Festivalen åpnet med Bach
Ja, vi har mye å glede oss til i dagene som kommer. 
Den første konserten i årets kammermusikkfestival ga vår anmelder mersmak. 

Verk av Bach, Schnittke, Skrjabin og Brahms. 

Vokalensemble og Festivalensemble, Christian Ihle Hadland og Yejin Gil klaver, Torleif Thedéen cello, Camilla Kjøll fiolin. 

Domkirken tirsdag kveld. 

Årets kammermusikkfestival åpnet med Bach, den første av hans seks motetter, Singet dem Herrn ein neues Lied. 
Vokal- og festivalensemblene som opptrer flere ganger på festivalen, hadde et godt grep om denne vanskelige motetten. 
Særlig er den krevende for vokalistene. 

For det er ikke småtteri det som forlanges: høyt tempo, klokkeren intonasjon, rytmisk driv. 
Så er det da også en ny sang som Bach her komponerer for Herren. 
I så måte var fremføringen imponerende. 
Foredrag og tekstuttale struttet av livlighet og retoriske affekter, og koralen i midten av motetten ble sunget og spilt sanglig og vakkert. 

Vi skulle gjerne ha visst hva og hvem vokalensemblet og festivalensemblet består av. 
For det fremgår ikke i programmet. 
Heller ikke om ensemblene har fått et navn. 

Kammermusikk siden 1989 

Arve Tellefsen holdt åpningstalen etter Bach. 
Han gjorde oppmerksom på at før 1989, da den første kammermusikkfestivalen åpnet - i Oslo under hans ledelse - spurte folk hva kammermusikk var. 
Det gjør de ikke lenger. 

Han fremhevet også med rette, at de mange kammermusikkfestivalene i dag tar vare på de unge musikerne. 
Og hvorfor er det så mange gode musikere i Norge i dag? 
Jo, på grunn av de kommunale musikkskolene, som Sandnes under Kåre Opdal var de første til å igangsette. 

Tellefsen var rørt da han tok ordet. 
For hvem er ikke det etter stor musikk. 
Og Bach er i en klasse for seg. 

Program med spennvidde 

Programmet i år spenner vidt. 
Fra motett og messe til solo-verker for klaver, fra William Byrd (rundt 1600) til Arne Nordheim. 
Kammermusikk i streng forstand omfatter fra to til åtte instrumenter. 
Men det er lenge siden at denne sjangeren – opprinnelig skrevet for en liten, ofte intim sal, og ikke for en kirke eller et teater – ble utvidet til å omfatte de fleste typer musikk. 

Et eksempel på dette var nettopp åpningskonserten: 
Fra Bach til Schnittke (død 1998), fra motett til et solo-verk for klaver. 

Før pause fikk vi Alfred Schnittkes sonate nr. 1 for cello og klaver. 
Glimrende fremført av Torleif Thedéen og Ihle Hadland. 
Første og siste sats er elegisk og intens, til tider på grensen til det hysteriske og overstadige. 

Andresatsen er en rablende virtuos perpetuum mobile. 
Schnittke sparer hverken på det banale eller det sublime. 
De to musikerne løste denne vanskelige oppgaven med et usedvanlig godt samspill. 

Revolusjon og reformasjon 

Jubileene for reformasjonen (1517) og den russiske revolusjon (1917) er de to polene som mye musikk på denne festivalen kretser rundt. 
Lutheraneren Bach som den viktigste representant for det første, og en rekke russiske og sovjetiske komponister for revolusjonen. 

Etter pausen vartet den sør-koreanske pianisten Yejin Gil opp med russeren Alexander Skrjabins Femte sonate. 
Den krever både kraft, tyngde og glitrende virtuositet. 
Samt et ekstatisk uttrykk. 
Og det hadde Gil i rikt monn. 

Imponerende var hvordan lynraskt kunne skifte mellom komponistens grensesprengende akkordopphopninger og drømmende melodiske brokker. 
Det er noe både visjonært og kosmisk i Skrjabins klangtrylleri. 

Til slutt kom så Brahms, hans klavertrio op. 
101. 
Det passer alltid å slutte med Brahms! 
Dette korte, kompakte og konsise verket fikk en fremførelse av musikere vi skulle tro var en etablert trio av internasjonalt format – et høyst profesjonelt samspill. 
Camilla Kjøll på fiolin, Thedéen på cello og Ihle Hadland klaver hadde alt vi forbinder med Brahms’ kammermusikk: det robust-resolutte, harmonisk og fargerik tetthet, melodiske linjer. 
