«Unge lovende» er ekte til siste slutt
Fjerde og siste sesong rører og varmer. 
Det føles som et ekte vennskap er over, og det er trist. 

I løpet av disse siste seks episodene av «Unge Lovende» ble jeg rørt, lo, og gråt gledestårer. 

Det føles som et ekte vennskap er over, og det er trist, for jeg kunne gjerne sett mange flere sesonger. 
Samtidig ender serien til rett tid. 

Det har gått noen måneder siden sist vi så jentene. 
Nå har Nenne (Gine Cornelia Pedersen) stor suksess med teateroppsetningen av boken sin, og hun skriver på en roman. 

Denne gangen handler teksten om Nennes mor, noe det ikke er sikkert at faren hennes vil ta godt imot. 

Alex (Alexandra Gjerpen) har flyttet inn med Karl-Erik (Amir Asgharnejad), kollegaen som vi såvidt møtte i forrige sesong. 
Men hun har ennå ikke glemt ekskjæresten Kimmo (Ole Christoffer Ertvaag). 

Skuespillerkarrieren virker det derimot som hun har lagt på hyllen, til fordel for glamouren som følger med programlederjobben i UKA. 

Elise (Siri Seljeseth) er i gang med pilotinnspilling, men samarbeidet med Katinka (Bianca Kronlöf) går like dårlig som det gjør innad i Elises familie. 

Lyspunktet er bartenderen Ole (Herbert Nordrum), som Elise innser at det kanskje kan bli noe mer enn bare sex med. 

Denne sesongen har Marie Kristiansen og Siri Seljeseth hatt regi, og med ny regi kommer et stilbytte. 

Allerede fra start er det tydelig, og stilig. 
Åpningsscenen i første episode er gjort i en tagning, og viser Nenne, uavbrutt, i minuttene før hun går på scenen. 

Sesongen preges av nettopp å ha bedre tid til de små øyeblikkene. 
I episode to, som er delt inn i tre deler, tas dette helt ut. 
Det er julaften, og vi følger jentene i hver deres feiring, uten å klippe frem og tilbake mellom dem. 

Det er likevel den samme serien, og alt føles like ekte som før. 
Humoren er den samme, og som i de foregående sesongene er det flust av situasjoner man kan kjenne seg, og karakterene, igjen i. 

Alex, Nenne og Elise er blitt som venninner jeg bryr meg om, men som aldri tar mine eller hverandres råd. 

Nenne møter på Sissel (Ingunn Øien), og gjør noe som er så dumt at jeg får lyst til å rope til skjermen, be henne om å skjerpe seg, tenke seg om. 
Fordi det er nettopp henne, fordi hun har gjort lignende ting før, tror jeg likevel på det. 

I andre situasjoner får vi se hvordan hun og de andre har vokst, at de har lært noe i løpet av de siste sesongene. 

Elise håndterer en konflikt med moren på en måte som ikke hadde vært mulig i første sesong. 
Alex tar valg i forholdet med Karl-Erik, som hun aldri hadde tatt med Kimmo. 

At historien om de tre venninnene slutter her, er både vemodig og godt. 
Jeg skulle gjerne tilbrakt mer tid med dem, men vet også at det fort kunne blitt repetitivt, kjedelig, og ikke minst, mindre ekte, om serien fikk enda flere sesonger. 

Så det er deilig at også slutten føles sann nok til at den både rører og varmer. 
Jeg har heiet hele veien på at de skal lykkes i både sine karrierer og i kjærligheten, men er glad for at ikke alt går på skinner. 

Hvordan det vil gå med de tre venninnene videre, hintes det ganske tydelig til at vi uansett allerede vet. 
