Film:Gløgg for gluggene 

Når DreamWorks forteller eventyr med skrekkmester Guillermo del Toro som produsent blir resultatet både dystert og sukkersøtt. 

All verdens barns vakre drømmer står i fare for å bli erstattet med mørke mareritt, og et umake superlag av mytiske figurer må samle kreftene for å bevare barnas tro på det gode - og legendene selv. 

Julenissen, Påskeharen, Tannfeen og Jon Blund er allerede barnas voktere når mannen i månen velger ut en ny - Jack Frost, en slags ung utgave av Kong Vinter, til å hjelpe dem å bekjempe Busemannen. 
Einstøingen Jack sliter med at ingen barn tror på ham, og vet slett ikke om han vil være med på denne noe spesielle superheltmønstringen. 

Men Jack har alltid lett etter svar på hvorfor han er blitt som han er blitt, og når Busemannen stjeler barnas gode minner, går Frost motvillig med på samarbeid når Tannfeen lokker med at han kan få sine egne minner tilbake. 

«De fem legendene» er langt fra første gang nissehistorien er skrevet om på film, men denne remiksen av kjente eventyr og myter klarer like fullt å fremstå som frisk og fengende. 
Du får yetier som gjør nissenes jobb, en julenisse som svinger sverd og prater som en italiensk mafiaboss, og en påskehare på to meter med muskelmasse som Wolverine. 

Humoren har ikke like mange lag som filmer som «Shrek» og «Stor ståhai» har gitt oss før, men filmen er fornøyelig også for de større barna i familien. 
Det nusselige og nydelige balanseres med store doser action og til en viss grad skrekk. 
Kalddusjer med prustende, galopperende mareritt redder deg fra karies av de søte sekvensene. 
Det kan være lurt å holde de minste hjemme. 
Dommedagstrussel i 3D kan bli drøyt. 

Og for én gangs skyld komplementerer 3D-teknikken filmen, og bidrar til å øke den visuelle nytelsen ytterligere. 
For her er det flust av animerte lekkerbiter som smører synsnerven som perfekt krydret gløgg for gluggene. 

Tempoet er høyt og det leveres flere svingende jaktsekvenser mellom pusterommene. 
Den raske fremdriften går litt på bekostning av mer flesk på rollefigurene, og ikke alle elementene i maskineriet føyer seg sømløst sammen. 

Hvorfor beholder for eksempel Jack Frost sine superkrefter mens ingen tror på ham, mens de andre sagnheltene svekkes så snart barna slutter å tro? 

Det hele er en søtladen suppe om tro, håp og kjærlighet - samt å finne seg selv. 
«De fem legendene» leverer klisjéladet, dysterdeilig julekos. 

Og når det kommer til stykket handler vel julen om å få i seg all den gode, gammeldagse undringen... du klarer å kjøpe. 

Anmeldelsen er basert på originalversjonen. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
