Mye skrik, lite tull
«The Interview» er mer opptatt av sitt eget anus enn av storpolitikken. 

FILM: 
Når Nord-Korea kalte «The Interview» for en terrorhandling, er det bare å vente på hva som vil komme av skjellsord fra verdens rektum (Rektumer? 
Rekti?) som strengt tatt blir gjenstand for vel så harde angrep og vel så nådeløst hån enn den strålende leder Kim Jong Un. 

Guttetonen 

Kompisene James Franco og Seth Rogen er ikke bare skjøvet lengst frem på plakaten, de er også engasjert bak kamera, som henholdsvis produsent og medregissør/manusforfatter, og de henter frem en humor av kjent og etter hvert litt slitt merke. 
Det er igjen snakk om en litt sløv, litt frekk, innforstått, referansetung og underlivsbasert humor som går som dovne kasteballer kamerater imellom mens verden faller sammen rundt dem. 

Faktisk er dette handlingsreferatet ikke så ulikt det som har hendt i det virkelige liv: 
Det som antagelig begynte som en fnisete tenk-om-nachspielprat ente opp som global nyhetsoverskrift og etterretningsmessig stridseple etter at Sony Pictures ble hacket og truet på grunn av filmens innhold. 
Kinokjedene slapp filmen som glødende jern og en stund så det ut til at Sony ville la seg bringe i knestående av vage trusler og holde filmen unna offentligheten. 

Men etter forargelse fra filmlærd og -leg og en brysk reprimande fra president Obama har Sony gjort filmen tilgjengelig via YouTube og Google Play, og det var slik Dagbladet fikk sett filmen. 
Etter nær to timer er kanskje det morsomste at noe så laidback, trivielt og tullete som «The Interview» vokste til å bli kjernen i en internasjonal prinsippiell debatt. 

Sårt journalistpunkt 

Det dreier seg om duoen Dave (James Franco) og Aaron (Seth Rogen); den første en hårfager og tannblekingssmilende talkshowvert som lever av å få stjerner til å komme med kleine innrømmelser, den andre en jovial produsent med et stort, sårt punkt, som pirkes borti når en gammel venn havner i «60 Minutes» og fnyser av tanken på at den tabloide Aaron kunne gjort det samme. 

Snart har Dave og Aaron sikret intervjuet som skal gi dem begge den seriøse skyven de trenger: 
Et intervju med Kim Jong Un i Pyongyang. 
Morgenen etter den sprit-og-droge-marinerte feiringen av intervjuavtalen kommer CIA på døren i form av den sensuelt slurrende agent Lacey (Lizzy Caplan), som gjerne ser at duoen benytter nærkontakten med Kim Jong Un til å ta ham av dage. 

Seth Rogen og medregissør Evan Goldberg slo gjennom med manuset til den smålåtne hitkomedien «Superbad», før de i fjor tok mer eller mindre identiske guttesamtaler og plasserte dem midt i en romveseninvasjon i «This Is The End», parhestenes regidebut, og nå bruker den til å sprenge åpen den storpolitiske actionfilmen i «The Interview». 
Dessverre har humoren blitt tynnere parallelt med at budsjettene er blitt større. 

Masete Franco 

Denne gang blir det pubertale filteret så tykt og gnukkingen på de samme morsomhetene ofte såpass slitsom at det er så man begynner å ønske at de nordkoreanske hæren ville være bittelitt mer mistenksomme. 
Rogens Aaron er trivelig som engstelig anker i normaliteten, mens Dave rett og slett er for dum. 
Franco virker som om han prøver alt ha norker å være Jim Carrey, uten å få tilskueren til å tenke annet at alle de grimasene må være tøff styrketrening for ansiktsmuskulaturen. 

Kanskje var ikke hackernes problem at Kim Jong Un (Randall Park) er en fjern skurk så mye som at han mesteparten av tiden er en nær dude. 
Et kontigentbetalende medlem av den globale guttetheten. 
En urolig sjel som aldri får nok bekreftelse, som følte seg veid og funnet for lett eller tung, alt ettersom, av sin far. 
En blodfan som hører på Katy Perry i smug og bekymrer seg for om det å drikke margaritas får ham til å virke homo, og som er snar til å distrahere seg selv med råkjøring i tanks og biljardspilling med noenogtyve bikinidamer. 

Menn imellom 

Som alltid er Rogen og Goldberg gode på å formidle båndene menn i mellom, som ligger og skimrer på bunnen av bøtta med kroppsvæsker. 
Oppkjøringen mot den store, direktesendte konfrontasjonen, der «The Interview» blir en fnisende stonerversjon av «Frost/Nixon», er fin komedie. 
Deretter er det som om det romslige budsjettet utløser noen overvintrede og dårlig overveide splatterambisjoner og ti minutter med makaber forvirring følger før harmonien gjenopprettes. 

Slik harmoni er ennå ikke funnet tilbake til etter Sony-hackingen og terrortruslene. 
Det beste ved «The Interview» er at den vises. 
Se den gjerne, for sakens skyld, en morgen etter en sen fest. 
Og når Franco begynner å dytte øyenbrynene rundt på ansiktet sitt og være generelt irriterende: 
Bit tennene sammen og tenk på ytringsfriheten. 

Anmeldelsen ble opprinnelig publisert 26. desember og replubliseres nå i forbindelse med filmens norske kinopremiere. 
