Et fantastisk eventyr om kjærlighet og empati
Det er ikke tilfeldig at «The Shape of Water» er nominert til hele tretten Oscar-statuetter. 

Kanskje kommer det noe godt ut av Donald Trumps inntreden på den politiske arenaen. 
Hollywood har i hvert fall sparket i gang et knippe filmer som kan sees som svar på presidentens retorikk. 
Et eksempel er animasjonsfilmen «Coco», som hyller mexicansk kultur. 
Et annet er Steven Spielbergs «The Post», som belyser pressefrihet og -uavhengighet. 

Å komme opp med en episk, romantisk fabel er likevel en av de mer overraskende måtene å lage politisk film på. 
Men det er akkurat hva Guillermo del Toro gjør. 

Vi befinner oss i Baltimore i 1962, og det er ikke tilfeldig. 
USA fører krig i Vietnam, mellom Sovjet og USA er det kald krig. 
Svarte borgerrettsforkjemper har tatt opp kampen mot undertrykking. 
Homofile er rettighetsløse. 
Det er et tiår der frykt, mistenksomhet og fiendtlighet rår, en tid der det på begge sider av de politiske og ideologiske skillelinjene handler om «dem» og «oss». 
Altså en tid ikke ulik vår egen. 

På en hemmelig base kommer det en dag inn et kreatur, en fiskeliknende skapning som av politiske og strategiske årsaker underlegges torturliknende eksperimenter, anført av en sadistisk militær ved navn Richard Strickland (Michael Shannon på sitt mest demoniske). 

Den eneste som fatter human interesse for skapningen er Elisa (Sally Hawkins), som sammen med Zelda (Octavia Spencer) jobber som rengjører på basen. 
Zelda er farget, Elisa stum. 
Hun er også filmens hovedperson og heltinne. 

«The Shape of Water» kan sees som en politisert, feministisk voksenutgave av eventyret om skjønnheten og udyret. 
Forskjellen er at vi her ikke har å gjøre med en opphøyd prinsesse, men med en helt vanlig kvinne som vet noe om hva det vil si å ikke bli sett, hørt og forstått. 

Det er heller ikke tilfeldig at hennes nære venn og nabo Giles (Richard Jenkins) er homofil, og på papiret kan alle disse elementene virke lite subtile. 
Men nå er vi ved det fantastiske. 
For selv om «The Shape of Water» er særdeles enkel å tolke, greier del Toro å skape god, gammeldags filmmagi. 

Han velter seg hemningsløst i alt hva tidsepoken og fabelformen gir av muligheter, fra dobbeltagenter, romfartskappløp, reklameestetikk og pastisjer fra b-filmer, like ned til de karakteristiske brosjene Elisa og Zelda bærer på kåpeslagene. 
(Kostymedesigner Luis Sequeira er blant de oscarnominerte). 

Brokker av klassiske filmer siver inn i handlingen via TV-skjermen og kinoen i første etasje i bygningen Elisa bor i. 
For jammen santen er dette også en musikal, om ikke av sorten der skuespillerne uavlatelig bryter ut i sang og dans. 
Det skjer små danseopptrinn, og i en vidunderlig sekvens går filmen over i svart/hvitt og sender ut en ektefølt og i dobbelt forstand kjærlighetsfylt hommage både til – nettopp – «Skjønnheten og udyret», og til Hollywoods klassiske, gylne musikaler. 

Scenen er det mest slående eksempelet på de lekende frihetene del Toro har tatt seg i arbeidet med dette eventyret. 
Men filmen springer også ut av et uttalt behov for å forkynne kjærlighetens, empatiens og solidaritetens nødvendighet. 
Resultatet er en film som trass i flere brutale tilsnitt renner over av ømhet, er full av underfundig humor, og som visuelt er et skattkammer av lekre detaljer og effekter. 
Danske Dan Laustsens kamera flyter av og til av gårde som om det drev på vann, et element filmen ellers er fylt av. 
Han er oscarnominert, han også. 

Selv kan jeg ikke huske å ha sett Sally Hawkins så god på årevis. 
Rollen er krevende, ikke bare fordi hun spiller stum og filmen stilisert på en måte som langt på vei umuliggjør en naturalistisk spillestil. 
Det skyldes like mye det på sett og vis grensesprengende samspillet med skapningen Doug Jones gestalter. 
Også det en krevende, ordløs rolle. 

«The Shape of Water» krever vilje til å hengi seg til fabelens drømmeaktige sfære, og en viss svakhet for søt romantikk. 
Er du der, er det bare å gå på kino og bli lykkelig. 
