Blottet for brodd
I bølgen av mer eller mindre ironiske superheltfilmer de siste årene, kommer «The Green Hornet» skvulpende som en baktung attpåklatt. 

Filmen fremstår som en obskur krysning mellom «Batman» og «Kick-Ass», sterkt preget av innavl. 
Det er også mulig den er skadet av den langvarige forløsningen, som inkluderte flere regissører, som Kevin Smith og «Kung Fu Hustle»-Stephen Chow (sistnevnte også i rollen som Kato), og dessuten hadde Nicolas Cage innom som erkeskurk. 

Filmen som foreligger er skrevet av «Superbad»-mausforfatter Seth Rogen, kjent fra komedier som «40 year Old Virgin» og «Knocked Up», og regissert av franske Michel Gondry - som foruten «Evig solskinn i et plettfritt sinn» hovedsakelig har regissert musikkvideoer og TV-dokumentarer. 
Disse har angivelig hatt rundt 525 millioner kroner å rutte med i filmatiseringen av radioserien «The Green Hornet» . 
Resultatet er superskuffende. 

Rogen spiller Britt Reid, sønnen til eieren av en stor, selvstendig mediebedrift i Los Angeles. 
Faren er kjent for sin integritet og klare ledelse, men har ikke tid til sønnen. 
Britt lever livet som en ubekymret playboy med fest og kvinner i fokus. 
Helt til faren plutselig dør. 
Da smaker plutselig kaffen annerledes. 

Britt er alt annet enn klar for ansvaret med å ta over imperiet. 
Men da suget etter kaffe gjør at han kaller inn farens oppfinnsomme mekaniker Kato, som har bygget kaffemaskinen, foreslår han i ren kjedsomhet at de to skal «do something nuts». 
Under en vandaliseringsøkt snubler Britt over et overfall. 
Han prøver å gripe inn, men blir overmannet og må reddes av Kato. 

Etter å så ha blitt fanget på et nattgrønt bilde fra et overvåkningskamera, er The Green Hornet født. 
Herfra melker Britt avisen og den skurkete superhelten for alt de er verdt, uten tanke på omgivelsene eller konsekvenser. 
Han er den personen Bruce Wayne later som han er. 
Samtidig er han ingenting uten sin medhjelper Kato. 
Det er han som lager bilene, våpnene og duppedittene. 
Og det er han som kan kampsport. 
Du rekker akkurat å tenke at Kato har Terminator-syn for motstandernes våpen, som fremstår som røde når han er i fare, før Edward Furlong dukker opp i en rolle som narkotikakokk. 

Filmen har sine øyeblikk. 
Som en både dynamisk og underholdene scene mellom den frekke, nyetablerte narkodealeren Danny Clear, spilt av James Franco, og erkeskurken Chudnofsky, spilt av «Inglourious Basterds»-bad guy Christoph Waltz. 
Spennende actionsekvenser, stilsikre slosskamper og tidvis morsom dialog finnes i «The Green Hornet». 
Problemet er bare at disse øyeblikkene henger dårlig sammen. 
Filmen vil ha både i pose og sekk, men sekvensene med lang komediedialog sinker den lettbeinte spenningen. 

Og selvfølgelig er det lov å være tydelig i en tegneserieaktig superheltfilm, men når Britt hører farens stemme si «Å prøve betyr ingenting om du alltid mislykkes» for annen gang på fem minutter, har vi ikke rukket å begynne å glemme den første. 
Cameron Diaz' rolle er totalt flat og fungerer kun som (nok) en katalysator for den «bromantiske» kjemien mellom Britt og Kato, som spilles ut både fysisk og i dialogsekvenser med bromantisk sparring. 
Rogen er troverdig som en slabbedask av en superhelt med oppblåst ego. 
Men mens Jay Chou har full kontroll på kroppsspråket, bidrar hans engelskuttale til at dialogdynamikken halter. 

3D-formatet fungerer helt greit, men gir ingen opplevelse av å tilføre filmen verken det lille eller store ekstra. 
En av filmens tilbakevendende påstander er at når en veps (hornet) er fanget, stikker den. 
Denne varianten viser seg å suge i stedet. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
