Blått nederlag
Misogyni for barnehagepublikummet 

Jeg vet ikke om et eneste voksent menneske som liker Smurfene. 
Og i en tid hvor barndommens bildebøker, tegneserier, tegnefilmer og TV-serier uavlatelig hjemsøker alle former for skjermer og lerreter, er dette ganske bemerkelsesverdig. 
Faktisk er franchisen så irriterende, at en av de tilbakevendende vitsene i «Smurfene 2» er at alle mennesker hater smurfesangen. 

Et interessant aspekt ved denne filmen – og her klamrer jeg meg virkelig til tynne, visne halmstrå – er nettopp dens behov for liksom å unnskylde seg overfor sitt voksne publikum. 
Det er åpenbart at filmskaperne vet de tøyer tålmodigheten til alle over 13, og i stedet for å gjøre plass til vitser for de voksne også, slik Pixar og deres likesinnede gjør stor suksess med, velger de altså å ganske enkelt innrømme at dette er fornærmende banal underholdning myntet på de aller, aller minste. 

«Smurfene 2» starter med en slags skapelsesberetning, hvor det avsløres at Smurfeline, den eneste kvinnen blant smurfene, ble skapt av den onde trollmannen Gargamel for å infiltrere de små blå gnomene og hjelpe sin skaper med å overvinne dem. 
Altså snakker vi om en verden hvor Kvinnen er skapt av Den onde, som et verktøy med hvilket han kan beseire 
De gode: 
Bare dersom hun virkelig holder seg i skinnet og kontinuerlig følges opp av sine mannlige medsmurfer, kan hun forhindre at hennes iboende ondskap tar overhånd. 
Et slikt budskap er i utgangspunktet smakløst, og når det rettes mot barn – og fremføres med en slik fundamental mangel på tvetydighet og formildende kunstneriske kvaliteter – er det rett og slett uansvarlig. 

«Smurfene 2» er en dum, kjedelig og irriterende barnefilm, med forstyrrende 3D-effekter og en norsk dubbing som ikke engang prøver å synkronisere stemmer og munnbevegelser. 
Som voksen kan det iblant være vanskelig å anmelde barnefilm ettersom man åpenbart ikke tilhører det tiltenkte publikum. 
Hva gjelder «Smurfene 2» er det derimot bare altfor lett å råde alle til å holde seg unna. 
