Teateranmeldelse «Macbeth»: Blodbad, hevn og mothevn.
Innbitt og sterk 

DET NORSKE TEATRET 

«Macbeth» 

Av William Shakespeare. 
Oversatt av Edvard Hoem 

Regi: 
Peer Perez Øian 

Koreograf: 
Magnus Myhr 

Lysdesigner: 
Kyrre Heldal Karlsen 

Dramaturger: 
Anders Hasmo/Matilde Holdhus 

Scenograf og kostymedesigner: 
Etienne Pluss 

Komponister: 
Ole Alexander Halstensgård, Tore Ylvisaker og Ole Henrik Moe 

Skuespillere: Preben Hodneland, Ingeborg S. Raustøl, Gard Skagestad, Frode Winther, Joachim Rafaelsen, Per Schaanning, Amell Basic, Petter Winther. 
Øyvin Berven, Peiman Azizpour, Mari Charlotte Soland, Paula Meriles og Linnea Svinndal 

I rollen som Macbeth kommer Preben Hodneland helt på innsiden av sin plagede karakter. 

Både lyd og dramatiske effekter er skrudd høyt i åpningen av denne oppsetningen på Scene 2. 
Det er mye klang og ekko i luften når budskapet om hans tapre hærfører Macbeths seier over irer og nordmenn når den skotske kong Duncan, spilt av Per Schaaning. 
Det er duket for et hjertelig gjensyn mellom kongen og hans trofaste general. 
Hadde det bare ikke vært for møtet med de tre heksene som spår at det er Macbeth selv som skal iføre seg kongekronen. 
Slik vet vi at det går mot blodbad, hevn og mothevn. 

«Det skotske stykket», som Macbeth også kalles, er gjennom de fire hundre årene som er gått siden det ble skrevet blitt stappet så breddfullt av idéinnhold og tolkningsføringer at enhver regissør – eller tittelrolleinnehaver – står i permanent fare for å kullseile på grunn av overvekt hver gang en ny scenevariant skal sjøsettes. 

Jeg synes regissør Peer Perez Øian og ensemblet hans kommer svært godt fra denne oppsetningen. 
Og det meste av æren tilfaller Preben Hodneland. 
Til å begynne med framstår hans Macbeth nærmest som en passiv observatør til hvordan hans egen skjebne spiller seg ut – båret fram av andres vilje. 
Det er ubesluttsomhetens forbannelse som hjemsøker ham. 
Men ganske snart utvikler Macbeths indre og ytre blekhet seg til en form for innbitt selvbedrag. 
Han vil tro på sin egen skjebne, til tross for at han selv oser av falskhet. 

Duknakket og forknytt beveger Preben Hodnelands Macbeth seg over scenen, drevet stadig videre i sitt forsett om å nedkjempe alle fiender, innbilte eller reelle. 

Det er denne indre utviklingen som gradvis tar mer og mer av oppmerksomheten, og som gjør det mulig å si at Hodneland fyller rollen sin helt ut. 

Det betyr ikke at de andre på scenen nødvendigvis kommer helt i skyggen. 
Ingeborg Sundrehagen Raustøl som Lady Macbeth overbeviser med dempet viljestyrke og effektivt minespill. 
Det er hun som mer enn noen driver Macbeth videre og videre – helt til det er umulig å snu. 
Men hennes eget sammenbrudd og død mot slutten av stykket blir for lite forklart og motivert. 

En annen som skiller seg fordelaktig ut, er Petter Winther som både fyller rollen som general Banquo og som Macbeths allierte Seyton. 
Han er på grensen til leken, og det er ikke dårlig i et så bloddryppende stykke. 

Også de andre mannlige skuespillerne går inn og ut av flere roller i soldataktig orden, iført skotskrutede dresser. 
Scenografien er bokstavelig talt firkantet men dramaturgisk effektiv – der den skjebnetunge handlingen ruller rett mot deg. 

De tre heksene, dødbleke og iført noe som ligner på ballettskjørt, blir nærmest et gjennomgående scenografisk element i stykket, der de vrir seg i en slags dans både foran og bak på scenen. 
Det fungerer greit, men kan også bli for overtydelig. 
Til gjengjeld er den spesialskrevne musikken så godt integrert i oppsetningen at den virker stimulerende og aldri forstyrrende. 
Det er i seg selv godt gjort. 

På Scene 2 møter vi en Macbeth som er så falsk at han virker ekte. 
Det er alene verdt turen. 
