Tung på hoven
«Til siste hinder» har ikke lagt opp noen vanskelig løype for seg selv. 
Likevel blir det riv. 

FILM: 
Unge tenåringsjenter og hester danner en evig allianse. 
Det er noe fint over opplevelsen av og insisteringen på at båndet mellom ryttersken og den utvalgte firfotingen er ualminnelig og ubrytelig. 

«Til siste hinder» handler om en slik kjærlighetshistorie. 
Den vil gi gjenklang i hestejentene der ute, men fremstå som ordinær og intetsigende for alle andre. 

Hva som betyr noe Det skal handle om motebloggeren Ida (Julie Nordhuus), en av norsk films mange motvillige barn som tvinges til å flytte med familien fra byen til landet. 

Først har Ida bare forakt til overs for de hestegale jentene på ridesenteret, men snart lærer hun hva som egentlig betyr noe - nemlig at «livet er faktisk mer enn drikking, klær og gutter, og om du ikke skjønner det, så er det du som er teit», som hun proklamerer overfor en overfladisk byvenninne. 

Deretter er filmen en forutsigbar hinderløype frem mot en harmonisk slutt. 
De nye verdiene må forsvares og yndlingshesten Kehilan reddes fra slakterhuset. 

Skusles bort 

Hovedpersonen holdes heldigvis ganske lukket. 
Det er ansiktet til Ida som må uttrykke hva hun tenker og hvordan hun endrer seg, i filmens kanskje eneste subtile grep. 
Kongeriket gjør som vanlig en fortreffelig innsats som naturskjønn kulisse. 

Denne banale fortellingen er ikke akkurat noen dobbel oxer, og likevel blir det riv på riv og åtte feilpoeng. 
Persontegningene er gjort med grove blyantstreker, og det dramatiske klimaks mot slutten skusles bort. 
Kranglene virker altfor konstruerte. 
Kabalen går kun opp ved at bipersoner skifter mening uten grunn og motivasjon. 

Og «Til siste hinder» kan beskyldes for å drive villedende informasjon ved at Ida på noen korte sommeruker går fra å være nybegynner til å bli habil sprangrytter. 
Fra en tidligere rideskolejente til de andre der ute: 
Det fungerer ikke helt på den måten. 
