Mas med Mira
Éndimensjonalitet satt i system. 

||| 
CD: Mira Craig er framme ved sitt tredje album, og begynner å nå et punkt hvor slitasjefaren hos både lyttere og media er overhengende. 
Det har alltid vært noe innbitt insisterende over Miras framferd i norsk pop, en opportunistisk entreprenør med en enorm tilstedeværelse og en kompromissløs holdning til egen musikk og stil, og med en tabloidvennlig elsk/hat-dimensjon. 
Målt mot norske nøysomhetsidealer og jantelov har Mira Craig vært en herlig rød klut, et gutturalt brøl av annerledeshet. 

Men et sted går grensen mellom denne unorske fremadstormingen og ren overtenning. 
Da tenker vi ikke på hennes stadige utskjellinger av journalister, men grensen mellom musikalsk grenseløshet og reinspikka mas. 
Og den grensen trår Mira ofte over her. 

At hun her presenterer en mer rockorientert tapning og noen speeda crunk-utgaver av hennes patenterte voodoo-r&b;, er velkomment i et nyhetsperspektiv. 
Men det gjør ingen underverker for albumets dynamikk. 
Du må nesten 40 minutter ut i albumet for å finne noe som kan gi en pust i bakken og en anledning til å slokke tørsten — det pompøse, pseudodramatiske tittelsporet. 
Det føles til gjengjeld som å bli servert ei flaske lunken rødbrus. 

Dette insisterende jaget er takknemlig å fordøye i singleformat — det er slik hun har slått seg opp — men det er også uutholdelig i lengden. 
Og i hvert fall så lenge det er såpass mange konstanter i Mira Craigs sound som overdøver eventuelle nyvinninger og spiser opp oksygenet. 
Måten hun synger på og måten hun legger vokalspor oppå hverandre, hele grunntonen i uttrykket hennes, tar så mye plass i seg selv at det lett blir ren overkjøring. 

Her gjør Mira — og produsentene hennes også, for så vidt — seg selv en bjørnetjeneste, fordi hun nærmest systematisk gjør seg selv mer éndimensjonal enn hun egentlig er. 

«Ghetto Fairytale» kunne slik sett tjent mye på hardere redigering (hva er galt med album med 10 låter?) og mer tilbakeholdenhet med virkemidlene, i stedet for å slite ut lytterne på denne måten. 

Foruten åpenbare dynamikkproblemer og den evinnelige gneldringen, begynner det også å bli veldig skrint i Miras låtgruve. 
Hun er for andre plate på rad langt unna en hit som kan gå den permaskumle «Boogeyman» i næringen. 
Den brumlete «I?m The One» er kanskje et klokt valg som single og albumåpningslåt, med sitt tidsriktig, seige sørstatsgroove i kombinasjon med en slags teknorock. 
Men det sier i overkant mye om nivået på låtene for øvrig at noe så refrengsvakt peker seg fordelaktig ut. 

Da Mira ga ut albumet «Tribal Dreams» i 2007, advarte Dagbladets anmelder Sigrid Hvidsten om at en metafor blir en klisjé når man bruker den for mange ganger. 
På «Ghetto Fairytale» sementeres klisjeene for alvor, og i en slik grad at det grenser mot det selvutslettende. 
