En flott siste kveld med Paul Simon
En låtskatt av de sjeldne som vil leve selv om mannen bak legger opp. 

Han har vært her ganske ofte i det siste, den amerikanske artistlegenden Paul Simon (76). 
I Oslo Spektrum i 2012, og samme sted sammen med Sting i 2015. 
Så alene i 2016, før han søndag kveld kom innom igjen. 

Denne gang på sin Homeward Bound – The Farewell Tour. 
Én siste gang med alle de kjente og gode låtene, altså. 
Det var egentlig ikke trist. 
Bare fint. 

Fortellingenes aften 

Han starter på naturligste vis med Simon & Garfunkles flotte «America». 
Låten om dette unge paret som setter seg på en buss og forlater hjembyen for å jakte et annet liv i håpet og drømmenes land. 

Den første av mange fortellinger om folk på let etter en drøm, et meningsfylt liv eller kjærligheten denne kvelden. 

Det er dette Paul Simon har viet sitt artistiske liv til. 
Disse fortellingene. 
Det var de han ville synge for oss, én siste gang, og det var ikke annet å gjøre enn å fryde seg. 
Selv antydet artisten at de fleste av låtene var skrevet for å danse til, men slik ble det ikke. 
Dette handlet om å sitte andektig ned. 
Lyttende, beundrende. 

Det var som en hyllestkonsert til en artist som har skapt utrolig mye musikalsk magi. 
Med hovedpersonen i levende live midt på scenen. 

En venn, en støtte 

Gjennom 26 låter vandret konserten gjennom et vell av verdensdeler og sjangre. 
Slik er Paul Simon. 

Helt nedpå i starten med blant annet «50 Ways To Leave Your Lover». 
Mer rytmisk i «Rewrite» og «Me and Julio Down by the Schoolyard». 
Klassisk anlagt med sine strykere i «Rene and Georgette Magritte With Their Dog After the War». 
Full fyr med «The Obvious Child» og den afrikanskinspirerte låtduoen «Diamonds on the Soles of Her Shoes» og «You Can Call Me Al» som avsluttere av første del. 

Midt blant disse kom derimot kveldens høydepunkt, en omarrangert og mer komplisert versjon av «Bridge Over Troubled Water». 
Synet av Paul Simons ansikt der han med store følelser synger om denne personen – seg selv, får vi tro – som vil være en støtte uansett hva som skjer en venn, kommer til å sitte klistret lenge. 

En knallsterk avslutning 

Med seg hadde Paul Simon et mildt sagt kompetent band som telte 14 personer og som fikk skinne på forskjellige måter. 
Det sies at mannen spiller pop, men det smaker like ofte mye av jazz, soul, blues og afrikansk og søramerikansk verdensmusikk av låtene hans. 

Noen dødpunkter var det, og mellompartiet med en litt for tynn «Still Crazy After All These Years» og en daff «Graceland» var i overkant skuffende. 
At sjefen selv glemte åpningsteksten på «Late in the Evening», gikk derimot på kontoen for sjarm. 

Denne delen var likevel bare en transport inn mot ekstranumrene som mest av alt handlet om artisten på sitt eldste og beste. 
«Homeward Bound», med en nostalgisk og karriereoppsummerende video på skjermen bak. 
Så «Kodachrome», «The Boxer», «American Tune» og helt til slutt selvfølgelig «Sound of Silence». 

Den lille mannen alene med kassegitaren, der han runder av en fantastisk karriere for oss som lytter. 
Det var ikke mer å si, men Oslo Spektrum lot ikke akkurat Paul Simon forlate hallen til lyden av stillhet ... 
