Plateanmeldelse:Opeth - «Pale Communion» 

Dypt fascinerende. 

Tre år gamle «Heritage» splittet Opeth-fansen i to; de som ville beholde den harde metal-edsgen hos svenskene, og de som varmt applauderte den nye, lyse og melodiske, men komplekse siden. 
Her er det sistnevnte som kan juble videre. 

Albumet åpner som Crosby, Stills, Nash & Young i jazzet plogland og fletter seg tilbake til tidlig syttitall med et vell av referanser mellom Uriah Heep og Yes. 
Alt revitalisert gjennom Opeths eventyrlige evne til å låte nytt. 
Der «Heritage» fremsto mekanisk, er «Pale Communion» et fascinerende stykke musikk, fullt av sjangerens påkrevde «suiter», taktskifter og briljante soli. 
Der progrocken ellers preges av kjølig briljans, legger Opeth også til en menneskelig side. 

Det er vakkert og det høres kanskje utrolig ut – men sjekk selv! 

BESTE LÅT: 
«Elysian Woes» 
