Filmanmeldelse «Love, Simon»:Homofili à la Disney 

Søtt som sukkerspinn om veien ut av skapet. 

UNGDOMSFILM/ROMANTISK KOMEDIE 

«Love, Simon» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Greg Berlanti. 

Med: Nick Robinson, Katherine Langford, Jennifer Garner. 

Simon er «helt normal gutt, akkurat som deg» – dersom du er skikkelig, skikkelig heldig. 

Han bor i en stor villa i et vakkert boligstrøk. 
Han får en bil i gave den dagen han fyller 16. 
Foreldrene hans er unge, pene, fordomsfrie og – slå den! – fremdeles like forelsket etter 20 års ekteskap. 
Lillesøster har sett mye på «Top Chef» og vil bli kokk. 

Han har mange gode venner. 
De er utrolig kule, alle som én – attraktive, rene, snille, tolerante, liberale, moderne. 
Hjemme alene-festene deres må ha et budsjett på mange hundre dollar. 
Ungdommene er sjarmerende selv i fylla, og blir på magisk vis edru igjen straks de kommer hjem til foreldrene igjen. 

Ungdomsskolen har går på, teller bare to stk. 
reaksjonære drittsekker (eventuelt to og en halv, litt ettersom hvordan man teller), noe som må sies å være en sensasjonelt lav prosent. 
Selv den slitsomme rektoren – eller kanskje han er ordensmann – er skikkelig «woke» og «nede» med kidsa. 
Ingen her kan så mye som ha hørt om National Rifle Association eller Donald Trump. 

Simon selv er en smart og sjelfull (han spiller The Kinks på vinyl og skal snart se Radiohead på konsert). 
Den amerikanske high school-forstadsidyllen er i det hele tatt parodisk komplett. 
Det er bare én ting som uroer vår helt. 
Han er homofil, og aner ikke hvordan han skal våge seg ut av skapet. 
Så begynner han å utveksle meldinger med en annen likesinnet gutt i byen. 

Overstadig begeistrede amerikanske kritikere har dratt entusiastiske linjer til 1980-tallsungdomsfilmauteuren John Hughes («The Breakfast Club»; 1985, «Skulk med stil»; 1986) i møte med denne filmatiseringen av Becky Albertallis bok fra 2015, «Simon vs. the Homo Sapiens Agenda». 
Nå er ikke Hughes’ filmer perfekte – langt derifra. 
Men sammenligningen knirker. 

For det «Love, Simon» minner mest om, er en middels god 1990-tallserie fra high school-miljø på TV. 
Ikke så rart, kanskje, all den tid regissør Berlanti har en fortid fra den gamle TV3-favoritten «Dawson’s Creek» (1998-2003). 

Man merker det på måten dialogen føles skrevet på – som om alle de veslevoksne karakterene er skuespillere i en situasjonskomedie. 
Man merker det på måten filmen ganske snart utvikler seg til et «hun har et godt øye til ham, men han har et godt øye til ham»-forviklingsdrama. 

Man merker det på måten filmen unngår enhver form for sex, bortsett fra et par koselige nuss. 
Man merker det på måten Simon er fremstilt på: 
Nesten aggressivt «normal», er han, i sneakers og hettegenser. 
Ingen fjolletendenser her, gitt. 
Ingen dragning mot lær. 
Absolutt ingenting som kan avskrekke vennene eller baseball- og bilmekke-pappa. 

Nå skal det sies at streite, heterofile unge og unge voksne er blitt servert akkurat like dumme romantiske filmer i mange tiår allerede, og at det saktens kan være på tide at bildet blir nyansert. 

Men man undrer jo hvem i den mer vanskelige virkelige verden som skal kunne identifisere seg med dette lyse, blåøyd optimistiske amerikanske Disney-glansbildet? 

Og om ikke «Love, Simon» ender opp som mer fordummende – eller i alle fall sterkt forenklende – enn progressiv. 
