Bokanmeldelse:Åsa Hellberg: 
«Sonjas siste vilje» 

Femti, feite og ferdige? 
Ikke i denne boken og ikke disse damene. 
Venninnene Susanne, Rebecka og Maggan arver sin nyss avdøde venninne Sonja, som har vært sjokkerende søkkrik. 

Det er ikke småpenger hun etterlater seg. 
Sonjas andre liv kommer som en total overraskelse. 
Tre og en halv deilige milliarder kan damene boltre seg med! 

Gratislunsjer finnes ikke, og det hefter noen oppgaver og betingelser ved testamentet som treffer dem midt mellom øynene. 
De må forandre sine gamle, grå liv og realisere sine tapte drømmer, noe som betyr at de må si opp jobbene sine. 

Perfeksjonisten Rebecka arver et hus på Mallorca som hun må innrede, man-eateren Susanne må overta et Bed & Breakfast-hotell i London og familieslaven Maggan må reise til sin arvede Paris-leilighet for å skrive bok. 

Sonja er først og fremst en livsbejaende arvelater som ønsker sine beste venner et bedre liv. 
Hun er ingen moralistisk kontrollfreak, men et solid spark bak må damene finne seg i. 

Nye muligheter og penger nok til å gripe dem. 
En våt drøm for femtiårige damer som er vant til at de som oftest må stille opp for andre. 
Godt oppmuntret av Sonja setter venninneflokken i gang med å fikse seg opp, drikke og spise godt og lukte litt på menn. 
Følelsene er de samme uansett alder. 

Alt bra og duket for feelgoodroman? 
Ikke helt. 

Den originale historien gjør boken til en pageturner. 
De livsviktige vennskapene kvinner kan ha seg imellom, fortjener absolutt å havne mellom bokpermer. 
Men dessverre er frempekene overtydelige, teksten glatt, motstands- og metaforløs og helt uten undertekst. 
Boken er farlig nær sukkerlaken. 

Vi vet at det kommer til å gå bra for alle, de kommer til å lande fint i sine nye liv og de vil finne kjærligheten. 
De skal bare gjennom noen forviklinger først. 
Men boken har gode muligheter til å bli lest i filler langt ut over det vanlige lesende damesegmentet, fordi svært få underholdningsromaner setter denne gruppen i fokus og lar dem bære en hel roman. 

Oversetter Elisabeth Bjørnson har oversatt OK fra svensk, men kunne godt ha ristet mer svenskepreg fra den norske teksten. 
På norsk sparer vi ikke på praliner, men på konfekten. 

BERIT KOBRO 
