Vakkert og voldsomt på Aladdin
Høststormene fikk et passende lydspor da post-rockfestivalen Vivid gikk av stabelen på gamle Aladdin kino i helgen. 

Post-rock? 
Ja, det er lov å spørre. 

Post-rock er en litt ullen sjanger. 
Men det handler om gitarbasert, hovedsaklig instrumental musikk som gjennom langstrakte komposisjoner – mer en type mini-symfonier enn låter i tradisjonell forstand – bygger seg opp mot voldsomme klimaks. 

Post-rock kan være vakker, den kan være uhyggelig og den kan være emosjonelt forløsende. 
Den kan i grunnen være alt bortsett fra utadvent og allsangvennlig. 

Kall det gjerne kunstmusikk for folk som liker trommer og gitarer. 

På Vivid-festivalen – tenk det, Kristiansand har sin egen post-rockfestival! – legger man spesiell vekt på post-rockens iboende visuelle kvaliteter. 

Konserten til Oslo-bandet The Samuel Jackson Five ble ledsaget av alt fra norsk vinter til synkronsvømming på kinolerretet de hadde i ryggen. 

De var også det av lørdagskveldens band som kom nærmest streit rock: 
Låtene deres er korte og konsise, kastene går brått fra det pent melodiøse til noe som er funky og brutalt på én og samme tid. 
Hvis Vivid-publikummet hadde vært av det danseglade slaget – noe de så visst ikke er – ville dette ha vært konserten de slo seg løs på. 

All den fornøyde ruggingen og kløingen i fyldige skjegg vitnet likevel om stor tilfredshet. 

Med elektrisk cello som førende instrument, har Mooncake – noe så sjeldent på disse kanter som et russisk band – et mykere, mer atmosfærisk uttrykk. 
Animasjonen på lerretet understreket at de før eller siden er nødt til å ende opp på et naturfilm- eller science fiction-soundtrack. 

I undertegnedes ører ble Mooncake likevel nokså anonyme sammenlignet med Caspian. 

Massachusetts-bandet – tre gitarister, bassist og en svært angrepshissig trommeslager – oppnådde nesten metal-aktig intensitet fra første stund. 
Og hver gang de spilte seg opp til et av sine massive, majestetiske crescendoer, føltes det som å stirre rett inn i solen i øyeblikket før den skal eksplodere. 

Nå er det ikke fritt for at post-rocksjangeren sliter med en viss forutsigbarhet – låtene som høres ut som eviglange Pink Floyd-introer, musikerne som står i silhuett mot flimrende bakprojeksjoner – og etter noen timer på Vivid må det være lov å føle at man har fått sin dose for en stund. 

Men – jøje meg, altså – høydepunktene denne kvelden var kraftfulle nok til å løfte en hver sliten stakkar ut av hverdagen, ut av høstmørket og ut av seg selv. 
Og mer kan ingen ønske seg av musikk. 
