Borgerskapets akvariefisk
I den oppskrytte engelske oppskriftsfilmen «Fish tank» fantes ikke én eneste skikkelse som angikk meg eller som jeg ble rørt av, og jeg pleier å grine når mor slakter marsipangrisen på første juledag. 

Sosialrealismens fremste fortrinn kunne ha vært at den ga de fattige, de forkomne og fortapte både verdighet og håp. 
Et fortrinn nummer to kunne ha oppstått dersom den overbeviste det snuppete småborgerskapet om at de fattige, fortapte og forkomne faktisk kan være vakre, ressursrike mennesker som trynte på første langside. 

Men filmgenren funker mest som framvisning av akvariefisk; i de pene hjems fisketanker svømmer de funksjonsfengsla rundt som kjæledyr og ofre for kortvarig medlidenhets-onani. 
«Fish tank» er en ironisk tittel. 
Den sure, aggressive drittjenta (selvfølgelig oppfører hun seg ufyselig, hun er jo underklasse) bor i et helvetes hjem (fototapet) med ei spjåkete dorismor (cunt) som røyker innendørs i bare trusa, har uryddig kjøkken og overlater ungene (søstera er cuntface) sine til selvforakten. 
Utenfor hjemmet er de ufyselige hesteguttene ute etter kroppen til 15-åringen, som skaller ned ei jente og forsøker å befri en tjora hest av en eller annen grunn. 
Så treffer mamma den hyggelige mannen som viser familien vannet (for de er underprivilegerte og har selvsagt aldri sett en fisk uten kavringstrø), og dermed aner pubertetsungen håp om at det finnes anstendighet eller sunn oppmerksomhet i livet. 
Men neida. 
Den ærlige mannen er en småjente-tafser, han har sex med kjærestens barn og er i tillegg gift. 

Manusforfatteren har tenkt at vi skulle syns synd på jentungen og skjønne hennes skjebne. 
Men fordi manusforfatteren er pinlig enkel, begriper hun ikke at hun stigmatiserer mer enn å hedre. 
Det kan være at småborgerne i festivalfelleskapene griner litt over en forsømt unge, men hvis hun hadde banka på døra deres dagen etterpå, ville de aldri ha åpna, for de fattige er farlige folk. 
Bare se på «Fish tank». 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
