Gravlaksen
Ariel Pink turer frem med å overskride kalenderens diktatur. 
Om han så må utslette seg selv i prosessen. 

Hvem i alle dager er denne Ariel Marcus Rosenberg? 
Stikkordene her er «alle dager». 
For i kunstnerisk forstand er ikke ArielPink noen som helst. 
Han finnes ikke. 
Det er ikke noen «kjerne» eller noe «vesen» der. 
Han er simpelthenen representasjon; ettidskolorittens lappeteppe. 
I et intervju med denautoritative nettsiden Pitchfork sier han det på likefremt vis: 

«Jeg skriver ikke tekster som har noe med meg å gjøre. 
Jegbegynte med musikk for å dekke over min egen personlighet. 
Jeg ville blitt lykkeligere om jeg ikke hadde noen form foroffentlig tilstedeværelse overhodet, om jegbare kunne gjemme meg bak en stabelmed CD-er. 
Stemple ut alt som avslører noe om meg.« 

Ta den, Jon Mikkel Broch Ålvik! 
Og andre autentisitetsjagendemusikkforskere. 
Ariel Pink nærmest insisterer på detmotsatte. 
Det finnes ikkeden ting ved ham som er «originalt» eller «ekte» eller «inderlig». 
Langt mindre«autentisk». 
Alt erbare tjuvlån og rekontekstualisering. 

Ariel Pink er bare ensvamp med god sugeevne, som i oppveksten absorberteutilrådelige mengder Hall& Oates, 10cc, Fleetwood Mac, Captain Beefheart, Frank Zappa, Donnie &Joe Emersonog David Bowie. 
Og uoversiktlige mengder annen musikk så obskur at det ikke girmye mening å henvise tilden her. 

Det er dette som «er» Ariel Pink, hvis virke handler vel så mye arkeologi som å jage en eller annen indre visjon: 
En bunt sjangerspredteartefakter innenfor rammene av et nyfikent og organisert kaos. 
En noenlunde sømløs pastisj brygget på psych-pop, glamrock oghvit funk der «komponisten» i korte blaff slipper meloditeftensin løs, før hanlike raskt saboterer ethvert tilløp til at det blir altfor iørefallende. 

Los Angeles-artistenfikk riktignok en slags hit med «RoundAnd Round» i 2010, men den typen publikumsfrierier fraværende på «Pom Pom», som kan sammenlignes medopplevelsen av å sittesammen med noen som tviholder på fjernkontrollen mens de hvileløst zapper mellomTV-kanalene. 
På den bra måten. 

I det ene øyeblikket handler det om stripping («BlackBallerina«), i det neste om dessertmat («Jell-O«), og i det tredje omnudister(i surfpoplåten «Nude Beach A G-Go«). 
Ariel hopper ufortrødent fra det bisarre og en smule forstyrrede til detimøtekommende og vennligsinnede. 
Fra 60-tallet til et udefinert futurumsparadigme. 
Gjerne i løpet avén låt. 

«Sexual Athletics» kunne vært med på Beefhearts «Safe asMilk», og nevnte «Jell-O» har sine musikalske forelegg i TV— ogradioreklamens jingle-konvensjoner. 
«Put Your Number In My Phone» høres ut somnoe The Byrds kunne gitt ut. 

Frank Ocean uttalte i fjor at vi har et altfor snevert synpå samtidighet. 
Hvem er hans kontemporære? 
Hvem konkurrer han mot? 
Somhan sa: 
«I thinkabout it in macro. 
I feel like Elton John just made «Tiny Dancer». 
He just madethat shit like last night. 
JimiHendrix just burned his fucking guitar onstage. 
That's how I look at it. 
Like this shit just went down.« 

Den samme impulsen til å overskride kalenderens diktatur ser vihos Ariel Pink. 
70- og 80-tallet er ikke noe som var; det er noe som er , i oss og rundt oss. 
Som for å understreke dette har Ariel på denne platen alliert seg KimFowley, 75-åringen som tidligere var manager for The Runaways. 
Og hvorfor skulle han ikkedet? 
Det er aldri for sent. 
Alt kan bli nytt igjen. 
Alt kan bli ferskvare. 
Det må bare graves frem. 
