Vakkert med Norah Jones
Her kommer denne sommerens overraskelse for oss som trodde at Norah Jones bare var en halvjazzete bakgrunnsrøst i selskapene til sånne folk som vasker hendene også før de går på do. 

Ravi Shankars datter er en av årets mest behagelige skuespillere, og hun står merkelig nok til Jude Law slik Debra Winger ville gjort til Richard Dreyfuss (en form for sensuell intersjelelighet). 

Jude Law er egentlig en forfengelig kødd. 
Men filmer som denne viser at det banker et hjerte under kondompakka i brystlommen, og han kan også spille film sånn at du føler noe for ham. 

I så måte er Kar Wai Wongs «My blueberry nights» perfekt. 
Wong er han som laget den estetiserte kinesiske stillstandsrapporten «2046» om et tog til evigheten. 
Han behandler bildene som om de var kjærester, og filmen om Norah Jones' reise rundt i smertens poesi er en kunstutstilling uten klimamotiv. 
Jazzete forgrunnsfarger i naboskap med moderne noir-komposisjon av bilder. 
En så kul form for skjønnhet at sommerens innpåslitne vulgaritet glemmes bort. 
Høsten blir tidlig-innført som følelsesfenomen i en handling der Tom Waits kunne ha kommet slentrende uten at opera-politiet grep inn. 
Det er behagelig stilisert og begeistrende malerisk. 
For noen vil dette være filmen de ventet på. 

Law driver en liten kafé der en av de esoteriske attraksjonene er en glassbolle med nøkler. 
Dit kommer Norah Jones fordi kjæresten spiste svinekoteletter med ei ny dame. 
Fra hun får se paret på den vidåpne vertens overvåkingsvideo blir livet hennes en tilpasning til uavhengigheten, og så drar hun ut i USA for å oppleve hva det er folk knytter seg til og fra. 

Hun møter ikke så mange, men de gjør inntrykk. 
David Strathairn vedlikeholder den håpløse kjærligheten til eksdama Rachel Weisz med komplett hensiktsløshet, som vanning av juletre i januar eller opprettelsen av ny salatbar i trailer-restauranten. 
Natalie Portman spiller poker i Nevada og ser ut som ei jente som studerer til å bli Sharon Stone. 
Mens Norahs lysverden veksler fra Nyork-blått til Memphis-rødt til sitrongult i det spisse Vegas-landskapet, fordyper hun seg lavmælt i menneskenes snedige smerter. 
Vi er enklere og lurer på om hun ikke vil vende tilbake til kaféverten Jude Law og føde ham noen tilbakeholdne setninger til bruk mellom de som forstår hverandre. 
Hun sender ham postkort, så sjansen er der. 
Overfladiske flørtere sender ikke kort. 

Kar Wai Wong har laget en film som får alle skuespillerne til å virke geniale. 
Det er så bra. 
