Tolker «mørkets sangerske»
Susanna Wallumrød debuterer på norsk med å tonesette 13 dikt av Gunvor Hofmo (1921-95), ofte på mektig vis. 

ALBUM: 
Etter tre album som Susanna And The Magical Orchestra — i tospann med Morten Qvenild — debuterer Susanna Wallumrød på norsk med å tonesette 13 av diktene til Gunvor Hofmo (1921­-1995). 

Lyrisk modernist Hofmo var en av Norges mest betydningsfulle lyriske modernister, og diktsamlingen «Fra en annen virkelighet» sto på lista da en fagjury under Litteraturfestivalen på Lillehammer i 2007 kåret de 25 viktigste norske bøkene gjennom tidene. 
I 2000 utga Jan Erik Vold boka «Mørkets sangerske» om Gunvor Hofmo. 

Nå har Susanna Wallumrød gjort et dypdykk inn i de 700 diktene Hofmo publiserte i totalt 20 samlinger før sin død. 

Fem av diktene er hentet fra Hofmos første diktsamling fra 1946, «Jeg vil hjem til menneskene», som også er tittelen på dette albumet. 

Fanger stemningen 
Når man gir seg i kast med diktene til en så markant lyriker som Hofmo, bør første bud være at man fanger stemningen i diktene og viderefører dem i musikken. 
Det gjør Wallumrød, ofte med «dyster glans». 

Diktene til denne «mørkets sangerske» forteller om ensomhet, kulde og krigens lidelser, men også indre varme, lengsel og mytisk-religiøs grubling, og bæres (eller tynges) ofte av både skjønne og dystre visjoner. 
Hun har «en tørst mot mørket», som det heter i «Kjenner du ditt hjerte». 
En lang sykdomsperiode på grunn av psykiske problemer hemmet skrivingen i en lang periode, og preget også diktene da hun vendte tilbake i 1971 og fikk en produktiv periode fram til sin død. 

Gjør vondt 
Med så mye smerte i ordene og mellom linjene, skal det gjøre litt vondt når man tonesetter Hofmos dikt. 
«Min bitre ensomhet har rørt ved alt, ja alt» er første linje i diktet som innleder albumet, «Ensomhet II». 
«Jeg elsker ingen» er første linje i «I en mørk natt», mens «Nattens veier» åpner med «Mørk er sannheten, nattlige alle veier til den». 

Det blir ikke stort lystigere, og Wallumrød og produsent Helge Sten lykkes i å underbygge følelsene i musikken. 

Hun er mest kjent fra den alternative jazzen, med tråder inn i elektronika og folk og med et sterkt fokus på hennes stemme. 
Det føles logisk at hun har turnert med den amerikanske indie/folk/lo-fi-artisten Bonnie «Prince» Billy, men det er annen sjanger som dukker opp i bevisstheten ved første gjennomlytting av «Jeg vil hjem til menneskene». 
Faktisk kan man føle seg hensatt til den tunge avdelingen av den miksen av rock og country som nå gjerne kalles americana. 
Spesielt minner gitararbeidet om Buddy Miller, som ved siden av soloarbeider har spilt med blant andre Steve Earle, Emmylou Harris og kona Julie Miller. 
På norsk nærmer Wallumrød seg Kari Bremnes' uttrykk. 

Motorpsycho 
Men bildet er mer variert enn som så — og dette er slett ikke et nytt Miller-produkt. 

Gitaristen heter Hans Magnus Ryan, og er like kjent som Snah i Motorpsycho — der også produsent Helge Sten har hatt fingrer med gjennom åras løp. 

Sten blir gjerne kalt støykunstner, og det er når han vrir litt ekstra på knottene at dette albumet blir på sitt mest spennende, som i herrlig intense og såre «I en mørk natt» og «Rop ikke etter ilden». 
Øvrige «medsammensvorne» er jazzmusikerne Ståle Storløkken (tangenter) og Jo Berger Myhre (bass), samt trommeslager Erland Dahlen (Madrugada). 

Dernest er det viktig at ord og musikk klinger godt sammen, og med unntak av andresporet «Døden er ikke til!» treffer Wallumrød planken med god margin. 

«Jeg vil hjem med menneskene» er et viktig album, også fordi det forhåpentligvis vil bringe Hofmos lyriske verden ut til nye lesere. 
Wallumrød & Co. gjør i hvert fall ikke skam på henne. 
