Jason Isbell and The 400 Unit:Bøyd, ikke brukket 

Det er ulvetider i USA, men Jason Isbell ser håp for framtiden i datterens øyne. 

Jason Isbell and The 400 Unit: 
"The Nashville sound" (Southeastern/Border) 

Forrige album gjorde Jason Isbell til en mann regne med. 
"Something more than free" toppet listene for country, folk og rock og nådde sjetteplassen på den generelle Billboard-listen. 
I tillegg ble det en grammy for årets americana-album. 

To år senere er han tilbake med mer av samme slaget. 
Dave Cobb er produsent, slik han har vært på de to siste platene. 
Backingbandet er kreditert i tittelen, som det var i 2009. 

Det virker som om brikkene har falt på plass for 38-åringen. 
Han var bare 22 da han ble med i Drive-By Truckers, på et tidspunkt da bandet turnerte tungt etter gjennombruddet med "Southern rock opera". 

Det var nærmest dømt til å gå galt. 
Etter seks år, da alkohol og kokain hadde redusert Isbells evne til å fungere, ble han sparket ut av bandet og skilt fra kona som spilte bass der. 

Nå er han langt mer oppegående, har giftet seg på nytt og fått en datter, halvannet år gamle Mercy Rose. 
Det gir ham nytt håp, selv i dagens USA. 
På "White man's world" har han med kona Amanda Shire på fele: 

I'm a white man living in a white man's nation 

I think the man upstairs must'a took a vacation 

I still have faith, but 
I don't know why 

Maybe it's the fire in my little girl's eyes 

Sangen likner noe Neil Young kunne gjort og ble skrevet i sinne og frustrasjon like etter presidentvalget. 
Anstendigheten er på vikende front, mener Isbell. 

Assholes feel emboldened to act like assholes now, because 
we obviously are going through a period of rewarding that behavior, sier han i et intervju med Uproxx. 

Han drømmer om en annen verden, som i "Hope the high road": 

I know you’re tired and you ain’t sleeping well 

Uninspired and likely mad as hell 

but wherever you are 

I hope the high road leads you home again 

to a world you want to live in 

Den arbeidsløse mannen i kullgruvebyene som stemte fram Trump, får sin sang i "Cumberland gap". 
Her ser imidlertid ikke Isbell så mye håp. 
Hvem vil vel gå tilbake til kull, uansett hva presidenten måtte mene? 

På sangen vender han tilbake til rocken fra tiden med Drive-By Truckers, mens countryballaden "Tupelo" ligner Eagles et sted mellom "Desperado" og "Lying eyes". 

Det er slik platen er, en miks av rock og myke sanger med americana som merkelapp. 

Albumet åpner med "Last of my kind", en lavmælt sang om å føle seg fortapt i byen. 

Mama says God won't give you too much to bear. 
That might be true in Arkansas, but I'm a long, long way from there, synger Isbell. 

"If we were vampires" er en vakker, akustisk kjærlighetserklæring, framført i skyggen av vissheten om at en dem sannsynligvis vil dø før den andre. 

"Anxiety" er angsten som melder seg med kone og barn sovende ved siden av seg, angsten for å miste det hele. 
Angsten som tar fra deg all glede, all styrke. 

"Molotov" handler om kjærligheten og hva den krever. 
Teksten kunne lett tippet i retning av Springsteens "The river", men er mer optimistisk. 

"Chaos and clothes" er en akustisk vise med mange ord, og det er ikke vanskelig å forestille seg Simon & Garfunkel synge denne. 
Isbell avslutter med "Something to love", en sang til datteren som får ham til å tenke tilbake på sin egen barndom. 

Budskapet fra far til datter er enkelt: 
Just find what makes you happy girl and do it 'til you're gone. 

Beste spor: 
"Last of my kind", "Tupelo", "If we were vampires", "Anxiety", "Something to love" 
