Erke-generisk grottekravling
Det er ikke rent få ting å sette den kritiske pekefingeren på i «Dungeon Explorer». 
Allikevel har rollespillet en merkelig sjarme. 

«Dungeon Explorer» er et merkelig spill. 
På tross av å være en erkegenerisk diablo-klone av et action-rollespill, får man av en eller annen grunn ikke den kjipe følelsen av å ha spilt akkurat det samme før. 

Nøyaktig hvorfor er vanskelig å si, på overflaten ser det ut som selve definisjonen på et anonymt grottekravlerspill. 
Alt fra navn på våpen til nivådesign er så lite kreativt at det nærmest blir en ufrivillig parodi på seg selv. 
Dialogen er dessuten utrolig sær og forbløffende lite selvironisk. 

De tekstbaserte samtalene ikke akkurat godt skrevet, historien forøvrig er fullstendig uengasjerende. 
Uten å avsløre for mye, er sistebossen et egg. 
Hvorfor akkurat et egg er jeg ikke riktig helt sikker på, men det hadde visst noe å gjøre med en demonkonge, onde trollmenn og slikt. 

Det jeg derimot la merke til, var at egget gravalvorlig annonserte at krigeren min «truly are.. the dungeon explorer» før det forsvant heden med de udødelige ordene «Gah.. 
Gaaaah.. 
GAAAH!!». 

Egget er forøvrig en av de få fiendene du møter som ikke høres ut som Yoda fra Star Wars. 
En levende-død erkemagiker blir noen hakk mindre skummel og noen hakk mer tøysete når han utbryter «Hurt you, I will not!». 

Selv til å være et håndholdt rollespill, går det fort unna i «Dungeon Explorer». 
Fra du startet opp spillet til du knuser tidligere nevnte egg drøye femti nivåer senere, går det knapt syv timer. 

Iløpet av de syv timene har vanskelighetsgraden beveget seg i en elegant bue. 
De første oppdragene er latterlig enkle, noe som egentlig ikke er noe stort problem ettersom det gir deg spillerom til å bli vant med spillkontrollene. 
Det trengs, da disse er lite intuitive og ikke benytter seg av DS-pennen eller trykkskjermen i det hele tatt. 

Halvveis ute i spillet blir ting atskillig vanskeligere. 
Sluttbossen i det andre av totalt fire kapitler er uten sammenlikning den vanskeligste i spillet. 
Etter to mislykkede forsøk, fikk jeg endelig has på ham i en ti minutter lang kamp som kostet meg over førti røde helseflasker og tretti blå magiflasker. 

Etter dette skulle man kanskje tro at vanskelighetsgraden bare fortsatte å øke, eller i det minste flatet ut på et høyt nivå. 
Neida, derfra og ut blir spillet bare enklere og enklere. 

Problemet til «Dungeon Explorer» er at det ikke helt har kontroll på sin egen styrke. 
Det sterkeste punktet til spillet er nemlig våpen- og utstyrssystemet. 

Utvalget av episk og vanvittig mektig utstyr er imponerende. 
Det er alltid gøy å bli belønnet med et nytt sverd som er nesten dobbelt så kraftig som det gamle, men når galskapen gjentar seg noen ganger begynner spillet åpenbart å miste grepet. 

Det føles nærmest som om man jukser, spillet tør ikke helt å slippe løs monstre som er sterke nok til å utfordre de etterhvert gudeliknende rollefigurene. 
Mot slutten klarte slemmingene knapt å skade krigeren min, han drepte det meste med én sverdsving og hadde så mange livspoeng at det trengtes ni røde helseflasker for å helbrede han fullstendig. 

Selv om «Dungeon Explorer» lider av litt for mange svakheter til å kunne anbefales særlig varmt, gjør den ufrivillig artige dialogen og det vanvittig kjappe nivåhevingstempoet spillet sånn passelig underholdene. 

Dersom man gidder det, kan man også ta fatt på en femti-etasjes pyramide sammen med opptil tre venner, lokalt eller over Wi-Fi. 

Alt-i-alt er dette dog en grotte du strengt tatt ikke trenger å kravle i. 
