Plateanmeldelse:King Krule - «6 Feet Beneath The Moon» 

Archie «King Krule» Marshall er 19 år og tronarving. 

ALBUM: 
INDIEPOP King Krule «6 Feet Beneath The Moon» (XL/Playground) 

Vi har det alle sammen: 
Et håpløst dikt. 
En meningsløs feriehistorie. 
Keramikk. 
Fellesnevneren er at det ble laget i barndommen. 

Archie Samuel Marshall lagde låter. 
Og åpner debutalbumet sitt med en han skrev da han var 12. 

«Easy Easy» er en usannsynlig albumåpner, hvis oppgave like mye er å introdusere den unikt sjanglete stemmen, som er like deler Billy Bragg, Joe Strummer og Tom Waits. 

En stemme som knurrer mer enn den klinger. 
En verbal kameleon som tilpasser seg låtenes humørsvingninger, like mye ulingen fra et skadeskutt dyr som et brølende instrument. 

Gjennomgående så sparsommelig instrumentert at man de første gjennomlyttingene nesten ikke enser at låtene er ferdige. 

Først flere låter ut i albumet begynner det å skje noe. 
Trommene beveger seg i hip hop-speilinger, duvende elektronikabass som suger i magen, og ikke minst gitarmønstre som like gjerne kan kommer fra en parisisk jazzklubb som et okkupert ungdomshus. 

Det er helt ufattelig at noe slikt kan komme ut av en rødhåret, britisk spjæling. 

Riktignok en spjæling med en ekstrem dragning mot hverdagsdress og rulletobakk. 
Men disse rekvisittene understreker også hans tidløse, nesten forhistoriske tilnærming til nåtiden. 

Slik Mike Skinner i The Streets også kombinerte forstadstretthet og generasjonsapatisk angst med ny musikalsk tenkning, er det vanskelig å beskrive korrekt. 

Slik John Olav Nilsen nestenbommer på hver eneste tone kommer den til å splitte omgivelsene i hva man skal mene. 

Hvilket er essensen: 
King Krule er et produkt av sine inspiratorer, snarere enn en etterlikning av noe som helst. 

Det gjør hele forskjellen. 

BESTE LÅT: 
«The Krockadile» 
