Prinsen av Persia er søt som knekk
Nei, dette er ikke «Robin Hood i ville Østen», men likheten er til stede, som en påminnelse om at vi befinner oss i det utvidede barnebegrepet: 
Livet er en russefest. 

Denne gang skvetter den utvalgte tiggerprinsen av Persia rundt i det eventyrlige landet Decibel, og han er faktisk en herlig fyr. 

Jeg har en kort og uvesentlig innsigelse: 
Jeg skulle ønske at noen laget et action-eventyr der det fantes én skurk med fortrinnsvis bare én medhjelper. 
I starten av filmen skal skurken drepe heltens far, hans mor, søster, kone, to døtre, Per Spelemanns ku og en schæfer. 
Deretter drar helten av gårde og trener på hevn. 

Det er noe med mangfoldet i moderne actionfilmer som forvandler dem fra påkosta visuell underholdning til en slags person-quiz. 
I et fargerikt basarfellesskap som kunne vært arrangert av Petter Gilsvik, dukker de opp med sine utsøkt forskjellige hatter og får filmen til å fortone seg som 17. mai i Bjergsted. 
Perserne er flest, men dessuten hassansinerne, alamuterne, abyssinerne, beduinene og bygdene innenfor samt den opprinnelig ikke-voldelige Ben Kingsley som Hamlet-inspirert superonkel med Brittany Murphys øyenskygge. 

Alle disse tilhører rett som det er historiens eventyrlogikk, men de farer forbi som et besatt barnetog mens Alfred Molina ler sin uforliknelige latter. 
Hvem var nå han igjen? 
Jo, han er sjeiken som kommer skakende med en flokk strutser og knivkastende super-sudanere, nbakanerne, eller Numibiens svøpe. 

Jeg har spilt dataspillet «Prince of Persia: 
Sands of time», og litt kjenner jeg jo igjen. 
Prinsen løper rett som det er på murveggene av bare begeistring, og han turner inn og ut av vinduer. 
Det hender at rollefigurene drikker vann, for det skal man. 
Men regissør Mike Newell har ikke vast vekk tida med å etterape spill-konsollenes plattform-dramaturgi. 
Filmen er en heftig folkemasse-lek der hundrevis av skrålende kulturfolk løper og rir rundt i ornamenterte data-omgivelser med krydderduft. 
Vakre byer, tennerskjærende menn og rosinøyde kvinner i slåpne slørklær som ikke skjuler håret under armene en gang. 
Vridde dolker og stålpiler og den politisk korrekte handlingen fra våre moderne folke-eventyr: 
Perserne angriper fredelige Alamut eller noe fordi dårlige spioner påstår at det er gjemt supervåpen der. 
Det er ikke! 

Jake Gyllenhaal spiller den vakre prinsen som blir utsatt for et komplott og må rømme i nesten to timer sammen med prinsesse Emma Arterton. 
Hun tilhører den nye sorten eventyr-prinsesser som spytter ironi og kaster kniv. 
Men det gjør ingenting, for Tidens Sand ligger i den magiske dolk, og gjett hva den kan gjøre? 
Den bringer fortida tilbake like livfullt som morgenavisene. 

Paret Gyllenhaal-Arterton kommer til å glede mange. 
Romantikken gnistrer som gjenskinnet av verdens undergang i prinsens pupiller, og for første gang på lenge føler du faktisk for at noen skal få hverandre i the end og hvor det ellers måtte kjennes godt for deg også, kjære. 
De gir mening i mylderet, og de er søtere enn knekk. 
Så får du heller tåle en del repeterte 17. mai-taler. 
