Barneverdenen vi ikke vil se
Hvorfor er det så vanskelig å forstå at den frekke ungen med den utagerende atferden kan være et voldsoffer? 

Inga Marthe Thorkildsen stiller spørsmålet med kraftig stemme: 
Hvorfor snakker vi om barnas vanskelige atferd, når forklaringen er at de er seksuelt krenket, slått, forsømt, nektet kjærlighet og alminnelig omsorg? 
Hvorfor nekter norske helsemyndigheter å ta konsekvensen av det vi vet: 
At tusener av barn er ofre som trenger beskyttelse, ikke pasienter i behov av en diagnose? 

Christoffer-saken rystet landet. 
Thorkildsen beskriver følelsen av kollektiv svikt overfor den lille, mishandlete gutten som et nasjonalt traume. 
Men i boken "Du ser det ikke før du tror det", viser hun også hvor mange christoffere vi har blant oss, og hvor lite systemet har lært av hans død. 
Først når vi erkjenner hvor mange barn som blir mishandlet, vil vi være i stand til å se tegnene på at det er skadet barn vi har foran oss. 

Forlaget presenterer boken som et kampskrift for barns rettigheter. 
Motstanderne er tydelig definert: 
Det er helsemyndighetene, først og fremst. 
Etter Thorkildsens mening svikter de barna så grovt at det er snakk om brudd på menneskerettighetene. 

Den tidligere barneministeren fra SV har arbeidet i nærmere 20 år med vold og seksuelle overgrep, og er nå knyttet til Forandringsfabrikken som spesialrådgiver for psykisk helse. 

I boken langer hun ut mot Helsedirektoratet, som i sine retningslinjer for ADHD-diagnostisering totalt overser muligheten for at vold, omsorgssvikt eller seksuelle overgrep kan være årsaken til den avvikende atferden. 
Hun viser til at retningslinjene ikke sier noe om å snakke alene med barnet, i trygge omgivelser, de rommer heller ingen advarsler til behandlere og de som skriver ut medisiner om ikke å forveksle traumer med vold. 

Forklaringen finner hun i en vedvarende og sterk tabukultur. 
Helsesøstre, leger og terapeuter tør ikke spørre barnet om det blir slått eller voldtatt, og heller ikke snakke med foreldrene om hva de gjør med barna. 
Resultatet er en problemforflytning der vi behandler barna som problemet i stedet for å se inn i familielivet etter årsakene. 

Mens Verdens helseorganisasjon definerer vold i nære relasjoner og seksuelle overgrep, voldtekt og omsorgssvikt som et av de største folkehelseproblemene i verden, blir hele feltet – etter Thorkildsens mening – forsømt av det norske Folkehelseinstituttet, av Helsedirektoratet og av Helse— og omsorgsdepartementet. 

Resultatet er at vi har verdens høyeste forekomst av ADHD-diagnoser. 
Fra å være en ubetydelig diagnose på 1980-tallet er den blitt den hyppigst stilte diagnosen i Norge. 
Resultatet er at vi har sykeliggjorte barn, mens ingen leter etter omsorgssvikt og vold som utløsende årsaker til den problematiske atferden. 

Som kampskrift flest, er også dette preget av ensidighet i utvalget av dokumentasjon. 
De mange, og ofte litt usystematiske, referansene er ikke ment å gi noe fullstendig bilde av hva vi vet om atferdens sosiale årsaker. 
Det er ikke noe uærlig i dette, men det kan være greit å vente med å trekke de helt bastante konklusjonene til den angrepne part er kommet til orde. 
Diskusjonen er imidlertid så livsviktig – bokstavelig talt – at både direktoratet, departementet og Folkehelseinstituttet bør gjøre grundig rede for de manglene Thorkildsen påpeker. 

Bokens form tyder på at målgruppen er lærere, helsesøstre, behandlere og alle som jevnlig møter barn som sliter, og som trenger å bli gjort oppmerksom på hva som kan skjule seg bak både den unaturlige stillheten og det irriterende bråket. 
Språket er av og til levende, sterkt og medrivende, spesielt når hun skriver om enkeltskjebner, men også klønete og innviklet, antakelig en smitte fra de skriftlige kildene. 
Ujevnheten svekker leseopplevelsen. 

En annen svakhet er de mange referansene til egen innsikt og hva hun selv gjorde som stortingsrepresentant og statsråd. 
Hun er riktig nok romslig også med ros av andre; Knut Storberget får behørig omtale for sin innsats mot familievold da han var justisminister, og hun lovpriser de såkalte BarnevernsProffene, unge med egne, tunge erfaringer som kjemper for et bedre system. 
Hun er også raus med krediteringen av mange som har kjempet den samme kampen før, eller sammen med, henne. 
Men boken ville blitt bedre om hun ikke var fullt så romslig med både den direkte og den mer indirekte selvrosen. 

Det er også et paradoks at hun beskriver et problem som ser ut til å ha blitt mye større, til tross for alle lovendringer og tiltak som hun har bidratt til. 
En mer systematisk og balansert oppbygget tekst ville gjort det lettere for leseren å vurdere om vi faktisk har et voksende problem, eller om det bare er snakk om en utvikling som ikke går raskt nok. 
