Et manus om Max med for lite sprengstoff
«Max Manus» er blitt en solid film om modige menns motstandskamp. 
Likevel blir ikke personene satt i samme moralske skvis som i høstens danske parallell, «Flammen og Citronen». 

Den filmen handlet om kvalene til to motstandsmenn som likviderte nazister og overløpere i Danmark. 

Nå er det kjent at minst 100 likvidasjoner fant sted også i Norge. 
Men Kompani Linge-gutta har vært svært tilbakeholdne om navn og hendelser. 
Det er trolig derfor problemet er utelatt i «Max Manus»-filmen. 
Det kjennes irriterende, over 60 år etter at krigen tok slutt. 

Dermed blir nerven i «Max Manus» av et annet slag. 
Nå handler det om helten og hans medsoldater som fryktløst utfører sabotasjeaksjoner (av fienden kalt terrorisme). 
Det er Max og Georg og Gunnar og Kolbein og Tallak og Jens Christian og andre våghalser som stikker ødeleggende kjepper i nazistenes hjul. 
De padler på Oslofjorden nattetid for å feste sprengstoff langs tyske skipssider. 
De sprenger hullkortmaskinen på kontoret for Arbeidsmobilisering i Akersgata for at ikke unge nordmenn skal kunne innkalles til arbeidstjeneste. 
De utvalgte sabotasjescenene er dyktig og overbevisende gjennomført. 
Filmskaperne har lykkes med den teknisk viktige detaljen å framstille Oslo havn i et fugleperspektiv fra Ekebergåsen slik at det ser ut som om Akers mekaniske ligger der Aker Brygge ruver i dag. 
Riktig bra gjort. 

Pussig nok er en spektakulær aksjon mot en tysk flyfabrikk på Bjølsen utelatt, der 25 jagerfly og 150 flymotorer gikk i lufta. 
Likevel — manusforfatter Thomas Nordseth-Tiller og regissørene Espen Sandberg og Joachim Rønning skal ha ros for ikke å dynge på med actionscener. 
I stedet våger de å forfølge hva det gjør psykisk med Max Manus at en rekke venner blir tatt til fange og/eller skutt av Gestapo. 

Skvisen som helten havner i, er således: 
Hvorfor skal de andre dø og ikke han? 
Valgte han feil strategi da andre ble tatt? 

Så godt fokuserer regissørene på disse kvalene at slutten heldigvis ikke domineres av jubelscener idet freden kommer. 
At Manus døyvde sin fortvilelse i alkohol blir særdeles godt skildret i sterke sluttscener. 
Filmskaperne har lykkes bemerkelsesverdig godt med å velge skuespillere som ligner personene de framstiller. 
Aksel Hennie i rollen som Max veksler fint mellom utålmodig vågemot og skjør skjelving etter å ha deltatt i den finske Vinterkrigen. 
Agnes Kittelsen gjør en frisk og nydelig tolkning av Tikken, kvinnen som hjelper Linge-gutta i Stockholm. 
Flott! 
Det styrker også filmen at Wolfgang Siegfrid Fehmer, Milorgs farligste fiende, portretteres såpass nært, som kvinnebedårer og som hard gestapist. 
Godt spill av Ken Duken. 

Det er bare synd at ikke denne versjonen av motstandskampen kom for 40-50 år siden. 
Risikoen nå er at det vil gå nye tiår før det ømtålige sprengstoffet rundt likvideringer får detonere på kinoduken. 
