Kunsten å anmelde negativt
Man skal fare pent med spillefilmdebutanter. 
Men ikke med Bård Breien. 
Han belærer oss om kunsten å tenke negativt. 
La meg prøve hans egen medisin. 

Filmen presenteres som en svart komedie. 
Men «Kunsten å tenke negativt» er det minst lattervekkende jeg har sett på lenge. 

Breien har skrevet manuset og gitt seg en formidabel oppgave: 
Å balansere på rett side av galgenhumoren når han samler tre rullestolbrukere, en nakkeslengskadd og tre normalt fungerende til et døgns skrekkelig samvær. 

SVART KOMEDIE, svart komedie sier jeg til meg selv. 
Le nå, da. 
Men nei, gjennom hele visningen vrir jeg meg i ubehag over å se pinligheter, overvære det makabre, lure på hvordan i all verden regissøren skal dra dette i land. 

Først må vi delta i positivitetstreningsgruppa til kommuneansatte Tori (Kjersti Holmen). 
Der sitter 28 år gamle Marte (Marian Saastad Ottesen) i rullestol, lam fra halsen og ned, men kunstig smilende fra øre til øre for å skjule hva hun egentlig føler for kjæresten Gard (Henrik Mestad), som glemte å sikre klatretauet. 

Der sitter 50 år gamle Asbjørn (Per Schaaning), stum slagpasient som gir grynt til svar på terapeutens oppfordringer om å sette seg nye ukemål. 
Og der gneldrer Lillemor på 65 (Kari Simonsen) med halsen i nakkeslengkrage. 
Hun er bitter etter å ha blitt alene da mannen stakk av. 

PARODI på terapi skal dette bli, det forstår vi jo. 
Kjersti Holmen spiller autoritær gladhetsapostel som sender rundt en tøypose der klientene kan slenge stygge ord og tankedritt. 
For her skal det tenkes positivt, må vite. 

Holmen holder maska i denne vanvittig tåpelige dikkedikk-rollen, det skal hun virkelig ha. 
Men tror jeg at en terapeut kan drive det så latterlig langt? 
Nei. 

Da Filmfondet støttet Breiens idé, het det at «filmen har en sylskarp brodd mot enøyd positivitetskultur og helsefanatisme og avslører menneskeforakten som ligger i dyrking av perfekte menneskebilder.» 

Jeg opplever ikke Breiens brodd som sylskarp. 
Den er snarere en konstruert papirkniv brukt til å stikke i avgrunnsdype problemer. 
- 

DET RENE HELVETE tar over når gruppa drar hjem til rullestollenkede Geirr. 
Kona hans vil ha hjelp til å få humøret opp i heimen. 
Men snart kastes Kjersti Holmen på dør og villaen fylles av kampen mot tenk-positivt-budskapet. 
Jeg skal love at det blir knusing og slåssing og skyting og russisk rulett så det forslår. 
I en hel time. 
Stakkars skuespillere. 
De sliter. 

Selvfølgelig er det udugelig med lettvinte svar som forskjønner og idylliserer menneskelig tragedie. 
Men at løsningen skulle være å hente opp all sjelens gruff og gørr og tro at man slik renses til å bære sin skjebne, se, det er avleggs 70-tallspsykologi. 
Snarere er det i vår tid dokumentert at deprimerte kan få hjelp av kognitiv terapi, det å lære å tenke annerledes om livet slik det ble. 

Men det har ikke Breien fått med seg der han satt ved skrivebordet og konstruerte sitt manus. 
