Lakserepublikken Norge avkledd
Heretter kan ingen hevde at de ikke vet hva som foregår i norsk oppdrettsnæring. 

Se for deg en stat der rike naturressurser blir utnyttet av en milliardindustri som bryr seg fint lite om forurensning og mulig forgiftning av dyr og mennesker. 
Se for deg at ministeren som har ansvar for å regulere industrien, selv eier en av bedriftene. 
At lederen for det statlige direktoratet som skal håndheve reglene, eier en annen, og at begge tjener millioner på at reglene utfordres. 
Se i tillegg for deg at statsministerens søster er en av sjefene i det største selskapet, bygget opp blant annet på kjøp av billige statlige konsesjoner. 
Hva får du da? 
En mellomamerikansk bananrepublikk på 1980-tallet? 
Du får lakserepublikken Norge. 

Kjersti Sandviks rapport fra norsk oppdrettsnæring bør leses høyt i NRK, og utløse diskusjon i hver fjordarm fra Finnmark til innerst i Oslofjorden, spesielt det siste. 
Sjelden har en debattbok bedre levd opp til betegnelsen. 

Sandvik er journalist i Fiskarbladet Fiskaren, og har fulgt bransjen tett og lenge. 
Vi som ikke har gjort det, må bekjenne vår unnlatelsessynd, og åpent innrømme at denne boken burde det ikke vært mulig å skrive om vi hadde noe som lignet på en våken offentlighet. 
Da ville de oppsiktsvekkende opplysningene for lengst utløst ramaskrik og påfølgende politikk. 
Men nå er boken her. 
Dens påstander må enten tilbakevises med fakta, eller føre til at noe skjer. 

Forfatter Kjersti Sandvik om oppdrettsnæringen : 

Sandvik ser ikke bare på alle rømningene og hva de gjør med stammen av villaks, eller hva alle giftutslippene gjør med rekeforekomstene og helsen til annen fisk, eller hva giften som blir værende i fisken gjør med oss som spiser den — hun setter alt sammen til et bilde av en viltvoksende næring som ekspanderer i et tilnærmet reguleringsfritt rom. 

I starten bygger hun opp scener som ikke fører til noe, og flytter seg for fort fra det ene til noe helt annet. 
Men så fester hun grepet. 
Språket blir strammere, de faktiske opplysningene kommer tettere og blir stadig mer urovekkende. 
Siste halvdel lyder som en sammenhengende, solid underbygget, tiltale mot næringen selv, mot byråkratiet som skal regulere den og mot politikerne som av ubegripelige årsaker velger å behandle lakseoppdrett annerledes enn andre naturbaserte næringer. 

Tar selvkritikk på at næringen har vært for sent ute med enkelte miljøtiltak: 

I 2012 slo Riksrevisjonen fast at næringen ikke er økologisk bærekraftig. 
Førte det til at regjering og storting tok tak? 
Selvsagt ikke. 
Som Sandvik demonstrerer med deprimerende tydelighet: 
Næringen har forsikret at den er på rett vei siden den første lakselusen ble observert, men har likevel ikke kommet noe sted. 

Kystkommunene har gjentatte ganger bedt om at oppdretterne i det minste betaler arealskatt for å få bruke samfunnets fjorder, men ble senest avvist av Stortinget under behandlingen av Havbruksmeldingen i fjor. 

Den blå regjeringen har lovet næringen forutsigbarhet og fortsatt vekst, les: 
Ingen restriksjoner, ingen likebehandling med andre næringer, ingen tilbakeføring av verdier til samfunnet. 
Den samme regjeringen hevder også at den skal bli best i miljøpolitikk. 
Med fint understatement skriver Sandvik: 
Dette kan bli en vanskelig kombinasjon. 
