Kjærlighet i tre akter
«Før midnatt» bringer en atten år gammel kjærlighetshistorie til sitt ærligste og alvorligste punkt. 

FILM: 
Intimitet er et fryktelig våpen. 
En partner som har levd med deg lenge vet hvor du er sårbar, hvor du føler du kommer til kort, og kan slå deg der det gjør mest vondt i desperate verbale nærkamper. 

Det er det Celine (Julie Delpy) gjør med Jesse (Ethan Hawke) i «Før midnatt». 
Dette er kjærligheten på sitt slitneste og slemmeste. 
Og den er fremdeles til å tro på, etter alle disse årene. 

Trilogi 

Celine og Jesse er gamle kjente av kinopublikummet. 
De to møttes første gang i «Før soloppgang» (1995). 
Da var den amerikanske forfatterspiren og den franske studenten interrailere som begynte å snakke sammen, og som spontant bestemte seg for å hoppe av toget og tilbringe natten i Wien. 
Betatthet fulgte, og et romantisk løfte om å møtes igjen et år senere. 

Etter ni år kom «Før solnedgang» (2004) som gjenforente Celine og Jesse i Paris der de oppdaget at gnisten ennå var der og at samtalen mellom dem fremdeles flommet som en bekk (som sømmer seg en romanse mellom en aktivist og en forfatter er alle de tre filmene ekstremt snakkesalige). 

Filmen endte ertende og tvetydig, og lot publikum lure, i alle fall litt, på om Jesse ville bli hos Celine eller vende tilbake til et skrantende familieliv i New York. 
Begynnelsen i «Før midnatt», nye ni år senere, bekrefter at Jesse tok spranget, nå bor i Europa med Celine og to nye tvillingdøtre, og martres av dårlig samvittighet overfor sønnen fra første ekteskap. 

Mens den første filmen var en søt, men lett affære om ung idealisering, går «Før solnedgang» og «Før midnatt» i dybden på den voksne kjærlighetens håp og skuffelser. 
Begge er fabelaktige. 

Aksept eller endring 

Det anbefales å se de to første filmene før «Før midnatt». 
Her befinner de to seg i Hellas, blant venner, som omsorgsfullt har skaffet paret barnevakt og en natt på hotell. 
Alle som har sett den spente tonen de to imellom når de er alene, Jesses åndsfraværendhet og Celines sarkasmer, aner at den ideen ikke er så god som den kan virke. 

Hotellnatten blir tiårets krangel, der selve forholdets eksistens ligger i vektskålen. 
Jesse er den som prøver å glatte over og hente frem romantiske minner fra fortiden, mens den konfronterende Celine avfeier alle forsøk på forsoning. 
Jesse vil ha aksept for den han er, Celine vil ha endring. 

Det er vågalt å gjøre Celine så aggressiv og ubehagelig som her. 
Om hun ikke hadde vunnet et sikkert sete i publikumshjertene gjennom to filmer, ville det vært vanskelig å bevare sympati for henne. 
Men Linklater, Delpy og Hawke, som også har skrevet filmen sammen, antyder at hun og barna har vært overlatt mye til seg selv og at hun kanskje har sine grunner til å fnyse av Jesses fremstøt, til ikke å falle for dem. 

Og samtidig, gjennom det hele, er det en streng som dirrer, en livskraftig kjemi på vrangen, et hint om at de to ikke ville gått slik løs på hverandre hvis ikke følelsene ennå var dype. 

«Før midnatt» foregår i bugnende vakre omgivelser, mykt fotografert. 
Men den er hard og ærlig, og så intens at minuttene iler. 
Og den tar trilogiens kjærlighetshistorie, og de to involverte menneskene, dønn alvorlig. 
