Slow food i sola
Da fisken først kom på bordet, var den sabla god. 

-Solsiden må være et av de aller flotteste stedene å innta et måltid i denne byen, sa Robinson, og så seg om i sjømatrestauranten på brygga under Akershus' murer: 
Det store, åpne lokalet, den vide utsikten til havnebassenget, den friske lufta inn gjennom de åpne skyvedørene, lyden av sjø plaskende rett utenfor. 
Fredag var enig, med et lite forbehold: 

-Det er litt for trangt mellom bordene her inne, og ganske friskt støynivå. 
Vi skulle ikke sette oss ute, da? 

Slik endte Robinson og Fredag med å takke nei til et lite tomannsbord til fordel for uteserveringen på enden av skur 34, som huser denne institusjonen av en uformell kvalitetsrestaurant. 
Solsidens utemeny er kortere enn den man får inne, men ikke kortere enn at den rommer både dagens treretter og selve signaturretten - skalldyrtallerkenen. 

Fredag gikk for treretter med bakt ørret, steinbit og ostekake; Robinson for fatet med reker, kongekrabbe, taskekrabbe og hummer. 
Skalldyroppsatsen som serveres inne, med kreps, kamskjell og østers i tillegg, er enda mer stas, men så koster den også 645 kroner per hode, mot utevariantens 425. 

-Vi har jo spist her noen ganger, og det har vært bra hver gang. 
Hyggelig, uformelt, gode råvarer, godt mathåndverk, flinke og yrkesstolte kelnere, sa Fredag. 
I samme øyeblikk dukket en svært stresset, men hyggelig representant for sistnevnte yrkesgruppe opp med vinvalgene: 
Ei flaske Sancerre Domaine Paul Prieur 2010 til Fredag, og en Chablis Cuvee Solsiden La Chablisienne 2007 til Robinson. 

Snart kom også forrett og skalldyr. 
Ved siden av: Brød, smør og - oops! - porsjonspakker med Mills majones. 

-På et sted som dette bør de kunne klare å lage egen majones, sa Robinson, og sendte kelneren ut etter en skål aioli. 

-Men ørreten er nydelig. 
Aspargesen perfekt kokt, sitronkremen akkurat passe syrlig, fastslo Fredag fornøyd. 

Robinson hadde heller ikke noe å utsette på skalldyrene. 
Store, fine reker, en halv taskekrabbe med masse rogn og godsaker i, kanskje et litt gnient stykke kongekrabbeklo? 
Den halve hummeren sparte han til Fredags hovedrett. 
Den lot vente på seg. 
Etter nærmere en time sto Fredags tomme forrettallerkenen fremdeles uavhentet på bordet. 

-Flaks at det er så fint å sitte her, og at vi bestilte så mye vin, konstaterte Fredag med rumlende mage. 

En stadig mer hektisk og beklagende kelner kom til slutt med hovedretten. 
Det hadde visst vært en kommunikasjonssvikt med kjøkkenet. 
Steinbiten var til gjengjeld perfekt: 

-Perfekt stekeflate, mykt, saftig og smakfullt fiskekjøtt, perfekt syre i erterisonien, konsentrert, fin blåskjellsaus, varm tallerken, smattet Fredag. 

Risoni er pasta formet som riskorn, og her var de kokt perfekt al dente. 
I vente-tida hadde Robinsons hummer tatt en del farge av den grønne innmaten, men var ellers upåklagelig. 
Han skulle likevel gjerne byttet den overprisede krabaten med noen sjøkreps, om de hadde vært tilgjengelige på utemenyen. 

Desserten kom fortere enn svint. 
Fredag regner seg som ostekakekjenner, ogkonstaterte for tykk og bløt bunn, og for lite syre i ostefyllet. 
Små biter av jordbær og litt saus hjalp, men holdt ikke som syrepåfyll til et helt stykke. 

Bortsett fra den litt slappe ostekaka, var maten bunnsolid, som alltid. 
Sommelet med Fredags hovedrett, og noen andre mindre forsinkelser, trakk helhets-inntrykket litt ned. 

-Det er vel og bra med slow food, men dette stedet går så godt at de burde kunne ta seg råd til nok betjening til å ta unna middagsrushet også her ute, sa Robinson. 

-Men det trekker opp at kelneren beklager oppriktig og sier at ting burde gått fortere. 
Folk med yrkesstolthet og godt humør, som vil gjøre en god jobb for gjestene, er gull verdt, svarte Fredag, og tok den siste slurken av en kaffekopp som ikke kom på regninga. 
