Svimlende fra Zadie Smith
Det beste med denne romanen er den fengslende rytmen. 
Det verste er at det kan være vanskelig å henge med. 

Det handler om to venninner fra den fattige delen av London, som begge drømmer om å bli dansere. 
Bare den ene har talent. 
Den andre fordyper seg i stedet i gamle dansefilmer og drømmer seg bort i musikk, rytme, hun filosoferer over rase, klassetilhørighet - hva som ligger til grunn for hva slags menneske vi ender opp med å bli. 

Begge jentene vokser opp med en annen etnisitet enn de andre i nabolaget, og vi får kjenne utenforskapet på kroppen. 
Den ene jenta kommer seg ut av fattigdommen, begynner å jobbe for en popstjerne og får reise over hele verden og blant annet se bistandprosjektet på nært hold. 
Den andre blir boende i det samme nabolaget. 
Man dras mellom de to verdenene jentene lever i, og spørsmålet som stilles mellom linjene, er: 
Hva skaper et godt liv? 
Og hvor mange av oss ender egentlig opp med det livet vi så for oss? 

Hele handlingen blir sett gjennom øynene til den ene jenta, som er britisk-jamaicansk. 
Vi kommer ikke så tett innpå henne, og hun er heller ikke en veldig interessant karakter. 
Det som gjør denne romanen annerledes, er at vi blir kjent med spennende romanfigurer - gjennom hennes øyne og gjennom hennes tanker og beskrivelser. 

Det er et sjansespill fra Zadie Smith. 
Det er til tider vanskelig å få tak på hva forfatteren egentlig ønsker å få fram i denne boka. 
Som leser, blir tålmodigheten virkelig satt på prøve i denne 510 sider lange romanen, som er fylt med utallige avstikkere og omveier, ideer og nye historier. 

Å lese Zadie Smith er som å si ja til å bli med i en virvelvind, hvor det handler om å holde seg fast og håpe at man ikke faller av i fart. 
Samtidig er det denne gangen gjort på en såpass kløktig måte at vi akkurat klarer å klamre oss fast. 
