- Å lese denne boka, er tidvis som å ta drosje med en sjåfør som har løst alle verdens problemer
Viktige spørsmål drukner i flommen av synsing i Øystein Norengs debattbok «Oljeboblen». 

Med debattboka «Oljeboblen» har professor Øystein Noreng lagt seg ut med alle: 
Oljelobbyen er oppgitt fordi han slakter privatiseringen av Statoil. 
Miljøbevegelsen reagerer på at han resirkulerer klimaskeptiske myter og idiotforklarer klimapolitikk. 

Kranglefant 

Grusomme salver avfyres i alle retninger. 
Norske politikere er «broilere» som underkaster seg USA. 
De burde heller alliere seg med Kina og slutte å «demonisere» Putin. 
Fredsforhandlingene de har ledet har vært meningsløse. 
Bistand er symbolpolitikk der målet er å skaffe norske snillister fete jobber internasjonalt. 

Å lese denne boka, er tidvis som å ta drosje med en sjåfør som har løst alle verdens problemer. 

Noreng har lest Terje Tvedt og vender stadig tilbake til professorens kritikk av den norske deltagelsen i krigen i Libya. 
Faktisk nevnes Libya 45 ganger i en tekst på litt over to hundre sider som egentlig handler om andre ting. 

Institutt for kontraritet 

Norengs utenrikspolitiske og historiske overblikk er ganske vidløftige. 
Han unnlater for eksempel å diskutere de politiske og juridiske dilemmaene rundt Libya-krigen, og beskriver den norske deltagelsen som tidligere statsminister Stoltenbergs søknad til jobben som NATOs generalsekretær. 

«Inkompetansen i USAs utenrikspolitikk skyldes slett kjennskap til geopolitiske realiteter blant beslutningstakerne i Washington», erklærer han. 
Hvis bare alle var så kunnskapsrike som Øystein Noreng! 
Da ville nok mye sett bedre ut i geopolitikken. 

Finnes det et Institutt for kontraritet i akademia? 
Det er et sted for gutta: 
Fagfeltet er hvor dumme alle andre er. 
Instituttets ansatte er akademikere som alltid vet best og kan uttale seg om alt – særlig det man ikke selv har studert. 
Hvis instituttet ikke finnes, bør det opprettes. 
Noreng er en av flere norske akademikere som kvalifiserer til professorat der. 

Statoil etter privatiseringen 

Straks Noreng er på hjemmebane i oljeøkonomien, glimter boka imidlertid til. 
Et utgangspunkt er oversikten over Statoils resultat fra privatiseringen i 2001 til 2016. 
I denne perioden har selskapet investert totalt 1100 milliarder, om lag 600 milliarder i utlandet og 500 milliarder i Norge. 

I samme periode har driftsresultatet før skatt vært på pene 1513 milliarder, noe som har gitt skatteinntekter og utbytte på over 1000 milliarder til staten. 
Statoil er blant de beste oljeselskapene til å utbetale utbytte til eierne og også bra med hensyn til avkastning på investert kapital. 

Så lang er alt vel, men Noreng viser at 98 prosent av driftsresultatet skyldes inntekter fra norsk sokkel. 
Utenlands-satsingen bidro med bare 19 milliarder i løpet av 15 år og ser man på resultatet etter skatt, var det negativt. 
Selskapet er i realiteten delt mellom en fantastisk profitabel virksomhet i Norge og et tapsprosjekt i utlandet. 
Det som i første rekke trekker ned er investeringer i USA og Canada. 
Noreng oppgir tapet her til 140 milliarder. 

Den forsvunne debatten 

Den manisk-depressive oljeprisen kan drive noen og en hver over i røde tall, men tapet i Nord-Amerika er likevel så stort at det for noen tiår siden ville resultert i Stortingsmeldinger og hoderulling. 
Nå fremkaller det kun noen spredte avisartikler. 
Hvordan kunne samtalen om oljepolitikken forsvinne? 
Hvor ble det av konsekvensene? 
Hvorfor er det ingen debatt om Norges største selskaps tokter utaskjærs? 

Noreng peker på flere forhold: 
Bedriftslogikk handler ofte om å vokse internasjonalt. 
Mindre viktige hensyn, som kostnadsstyring, ble angivelig lagt vekk. 
Selskapet fikk skattefradrag i Norge på investeringer og tap utenlands, samtidig som Norge ikke kunne skattlegge de utenlandske inntektene. 
Dermed ble tap utenlands likevel inntekt for selskapet, mens eieren – staten – fikk regningen. 

Statens passive eierskap og svake styrer har gjort konsernledelsen allmektig. 
Etter fusjonen med Hydro har Statoil blitt ekstremt dominerende på norsk sokkel, noe som bryter med tidligere tiders politikk om å ha konkurranse. 
Noreng tegner et bilde av en kjempe ingen kan kontrollere. 

Oljelosjen 

Er forvaltning, politikere og oljeselskap en losjeaktig elite som bytter stoler med hverandre? 
Noreng ser ut til å mene det, men jeg skulle ønske han gikk grundigere inn i problemstillingene og tok for seg motforestillinger. 
For hvis han har rett i alle sine kritiske påstander, hva burde konsekvensen være? 
En oppdeling av selskapet i en norsk og en internasjonal del? 
Eller flere deler? 
Og burde staten selge seg ned eller opp? 

Boka forfølger i liten grad disse spørsmålene, og bruker i stedet stor plass på å klage over den allmenne forjævligseringen. 
Bokens undertittel, «enestående muligheter, forspilte sjanser», er dessverre ganske dekkende for prosjektet. 
