Skremmende kaldt om krig og ondskap
Mørk, sann historie om en desertør i kapteinforkledning. 

De to forrige filmene fra regissør Robert Schwentke var nummer to og tre i «Divergent»-serien, en av de mindre interessante dystopiske fantasifremtidene som har vært å se på skjermen de siste årene. 

Den tredje filmen, «Allegiant», var en så stor flopp at det som skulle bli den fjerde og siste filmen i serien aldri kom. 

Det er altså godt at Schwentke er tilbake i Tyskland, for med selvskrevet manus basert på en sann historie, er resultatet langt mer spennende, og atskillig mørkere enn Hollywood-dystopien. 

Mot slutten av andre verdenskrig finner den tyske desertøren Willi Herold (Max Hubacher) en kapteinsuniform. 
Han tar den først på for å holde varmen, og underholder seg selv med å late som han er kaptein. 

Snart blir leken alvor, for Herold finner ut at han liker makten som kommer med antrekket. 

Herfra eskalerer det så til de grader – nok til at Herold i historiebøkene er kjent som «bøddelen av Emsland». 

Max Hubacher spiller Herold isnende godt. 
I starten virker han sympatisk, usikker, men det blir fort klart at han er kald. 
Etter hvert skremmende kald. 

Det er virkelig ingen varme eller lyspunkter noe sted i «Kapteinen». 
Handlingen går fra mørk og vond, til beksvart og verre. 

Grusomme massemord blir feiret med lystig musikk og allsang. 
En mann blir bombet og eksploderer i så mange biter og flygende lemmer at det fort kunne sett ut som at Quentin Tarantino sto bak, hadde scenen vært i farger. 

Men filmen er altså i svart-hvitt. 
Det er et effektivt grep, som ofte virker symbolsk. 
Det samme gjelder perspektivbruken i filmen, som fungerer særlig godt i de scener hvor Herold møter andre av samme rang som han selv lyver på seg. 

Herold er både lav og spinkel, sammenliknet med de andre med kapteinsuniform han møter på, noe han kompenserer for med falsk autoritet. 

Herold bærer ikke bare uniformen, han blir den. 
Det som først handler om overlevelse blir til noe helt annet. 
Herold var selv desertør og tyv av nødvendighet, men straffer snart andre i samme situasjon nådeløst, uten å blinke. 

Det er på mange måter interessant at noen kan bli så onde av å ha makt, at de ikke lenger bryr seg om andre. 
Jeg syns likevel at ondskapen er mer interessant da den er nødvendig for forkledningen, for å overleve. 

Det mangler en forklaring på når, og hvorfor, Herolds rolle som kaptein gikk over til å bli hans virkelige person. 

De sadistiske, groteske handlingene Herold selv gjør, eller får andre til å gjøre, er ille nok. 
Men det som fremstår som filmens viktigste poeng, som kan overføres mest til aktuelle problemer, er hvor mange som lystrer Herolds ordre helt uten å stille spørsmål. 

Kanskje er det meningen at Herold virker for grusom til å være sann. 
Men hadde den falske kapteinen vært en psykologisk dypere karakter, kunne nok filmens budskap blitt enda sterkere. 
