Hjemme alene 4
Ungdommens dårskap i rendyrket form 

Produsert av «Hangover»-regissør Todd Phillips, er «Project X» akkurat det – en gedigen fyllefest med derpå følgende bakrus, med stereotype high school-tenåringer i hovedrollene. 

Stopp. 
Spol tilbake. 
Med stereotype high school-tenårings gutter i hovedrollen. 
For i den grad filmen måtte være laget i John Huges ånd, er det som en tom, kald, nihilistisk motsats til "The Breakfast Club", med et håndholdt kamera veivende i retning "Hjemme alene"-filmene, som Huges ikke regisserte, men skrev manus til. 

Thomas (Thomas Mann) er ikke skolens helt, akkurat. 
Nå fyller han 17, og foreldrene lar ham ha hus og hage for seg selv, i den tro at bursdagen skal feires i rolige former sammen med en håndfull venner. 

Det de ikke vet, er at kompisen Costa (Oliver Cooper) har lovet ham tidenes kjempefest. 
Vi skjønner allerede på runden der faren lister opp forbud og regler, at samtlige kommer til å bli brutt. 
Pluss noen ingen kunne forestille seg. 

Det blir en helvetes fest, i dobbelt forstand. 
Og da snakker vi ikke bare spying og puling i buskene, pupper i fri flyt i hoppeslott og svømmebasseng, mengder av drikk og dop og en illsint kortvoks innestengt i stekeovnen. 
Vi snakker full fyr. 

Filmens problem er verken det ensidige, mannlige perspektivet eller mangelen på plott, utvikling, varme, dybde eller smarthet. 
Heller ikke det etter hvert utslitte grepet med å late som om den er et resultat av ungdommens egen skaperkraft, i hermetegn, her representert ved en tredje, konstant videofilmende kamerat. 

Filmens problem er blandingen av kynisme og umodenhet som skjuler seg bak dette forsøket på å skape autentisitet. 
Filmen later som om den er laget av kåte, ansvarsløse unge gutter, som en humørfylt hyllest til unge gutters kåte ansvarsløshet. 

Men den er jo ikke det. 
Den er laget av kåte, ansvarsløse voksne menn som lever av å innbille oss at lukten av teen spirit er lik lukten av fylleoppkast og kjønnssekreter. 

I deres verden belønnes noksagter med et ligg, bare de brauter nok. 
Det er nok en påstand halve jordens befolkning stiller spørsmål ved. 
Og her ligger filmens komikk. 
Ikke i det tragikomiske møtet med ungdommens dårskap, men i det ufrivillig komiske møtet med filmskapernes umodne nostalgi. 
