Prøvetid med mye motgang
Det er ikke første gang norsk dokumentarfilm viser strevet til mennesker som vil skape seg et liv etter endt soning. 

Temperaturen i «Prøvetid» gjør at filmen er blitt mer enn «dette har vi sett før», for eksempel i dokumentarer av Sigve Endresen. 

De fire løslatte — Halvar, Jeanett, Line og Staale - har meldt seg på et rehabiliteringsprosjekt i regi av Vardeteateret i Oslo. 
Tre av dem har sittet inne etter narkotikadommer, én er voldsdømt. 

Filmen følger dem i de månedene de møtes i teateret for å skrive et stykke om eget liv og veien tilbake til samfunnet. 
Men om det blir en premiere til slutt, der de selv skal spille, henger etter hvert i en syltynn tråd. 

For til tross for at Vardeteateret får aktørene til å love å være dopfrie under teaterarbeidet, klarer de knapt å holde løftet. 
Dialoger og oppgjør rundt teaterhusets bord etter slike kriser, er pinefulle i sin ærlighet. 
En aktør takker av midt i prøvetida i sinne over de andres svakhet. 

Regissør Thor Bekkavik har klippet temperamentsfulle og mistrøstige scener nennsomt sammen, fint kontrastert med stillfoto signert Agnete Brun. 

For meg ble den ekstra dimensjonen i «Prøvetid» likevel ikke de tidligere innsatte selv. 
Det som gjør mest inntrykk er utholdenheten til kunstnerisk leder Jo Skjønberg og hans medhjelpere. 
År etter år tar de imot løslatte for å gi dem en sjanse til en ny start ved teateret. 

Sterkest i filmen er en scene der Skjønberg og hans nærmeste medarbeider krangler høylytt - som en reaksjon på ats aktørene ligger nede for telling og premieren ser ut til å gå i vasken. 

Slik blir «Prøvetid» en påminnelse om hva det krever å hjelpe samfunnets svakeste. 
Vardeteaterets idealisme er rørende ganske enkelt fordi de ikke gir opp. 
