Teateranmeldelse:«Stormen»
Det blir friske takter når Shakespeares fantasi møter klimanerder i «Stormen». 

Den timelange forestillingen inneholder drømmende sekvenser, rufsete moro og en lett blanding av fakta og forelskelse. 
Litt av alt, uten kanskje helt å rekke så langt ned i dybden. 

Men miksen av det poetiske og jordnære er knadd sammen til noe som fascinerer, og som både vil underholde og kanskje utfordre det unge publikummet forestillingen er beregnet på. 

For Torshovteatret har også denne gang klart å bevare det som har kjennetegnet den vesle scenen de siste årene; å være leken med sjangrene. 

Gjennom Humor-lab og Musikk-lab ble det fokusert på at alvor og det uhøytidelig godt kan forenes. 
Nå er det barn og ungdom som står på agendaen. 

Freskt nok har man valgt Shakespeares fantasifulle stykke om hevngjerrighet, sterke familiebånd og tilgivelse. 
Trollmannen Prospero og hans unge datter Miranda har strandet på en øde øy, etter at Prosperos bror overtok makten fra Prospero ved et statskupp en del år tidligere. 

Nå forliser broren med familie ved Porsperos øy. 
At forliset på øya lett kan kombineres med klodens klimatiske forlis er et grep som fungerer utmerket. 
Menneskelig maktbegjær er satt opp mot de unge klimanerder som må redde verden. 
Det er gjort med små doser poetisk vidd og tørrvittige nøkterne observasjoner. 

Som en effektiv livbøye i det opprørte hav, er en lang rufsete vippehuske med et seil i den ene enden. 
Under den ligger vrakrester, samt en innestengt slave neddynka i oljesøl. 
Over vannet rusler luftånden Gabriel rundt i gult regntøy. 
Begge godt ivaretatt av en Krigsvoll som enten raser eller sender muntre verbale stikkpiller. 

Jan Sælid har pondus og troverdighet, enten han sprer sine tryllerier via det elektroniske instrumentet theremin, eller når han er nøktern observerende. 

Botn Sandal og Arnø er representantene for fremtidshåpet, Miranda og Ferdinand. 
Duoen er passe keitete, sjarmerende og bunnløst idealistiske, enten de snakker om jordas energibudsjett eller klining, og fremstår som to typer vi gjerne heier på. 

Kombinasjonen Shakespeare og meteorologi skaper neppe jordskjelv på Richters skala, men ungdommelig friskt er det blitt. 
