Høstens aller viktigste film
— Hm, er dette nok en katastrofefilm der noen få klimaforskere får markedsført skrekkvisjoner, attpåtil gjennom den politiske kjendisen Al Gore? 

Det frister å avfeie dokumentaren «En ubehagelig sannhet» med likegyldig snusfornuft. 
Vi kan lukke øynene mer enn ExxonMobils toppsjef som nylig erkjente i Aftenbladet at klimautslipp må tas alvorlig. 
Eller overse at selveste Arnold Schwarzenegger vil få California til å redusere CO2-utslipp til 1990-nivå innen 2020. 
Gå nå likevel og se regissør Davis Guggenheims enkle dokumentar. 
For det Al Gore legger fram via lysbilder og grafiske modeller, er en overveldende mengde forskningsdata. 
De mange bildene av innskrumpede isbreer og fjell som mister snøhetta si, slår en i magen. 
Men verst er dokumentasjonen av at isbreene på Grønland og Nord— og Sydpolen smelter i et stadig økende tempo. 
Det kan få havet til å stige rundt alle kontinenter og i verste fall ødelegge det finurlige globale systemet av varme og kalde havstrømmer. 

Selvfølgelig er det detaljer og perspektiver i Gores utlegning som kan og bør diskuteres. 
Poenget er at den pedagogiske måten han benytter, bør gjøre det lett for folk flest å engasjere seg. 

Kunstnerisk er «En ubehagelig sannhet» nesten gammeldags i formen. 
Men Gores utlegninger i foredragssalen er så lettfattelig illustrert at selv de glupeste 10-åringer kan henge med. 

Sammenstillingen av data fra hele kloden viser at vi ikke lenger har å gjøre med naturlige svingninger. 
Noe har gått hakkende galt i naturens globale maskineri. 

Innskutte glimt fra Gores privatliv tilfører dokumentaren en vesentlig personlig touch, som får en til å tro på at mannen har gjort kampen for å redde jorda til sin livsoppgave. 
Litt for mye Gore blir det likevel mot slutten. 

Likevel, «En ubehagelig sannhet» framstår som høstens vikigste å drøfte. 
