Lou Reed & Metallica:«Lulu» 

(Universal) 

Det har gått sport i å gjøre narr av dette samarbeidet. 
Ikke uten grunn. 

«Lulu» oser av supergruppesyndromet - gamle dinosaurer møtes i nesegrus beundring for seg selv og hverandre, med det formål å «gjøre noe sammen», uten en klar og god idé om hva. 

Ti låter fordelt på 90 minutter bærer også vitnesbyrd om manglende evne til selvredigering. 

Mye av albumet lider under Metallicas forsøk på å låte henslengt og improviserende; det er jo blodproff struktur som til vanlig er deres styrke. 
Reed er på sin side provoserende usympatisk, ofte nær parodien i sine gammelmannsforsøk på å lage relevant, skittenrealistisk poesi. 

James Hetfield som «annenstemme» er regelrett komisk. 
Det samme er Reeds førstestemme når Metallica ved et par tilfeller låter som seg selv. 

Likevel er det ikke helt uten frukter, dette. 
På «Brandenburg Gate» og «Iced Honey» inntar Metallica rollen som et tett, ortodokst rockende garasjeband, noe som får frem det gode i den gamle grinebiteren. 

Og den 19 minutter lange «Junior Dad» er en strykermarinert perle i det sørgmodige leiet Reed er god på når han ikke er så fordømt sur. 

Men sur er han. 

BESTE LÅT: 
«Junior Dad» 
