Dramatisk fyllekule og tidsreise til Hovedøya anno 1514
Psykiater med fantasifull og faktafylt debutroman. 

For en spenstig tekst fra en debutant! 
Psykiateren Martin Tesli slår til med en høyst original fortelling der han hensetter engasjerte og særegne personer fra Norge anno 2014 til den norske middelalderen, nærmere bestemt 1514, midt i Christian IIs regjeringstid. 

Hvordan klarer han det? 
Han gjør et kunstgrep. 
Doktor Didriksen og Leira er svogere. 
Leira er gift med Didriksens yngre søster. 
Under et familietreff på en av de nære øyene i Oslofjorden ryker de to i tottene på hverandre i en verbal utskjelling av beste merke. 
Alkoholen flyter og det hele utarter til et spektakulært basketak, der de to fiker hverandre opp og jager hverandre til skogs og havs. 

Alene på kloden 

Omsider slukner de og våkner med en hinsides skallebank til et sjokk. 
Verden slik de kjenner den, er forsvunnet. 
Riktignok kjenner de igjen topografien, øya, skogen, havet, Holmenkollåsen i det fjerne, men hvor er menneskene? 
Og husene? 
De synes å være alene igjen på kloden. 
Hva har skjedd? 

Teksten er ført i pennen av en viss Elias Eftedal, pensjonert psykiater, som i sin tid skrev en doktorgrad om folie à deux, eller dobbeltpsykose. 
Det som skjer, og som kan synes uforklarlig, er at de to svigerbrødrene opplever det samme. 
Det kan altså ikke være noe bare en av dem innbiller seg. 
De er rammet av det samme, høyst merkverdige syndromet. 

Hver sin stemme 

Oftedal får de to til behandling etter at deres opplevelser i fortida er over. 
Han har intervjuet dem grundig og lar dem fortelle sine versjoner. 
Av de oppfinnsomme kapitteloverskriftene går det fram hvem som fører ordet. 
De har hver sin særpregete stemme, som gjenspeiler deres personlighet. 

Didriksen er lege, en buldrete og sta rasjonalist, som ikke lefler med noen. 
Leira er tidligere fotballspiller og jobber som fredsforsker, med en lidenskap for menneskerettigheter og klimapolitikk, mer relativistisk innstilt. 
Han er en mediekjendis til Didriksens irritasjon og blir sammenliknet med Fridtjof Nansen. 
Disse to blir nå kastet inn i en verden de på forskjellig vis blir nødt til å tilpasse seg. 

Splitter pine? 

Opplegget med å la forskjellige stemmer skildre de samme opplevelsene, er ikke et ukjent grep. 
Heller ikke dette med å konfrontere sin samtids mennesker med fremmede samfunn. 
Men i motsetning til for eksempel Holbergs Nils Klim eller Swifts Gulliver, havner de to i et historisk korrekt landskap. 
Opplegget minner mer om H.G. Wells’ «Tidsmaskinen» eller Mark Twains «En Yankee fra Connecticut ved kong Arthurs hoff». 

Flere teorier om hva som kan ha skjedd, dukker opp i de to mennenes hoder. 
Er de på et eller annet vis blitt tilført LSD eller fleinsopp? 
Er det noen som driver gjøn med dem av typen skjult kamera? 
Er de ufrivillig del av et realityshow på TV, à la «Truman Show»? 
Hvor er i så fall programlederen? 
Er verden gått til grunne med de to som eneste overlevende? 
Eller er de ganske enkelt blitt skvær gærne, begge to. 

Den fagre Dyveke 

Mens de hver for seg leter etter løsninger, dukker noen munker opp og tvinger dem med til klosteret på Hovedøya, der en aggressiv og alkoholisert abbed plager dem med spørsmål. 
Han får hjelp av en rødkledd, katolsk «avlatskremmer», Arcimboldi. 
En rekke diskusjoner oppstår, ikke minst i forhold til religion, der våre helter henviser til forskning som ennå ikke er utført og kommer i trøbbel. 
Særlig den autoritetsforaktende Didriksen. 
Leira er mer forsonlig av natur og henfallen til å behage sine undertrykkere. 

Men Didrikson får en oppgave i livet. 
Kong Christians elskerinne, den fagre Dyveke, er syk, og ingen klarer å helbrede henne. 
Det fikser derimot den stridbare legen fra framtida, som fort blir utnevnt til hofflege og blir kjent med den intrigerende mora til Dyveke, Sigbrit. 

Troverdig historie 

Det er fristende å minne om to norske romaner, som bruker den samme Dyveke som litterært motiv, Johan Fredrik Grøgaards kultroman «Dyvekes grav» (1967) og Bergljot Hobæk Haffs «Sigbrits bålferd» (1999), begge anbefales varmt. 
Også Martin Tesli har satt seg grundig inn i historien og skaper – til tross for det vidløftige opplegget – en høyst troverdig atmosfære rundt de to svogernes eskapader og om deres motsetninger, som bunner i en grunnleggende konflikt i synet på mennesket og dets vesen. 

De mest fargerike opptrinn oppstår mellom klostermurene, på en måte som får en til å tenke på Umberto Eco og hans «Rosens navn». 
Tesli har skrevet en herlig roman, full av gode setninger og formuleringer, men først og fremst en flott fortalt historie. 
Boka munner ut i Elias Eftedals resept mot tungsinn, som går på at «det å fortelle er et basalt behov som virker frigjørende så vel som samlende». 
Historiefortelling, mener han, skaper «tilknytning, samhold, som på mange måter er den beste medisin». 
