Teateranmeldelse:«Bikubesong» som berører 

Det summer av musikalsk vellyd og vemodsfylt muntert samspill når «Bikubesong» har inntatt Det Norske Teatret igjen. 

DET NORSKE TEATRET: 
«Bikubesong» 
Av Frode Grytten 

Regi: 
Lasse Kolstad 

Scenografi: 
Bård Lie Thorbjørnsen 

Med: 
Hans Rønningen, Marte Germaine Christensen, Per Schaanning, Espen Reboli Bjerke, Hans Jacob Sand, Ola G. Furseth, Kaia Varjord, Jon Eikemo, Svein Roger Karlsen, Anne Ryg, Ragnhild Hilt, Ingrid Jørgensen Dragland, Arnhild Litlere, Kikki Stormo, Sigurd Myhre, hunden Lotta. 

Musikere: Rune Berg, Klaus Robert Blomvik, Robert Øien Fylling. 

Frode Gryttens frodige persongalleri tilhører teatrets store suksess-historier. 
Urpremieren var i 2003, og i tre år holdt forestillingen koken med fulle hus. 
Nå har samme regissør som sist, Lasse Kolsrud, tatt med seg en del av de samme skuespillerne og løftet folket fra murbygningen i Odda fram i lyset igjen. 
Og man kan raskt konstatere at både personer og handling har samme treffsikkerhet i dag. 

Årsaken ligger ført og fremst i de gjenkjennelige trekk og situasjoner som så fint og detaljert beskrives. 
Livets tildragelser, det være seg sorg og savn, lengsler og drømmer, løgn og fanteri møter vi i «Bikubesong», skildret med varme og ømhet, både fra forfatterens side, men også fra et samstemt ensemble. 

De har alle noe å skjule, små eller store hemmeligheter som helst ikke skal fram i lyset. 
Det handler ikke nødvendigvis om hva man skjuler, men at man gjør det. 

Samtidig er dette en arena for håp og drømmer, både store og små. 
I blokka i Odda gjenspeiles et helt lite samfunn og deres forskjellige beboere. 
Deres små og store triks for å tilpasse seg tilværelsen er så sårbare og lattervekkende at latteren og klumpen i halsen blir som tvillingsjeler. 

Limet i forestillingen er musikken og fortelleren, M; den ensomme eks-postmannen med sin døende mor. 
En kar hvis eneste trygghet i tilværelsen er The Smiths og Morrissey. 

Hans Rønningen viser nok en gang styrke som M; han har en konstant tilstedeværelse som den noe ufrie drømmeren som med poetisk ømhet refererer til Morrissey og «musikk som pusten i livet». 

Sammen med bandet på scenen skaper han driv og energiutladning som fungerer både som kontrast og kommentar til den øvrige handling. 
Eneste aber, er at tekstene til en viss grad er vanskelig å oppfatte. 

Ensemblet spiller med flagget på brystet, som man en gang kunne si om fotballspillere. 
De forsvarer sine skadeskutte, oppesen, pompøse og engstelige sjeler med varme. 
I Gryttens univers viser gjennomsnittsnordmannen seg å ha hemmelige sider, i tråd med virkeligheten. 
Blant de kavene og oppspilte sjeler, er samspillet mellom Eikemos lett tilsjuskede bygdeoriginal Gerhardsen og den aggressive unggutten Kjakan (Myhre) en sterk og nydelig del av en helhet som berører og samtidig morer. 

Noen eksterne linker 
