TV-anmeldelse «Westworld» sesong 2:«Mere blod» 

Ultravoldelig og fokusert retur til de voksnes fornøyelsespark. 

Westworld, sesong 2 

Amerikansk sciencie fiction-drama i ti deler 

Med: Evan Rachel Wood, Ed Harris, Ingrid Bolsø Berdal, Thandie Newton 

Premiere på HBO Nordic mandag 23. april. 
Sendes mandager på HBO Nordic 

«Du fortalte meg om en drøm», er en av åpningsreplikkene her. 
Men drømmen om «Westworld» er for lengst blitt et mareritt. 
I alle fall for de biologiske menneskene. 
Androidemenneskene, vertene, robotene, eller hva man skal kalle dem, går det betraktelig bedre med. 

Første sesong hadde på sitt eget morbide vis, en tilfredsstillende filosofisk konklusjon der Gud i form av Robert Ford (Anthony Hopkins) ble henrettet. 

Her kunne det ha stoppet. 

Det burde kanskje til og med ha gjort det. 

Det gjør jo selvsagt ikke det. 

Som verdens mest pretensiøse ex. phil-forelesning fortsetter sesong to å tasse rundt Platons hulelignelse, Kants moralfilosofi, generell erkjennelsesteori og partikularisme (sjekk nærmeste leksikon). 

Bare med innlagte henrettelser. 

Det levende rollespillet serien beskriver, gjorde de ti første episodene til en nesten fullstendig og hel sirkel. 
Rytmen og mysteriebyggingen var til tider mer interessant enn selve historien. 

Andre sesong prøver å rydde opp i kaoset som har oppstått når androidene tar over og skaper mer kaos. 
Der man både følger opp historielinjer som ikke ble tilfredsstillende avsluttet i første sesong, og utvider parkområdet betraktelig. 

««Innsatsen er ekte nå», sies det. 
For om det var mennene som bygget parken, er det nå kvinnene som tar styringen. 
For eksempel Maave (Newton) og Dolores (Wood) som på hver sin side tar over styringen i eget liv, mens de leter etter noe de kanskje ikke en gang vet hva er. 

Mer enn det trenger ikke avsløres av handlingen. 
«Westworld» er fremdeles best inntatt mest mulig blindt, og fremdeles så stilig og luksuriøst filmet at man lett kan bli blendet av det alene. 

Replikkene er vel så tynget av egen patos, noe som mer enn en gang blir kommentert av en av parkens forfattere når androidene bruker replikker han har skrevet til helt andre settinger. 

Disse metagrepene gjør serien smartere enn den egentlig fortjener å være, noe den kompenserer for med å øke brutaliteten. 
Det er en ren krig mellom gjestene i parken og androidene som bygger en særdeles effektiv og funksjonell form for selvbevissthet. 

Fremdeles må man like at det meste går i ring, gjentas til det maskinelt maniske og at det kan finnes ekko av alt, overalt. 
Handling, roller eller musikk. 
Samtlige deler nøster seg til et spinnverk man ikke klarer å skjønne hvordan skal ende, men som er like fortryllende for det. 
Det er frustrerende og til tider irriterende. 
Men man slutter ikke å se på av den grunn. 

På et punkt understrekes det at «Westworld» er det eneste stedet i verden man kan (eller kunne) oppleve mennesker som dem de faktisk er. 
Det er en nøkkelforklaring. 
Kampen for tilværelsen har sjelden vært så marerittaktig perfeksjonert. 

Anmeldelsen er basert på seriens fem første episoder 

TOR MARTIN BØE 
