Tilbake til rynkatoriet, Julia!
Hvis en eventuell gåte skulle angå underholdere som i 2004 leter fram noe så intenst avfeldig som en Somerset Maugham-novelle, begynner svaret på d og ender på esperat. 

Maugham er arkeologi. 
«Being Julia» kunne kanskje ha fungert som ironisk samtidskommentar hvis historien ble forvandla med distanse og intelligens. 
MenIstván Szabó har montert det amerikanere kaller et kjøretøy, og her er Annette Bening både vogn, kusk og hest. 
Hun må ha vunnet rollen istedet for vinflaske i filmselskapets fredagsutlodning. 

«Being Julia» er selvsagt gammelmannsrosa på en kvinnefiendtlig måte. 
Den feterte London-stjerna Julia på 45 gjentar ikke bare den gjengse oppfatning av skuespilleres uutholdelige sjøltilfredshet. 
Hun blir også en patetisk og selvfornedrende bekjemper av alder. 
Hun forelsker seg i en sleip amerikaner som bare er aldershalv i forhold til akseptert tallmagi. 
Den første delen av filmen går med til å skildre den følsomme kvinnens patetiske misforhold til en ung mann. 
Skildringen er uten sympati, og den understøtter modne kvinners pådytta sjølforakt. 
Dama burde holdt seg i rynkatoriet, hvor hun hører hjemme. 

Det er den verste kvinneforakten. 

Den neste verste er at dama innser at kjærligheten var feil, og satser på en primadonna-jålete og kyniskverdigfølelses-sorti. 
Hun ler ikke lenger som et sprukkent lokomotiv hele tida, og det er antakelig regissørens mening at vi skal oppfatte henne som forklaret, som også kaffe blir hvis den står i ro lenge nok. 
Det seksuelle harakiriet blir en slags vignett for den modne kvinne; hun fører seg uklanderlig og er kjedelig, men flink. 
Ingen norske 45-åringer i 2004 trenger denne aldershjemsklokheten. 

Den dummeste kvinneforakten kommer til slutt. 
Skuespillerinnen, som på grunn av forsaket libido er blitt en skikkelig heltinne, hevner seg på det grusomste. 
Ikke på de to mennene som bedro henne. 
Neinei. 
På en annen kvinne. 
Ei stakkars beskjeden ungjente som virkelig aldri ga noe troskapshetsløfte til Julia. 
Filmen utbroderer og fråtser i den sadistiske hevnen, og det er nesten uutholdelig kvalmt gjort. 

I tillegg skjer alt i London 1938, som ikke er et sted, men en definisjon på hva du ikke vil se. 
Kjente britiske skuespillere paraderer sine møllkule-evner i en uinspirert, men rituell og rutinert rolletrilling. 
Og Bening er altså ei ganske vanlig kjerre. 
