Nyt hvert sekund
"Moonrise kingdom" er først og fremst en stilistisk særhet, og så kan man innbille seg at den handler om familien eller kjærligheten så mye man vil. 
Wes Anderson har laget en film om måten å oppleve verden på. 
Så gjør det. 

USA. 
2012. 
1 time, 33 minutter. 
7 år. 
Regi: Wes Anderson. 
Med: 
Edward Norton, Bruce Willis, Bill Murray, Jared Gilman, Kara Hayward, Tilda Swinton. 

Dette er både en briljant og en deilig film, men det er stor sjanse for at du ikke vil se den, for den er rar. 

Wes Anderson er den fantastiske filmskaperen som laget Roald Dahls «Den fantastiske Herr Rev» som dokkefilm i feil fart. 
Hvert sekund var en sær opplevelse av at virkelighet ble gjenfødt, ikke kopiert. 
Det høres alvorlig ut, men ikke la deg lure. 
Virkeligheten er det minst seriøse som finnes, men den er baktalt av de fleste. 

«Moonrise kingdom» gjør noe av det samme i vanlig spillefilm. 
Filmen har en rytme som fører til at de mest trivielle hendelser føles formelt feil, eller som revynumre eller som feilregisserte skoleoppsetninger av «Romeo & Julie» eller som en bisarr militærkomedie. 
Replikkene blir sagt med det samme distinkte fraværet av tvil som også fantes i Herr Rev-filmen. 
Stiliseringen er ikke poetisk, den er revolusjonær og anti-autoritær, dette er en måte å snakke på som opphever innflytelse. 
Men det høres også alvorlig ut, og innflytelse er noe av det minst seriøse som finnes. 
Men baktalt. 

Nå har jeg beskrevet en blanding av barnlig og filosofisk uansvarlig filmstil så godt jeg kan. 
Den er ikke skapt for å bli beskrevet. 
Den er skapt for opplevelsen av noe stort og viktig. 
Men for å oppdage det, må man ta det religiøse nøkkelbegrepet Paradoks og tviholde på det. 
Man kan holde den store P-en opp mot sola og se ekornene gjennom den, eller man kan la det være. 
Uansett. 
De elskende kommer til å få hverandre. 
Noen vil føle at Wes Anderson er i slekt med John Irvings første romaner fordi alle store hendelser ble skildret som poetiske uhell. 
Bortsett fra at dette ikke er poetisk, men opprørsk. 
Og bortsett fra at alle hos Irving til slutt fikk sex. 

Handlingen er fra 1950-tallet, som best kan beskrives som den gang alle var speidere. 
Suzy bor i en storfamilie på Summer’s End, og der spiller barna Purcell på reisegrammofon. 
Sam er blitt borte fra speiderleiren til Edward Norton. 
Den foreldreløse trøbbelmakeren har rømt med sin hemmelige kjæreste i en perfekt planlagt og presist gjennomført speider-ekspedisjon. 

Fordi de bare er tolv år, blir de forfulgt både av Suzys bitre far Bill Murray, hans kone Frances McDormand, hennes elsker politisjef Bruce Willis og den samlede speiderbevegelse, ledet av Harvey Keitel. 
Dessuten er barnevernet på vei gjennom tordenværet, og det unge paret skal skilles, selv om de ble viet av materialforvalteren i Camp Lebanon. 

Utrolige ting skjer i rask rekkefølge. 
Humoren er deilig som å ta på hjorteskinn, og handlingen er vakker og irriterende og ubeskrivelig sær. 
Men den ble ikke laget for å bli beskrevet. 
Den ble laget for å bli opplevd, og som opplevelse er Wes Andersons film uimotståelig uvesentlig, stinn av fullbrakt natur-romantikk og litt mer overfladisk enn plakk. 
