Trenger ikke stille opp i «Korslaget» for å jakte på det brede publikum
Audrey Horne kliner til med et realt publikumsfrieri. 

|||ALBUM: 
For et band som startet opp som et retrogrønsjprosjekt, er det ikke unaturlig at man i løpet av et par album ender opp som rendyrkede utøvere av classic rock. 

Det fine er at det i norsk musikk de siste ti åra — selv i strenge miljøer som hip hop og metal — er blitt fullt ut akseptabelt å ville bli skikkelig populær, ha hits og flørte med kjendissfæren. 

Dette kan man jakte også uten å melde seg på «Det store korslaget» eller Melodi Grand Prix. 

Audrey Horne gjør det ved å blåse budsjettkronene på den navngjetne produsenten Joe Barresi, skure grønsjgulvet en gang for alle og gå i barndommens platesamling på jakt etter gyllen rockhistorie, som så raffineres i sprekkferdige kompendier av noen låter. 

Et Kiss-riff her, noe Maiden-gitar der, et storslagent Aerosmith-tablå midtveis (bamseklemmen «Sail Away»), litt Ozzy og litt Zeppelin, stadig med en del Seattle i ettersmaken. 

Veldreid, proft og åpenlyst tilgjengelig — det store, brede (og relativt konservative) norske hardrockpublikummet bør virkelig gjengjelde frieriet. 
