Distansert
Meksikanske «Heli» lykkes ikke helt med virkemidlene i sin skildring av narkokrigen. 

FILM: 
Steven Spielberg og hans Cannes-jury ga i fjor prisen for beste regi til «Heli». 
Det synes jeg er svært generøst. 
Amat Escalante gir oss flere slående scener i sin tredje langfilm, det være seg karrige, vakre landskap eller grufull tortur, men her finnes også en rekke svakheter å påpeke. 

Innen den samfunnskritiske «narkofilmen» har vi på den ene side vidtfavnende flettverk som Steven Soderberghs «Traffic», som tar for seg alle aktørene i narkokrigen, fra minstre og baroner, via soldater og politifolk til sivile ofre og narkomane. 
«Heli», derimot, foregår utelukkende på bunnen, blant de fattige i Mexico. 
Man skulle derfor tro at filmen ville komme tettere på enkeltmenneskene, siden man overlater utfyllingen av det brede lerretet til kinopublikummets fantasi. 
Men slik er det dessverre ikke. 

Kokain-plott 

«Heli» foregår i Guanajuata sentralt i Mexico, et tørt og sandfarget landskap. 
17 år gamle Heli (Armando Espitio) bor i et skrøpelig hus sammen kone og nyfødt baby, i tillegg til far og lillesøster. 
Heli og faren jobber på en bilfabrikk, men har ulike skift. 
De er ærlige arbeidsfolk som ikke fortjener trøbbel, men lillesøster Estela har en eldre kjæreste som er politiaspirant og dum nok til å stjele noen pakker med kokain. 

Regissør Escalante er svært bevisst på sine filmatiske virkemidler, men jeg synes ikke effekten han oppnår er tilfredsstillende. 
Escalante liker å filme dramatiske hendelser på avstand, både emosjonelt og fysisk. 
Skuespillerne er hovedsakelig amatører og mange av scenene er filmet slik at det virker som om regissøren prøver å skjule deres begrensninger i dramatiske situasjoner. 
Jeg merker hele veien et behov for å komme nærmere innpå rollefigurene og erfare hva de tenker og føler om sin situasjon. 

18-årsgrense 

Denne distansen brytes iblant, først og fremst i en eksplisitt torturscene (filmen har absolutt 18-årsgrense), men verken narkogangstere eller lovens tvilsomme håndhevere blir adekvat skildret. 
Snarere tvert imot. 
Som en fortelling om narkokrigens grusomme effekt på det meksikanske samfunnet, er «Heli» unødvendig mystifiserende og forvirrende. 
