Lektor på sengekanten
Å ha sex med sure jenter er som å spise med tannregulering. 
Når noen likevel fant livspartnere i AKP, skyldes det antakelig sekterismens mange uunngåelighetsmekanismer. 

Jeg tror ikke noen ble marxister for kjønnslivets skyld. 
Men ml-erne vedlikeholdt et intellektuelt kraftsentrum, og de var antakelig norgeshistoriens spisseste analytikere – eksotiske som rom-uhyrer, men vanvittig imponerende debattanter. 

Hans Petter Molands film bommer både på kjønn og hjerne. 
Det finnes ikke intellektuell kraft i «Gymnaslærer Pedersen», og filmen er drabelig usexy. 
I rollen som drømmekvinnen virker Ane Dahl Torp mindre sensuell enn utint varehusreke. 
Stemmen hennes er metallisk og uinteressant, og hun framstiller ml-kvinnen på en vettlaust upolitisk måte: 
Denne dama har aldri sett hvordan politiske fanatikere ser ut når de tenker, og hun har ikke statsvitenskap i blodet. 
Hvis hun har blod. 

Kristoffer Joners lektor starter filmen med å kikke opp under to forskjellige skjørt. 
Som uhell kan upskirt-glaning være sjarmerende, som introduktiv beskrivelse antyder det en uferdig, ensformig erotoman og patetisk Lederhosen-karikatur. 
I sine voldsomme blindebriller likner Joner en metaforisk froskemann som vaker på banal-erotikkens stinte-grunner. 
Når folk har så forvirrende utstråling som han og Dahl Torp, kan det føles som en tung plikt å se dem nakne sammen. 
Sånn er denne filmen. 
Bare arbeid. 
Ingenting moro. 

Kommunistenes unorske paranoismer er skildret med et slags revyfestlig Benny Hill-humør, de kunne like gjerne ha vært sketsjer fra Kirkvaag, Lystad og Mjøen. 
Mangelen på egentlig innsikt rammer filmen som australsk treverk når den etter hvert forsøker seg på sentimental etterpåklokskap: 
Etter at de aller mest gjentatte latterlighetene ved ml-bevegelsen er perspektivløst resymert, går filmen over i Stakkars Idioter-delen. 
Men stakkars idiot kunne man også sagt om Amundsen da han datt ned i fly over Ishavet. 
Det er ufikst å hovere over pionerer. 

Dag Solstads sjølpining er arkeologi. 
I 2006 kunne det vært en bedre film om noen så nærmere på hvorfor arbeiderne ikke ville ha norgeshistoriens beste tillitsmenn i fagrørsla. 
Hvis akp-erne hadde vært der i dag, ville vi hatt Tou-bryggeri på Forus og SAS Braathens-verksted på Sola, men vi ville aldri ha fått en strømregning på 3000 kroner for historiens varmeste augustmåned. 
