Saint Etienne:Livet på landet 

De fredelige forstedene fortjener også sine sanger. 

Saint Etienne: 
“Home Counties” (Heavenly) 

Sarah Cracknell vokste opp i Windsor, mens Bob Stanley og Pete Wiggs er fra Reigate i Surrey. 
Steder preget av et fredelig forstadsliv, men ikke langt unna metropolen London. 

Det er dette livet de synger om på sitt niende album, og kontrasten mellom bygd og by er det som skapte Saint Etienne. 
Debuten “Foxbase Alpha” var en blanding av svett nattklubb og grønne enger, der acid house og tekno sto side om side med engelsk pop og kjærligheten til Beach Boys. 
Lyden av forstadsungdom som i helgene dro inn til London. 

Da barndomsvennene Stanley og Wiggs hørte Sarah Cracknell synge på tredjesingelen “Nothing can stop us”, forlot de ideen om å bruke ulike vokalister i bandet de hadde oppkalt etter en fransk fotballklubb. 
Siden har ingenting kunne stoppe trioen, selv om pausene er blitt lange de siste årene. 

Det er gått fem år siden forrige plate, som kom etter en pause på sju år. 
Mye av dette skyldes familielivet, og Cracknell kom med et soloalbum for to år siden. 
Nå er troppen igjen samlet, med Shawn Lee som produsent. 

Albumet teller 19 kutt, men fem av dem er for mellomspill å regne. 
Til gjengjeld strekker “Sweet Arcadia” seg over nesten åtte minutter. 

De åpner med introen “The reunion”, noe som kanskje henspeiler på den lange tiden det tar dem å gi ut nye plater. 
Deretter får vi myk koring og behovet for forandring i “Something new”. 

“Magpie” hviler på bass og synth, mens de 3900 innbyggerne i en landsby i Surrey får sin egen sang i “Whyteleafe”. 
Vel, i det minste én av dem, han som lurer på om han har havnet på feil sted når alle de andre på kontoret stemmer for brexit. 

Landet styres ikke av progressive London, mener Saint Etienne-medlemmene. 
Det styres av det konservative landskapet rundt. 
Det som kalles Home Counties, grevskapene som grenser opp mot London. 
Et velstående område som Saint Etienne beskriver i nevnte “Sweet Arcadia”. 

Sangene tar utgangspunkt i smått og stort fra denne sørøstlige biten av England, inkludert en spøkelseshistorie fra slutten av 70-tallet. 
To unge søstre i en kommunal leilighet i Enfield hevdet at de hørte bankelyder og at møbler ble flyttet rundt. 

The Enfield Poltergeist fikk stor oppmerksomhet i tabloidavisene og har resultert i bøker, filmer og dokumentarer. 
Nå også en sang, med “Heather”. 
Heather er ikke et navn fra historien, men Wiggs mener det passer bra for et forstadsspøkelse. 

“Heather” er ikke ment som noen spesielt dypsindig betrakning. 
Det samme kan sies om “Train drivers in eyeliner”, om musikksmaken til seniormedlemmene i jernbaneforeningen. 

Saint Etienne har laget en tilbakelent plate om et tilbakelent landskap. 
Siden de selv er en del av det, er det gjort med en god porsjon kjærlighet. 
Med et annet ståsted kunne platen blitt en helt annen. 
Resten av landet hater Home Counties mer enn de til og med hater London, sier Stanley. 
Forståelig nok, innrømmer han. 

Nå er musikken gjennomsyret av doven vellyd og Cracknells varme stemme, selv om “Magpie eyes” og Dive” peker tilbake mot bandets mer danseglade stunder. 
“Underneath the apple tree” er også et høydepunkt, med energisk driv og blåsere. 

Alt er heldigvis ikke ren forstadsidyll, selv om det bare er Heather og ikke David Lynch som spøker i bakgrunnen. 

Beste spor: 
“Whyteleafe”, “Dive”, “Take it all in”, “Underneath the apple tree”. 
