Mannlig Askepott blir for langdryg
Regissør Ron Howard kan lage boksescener så svetten og blodet skvetter. 
Problemet er bare at det blir så rent for mye slåssing når filmen varer i 2 timer og 25 minutter. 

Nå er det saktens noe rørende ved den sanne historien om James J. Braddock, en fattig bokser i 1930-åras USA. 
Depresjon og arbeidsløshet tvang ham til å gå i ringen og tjene penger for å kunne forsørge kone og tre barn. 

Filmens første halvdel får greit fram hvor hardt det økonomiske sammenbruddet i 30-åra rammet vanlige folk i New York. 
At Braddock fikk legendestatus blant fattigfolk da han i 1935 slo fra seg mot kruttsterke og livsfarlige motstandere, er lett å forstå. 

Likevel får «Cinderella man» meg stadig til å tenke at mye av dette har vi sett før. 
Boksing var det rikelig av i «Million dollar baby». 
Underklassens jubel over den i utgangspunktet svake som vinner mot alle odds, ligner til forveksling storyen i «Seabiscuit» (2004). 
Den filmen skildret en hest som — til tross for skade - vant veddeløp i 1937. 
Da gjenstår miljø- og personskildringen rundt Braddock. 
Der gjelder stikkordet greit nok. 
Russell Crowe spiller hederlig, sterk og modig. 
Paul Giamatti gjør en god tolkning av bokserens manager. 
Renée Zellweger er bare merkelig å se på. 
Hun har lagt seg til noen underlige grimaser slik at smil ser ut som grining. 

Så det er altså et stykke igjen til å bli grepet av denne Davids kamp mot Goliat. 
