Et sprøytebehandlet eple
«New York, I love you» er som postkort flest: 
Syltynt og skrytete. 

||| 
FILM: 
De aller fleste som flytter til New York for å gjøre lykke, tror de er smartere enn de egentlig er. 
Nå viser det seg at det også gjelder filmskapere som prøver å lage film om eplebyen. 
«New York, I Love You» er en slags oppfølger til antologien «Paris, je t'aime», og samler på samme måte som den første filmen noen av verdens mest kjente regissører og lar dem lage hver sin historie om en gitt verdensby. 
Resultatet er et knippe poserende og påtatt snedige kortfilmer, der kreative og (for det meste) unge personer, den ene kjedsommelig lik den andre, tøffer rundt i gule taxier og leter etter kjærligheten. 

Sjuskete Bloom Høydepunktene er færre en skuffelsene, men de er der. 
Allen Hughes' lavmælte og lidenskapelige betraktning av en mann og en kvinne (Bradley Cooper og Drea de Matteo), som med en blanding av beklemthet og begjær minnes forrige natts one night stand, skiller seg positivt ut. 
Joshua Marstons bittersøte beretning om et gammelt ektepar (Cloris Leachman og Eli Wallach) og deres ferd gjennom byen er enkel, men elskelig, og det er godt å se Orlando Bloom være noe annet og mer enn en vandrende deodorant i rollen som en sjuskete frilanskomponist som har mistet oversikten over natt og dag i Shunji Iwais uferdige, men treffende bilde av hvordan livet i de forjettede kreative yrkene egentlig fortoner seg. 

Sirupssentimental 
De resterende syv filmene er flate, forutsigbare affærer, fulle av forsert romantikk og punchlines som alle kan se komme på hundre meters hold. 
Shekar Kapur, som aldri har funnet tilbake til formen fra den første «Elizabeth»-filmen, står for den største blødmen, en kremhvit og sirupssentimental fantasi om en aldrende operasangerinne (Julie Christie), mens regidebutant Natalie Portman, som viser en viss teft for vakre bilder i sitt Central Park-avsnitt, er lettvinn og politisk korrekt som manusforfatter. 

New York-klisjeer Bildene som binder filmene sammen, regissert av Randy Balsmeyer, er av skylines og branntrapper, og bekrefter alle tenkelige New York-klisjeer i stedet for å utfordre dem. 
«New York, I Love You» er som postkort flest: 
En fremstilling av avsenderen som overdrevet aktiv og verdensvant, skriblet ned i hui og hast på baksiden av en syltynn pappflate med et sterkt retursjert bilde av et sted i verden som ser mer spennende ut enn hvor det nå er du selv befinner deg. 
