Utmattende
«22 Jump Street» kveles under pubertal og meta-filmatisk overvekt. 

FILM: 
Hvorfor forandre en vellykket oppskrift? 
Jo, fordi den vellykkede oppskriften virket frisk og ny. 
I «21 Jump Street» oppdaget vi at Channing Tatum kunne være morsom og ikke bare macho-kroppete. 
Jonah Hill var famlete-ironisk som han pleier (bare slankere), men det var greit, siden tempoet var kjapt og mye god komikk oppsto i kulturkollisjonen mellom de to tufsene og high school anno 2012. 
Regissørduoen Phil Lord og Chris Miller («Det regner kjøttboller», «The Lego Movie») hadde oppdatert en TV-serie fra 1987 og resultatet var, overraskende nok, mer enn middels bra. 

Meta-suppe 

Riktignok hadde filmen en pubertal salgside, med ikke så ille at skuta forliste. 
I oppfølgeren er det omvendt. 
Gullkornene, både hva gjelder replikker og fysisk humor, er i mindretall, og det til tross for at gutta denne gangen går «undercover» på universitetsnivå. 

Filmen gjør mange, mange store poeng ut av at den er en oppfølger: 
Se på oss, vi gjør det samme som sist! 
Og vi forteller dere at vi gjør det samme som sist. 
Og vi forteller dere at det er fiffig gjort. 
Kom og bli med oss på denne selvrefererende festen, samtidig som du kan delta på VM i filmreferanser. 
Er vi ikke smarte, alle sammen? 
Bare pass på å ikke være så smart at du føler deg lurt. 
Nei, fortell vennene dine at «22 Jump Street» er helt sinnssykt kul. 

Homo-humor 

«22 Jump Street» er restemat, fri for nye ideer, så jeg tillater meg å sitere min egen anmeldelse av «21 Jump Street», en film som til tross for sine kvaliteter «går gradvis fra «Clueless»-nivå til å bli en infantil kopi av «Dødelig våpen» med mye filmatisk metahumor». 

I «21» var bromance-kjemien gjennomgående god. 
Denne gangen koker man ihjel satiren og homo-vitsingen. 
Altfor mange ganger stiller Schmidt (Hill) og Jenko (Tatum) seg opp for å ha en «tvedydig» dialog der de tilsynelatende snakker om jobben, mens det er akk så tydelig at de går gjennom opp- og nedturene i et kjæresteforhold. 
Repetisjonene og den generelle idémangelen er utmattende og det slo meg at Channing Tatum kan risikere å ende opp med samme karrierekurve som Vince Vaughn. 
Skrekk og gru. 
