Snubler i sin egen nestekjærlighet
Parodisk og moraliserende svensk film. 

||| 
FILM: 
Faen ta alle disse velmenende filmene. 
De som med den ene hånden peker på en eller annen marginalisert skikkelse og med den andre hever en moraliserende pekefinger, og sier: Jasså. 
Så du tror du har problemer? 
Men se på denne uteliggeren /barneprostituerte/mobbeofferet. 
Tror du de har det noe morsomt kanskje? 
Hæ? 
Hæ? 
Ikke det, nei. 

Så kanskje du skal se litt nærmere på outsiderne rundt deg og huske på at de også er mennesker. 
Med følelser. 
Sånn, da har du lært noe i dag også, tenker jeg. 

SkamI 
«På vei mot stjernene» er hovedpersonens handicap et som blir stadig mer vanlig, men ikke mindre skambelagt: 
Overvekt. 
Den tykke attenåringen Maja (Zandra Andersson) vil bli skuespiller, men opplever daglig latterliggjøring fra de statistisk usannsynlig vakre og tynne medelevene. 

Når dokumentarfilmskaperen Erika (Moa Silén) spør om å få lage film om Majas indre verden, sier hun ja, i håp om å få vise frem sitt sanne jeg. 

SorgfulltMaja er en fin rolle. 
Problemet hennes er ikke bare at hun er tykk, hun er også intens, overtent, sprekkeferdig av ubrukt formidlingsbehov. 
Det er lett å se at hun kan bli for mye for omgivelsene. 

Bruken av Shakespeares «Helligetrekongersaften» som parallell til Majas historie er snedig, særlig på slutten, når både Maja og den utakknemlige rollen hun spiller i stykket, Malvolio, spør sorgfullt om hvorfor de andre føler seg så smarte over å ha lurt dem, når det å bedra og dumme ut andre er så lekende lett. 

BanaltMen filmen rundt Maja er uutholdelig kjedelig. 
Zandra Andersson har et søtt ansikt, selv om hun er rund, er det ikke til å tro på når alle hun møter kniser og beskriver henne som et misfoster. 
Det er ikke grenser for hvor mange ganger kamera zoomer inn på Majas sårede ansikt, mens hun bevende sier noe sånt som: 
«De ser på meg som en slags vits». 

Birollegalleriet består av sleske tv-produsenter og ondskapsfulle russedronninger, vi har sett dem tusen ganger før og de har ikke blitt noe mer interessante siden sist. 
Kanskje regissør Teresa Fabik burde overlate det å lage film til noen som er litt kjipere enn henne selv, eller i alle fall har litt mer distanse til verden, og ikke faller for fristelsen til å bli banale i nestekjærlighetens navn. 
