Forpliktelser og frustrerte rop
Ole Giævers annenfilm er både feilbarlig og høyst severdig. 

«Mot naturen» handler om Martin, en voksen mann med familie og fast jobb, som er fanget i en kronisk tilstand av stille frustrasjon. 
Hans trygge A4-liv oppleves som et fengsel, hvor veggene utgjøres av forpliktelsene til familien, ansvaret på jobb og det allmenne hensynet til sine medmennesker. 

Det sitrende ønsket om å bryte med denne uopphørlige rutinen har forplantet seg i kroppen hans, og ligger i cellevevet som et stille skrik som av og til kommer til overflaten som ufrivillige gammelmannsutrop. 

Samtidig vet han med seg selv at han er en person som vil fortsette å hedre disse forpliktelsene til han dør. 
Og han mestrer dette grunnleggende motsetningsforholdet mellom sine drifter og sitt ansvar ved ustanselig å hengi seg til nevrotiske spekulasjoner om hva han egentlig burde gjøre. 
Det eneste Martin opplever som genuint og utvetydig givende, er de lange fjellturene han fra tid til annen legger ut på, og i «Mot naturen» følger publikum med på en slik helgetur med hovedpersonens indre monolog som lydspor. 

Til tross for Ole Giævers beskjedne alder, er han som en veteran å regne innen nordnorsk film. 
Giæver har riktignok kun regissert to spillefilmer, men han står også bak kritikerroste kort— og novellefilmer som «Sommerhuset» (2008) og «Tommy» (2007), samt et mylder av enda kortere filmer produsert på nullbudsjett. 
Og man kan bare spekulere i hvor mange av disse produksjonene som hadde vært langfilm, dersom han hadde vært bosatt og oppvokst nærmere det sentrale østland. 

Giævers første spillefilm var den privatfinansierte «Fjellet» (2011), som til tross for godt skuespill og god personregi aldri helt maktet å overskride sine økonomiske begrensninger. 
Det er dyrt å lage film, og det skal ikke mye til før de økonomiske realitetene setter sitt preg på filmopplevelsen. 
Og faren for at dette skal skje er sjelden større enn i filmer som på grunn av pengemangel ilegger seg selv strenge begrensninger hva angår antallet skuespillere og innspillingssteder. 

Likevel har det aldri vært tvil om Giævers talent, og med «Mot naturen» etablerer han seg som en interessant og egensindig filmskaper som publikum både i og utenfor Norge fortjener å se mer fra. 

I "Mot naturen" spiller Ole Giæver selv hovedrollen som Martin, og bærer dermed brorparten av filmen alene sammen med fotograf Øystein Mamen og medregissør Marte Vold. 
Filmen er preget av skarpe digitale videobilder som veksler mellom utiltalende komposisjoner og keitete lyssetting i interiørscenene og vakre, suggererende håndholdte takninger i utendørsscenene. 
Heldigvis er sistnevnte i klart overtall, og på tross av noe klønete samspill i åpningsscenen, finner filmen raskt tonen når Martin begir seg oppover fjellet og skillet mellom hans indre og ytre verden opphører. 

De beste sekvensene er de hvor Martin liksom synker inn i seg selv mens tankene hans springer like lett som han selv traver over snaufjellet. 
Det er ikke noen original tematikk Giæver tar for seg, men kombinasjonen av omgivelsene, det dvelende fotoarbeidet og Martins tidvis innsiktsfulle og velartikulerte tanker, gir det hele en form som oppleves frisk og interessant. 

I forbindelse med lanseringen har Giæver uttalt at «Mot naturen» kan sees som en videreforedling av «Fjellet», i den forstand at der sistnevnte handlet om to rollefigurer på et fjell har denne hovedsakelig én. 

Foruten det faktum at Martin i «Mot naturen» får selskap av en rekke andre rollefigurer, skiller den seg fra «Fjellet» i det at den aldri oppleves som en film som har funnet sin form på grunn av økonomisk nødvendighet. 

Det er ikke vanskelig å finne skjønnhetsflekker og småfeil i «Mot naturen». 
Men det er heller ikke vanskelig å konstatere at det går svært lang tid mellom hver gang vi får servert norske filmer hvor filmskaperens ideer og visjoner tilsidesetter den norske filmproduksjonens traurige, forutsigbare regler med samme selvfølgelighet som det Ole Giæver gjør her. 
