Stiv tommel opp for Steve
På plate er Steve Mason (41) samfunnsrefsende og dypt personlig. 
Det fungerer utmerket i konsertformatet også. 

KONSERT: 
Steve Mason STED: 
Øyafestivalen, Oslo PUBLIKUM: ca. 3000 AKTUELT ALBUM: 
«Monkey Minds In The Devil's Time» 

Man kan liksom ikke skrive en anmeldelse av Steve Mason uten å påpeke hvordan det skar seg for bandet han ble kjent via, The Beta Band. 

Men nå som det er kjent at de snart skal beæres med en 6-CD'ers samleboks - ikke verst for et band som ga ut tre EP'er og tre album - kan vi heller mimre over hvor fabelaktige de var på sitt beste. 

Ikke at vokalisten deres tar seg bryet med mimring. 
Steve Mason har blikket stivt festet på sin nå etablerte solokarriere, og inntar Øya i ettermiddagssol med ti låter fra sine to soloplater, i en fornuftig 40/60-fordeling. 

Og det vil forekomme få konserter på festivalen med så konsistent briljant materiale. 
Høyreiste, stolte voksenpoplåter som skinner enda litt sterkere under åpen himmel. 

Mason er en singer/songwriter med betydelig musikkhistorisk fingerspissfølelse. 
Han byr på gospeleufori, rullende soulpiano og duvende dubfunk, alt toppet med hans suverent varme, omfavnende stemme. 

Som alltid fleiper han med sin egen (og den generelt skotske) misere mellom låtene, hvilket sørger for god kontakt med publikum, men det tar heldigvis ikke bort magien fra de ofte alvorlige sangene. 

Midtveis er seansen helt usedvanlig gripende, med utenforhymnet «Boys Outside» og en mektig gitarøsende «All Come Down». 

Bandet legger inn et ekstra gir med den superbt suggererende «Seen It All Before», hvilket leder an en politisk ladet innspurt i form av «Fire!» og «Fight Them Back» - låter av typen Primal Scream ikke har greid å lage siden slutten av nittitallet. 

Mason fortjener flere venner. 
Det tror jeg han fikk nå. 
