Filmanmeldelse:«Dheepan» 

Årets Gullpalme-vinner fra Cannes er en utrolig oppvisning av hvilken styrke som kan bo i mennesker – på godt og vondt. 

Frankrike. 
Regi: Jacques Audiard. 
15 år. 
Med Antonythasan Jesuthasan, Kalieaswari Srinivasan, Claudine Vinasithamby, Vincent Rottiers, Marc Zinga. 

Lenge er det et interessant drama om flyktninger – sett innenfra. 
Dheepan er tamil-tiger på Sri Lanka, en geriljakriger på den ene siden av en av de blodigste, grusomste og mest langvarige borgerkriger i verden de siste tiårene. 

På et tidspunkt har Dheepan mistet alt – sin familie, sine soldater, sine venner. 
Han bestemmer seg for å flykte til Europa. 
Men trenger en dekkhistorie. 
En kvinne han knapt kjenner blir hans «kone», en «datter» finner de blant foreldreløse barn i en flyktningleir. 

Endestasjonen i Europa blir et kommunalt blokk-kompleks i Paris, der Dheepan får jobb som vaktmester. 
Det han ikke har regnet med, er at hans og hans lille «familie» rent faktisk har flyktet fra en krig – og havnet i en annen. 
For i forstads-Paris råder lovløsheten, narkoomsettingen og gjengenes voldsregime. 

Filmen fungerer på mange plan. 
I det ørsmå: 
Et intrikat spill om menneskelige relasjoner, kulturelt betingede reaksjoner og menneskelig behov innad i den lille «familien». 
I det større: 
Den vanskelige tilpasningen til en ukjent ny verden, der man skal finne sin plass i arbeidsliv, på skole og blant nye venner. 

Men så finnes det også et makroformat: 
Voldens og krigens nærvær, og hva den kan utløse av desperasjon og handling. 
La oss bare si det slik: 
«Tøffe» franske narkogangstere forstår ikke helt hva som kan skje når en erfaren geriljakriger blir deres motstander. 
Autentisiteten er det lite å si på; hovedrolleinnehaver Antonythasan Jesuthasan i sin første filmrolle, var selv en tamilsk eks-soldat og flyktning fra krigens Sri Lanka på -80-tallet. 
Og han er helt fenomenal! 

«Dheepan» har iblant noen problemer med å sortere sin egen historie, særlig når den forflytter seg til Paris. 
Man får ikke riktig klart nok vite hvem som tilhører hvilken gruppe og hvorfor noen – potensielt – er livsfarlige. 

Filmens finale er derimot et funn: 
En konklusjon så tilsynelatende malplassert, at den i realiteten blir helt, helt riktig. 

«Dheepan» er en stor, stor opplevelse! 

JON SELÅS 
