«All verden er en scene» i et telt på Nøstet
B-sidene av styggvakre Bergen vises frem i denne perlen av en forestilling. 

«Hei vesle by. 
Tett inntil sjøen. 
Kan du ta meg ned?» 
Vi sitter tett i tett i et telt og en container på Nøstetorget. 
Publikum har på seg øreklokker og lager ikke en lyd. 
Bare hører på poet Eli Fossdal Vaages mildt sagt radiovennlige stemme lese dikt for oss. 
Det handler om regn, og om en by som snart synker ut i sjøen igjen. 
I Bergen finnes det etterhvert så mange verk og dikt om været at det nesten minner om en overlevelsesstrategi å dikte om det. 
Men hva kan en gjøre, i en by der det gjerne kan regne 80 dager i strekk. 
Og denne kvelden er selvsagt ikke noe unntak. 

Radio B-town omtales av Teaterfestivalen Meteor som en «mobil kikkeklubb med lokalradio. 
Et miniteater i telt med inngangsparti og resepsjon, amfi, backstage, bar og radiostudio. 
Scenen er bybildet der installasjonen blir plassert». 
Som publikum blir vi sluset inn fem og fem. 
Vi bytter ut gummistøvlene våre med tøfler, ullsokker og øreklokker. 
Lydløst får vi valget mellom te eller kaffe i en liten bar før vi plasseres sammen på små benker i et telt. 
Hele veien forklarer stemmer på øret hva vi skal gjøre og at vi gjerne må tulle oss inn i pleddet før radiosendingen begynner. 

De siste årene har det oppstått en interesse for å høre på radio sammen. 
I fjor hadde biblioteket flere felleslyttinger av dokumentarer og i København finnes det en hel festival som er viet til at folk hører på radio sammen. 
Det er tanken på at vi hører på radio sammen (men likevel alene i egne øreklokker) som er utgangspunkt for forestillingen, men B-town er også veldig mye mer. 
Et scenisk dikt med byen som hovedrolle. 
Et teppe blir dratt opp og et vindu ut mot lyskrysset på Nøstet åpenbarer seg. 
Vi ser bort på Trikken pub, Sentralbadet, trafikken og alle menneskene som skal hit og dit. 
En løper med en pose over hodet for å beskytte seg mot regnet, tre tynnkledde unge menn i kortermet uniform som ser ut som de kommer fra Hurtigruten løper forbi vinduet vårt og biler stopper på rødt og kjører raskt videre. 
Bybildet er scenen for oss, akkurat den timen i døgnet der dagen blir kveld og lyset blir mørke. 

Gjennom tre akter hører vi både historiefortellinger fra Bergen, musikk og dikt fra byen. 
Arnt Robert Leganger intervjues langt der ute på gaten og forteller om hvordan det tidligere var på Nøstet. 
En historisk rapport. 
Den styggfine byen iscenesetter seg selv og alle som trasker der ute vet fint lite om at de er en del av vårt scenebilde, mens vi hører på sanger av Vilde Tuv, fortellinger om Amalie Skram eller opptak av Erlend O. Nødtvedt sine våte dikt om byen. 
Det oppstår rett og slett noe magisk der i all urbaniteten med taxier med lys på taket som kjører forbi og Fossdal Vaages beroligende og omsorgsfulle røst. 
Det er omtrent som å sitte i trafikken selv, bare at vi på samme tid er avskjermet og har det forholdsvis lunt. 
Utvalget av artister, lydklipp og samples passer dessuten særdeles godt. 
Forestillingen er full av snedige detaljer og nye ting å oppdage, samtidig som den har et slags impropreg. 
Alt kan skje, men det innebærer aldri noen risiko for publikum. 
Kombinasjonen av hørespill, dikt, musikk, skyggeteater, figurteater og spill ute på gaten utgjør rett og slett 90 minutter med scenekunstmagi. 
Spesielt om du elsker Bergen (eller bare elsker å hate litt på Bergen). 

«All verden er en scene» sa en gang en klok kis. 
Jeg tror det må være denne forestillingen han tenkte på da. 
