Grusomt gjennomsnittlig
«Grusomme meg» føles forstemmende lite farlig. 

|||FILM: 
Barn er såvidt over bleiestadige før de blir klar over den mørke sidens forførende kraft. 

Kaptein Sabeltann er populær nettopp fordi de skurkeaktige sidene hans gir ham et initiativ mer skjematiske helter mangler. 
Kaptein Jack Sparrow (Johnny Depp), en tvilsom type, er den som huskes fra «Pirates of the Caribbean»-filmene. 

Jada, det er hyggelig at det går bra for den som spiser spinaten sin og hjelper gamle damer over gaten, men den henførte henrykkelsen reserveres ofte for den som bryter reglene med et nonchalant skuldertrekk. 

«Grusomme meg» er basert på en slett ikke ueffen idé om å gjøre skurken til hovedperson og motvillig helt. 
Men den forbryterske Gru, som Alex Rosén gir en aksent som ligger et sted mellom tøyensk kebabselger og latinamerikansk diktator, har ikke det som trengs. 

Blofeld-skolen 

Gru er en rik og eksentrisk kriminell av Blofeld-skolen som planlegger å begå verdens største kupp, som anses å være tyveriet av månen. 
For å få til dette, må Gru stjele en slags krympebazooka fra erkerivalen Vektor. 

Planen om å infiltrere Vektors befestede borg innbefatter at Gru må adoptere tre gullgode barnehjemsbarn som går fra dør til dør og selger småkaker, og pusse dem på sin fiende. 
Men så viser det seg å være koseligere å lese godnatthistorier enn Gru trodde. 

Ikke at det ikke var håp for ham fra begynnelsen av. 
Den store planen har nemlig som primærhensikt å gjøre ham så berømt at den kalde moren hans vil bli stolt av ham. 
Som de fleste er Gru drevet av ønsket om å bil beundret og elsket. 

Glatt og gummiaktig 

Kanskje er vissheten om at Gru egentlig ikke er farlig i det hele tatt, noe av grunnen til at «Grusomme meg» virker blottet for temperatur og temperament. 
Lunkne lystigheter, der man har det med å gripe til ordet «bæsj» i mangel av noe morsommere, dominerer. 

Det kostes på med handling fra første sekund, og filmens dels sekstitalls, dels futuristiske univers blir aldri etablert som et virkelig sted med lukter og lyder. 
Dramaturgien er for dårlig, og de runde, gummiaktige ansiktene får ikke tilstrekkelig egenart. 

«Grusomme meg» er mildt underholdende og viser glimt av oppfinnsomhet, men blir for glatt og aspartamsøt. 
Med unntak av en tur i berg-og-dalbane som virkelig skaper en vektløs følelse, er 3D-formatet knapt merkbart. 

Sine herkulesaktige anstrengelser til tross: 
Gru er verken god nok eller grusom nok. 
Han er bare helt grei. 
