En god Sculder å gråte på
Scully og Mulder er like bra som de alltid var, men vi er ikke. 
Nittitallets publikum var bedre. 

Fox Mulder og Dana Scully er antakelig de to sterkeste fiksjonspersonlighetene i de siste tjue åras TV og film. 
FBI-agentene jaget det som ikke finnes med en skremt kulde og sårbar stahet som gjorde dem til kultfigurer hinsides den store apen. 

Sånn er de ennå. 
Mulder har fått polfarer-skjegg og sitter inneburt i sitt lille hus som en vintervåken skogbjørn da nevrolegen Scully formidler FBIs ønske om at han skal bidra til å finne savnet agent fordi hun er sett av en synsk mann. 

Den synske mannen er filmens alien. 
Billy Connolly spiller ham med en strittende kvit eremitt-hårvekst som får deg til å tro at julenissen omsider ramla av sleden og slo seg på ho-ho-en. 
Men i stedet framstiller han den mest forhatte av alle, en av disse som bare Tor Erling Staff finner frelse for: 
En pedofil overgriper og katolsk eksprest som ifølge seg selv har kommet så nær Gud at han kan se under snøen. 

Mange ekstrapoeng for snøen. 
Etter lange netter med uverdig sommervarme føles det som frelse å se skitne snøkanter som pynter West Virginias skogsveier som ureide dyner i en ungkarsleilighet. 
En del av vinteren er også den nye FBI-agenten Amanda Peet. 
Hun likner en istapp og burde egentlig spille filmer der Matthew McConaughey er med. 
Men OK. 
Jeg syns den magre modelldama kan passere som reinsdyr-substitutt i en ellers alvefri julefortelling. 

Den nye X-files-filmen er laget på gamlemåten med stillestående kamera og magiskblå vinterbilder. 
Det er behagelig. 
Som en logisk fortsettelse av seriens dypere ønske om et utvida verdensbegrep handler den om å tro på noe og aldri gi seg. 
Bare Scully vil fortsette behandlingen av den hjernesyke guttungen. 
Bare Mulder nekter å oppgi troverdigheten til den forakta spåmannen, og iført sin nesten sykelige melankoli haler han etterforskningen av gårde mot et litt klassisk thriller-klimaks med sørgmodig etterspill. 

Oppklaringen er sannelig av denne verden, men i bånn av historien finnes det noe dypt rørende som de mottakelige vil få med seg. 
Vi trenger Mulder og Scully som en av fluktveiene fra millenniets kvelende sjelløshet. 
Hopla. 
X-files-serien ble vist på TV fra 1993. 
Suksessen forteller om et stilig publikum med fantasi-potensial og poesi-syn. 
De triste agentene ble på en måte skulderen man kunne hvile den eksistensielle tvilrådigheten på. 
Siden den tid ble vi alle litt mer vulgære. 
