Dette ambisiøse prosjektet hadde trengt en sterkere regissør enn George Clooney
Det satiriske krimdramaet «Suburbicon» er mindre enn summen av sine bestanddeler. 

FILM: 
Det tar en stund før man innser at alt det gode filmhåndverket i George Clooneys «Suburbicon» aldri kommer til å smelte sammen til en fungerende helhet. 
Alt fra Coen-brødrenes manus og Robert Elswits foto til de pålitelige hovedrolleinnehaverne Matt Damon, Julianne Moore og Oscar Isaac bærer bud om at de sprikende trådene i denne satiriske fabelen om amerikaneres forhold til vold, rase og religion til slutt vil nøstes opp, men dengang ei. 
I stedet får publikum servert noe som mest av alt fortoner seg som bortklipte scener fra en mer fokusert og vellykket film. 

Satire 
Året er 1959, og stedet er den fiktive forstaden ved samme navn – et kvelende harmonisk landskap av nyklipte plener, blankpussede felger og smilende hvite mennesker: 
Allerede fra første sekund er det åpenbart at vi befinner oss i det mytiske 50-tallet som i den amerikanske psyken har blitt synonymt med den forgangne gullalderen alle påfølgende epoker er dømt til å skule lengselsfullt tilbake på. 

Problemene starter når det flytter en svart familie inn i dette Norman Rockwell-inspirerte Eden. 
For så fort den etniske harmonien trues, sprekker fasaden opp og avslører et frådende kaos av religiøs sekterisme og duellerende seksuelle og morderiske nevroser. 
Og selv om «Suburbicon» stort sett holder seg innenfor rammene av Clooneys idé om en Coen-film, inneholder den også en solid dose Hitchcock-via-David-Lynch og flere paralleller til Darren Aronofskys «Mother!». 

Ballett Som «Mother!» framstår «Suburbicon» mer som en ballett av metaforer enn som en historie om faktiske mennesker, men Clooney en langt mindre begavet koreograf enn Aronofsky, og lignelsene begynner raskt å halte og snuble. 

Når rulleteksten omsider dukker opp på lerretet får man følelsen av å ha vært vitne til en eksorsisme – men da ikke så mye den storstilte utdrivelsen av USAs indre demoner som Clooney formodentlig har forestilt seg, som hans egen, høyst personlige besettelse med denne besynderlige visjonen. 
