Livet og døden for – og av – dummies
Dramakomedien «Burn Burn Burn» byr på en roadtrip gjennom Storbritannia akkompagnert av moraliserende videohilsener fra det hinsidige. 

FILM: 
«Burn Burn Burn» starter på en minnestund for den nylig avdøde – og etter alt å dømme komplett ufordragelige – Dan (Jack Farthing), hvor han via et etterlatt videoopptak gir sine to beste venner Alex (Chloe Pirrie) og Seph (Laura Carmichael) ordre om å spre asken hans på fire forskjellige steder rundt om i Storbritannia. 
Og etter et par dramaturgisk beleilige livskriser legger de to venninnene ut på en roadtrip fra London til Glastonbury i det sydlige England via Cardiff og York til det skotske høylandet. 

Askelast 
Med på reisen har Alex og Seph ikke bare asken etter Dan, men også en serie videoer som skal spilles av på steder som har vært av stor betydning for den avdøde. 
Vissheten om hans nært forestående død ga Dan et nytt perspektiv på tilværelsen i de siste månedene, og hans moraliserende monologer fra det hinsidige er spesialdesignet for å sette venninnenes fortid på kollisjonskurs med livsløgnene de klamrer seg til i nåtiden. 

Problemet med dette premisset er er at «Burn Burn Burn» ikke på noe tidspunkt makter å skjule sømmene i sin egen konstruksjon, men framstår som en serie filmskoleøvelser som aldri smelter sammen til en enhetlig film. 
Hver eneste scene føles som et forsøk på å løse et problem som ikke eksisterer, og selv om de alltid pålitelige Sally Phillips og Alice Lowe leverer morsomme biroller, bidrar også skuespillet til å bygge opp under dette amatørmessige preget. 

Misantropi 
Det hadde potensielt vært mulig å se gjennom fingrene med dette hvis det ikke var for «Burn Burn Burn»s furtne og liksom-livstrette rollefigurer, drøvtygde budskap om at den engelske middelklassens barn må omfavne De Viktige Tingene i livet, og Dans enerverende aksent (av uante grunner får kreften i bukspyttkjertelen ham til å høres ut som Tommy Wiseau i «The Room»). 

Britene har lange tradisjoner for denne typen utstudert, performativ misantropi som brått slår over i livsbejaende oppriktighet, men det betyr ikke at det ikke er irriterende. 
Og «Burn Burn Burn» er mer irriterende – og mindre treffsikker – enn det aller, aller meste som er produsert i denne sjangeren. 
