Spillanmeldelse:«White Knight Chronicles» 

«White Knight Chronicles» er bittelitt mer enn grei skuring, men Level 5 kan bedre. 

Tittelen «White Knight Chronicles» gir håp om en ridder i blank rustning - et innovativt heltepuff i en genre hvor spill har en sterk tendens til å være veldig like hverandre. 

Og eventyr blir det, men ellers er både spill og historie svært preget av klisjéer og klassiske rollespillelementer. 
«White Knight Chronicles» beveger seg svært lite utenfor den ferdig opptråkkede stien. 

Hovedpersonen Leonard skal egentlig bare bringe vin til slottet i anledning feiringen av prinsessens 18-årsdag, men ender opp med å ta på seg helterollen når selskapet blir angrepet av mystiske terrorister som tar knekken på kongen og setter fyr på palasset. 

Som en real Askeladd redder Leonard prinsessen og tar med seg en mystisk hvit ridderrustning som de snubler over i flukten. 
Denne hvite ridderustningen viser seg å ha magiske krefter som gjør den til et viktig våpen og et nøkkelelement i eventyret som ligger foran dem. 

Deretter tilbringes tiden med monsterbekjemping på vei fra A til B, med et og annet bybesøk for å finne ut hvor veien og historien beveger seg videre. 

FoxHimself: 
Gleder meg som en tosk til dette. 
Diskuter White Knight Chronicles her! 

Enkelte av områdene er det svært vanskelig å få taket på, spesielt byene. 
Et av de første stedene du besøker er Greede, en by med nydelig utsikt grunnlagt på ryggen til et kjempemonster. 
Her skal det ikke mye til for å gå seg bort i gatene når vandrer hvileløst rundt i håp om at neste steg i eventyret skal åpenbare seg for deg. 

Noen vil kanskje finne underholdningsverdi i å snakke med hver eneste innbygger i hver krik og krok av gigantiske labyrintaktige byer i håp om å snuble borti den ene nøkkelpersonen som bringer deg videre i historien, men jeg gikk rimelig fort lei av å lese de utallige standardreplikkene beboerne lirer av seg. 

Et stort problem er at det flere ganger er svært vanskelig å finne ut hva spillet egentlig vil du skal gjøre og hvilke deloppgaver du må gjøre før du faktisk kan sette i gang med oppgaven. 

Jeg brukte for eksempel timesvis (bokstavelig talt!) på å finne en gretten franskmann som kunne gi meg en klump med råttent kjøtt jeg trengte som åte for å fange en ilddrage. 
Gitt valget ville jeg heller kjøpt en indrefilet til den forvokste firfislen enn å kaste bort livet mitt på å leke gjemsel med en gammel gubbe i en virtuell labyrintby. 

Tynne unnskyldninger for typisk «ærend-gameplay» er det imidlertid ikke få av, uten at dette kan sies å være helt unikt for spill i denne genren. 

«White Knight Chronicles» er ikke det eneste spillet som bruker slike løsninger, men når listen stadig heves og spillet blant annet har konkurranse fra andre store, etterlengtede rollespill som «Final Fantasy XIII» er det lov å forvente litt mer substans. 

Nå har min tone så langt i denne anmeldelsen vært rimelig kjørlig så det kan kanskje virke som om det er vanskelig å se skogen for alt ugresset. 
Heldigvis er det lyspunkter når man klarer å heve seg over irritasjonsmomentene. 

Kampsystemet foregår i sanntid og åpner for skreddersøm og tilpasning av alt fra komboer og ferdighetsutvikling til tilpassing av hvilke angrepsmønster og trylleformularer du vil ha mest tilgjengelig når monstrene puster deg i nakken. 

I tillegg til ferdighetsutviklingen, burde dessuten våpen- og figurtilpasningen ned på «The Sims»-nivå appellere til alle som har sansen for detaljstyring. 

Kamper starter ved at du nærmer deg fiender og når de først har fått ferten av deg slipper du vanskelig unna. 
Kampsystemet har i så måte mange fellestrekk med det elskede og forhatte kampsystemet i «Final Fantasy XII», dessverre med noe mindre detaljstyring av handlingsmønstrene til dine allierte. 

Som om ikke det var nok har du i tillegg støtte i den tidligere nevnte hvite ridderrustningen som fungerer som en gigantisk fjernstyrt pokémon som spretter frem når du trenger den mest og gjør deg bedre rustet til å stå i mot de større fiendene du snubler over. 

Kampsystemet har for øvrig også rusk. 
Det føles blant annet veldig urettferdig å stadig bli stukket av bier som befinner seg tyve meter unna når man selv må stå på kloss hold for å utdele kjærlige strøk med kaldt metall. 

For å lykkes i dette spillet trenger du ikke tenke på hvor du har dine venner, så lenge du har dine fiender på armlengdes avstand. 

Det kommer neppe som noen overraskelse at jeg ikke er helt fornøyd med det vi blir servert i «White Knight Chronicles». 
Historien blir aldri gripende, og selv om kampsystemet bare blir bedre jo lenger man kommer er det ikke nok til å holde fullt og helt på interessen. 

Level 5 kan kunsten med å lage gode spill både i og utenfor rollespillsjangeren, og har bevist det mangfoldige ganger med blant annet «Dark Chronicle», «Dragon Quest: 
Journey of the Cursed King» og «Rogue Galaxy». 

Denne gangen blir det dessverre ikke pallplassering. 

PS: 
I salg fra onsdag 24. februar. 
Spillet har også en onlinedel hvor man kan gå på sideoppdrag med venner, denne er ikke testet. 
