Modig om den lille manns kamp mot korrupsjonen
Filmen som iranere ikke får se i hjemlandet 

FILM: 
Den iranske regissøren Mohammad Rasoulof er ingen profet i eget hjemland. 
Tvert imot, filmenes hans er forbudt der. 
Derimot er han ofte representert og premiert under Filmfestivalen i Cannes. 
I fjor fikk hans nyeste, «Mannen mot strømmen», den prestisjetunge prisen i sideprogrammet Un Certain Regard. 

I fjor høst var Rasoulof invitert til festivalen Film fra Sør i Oslo for å introdusere filmen. 
Han ble avskåret fra å komme. 
Like før hadde han deltatt på en filmfestival i USA. 
Da han landet på flyplassen i Teheran, ble passet hans konfiskert av myndighetene. 
Mohammad Rasoulof lever ikke akkurat et risikofritt yrkesliv i Iran. 

Arrestert 

Han har allerede en dom på ett år hengende over hodet. 
I 2010 laget han film sammen med «Taxi»-regissøren Jafar Panahi. 
De ble arrestert på settet. 
Rasoulof ble opprinnelig dømt til seks års fengsel, men anket og fikk straffen redusert. 
Panahi ble nektet å lage film på 20 år. 
Nå anklages Rasoulof for «propaganda mot regimet» og for å «true den nasjonale sikkerhet». 
Det kommer neppe til å stanse ham. 

Det påfallende med Rasoulofs nyere filmer, både «Manuscripts Don’t Burn» (2013) og den aktuelle «Mannen mot strømmen», er at de er direkte og utvetydige i kritikken av regime og livsbetingelser i dagens prestestyrte Iran. 
Man kunne tenke seg at filmfolk ville nærme seg slike problemstillinger med tvetydige metaforer, omskrivninger og lignelser. 
Ikke Rasoulof, han kaller en spade for en spade. 
Og han graver dypt i årsakene til Irans elendighet. 

«Mannen mot strømmen» beskriver korrupsjon på absolutt alle nivåer i Iran. 
Premisset som er uttalt i filmen er følgende: 
I Iran er du enten undertrykt eller undertrykker. 
Hovedpersonen Reza (Reza Akhlaghirad) tilhører førstnevnte kategori. 
Elendigheten begynner idet han nekter å bestikke en bankfunksjonær for å behandle et lån som kan redde virksomheten hans. 
Han driver oppdrett av gullfisk i en småby nord i Iran. 

Vi aner at elendigheten har begynt lenge før, i hans akademiske fortid i Teheran. 
Reza er nemlig sta, kompromissløs og svært bevisst på sin integritet. 
Sammen med kona Hadis (Soudabeh Beizaee), som er rektor på en pikeskole, holder de så vidt hodet over vannet økonomisk. 
Etter episoden med banken begynner ting å skje på gården. 
Gullfiskene dør, og Reza oppdager at noen har stengt vanntilførselen til oppdrettsdammen. 

«Selskapet» 

Dermed kommer Reza i konflikt med «selskapet» som har kontroll over hele lokalsamfunnet og som åpenbart har sterke bånd til politi og myndigheter. 
Idet han forsøker å åpne slusen som har stengt vannet, kommer han i slåsskamp med en mektig nabo. 
Denne skaffer seg en falsk legeattest om en brukket arm, og Reza blir arrestert og tvunget til å betale en ublu erstatningssum. 
Så begynner ballen å rulle. 
Reza blir presset økonomisk fra alle kanter i et gjennområttent system. 

Han står imot, ikke bare fordi han mangler penger til bestikkelser, men også av prinsipp. 
Han nekter å være et tannhjul i det glattsmurte maskineriet. 
Motstanden er beinhard; selv kona og svogeren forsøker å overbevise ham om at han ikke har noe annet valg enn å gi etter. 
Mannen mot strømmen er ukuelig. 
Lenge. 

Den ene forsmedelsen leder til den andre. 
Politiet, banken, dommeren, lokalpolitikerne, «selskapet» - hvert eneste ledd skal ha sin del av den råtne kaka. 
Rasoulofs film beskriver korrupsjonen i hver minste detalj, usentimentalt og rett på sak. 
Her er ingen forskjønnende skildringer, alt er grått og ugjennomtrengelig. 
Det som i begynnelsen kan fortone seg som en langsom og omstendelig ferd mot helvete, får etter hvert thrilleraktige uttrykk. 
Det kommer et vendepunkt i filmen som øker spenningen betraktelig. 

Ingen skal være i tvil om at Mohammad Rasoulof bedriver politisk-realistisk film på høyrisikonivå. 
Det har store personlige omkostninger. 
At filmene hans ikke blir vist i hjemlandet, er tragisk. 
Men de har en misjon utover det lokale. 
