Filmanmeldelse «Tomb Raider»:Dum Raider 

Serieomstart som gjør endel riktig og veldig mye feil. 

ACTION: 
Tomb Raider 

USA, 12 år 

MED: Alicia Vikander, Dominic West, Kristin Scott Thomas 

REGI: 
Roar Uthaug 

De som ikke husker de første Tomb Raider-filmene med Angelina Jolie trenger ikke tenke mer på dem. 
Det var filmer fra den tiden da man mente at actionfilmer trengte anmassende technomusikk for å understreke at tøffe ting skjer. 
Dessuten la historiene seg tett mot Indiana Jones, uten å være i nærheten av George Lucas og Spielbergs evne til barndommelig undring og begeistring. 

I denne omstarten baserer Roar Uthaug («Fritt Vilt», «Bølgen») seg delvis på den tilsvarende omstarten i spillserien fra 2013, som i at Lara Crofts påkledning er ganske lik. 
Samtidig skaper han sin egen historie med en Lara uten ønske om å være noe annet enn en tøff og uavhengig ung kvinne som overlever som et slags foodorabud i London. 

Filmens Lara er født i 1995 - altså jevngammel med spillfranchisen. 
Faren har forsvunnet i jakten på en mystisk japansk dronninggrav, og Croft Manor er nedslitt og fraflyttet. 
Uten å fortelle for mye av historien sier det seg selv at det finnes et skjult Fantonald-kontor som viser at mer ligger bak farens forsvinning enn man først skulle tro. 
NÆH. 

Derfra går ting i sitt sedvanlige sammenfallende tilfeldighetsspill, hvor man flere ganger TILFELDIGVIS løper på eller inn i den eller de eller det man leter etter. 
Senest etter en halvtime skjønner man egentlig ganske greit hvordan dette skal ende - selv om konklusjonen har en delvis balanse i virkeligheten. 

Litt av moroa i spillene er balansen mellom oppgaveløsning og løping, gjerne samtidig. 
Der leverer Uthaugs versjon mye bedre enn filmene fra begynnelsen av årtusenet. 
For eksempel er en sykkelsekvens i London helt i starten en godt filmet og tettklippet actionsekvens som man gjerne kunne gjort enda lenger. 

For til tider kan filmen bli for lik spillrytmen, med kompliserte actionsekvenser fulgt av dialoger om historiens framdrift. 
Før man er tilbake til en ny «oppgave» som må løses. 
Litt manisk, veldig forutsigbart - og med ett fossefalls unntak ikke særlig spennende. 

Historien er full av ultrabillige ferdigskrevne manusløsninger som «nærkamp med hendig stein til å denge i hodet akkurat i nærheten», «onde hvite mellomledere i enda ondere og hvitere verdenskontrolleqrende organisasjon». 
(Selvsagt har den onde hvite mellomlederen et nazi-klingende navn.) 

Alicia Vikander er troverdig og tøff som LC - uten sentimentale følelser for andre enn faren. 
Hun gjør en sterk kvinnelig hovedperson, i samme kategori som Gal Gadots «Wonder Woman», bare at hun er sterk, tøff, smart og fullstendig uten kjærlighetsinteresser. 
Dominic West gjør en grei, fjern og kjærlig far - milevis bedre enn Jon Voight - mens Kristin Scott Thomas klarer å formidle sine kjøligste sider. 

«Tomb Raider» anno 2018 er et ålreit håndverk, full av irriterende b-film kvaliteter og utrolig lite smart. 
Men så er det jo «artig» for nordmenn at handlingen starter 17. mai, da. 
