Elegant, jødisk jakt på IS-sjefen
BOK: 
En sofistikert spionthriller av den gode, gamle sorten, i tradisjonen etter John Le Carre. 

Daniel Silva: 
Spionenes hus. 
Thriller. 
Oversatt av Mona Berge. 
494 sider. 
Harper Collins. 

Terrorister angriper Londons West End på flere steder samtidig. 
De plaffer ned hundrevis av uskyldige folk og sprenger seg sjøl med bombebelter. 
Det er en av de verste terrorangrepene noensinne. 

I virkeligheten virker IS nå veldig svekket. 
Men i boka er de sterkere enn noensinne. 

Den nye sjefen for den israelske etterretningstjenesten, Gabriel Allon, er ikke i tvil om hvem som står bak terroren: 
Hans gamle nemesis IS-leder Saladin. 
Det dødbringende angrepet er perfekt planlagt, og Saladin selv har blitt et spøkelse som ingen vet hvor er. 

Men kanskje finnes det en måte å komme på sporet av IS-sjefen, han har nemlig overtatt mye av narkotikasmuglingen fra Afrika til Europa. 
En av Frankrikes rikeste menn, Jean-Luc Martel, er i det skjulte sentral i denne trafikken. 
Israelsk og britisk etterretning sikter seg inn på Martels samboer og svake punkt, Olivia Watson, en tidligere fotomodell som nå driver galleri. 

Det brer seg en god og varm følelse i kroppen, ettersom plottet bretter seg ut. 
Etterretningstjenestene beskrives på en hjemmekjent og inneforstått måte. 
Forfatteren kjenner disse kontorene og korridorene som sitt eget badekar. 
Kanskje Silva plukket opp noe i sin tidligere karriere som Midtøsten-korrespondent. 

I den møysommelige oppbyggingen av handlingen, betyr personlighetene nesten alt. 
Den gamle kunsthandleren/agenten Julian Isherwood er en herlig figur. 
Når terroristene angriper bestemmer han seg, – Jo, han skal faktisk gjøre en heltemodig innsats denne gangen. 

Superspion Marlowe/Curzon er kanskje litt for suveren til å slåss, skyte, snakke flere språk perfekt og være uendelig sjarmerende. 
James Bond kan ta seg en bolle. 

Silvas faste hovedpersonen – Allon – er den type sjef som liker å gjøre tingene selv, både skyte og spionere. 

Jødisk-amerikanske Daniel Silva skriver godt. 
Han bygger opp plottet stein for stein, med masse personlighet og eleganse. 
Men hovedinnvendingen mot boka må bli: 
Det blir ikke skikkelig spennende før på slutten. 

DISSE KRIMBØKENE FIKK TOPP 
KRITIKK: 
