«The Florida Project» er både intelligent, rørende og stilig
Svært godt om et barn som ikke skjønner at det utsettes for omsorgssvikt. 

To år etter at Sean Baker filmet Tangerine ved hjelp av iPhone5-telefoner, er han tilbake med en liten triumf av en hjertevarmende barndomsskildring. 

Tangerine fortalte historien om den prostituerte transpersonen Sin-Dee som på julaften tråler Los Angeles for å konfrontere kjæresten med et rykte om at han har vært utro mot henne mens hun satt i fengsel. 
Filmen er full av tiltrekkende gatespråk avfyrt i stor hastighet og er fargerik og visuelt leken. 
Denne gangen har Baker beholdt fargerikdommen, men satset på god gammeldags 35 millimeter film, større og roligere bilder, samt dønn solid skuespill fra både amatører og profesjonelle. 

Brooklynn Prince er et funn 

Tittelen henspiller både på det amerikanske ordet for sosial boligbygging og på Disneys originale planer for Disneyland og området rundt. 
På Magic Castle, et stort, treetasjes motell malt lilla, bor en salig blanding av underprivilegerte mennesker. 
De få turistene som forviller seg innom, oppdager raskt at de er blitt lurt og drar videre. 

Seks år gamle Mooney (Brooklynn Prince) og moren Halley (Bria Vinaite) hører til de som ikke kan dra noe annet sted, og som fra uke til uke sliter med å betale husleien. 
Fokuset er på Mooney og vennene hennes som i stor grad tilbringer sommerdagene uten tilsyn eller korreksjon fra voksne. 

Brooklynn Prince er et funn og bidrar til at filmen klarer å tilrane seg en plass blant ikoniske filmer om barndom, som for eksempel Lasse Halströms Mitt liv som hund, Olle Hellboms Rasmus på loffen eller den franske skole-dokumentaren Å være og ha. 

The Florida Project er løsere fortalt og mer fokusert på løsrevne øyeblikk enn noen av disse. 

Stilistisk selvfølgelighet 

Mooney er energisk, uregjerlig og frekk og tilbringer dagene med å drive rundt med vennene sine. 
Hun er så glad i moren sin at hun ikke skjønner at det bærer galt av sted med henne. 
I stedet tøyser de med at Halley er en dårlig mor og lever i en pakt om at det er de to mot resten av verden. 

Willem Dafoe spiller motellets herdede innehaver og vaktmester som med sin strenge, men likevel kjærlige omsorg forsøker å gi ungene noe av den voksenkontrollen de mangler. 
Prestasjonen har gitt ham flere prisnominasjoner enn noe annen film han har spilt i. 
Blant annet har han nå sjansen til å vinne Oscar for beste mannlige birolle. 
Det kler Dafoe enormt godt å spille i en humanistisk historie som dette. 

Det å lage filmer om miljøer og individer på livets skyggeside gjøres fra tid til annen også i Hollywoodnære strøk, men sjelden med en så sikker hånd eller like stor stilistisk selvfølgelighet som her. 
Sean Baker har klart å lage en tragedie om et barn som er offer for voksnes manglende fotfeste til en humørfylt fortelling som innimellom er direkte feelgood. 
Dette er Little Miss Sunshine som møter Dickens og Margreth Olins Barndom. 
