Belle Adair:Sommer, sol og noen skyer 

Joda, de høres ut som Byrds og Teenage Fanclub. 
Men gjør det noe? 

Belle Adair: 
"Tuscumbia" (Single Lock/Border) 

Enkelte ting får jeg vanskelig nok av, og Belle Adair sørger for å gjøre hverdagen lysere for undertegnende. 

Kvartetten minner oss på at sol og varme bare er noen måneder unna, eventuelt bare noen timer om du setter deg på et fly til Los Angeles. 

De er fra Alabama, men lukter California. 
Ikke av solbrune surfere, men av støvete karer som vandret inn fra ørkenen på 60-tallet med frynser på ermene og boots på beina. 
Lufta er lettere disig, tonelagt av bølgende orgel og gitarer med mye klang i strengene. 

Bandet ble dannet for sju år siden av Matt Green og Ben Tanner. 
Sistnevnte spiller i dag keyboard for Alabama Shakes på turneer og forlot Belle Adair etter debutalbumet. 
Helt ut av bildet er han likevel ikke. 
Tanner driver plateselskapet Single Lock, som sørger for å gi Belle Adair et hjem. 
Label-manager er Reed Watson, bandets trommis. 

Ved siden av Green og Watson består Belle Adair nå av gitarist Adam Morrow og bassist Hayden Crawford. 
De siste halvannet år har de fungert som turné-band for John Paul White (eks The Civil Wars). 
White var forøvrig med på å starte Single Lock i 2013. 

De har også vært studiomusikere for Donnie Fritts, og Green var en stund med i bandet til Dylan LeBlanc. 

Dermed er det gått fem år siden debuten. 
På innspillingen av album nummer to har Belle Adair tatt turen ut av hjembyen Florence, men ikke så langt. 
De befinner seg fortsatt i Alabama, i småbyen Sheffield. 
Der finner vi Muscle Shoals Sound Studio, med mer historie i veggene enn vi har plass til å nevne. 

Produsent er Tom Schick, som vanligvis gjør denne jobben for Wilco. 
I løpet av en uka var det unnagjort, live i studio. 
Albumet har fått navn etter enda en liten by i Alabama; Tuscumbia der Green bodde mens han skrev de fleste av sangene. 
Selve bandnavnet er hentet fra John Steinbecks "Vår misnøyes vinter". 

På høy tid med et nytt album altså, og "Get away" er en nydelig åpning. 
Gitar og ooo-koring, før Green stemmer i: 

Dogs are howling down the street 

They never stop All I wanna do 

is get away with you 

Tekstene er like melankolsk svevende som musikken, som når Green i "Long fade out" slutter seg til Ask Burlefot og erklærer at kjærligheten er en ensom ting. 

Sangene ble skrevet på en tid og et sted der han møtte sin framtidige kone, og de gjenspeiler angsten for å kunne tro på en lykkelig slutt. 
I "Neptune City" forestiller han seg en ferieby stengt for vinteren: 
How was I supposed to let you in? 

Det er en nydelig sang, og den møter sterk konkurranse i "Rest easy". 
How was I to know, spørres det her. 

En plate med mange spørsmål og ingen svar, sier Green selv. 
Mye er også skrevet som resultat av litt for langvarig turnering, sanger som "The absentee", "Phantom Beach" og "Pushing the stone". 

Bryllupsnerver og jobbslitasje til tross: 
Albumet er et deilig ekko av Byrds og Big Star, med en påminnelse om at det går altfor lang tid mellom hver plate fra Teenage Fanclub. 

I det minste kan vi håpe at Belle Adair selv får opp farten. 

Beste spor: 
"Get away", "Long fade out", "Neptune City", "Rest easy". 
