Filmanmeldelse «Colette»:Bohemsk nesten-parodi 

Litt for lett om å våge å være seg selv. 

DRAMA: 
Colette MED: 
Keira Knightley, Dominic West, Eleanor Tomlinson REGI: 
Wash Westmoreland 

Bak enhver mann med suksess står en sjokkert kvinne, heter det jo sånn omtrent i skriften. 
I «Colette» sitt tilfelle er det forfatteren Sidonie Gabrielle Colette (Keira Knightley) som blir brukt som suksessrik skyggeskribent i ektemannen Henri Gauthier-Villars (Dominic West) skrivefabrikk. 

Selv er han rimelig inkompetent. 
Utover å være levemann, bohem, libertaner - men først og fremst en drivende dyktig selger. 
Gauthier-Villars, eller Willy som psevdonymet hans var, bærer løgnen som avsender av sin kones boksuksess så troverdig at han tror på det selv. 

De som tror at nok et kostymedrama med Keira Knightley er ett for mye, vil finne glede i at man allerede tidlig her klager over trange korsetter og for små kjoler. 
Hun gjør en landsens pike som synes det pretensiøse levelivet mellom salonger og overfladiske mennesker er uinteressant. 

Husker du? 
Hollywood-yndlinger som Scarlett Johanson og Keira Knightley viser alt: 

Dialogen er løpende lett, til tider smart og lekker. 
Men den sliter men regissørens generelt underkommuniserte evne til å knytte filmens virkelighet og historien slik den var, troverdig sammen. 
Selv om det altså er en sann sådan, full av forholdstvister fra salonglivet i Paris ved forrige århundreskifte. 
Der Colette som landsens pike finner det pretensiøse levelivet mellom salonger og overfladiske mennesker totalt uinteressant. 

Den ekte Colette er muligens umiddelbart mest kjent for romanen som ga grunnlaget for musikalen «Gigi» (1958). 
Her tøyser man som vanlig med kronologien for å få ting til å gå opp. 
Blant annet plasseres (spoiler) skilsmissen på et mye senere tidspunkt enn den egentlig var. 
Samtidig framstiller den Colettes utforskning av sin egen seksualitet, og følgende affærer med andre kvinner, åpent og uproblematisk. 

Dominic West gjør en av sine sterkeste roller siden «The Wire», og klarer, på samme vis som der, å balansere opplevelsen av at han er en ubrukelig sjarlatan med økonomisk forståelse som et bortskjemt barn, men med hjertet på relativt sett riktig side likevel. 
Ekteskapet mellom de to framstår ikke videre ekte, og regissørens behov for å hoppe i tid gjør at man ikke opplever historien like nær og intim som den muligens var tenkt. 
Den blir etterhvert ganske heseblesende i sin søken etter å være like deler komedie og historisk drama. 

Men når det er sagt: 
Knightleys rolle forsyner seg åpenbart og grådig av mulighetene som ligger foran henne. 

Glenn Closes rollefigur i også kinoaktuelle «The Wife» ville jublet. 
