«The Beguiled:»Coppolas slørete sørstatsdrøm 

Alt er smakfullt utført i Sofia Coppolas sørstatsdrama. 
Det er også noe av problemet. 

Hver gang Sofia Coppola går løs på et periodedrama blir det bråk. 
I Marie Antoinette forvandlet hun Versailles til en catwalk for festlige punk-poseringer, og fikk franskmennene på nakken. 

Denne gangen har hun havnet midt i den pågående amerikanske kulturkrigen ved å skildre et lite stykke sørstatsgotikk på tampen av den amerikanske borgerkrigen, i en ny versjon av The Beguiled. 
Noen få vil kanskje huske den første filmen av Don Siegel fra 1971, med Clint Eastwood som såret nordstatssoldat som manipulerer sørstatspiker på kostskole. 
Man kan si mye om den filmen, blant annet at den var spekulativ. 
Men den hadde med en svart rollefigur som var helt sentral for hva dramaet og krigen handlet om. 

Coppola har fjernet denne rollen og isteden konsentrert seg om soldaten som en dag blir funnet og brakt til kostskolen av de unge pikene. 
Ikke langt unna herjer fortsatt krigen, men bare som en vond drøm, og vi får høre at slavene for lengst har rømt. 

Tilbake til Tara 

Det er selvsagt enhver filmskapers privilegium å velge bort noe. 
Spørsmålet blir hva vi får isteden. 
Her er dramaet mellom soldaten McBurney (Colin Farrell) og pikene hermetisk lukket inne i kostskolebygningen, som med sin overgrodde hage minner om en beskjeden utgave av hovedhuset Tara i Tatt av vinden. 

Det er som et drømmende slør ligger rundt bygningen der bestyrerinnen Martha (Nicole Kidman) forsøker å stagge pikene som lar seg opphisse av den mystiske gjesten. 
I Siegels versjon ble romantikken effektivt drept av soldatens råskap, i Farrells skikkelse er han langt mer sympatisk og mindre engasjert i krigen som nylig innvandret fra Irland. 
Han innynder seg hos den beskjedne Edwina (Kirsten Dunst), samtidig som han responderer på de mer dristige fremstøtene fra Alicia (Elle Fanning), og snart har Martha et lett antennelig trekantdrama å hanskes med. 

Sterk Kidman 

Coppolas spesialitet har ofte vært å skildre tilværelsen til de skjermede og privilegerte. 
Innestengtheten i denne filmen blir likevel ikke klaustrofobisk. 
Den dempede belysningen, de drømmende blikkene og de nystrøkne klærne fremstår som uvirkelig, ja nesten spøkelsesaktig, så nærme krigen. 
Coppola tar pikenes lengsler og svermerier på alvor, og som kammerspill svinger det av kjemien mellom skuespillerne. 

Kidman har vist før at hun kan spille vevre kvinner med en tøffhet i bunnen, og avpasser denne robuste kvaliteten effektivt opp mot det emosjonelle spillet til Fanning og Dunst. 
Farrells utfordring er at det er uklart hva som driver rollefiguren hans. 
Han trenger kostskolens beskyttelse, men går nærmest i søvne mellom pikenes soverom, og har ingen anelse om hvor brutalt en forrådt kvinne kan slå tilbake. 

Coppola benytter seg ikke av denne muligheten til å gi oss et tilfredsstillende klimaks. 
Farrell får sin straff, men det blir forbausende pent og pyntelig avrundet. 
Den lettheten som har gitt Coppolas filmer en egenart, hindrer henne her i å forløse dramaet fullt ut. 
