Plateanmeldelse:Jack White - «Lazaretto» 

Jack Whites beste oppfølgerplate siden «Elephant» fulgte «White Blood Cells» 11 år tilbake. 

Tidspunktet for en ny Jack White-plate er utvilsomt det rette. 

Hans etterdiltende erkefiender i The Black Keys topper albumlisten i hjemlandet hans. 
Hans viktigste idoler i Led Zeppelin ruller ut sine første plater i mastodontutgaver. 
Og The Rolling Stones er tilbake på veien. 

Samtidig vet vi at den rastløse White ikke alltid fungerer optimalt i oppfølgermodus. 

Som da The White Stripes fulgte opp nær-perfekte «Elephant» (2003) med den unødvendig tverre «Get Behind Me Satan» (2005). 

Eller da The Raconteurs gikk fra lettbent popsupergruppe på «Broken Boy Soldiers» (2006) til hårete festivalband på den overfylte «Consolers Of The Lonely» (2008). 

Vi hopper over The Dead Weather med vilje her. 
Men Whites solodebut «Blunderbuss» (2012) var en kreativ nystart. 
Derfor er det foruroligende at han «bare» gir ut nok en soloplate, i stedet for å gi seg i kast med en ny konstellasjon. 

Men takk og lov: 
Han klarer seg utmerket. 
Og han gjør det ved å tone ned Zep-influensene. 
«Lazaretto» er derimot hans mest Stones-inspirerte plate til nå. 

Visst er White en retro-connoisseur, men han er ikke vrangere enn at han går til hjertet av Stones-katalogen for sine tyverier. 

Det er «Beggars Banquet» og «Let It Bleed» i store doser her, med tilsmussede akustiske gitarer, døddrukkent barpiano, vindskjev country, skumle kordamer og underliggende apokalyptisk stemning. 

Det gir utslag i pur sjarm på lettere spor som «Alone In My Home», «Temporary Ground» og «Just One Drink». 
Sistnevnte ville Jagger/Richards gitt en gåstol for. 

Men White biter også hardt. 
Åpningssporet «Three Women» er potent møkkamannblues. 
Tittelsporet demonstrerer hans evne til å gi tradisjonell bluesrock en kontemporær overflate, med spektakulært fresende gitarsolo fulgt av vel så fresende fiolinsoloer. 

Han er i god kontakt med mørkere makter på den dommedagslige «Would You Fight For My Love?» og den iltre instrumentale «High Ball Stepper». 

White skal likevel passe seg litt. 
Mot slutten av albumet er det et par kutt som viser at veien fra elegant referanserock til poserende Carlings-musikk kan være kort. 

Sistesporet «Want And Able» etterlater uansett inntrykket av at strenge-Jack også har humor og sjarm. 
Og at han forblir en unik og underholdende artist. 

BESTE LÅT: 
«Just One Drink» 

* Slippes 10. juni 
