Elsk det eller hat det:
Få kan melodiøs metal som In Flames. 

ALBUM: 
Akkurat i det man trodde at In Flames storhetstid var i ferd med å ebbe ut, ser det jaggu ut til at de kan klore seg fast en stund til. 

Skjønt, kommersielle utfall er ikke alltid like lett å forutsi i disse dager, men musikalsk har de i alle fall mer å by på. 
Elsk det eller hat det, men det er få som slår In Flames når det kommer til prangende widescreen-metal med gigantiske refreng og hard groove. 

På «Sounds of a Playground Fading» er de kanskje mer raffinert enn noensinne. 
Kanskje det er derfor det tar litt lenger tid enn normalt å få tak på denne plata? 

Holder stilen Anslaget virker hakket mer tilbakelent denne gangen, uten at det går på bekostning av bandets særegenheter. 

Etter at Jesper Strømblad forlot bandet i fjor er faktisk dagens In Flames uten en eneste originalmedlem, det betyr ikke at de velkjente gitarharmoniene har tatt bakdøren. 
Det er fremdeles melodiene som bærer lasset, selv om kanskje enda flere av de er plassert i synthteppet denne gangen. 

«Deliver Us» 

Komplett Produksjonsmessig er det fremdeles massive gitarervegger og store trommer som gjelder, men det låter hakket mer åpent og det er lagt enda mer arbeid i vokalen. 

Jeg vil endog driste meg til å si at om man klarer å se forbi den stadig like tungtfordøyelige angstproblematikken, kan In Flames ha et bruksområde også utenfor den stadig større skaren av metal-kids. 

Tidligere har platene gjerne bestått av like deler fyllstoff og slagermateriale. 
Denne gangen har de fylt opp med vellykkede avstikkere som lavmælte «The Attic» og stadionballaden «Liberation». 
Tommelen opp. 
