taleterapeuten. 
Latterligheten er aldri langt unna, og de er pinefullt klar over det. 
Det er lett, uunngåelig, å føle sterkt med og for dem, og unne dem den ventende triumfen nettopp fordi vi tror at de er oppriktige i tvilen på om den vil komme. 
