Hjelp, vi er i Afrika
«Kidnappet» er full av farger og rytmer, men fri for karakter. 

FILM: 
For et slit det må ha vært. 
Her har man slept en dansk filmproduksjon fra et kontinent til et annet, oppsporet og hyret lokale krefter og hakket ut replikker på swahili. 
All denne møye er gjort på grunn av «Kidnappet», en slags spenningsfilm nesten imponerende i sin grunnleggende alminnelighet. 

For generell 

«Kidnappet» er aldri kjedelig, men for generell til å glede sjangerentusiaster og for overfladisk til å gi noe til de afrikainteresserte blant publikum. 

Det er som om regissør Vibeke Muasya, ved hver ny likegyldighet i manus, trekker på skuldrene, retter kameraet mot Kilimanjaro eller tilsvarende og sier men se da, vi er jo i Afrika! 
Er det ikke flott? 

I slummen 

Rett skal være rett: 
Safarien som planlegges i startfasen, lar vente på seg, og mesteparten av «Kidnappet» foregår i mindre majestetiske omgivelser, nemlig i slumområdene rundt Nairobi, der liv er på billigsalg og ferdighetene i muntlig engelsk et godt stykke over hva man skulle forvente. 

Limsniffende barn 

Simon (Simon Larsen) reiser med sin danske adoptivmor (Connie Nielsen) til landet han ble hentet fra som lite barn. 
Det tar om lag fem minutter før han roter seg utenfor hotellområdet og borti både noen freidige gatebarn og noen betraktelig større og skumlere typer. 
Med unntak av småkriminelle og limsniffende Amos (Amos Odhiambo), en ødelagt og omskiftelig liten gutt, faller persongalleriet pent ned på hver sin side av den moralske aksen som enten pregløst snille eller pregløst slemme. 

Det er mye rytme og farge i «Kidnappet», men filmen er påfallende fri for karakter. 
Det er en lang reise fra København til Kenya og tilbake igjen, og likevel er verken Simon eller vi stort klokere etterpå. 
