Band of Horses:«Infinite Arms» 

(Columbia/Sony) 

Skjeggisene Band Of Horses' sentimentalt storslagne debut «Everything All The Time» er fremdeles et av det forrige tiårets store musikalske øyeblikk. 
At alle triksene ble resirkulert på neste album gjorde ingenting. 
Fremdeles var Ben Bridwells romklingende og fuzzbadete tenor overbevisende indierock, om enn med sviktende moment. 

I forkant av tredjealbumet har sørcarolinerne derfor stoppet i det velkjente veikrysset: 
Være et semi-introvert liveband med lojal, men begrenset fanskare - eller styre mot midten av veien, der et større publikum og ikke minst enorme arenaer venter? 

Selvsagt har de valgt det siste. 
Vi snakker tross alt om et band med låter som er skapt for stadion og hovedscener. 

Men avstanden er kort fra storslagen til pompøs. 

Og enda kortere fra melankoli til sipping. 
I 2010 havner hästpojkarna dessverre på feil side i begge tilfeller. 

Fra den treige Coldplay-møter-Neil Young-åpningen, via forsøkene på å tolke My Morning Jacket i «Rock Band»-stil, før de lander som en lett rufsete utgave av Death Cab For Cutie, er dette en lunken og lite minneverdig affære. 

Ståpels-øyeblikkene, som tidligere kunne unnskylde det meste, er slipt bort og pusset ned. 
Fuzzmarinaden er tørket ut. 

Til og med Bridwells himmelske vokal høres ut som om den er falt til jorden. 
Resultatet er glissen, ikke-engasjerende countrysoftpop med tendenser til CSNY-harmonier, men fullstendig blottet for kontraster og kanter. 

Riktignok er samtlige bandmedlemmer byttet ut nok en gang, men det er vanskelig å fatte at dette er de samme tømmerskjortene som har en av tidenes mest brukte soundtracklåter («Funeral») på CV-en. 

Hingsten er byttet bort - tilbake har de fått et øk. 

BESTE LÅT: 
«Compliments» 

TOR MARTIN BØE 

Slippes 18. mai 
