Larmen og 3Den
Nok en festaften for fans av materiell ødeleggelse. 

På tross av bedre viten hadde jeg forhåpninger til Michael Bays fjerde Transformers-film. 
På tross av at de tre første filmene i serien har vært rene studier i utmattende og uleselig actionregi. 
På tross av at høydepunktene i alle tre filmene har vært de påklistrede og uforklarlig lange komediesekvensene. 
Og på tross av at jeg kjedet meg såpass mye under tredjefilmen «Dark of the Moon» at jeg sovnet på ren og skjær trass, øynet jeg et lønnlig håp om at «Age of Extinction» var filmen der alt skulle falle på plass for Bay. 

Michael Bay lager dumme filmer, og ut fra trailerne å dømme tegnet dette til å bli hans klart dummeste film til nå: 
Når de enorme robotene ikke bare forvandler seg til biler og utvikler spontane vennskapsbånd til ufordragelige tenåringsgutter, men også røyker sigar og rir på gigantiske robotdinosaurer, er vi på et dumhetsnivå hvor rimelighetens tyngdekraft har opphørt og alt er mulig. 

At alt er mulig innebærer ikke at mesterverket er sannsynlig. 
At alt er mulig betyr først og fremst at Michael Bay har et vell av nye muligheter til å produsere middelmådighet. 
Og problemet med Transformers-filmene har heller aldri vært fraværet av muligheter, men fraværet av faste holdepunkter. 
I Bays tapning er Transformerne utflytende metallvesener som knapt går gjennom en scene uten å skifte form. 
Når disse skapningene kastes inn i actionscener som skildrer såpass mye ødeleggelse at man som publikum sliter med å ta det hele inn — og hvis klipperytme bevisst er designet for å desorientere - ender man opp med en film hvor svært lite av det som foregår på lerretet kan tillegges noen form for tyngde eller betydning. 

Dette innebærer at store deler av de lange, eksplosive og veldig, veldig dyre actionscenene reduseres til ren visuell støy - ikke minst siden plottet er såpass forutsigbart at man ikke et sekund er i tvil om hva som vil skje. 

I «Age of Extinction» fremstilles de utenomjordiske robotene i mange tilfeller ganske enkelt som svermer av svevende metallpartikler. 
Filmen er dermed det klart mest visuelt omskiftelige kapittelet i Transformers-sagaen til nå. 

Dette er på sett og vis interessant, ettersom filmen dermed snur opp ned på den klassiske modellen for vestlig visuell historiefortelling: 
Plottet, som vanligvis utgjør den uvisse størrelsen som kan gå i både den ene og den andre retningen, er statisk og forutsigbart, mens figurene og bildene, som ordinært sett utgjør publikums faste holdepunkter i bildefortellingen, er evig ustabile. 

Dette er det klart mest interessante ved «Age of Extinction», og når sant skal sies er det lite som tyder på at dette er et bevisst formgrep fra Bays side. 

Mark Wahlberg er klart å foretrekke fremfor Shia LaBeouf, og Stanley Tucci er karismatisk i rollen som moralsk tvilsomt oppfinnergeni. 
Men begge drukner i den konstante kakofonien av løpsk datagrafikk og endeløs materiell ødeleggelse. 

Det gjør også potensielt interessante plottmomenter, som Transformernes Kong Arthur-lignende legender og de filosofiske implikasjonene av Optimus Primes avsluttende beslutning om å reise ut i verdensrommet på jakt etter sin skaper. 

Spørsmålet er om det er bryet verdt å krysse fingrene for den uunngåelige oppfølgeren. 
