Vann-vittig galskap med satirisk brodd
Først klappet vi høflig og lurte forundret på hvor de absurde fortolkningene av Mozart-musikk skulle ende. 
Men i 2. akt har man vent seg til galskapen og er med på notene, også når det hele ender i en skrekkvisjon av en klima— og krigsskadet jord. 

Nå tror jeg knapt publikum får med seg hva sangerne/skuespillerne synger i Neill Cardinal Furios 23 tekster skrevet til kjente temaer fra Mozarts instrumental-musikk, dramatiske Requiem-korsatser og arier fra operaene Tryllefløyten, Figaros bryllup og Don Giovanni. 

Det er slett ikke farlig, for her er så vanvittig mye annet å oppfatte for øyne og ører. 
Det starter med at aktørene i Zetlitzsalen tilsynelatende setter ett av konserthusets nye flygler i akutt fare ved å la vann dryppe fra taket i stadig striere strømmer. 
En utvendig gimmick, syntes jeg i starten, men vent å se: 
Væting og spruting, spytting og plasking inngår snart i en ytterst fysisk agering der skuespillerne i første akt maler hverandre til likbleke klovner, i andre smører ansiktene inn med noe griseri som blinder dem helt. 

Legg dertil de parodiske kostymene i skjæringspunktet mellom rokokkotidens hoffstil og en slags etterligning av fugler, helt eksplisitt i nummeret "Punk Flamingo" over det berømte Pa-pa-gena-Pa-pa-geno-temaet fra "Tryllefløyten". 
Her kler skuespillerne på seg svære vinger og enorme nebb. 
Det er festlig og merkelig på samme tid. 

Nikolaj Cederholms regi og Anja Gaardbos koreografi tar det virkelig helt ut, først i elleville, sprø påfunn der elskov med gul plastand i badekar attpåtil er tonsatt med et tema fra "Introitus" fra Requiem! 

Da er vi over på hva ørene får høre. 
Mye av underholdningen ligger i å kjenne igjen strofer, akkorder, melodilinjer fra Mozart, dreid over i moderne rytmer og vår tids musikkstiler, ofte som jazz, noen ganger country eller ballade, gjerne også i punk og heftig, metallisk rock. 
Arrangementene av Jens og Peter Hellemann er mesterlige. 

Skal man dømme etter applausen under premieren i går, steg stemningen, først fra nøktern, usikker klapping i starten til trampeklapp et stykke ut i andre akt. 
Det var som vi endelig ble trygge og ga oss galskapen i vold da musikere og sangere ravet forblindet rundt i ren horror-stemning. 
De danske og norske aktørene gjør en formidabel jobb, ofte som fysisk svært anstrengende prestasjoner. 

Men – i andre akt blir det opplagt viktig å få med seg tekstene (de står trykt i programmet) for å finne nøkkelen til forestillingen. 
For det som i første akt bare ser ut som hint om veteransoldater og bomber, en gimmick med flommende vann, en porsjon trøstefull flørting og forelskelse, det vris i andre akt til en bitende satire over vår egen samtid, med krigføring i Afghanistan og drepende droner. 
Men det figurene på scenen tyr til, er å synge "et, drikk og vær glad" og rave rundt på samme vis som de drukne gestaltene universet til Carl Michael Bellman, svenskenes store rokokko-dikter og Mozarts samtidige, som forestillingen plutselig gir assosiasjoner til. 

Klimaks i går ble nummeret "Charles Darwin", en aldeles fantastisk skrekklåt til Mozarts kanskje mest skremmende tema: 
"Vredens dag (Dies irae)" fra Requiem. 
Her skrikes det ut om Dow Jones-børsen som faller, enorme havmasser som velter inn, regn som høljer ned. 
Men alt vi mennesker kan og vil, er rope i ørske "let's go shopping" skjønt klimaet er gått av hengslene. 

Jeg skal ikke påstå at alle Furios tekster er like lett tilgjengelige, men det gjør ikke noe. 
Konklusjonen er like fullt at her har Rogaland Teater og dets danske partnere gitt oss en svært annerledes og medrivende opplevelse som på ingen måte stryker oss medhårs, men snarere gjør oss urolige over klodens videre gang. 
