Omtenksomt nok er det de kjipeste vennene og de svakeste skuespillerne som dør først
Men standardskrekkfilmen «Truth or Dare» er overraskende godt komponert 

FILM: 
Det finnes en slags speillek mellom denne verdens billige skrekkfilmer og målgruppen de er myntet på. 

Tenåringer i smugdrikkende alder kan samles og se på en film som fremstiller akkurat det de driver med som dødelig. 
Hytteturer, for eksempel, eller, i «Skrik»-seriens klassiske metagrep, selve det å se på skrekkfilmer. 
Eller, som i «Truth or Dare», å foreslå «nødt eller sannhet» som drikkelek. 

Nesten elegant 

Blodsutgytelsene som følger, er dørgende forutsigbare. 
Det som faktisk er litt overraskende ved «Truth or Dare», er at filmen knytter sammen de forskjellige trådene på en mer gjennomtenkt og nesten elegant måte enn hva man er vant til i denne typen filmer. 

Olivia (Lucy Hale) er den snille og snusfornuftige i vennegjengen, hun som har et bankende hjerte for verdens fattige. 
Hun må overtales av bestevenninnen Markie (Violett Beane), litt ufint stilt opp som blond og småslutty kontrast, til å bli med på heisatur til Mexico. 
En sen kveld, inne i en gammel kirkeruin som de strengt tatt burde visst bedre enn å oppsøke, spiller vennene «nødt eller sannhet», med fatale konsekvenser. 
Vel hjemme i den generiske hjembyen i USA oppdager de at leken har utløst en forbannelse: 
En stemme ber dem om å velge nødt eller sannhet - og de blir drept hvis de lar være å gjøre som de blir bedt om. 

Semmert skuespill 

Stylte dialog og generelt svakt skuespill følger, men omtenksomt nok er det både de kjipeste vennene og de dårligste skuespillerne som blir tatt av dagen først. 
«Truth or Dare» er ellers mindre sadistisk enn hva en del beslektede filmer er, og selve blodsutgytelsen er raskt unnagjort. 
Da er det mer - mye mer - for mye - av vennskapet mellom Olivia og Markie, som ødelegges, repareres og ødelegges igjen ettersom de tvinges til å si kjipe sannheter og det som verre er. 

Det er ellers tiltalende at det er andre klisjeer og fallgruver som styres klar av med god margin. 
Demonen som skal ha besatt vennegjengen, glimrer for det meste, heldigvis, med sitt fravær. 
Det hovedpersonene til syvende og sist må slåss mot, er ikke noe overdesignet skrømt, men sine egne overbevisninger. 
Til sist biter «Truth or Dare» seg selv i halen, og binder slutten sammen med begynnelsen på riktig fin måte. 

Men før det er det mye skrammel man må gjennom. 
