Lina Wolff er akkurat passe satirisk
Prisvinnende roman som harselerer med kjønn, litteratur og makt. 

Våre dagers nettdating-tjenester gjør jakten på kjærligheten tilsynelatende enklere enn i gamle dager, da folk møttes ansikt til ansikt for å finne seg en partner. 
Et amorøst eventyr basert på nettdating setter handlingen i gang i svenske Linda Wolffs tredje roman, «De polyglotte elskerne», som fikk Sveriges høythengende litteraturpris, Augustprisen, i 2016. 

Den kvinnelige helten, Ellinor, er bokens første jeg-foreller. 
Hun forlater småbygden og reiser til Stockholm for å treffe sin nettflørt, den ukjente Callisto. 
Han viser seg å være en resignert litteraturkritiker som har tatt på seg jobben med å lese et manus det finnes bare ett eksemplar av, et manus Ellinor brenner i affekt. 
Tittelen på det brente manuset er «De polyglotte elskerne», med andre ord samme tittel som på Wolffs roman. 
Boken er spekket med slike og lignende selvkommenterende referanser som signaliserer at historien ikke skal leses helt bokstavelig. 

«De polyglotte elskerne» gir en humoristisk og lett karikert skildring av typer man har møtt, spesielt i det litterære miljøet. 
Ellinor er for øvrig helt uinteressert i litteratur, men blir likevel nysgjerrig på romanene til franske Michel Houellebecq, som hun snubler over i litteraturkritikerens bokhyller. 
Houllebecqs desillusjonerte univers finner ironisk gjenklang i skildringen av Ellinors liv som «hemmafru» hos Callisto. 
Ellinor ser på TV, lager mat, har sex. 

Referansene i denne romanen gjør den dobbeltbunnet, og boken retter tvetydige, satiriske spark mot mannlige, selvhøytidelige forfattere (-og kritikere). 
Den andre jeg-fortelleren er nemlig forfatteren av det brente manuset, Max. 
Han forteller om den rystende hendelsen som ga ham ideen til «De polyglotte elskerne». 
Wolffs infame fremstilling av Max som selvopptatt forfatter er fornøyelig lesning. 
Språket er omtrent like pompøst som typen. 
Max forteller at han gjerne vil skrive om kvinner, men sliter: 
«Problemet», sa jeg, «er at hvis man skriver om noe annet enn menn, så blir det politikk». 

Den tredje og siste fortellerstemmen tilhører den italienske rikmannsdatteren Lucrezia. 
Gjennom henne får vi vite hvor Max befant seg da han skrev «De polyglotte elskerne» og litt av innholdet, som selvsagt handler om sex og kvinner. 
Portrettet av Lucrezias hardtarbeidende farmor er ellers et litterært høydepunkt i boken, mer ømhjertet enn den satiriske tonen som ellers dominerer. 

Selvkommenterende romaner kan til tider virke som de henvender seg til «de allerede innvidde». 
Denne romanen klarer å unngå å bli for intern, mye på grunn av humoren. 

Wolffs harselering med mannlige forfattere som tenker med «feil hode» kan riktignok virke henvendt til en svensk litterær offentlighet. 
Vårt naboland har vært ridd av skandaler som involverer kulturmenn av samme type som Max. 

Men det er ikke bare i Sverige man finner menn med makt som dyrker selvspeilende myter om egen originalitet. 
Med humor og feministisk brodd omformer «De polyglotte elskerne» mannlige kunstnermyter til klisjeer. 
