En kompromissløs finger til resten av rap-Norge
Bergensduoen Sushi x Kobe har laget et både utmattende og inspirerende kunstverk. 

ALBUM: 
Kunst rammes ofte av kritikk når uttrykket ikke havner innenfor samfunnets akseptable rammer. 
Den skal være en flukt fra den kjedelige hverdagen, men helst ikke altfor ubehagelig når den stirrer oss rett inn i øynene - eventuelt skriker inn i ørene. 

I rapmusikk handler dette gjerne om overdreven misogyni ytret fra munnen til gutter med et behov for å uttrykke seg. 
Et innblikk i praten som foregår bak lukkede dører når man ikke prøver å vise fram sin beste side. 
Noe vi ofte trekkes mot i vår unge usikkerhet, og like naturlig forlater etter hvert som nye år og erfaringer former oss. 

Det kan både være vemmelig, flaut, og for noen til og med skremmende. 
Likevel trenger det ikke å gjøre kunsten mindre verdifull. 
Heller tvert imot. 

Sushi x Kobe har flere ganger fått spalte-tilsnakk for sine grove tekster, men selv om de verken snakker om «jævla fitter» eller spredning av nakenbilder på sitt nye album «Døden varer lengst», handler dette nok mindre om kritikken og mer om egen vekst. 

Halvveis inn i 20-åra har bergensduoen kommet seg til en kreativ plattform hvor det meste klaffer. 
For lengst etablerte gjennom både knallharde, dansevennlige og vakre lydbilder – enten sammen eller på soloprosjekter – inviterer de lytterne denne gang inn i en sonisk utfordrende opplevelse. 
Reflekterende betraktninger fra korte liv som likevel helt sikkert føles som en evighet. 

Døden lever kanskje lengst, men er forhåpentligvis fortsatt langt unna når tittelsporets drømmende pianospill beveger seg inn i «C’est la mort» sitt industrielle og konfronterende lyddesign. 
Orkestrert av Ball Em Up-produsent Fakethias, er det her Sushi x Kobe både vender ryggen og gir en finger til resten av rap-Norge. 
Sjangeroverskridende uten andre intensjoner enn å gå hardt som faen. 

Nådeløst konstruert rundt energien fra deres sagnomsuste liveshow, fortsetter det både aggressivt og kaotisk gjennom «Overtenning» og «Inntrykk», før «Skyller ned» overrumpler med sin melodiske gåsehudmagi. 
Lett gjenkjennelig om dråpene som fjerner det introverte, og i noen herlige ansvarsløse timer tar deg bort fra livets alvor. 

Sluppet som singel på starten av sommeren sammen med Charlie Skien (Verdensrommet/Softcore untd.), er låta et fint, men likevel enkeltstående besøk fra Onge Sushimanes pop-alibi, Emir. 
Kort etter de beroligende akkordene klappes vi nemlig igjen av albuekastende bars på «Tid/Sted/Ingenting» og den hjemsøkende «Jeg har levd, jeg er fornøyd», mens «Metadon/Subutex» leverer en klubbklar kommentar til Statens behandling av heroinmisbrukere. 

«Camp Locoust» lar Fakethias få utfolde seg fritt gjennom en rød instrumentaltråd fra det organiske introsporet, og åpner for triumferende «Rust» – avløst av nye livsnavigerende spørsmål på albumets siste spor, «Vet du hva du løper fra?». 

Igjen sitter man både utmattet og inspirert av en gruppe som åpenbart ikke hører på stort annet enn sin egen kompromissløse intuisjon. 
Det være seg tekster eller musikk. 
Slikt blir det ikke nødvendigvis hitsingler av, men fort stor kunst. 
