Storslått, svensk melankoli
Kent viser hvorfor de er et av Skandinavias største band. 

Sammen med Bob Hund ga Kent den skandinaviske morsålsrocken nytt liv på midten av 90-tallet. 
Norsk morsmålsrock var i limbo et sted mellom de fire store (Raga Rockers, Jokke og Valentinerne, deLillos, og Dum Dum Boys), og det nye millenniets norskspråklige rock med alt fra Kaizers Orchestra til John Olav Nilsen og Gjengen. 

Kents to første plater ”Kent” og ”Värkligen” var svensk indie/powerpop av etterhvert velkjent merke. 
Og med kramgoda singler som ”Kräm (så nära får ingen gå)” og ”Gravitation” viste de fin ”popkänsla”, det ble også klart at bandets gitarister visste akkurat når man skal tråkke på en fuzzboks. 
Da Kent spilte på Hulen i 1997, hadde de med seg platen ”Isola” i bagasjen og var i ferd med å bli Nordens største rockeband. 
Noen år senere kronet de statusen i hjemlandet med å spille foran 30.000 – alle kledd i hvitt – på Stockholm stadion på den svenske nasjonaldagen. 

Kent er fortsatt et av Nordens største rockeband, selv om de lørdag kveld spiller for ”bare” 3500 på en miniutgave av Koengen – nesten ingen av dem kledd i hvitt. 
Da bandet åpner konserten med ”Klåparen” fra ”Du og jäg døden”, står de i en et liten boks på scenen som ser ut som et lite øvingslokale. 
Det er som om de lengter tilbake til begynnelsen av 90-tallet, da de bare var en kameratgjeng fra Eskilstuna som spilte i band sammen. 

Kent fortsetter med låtene ”Ensom lång väg” og ”Petroleum” og viser at det tross alt er en stund siden de forlot øvingslokalet i Eskilstuna. 
Vi har å gjøre med Skandinavias fremste eksponenter for stadionpop, og de låter som en svensk, melankolsk utgave av Keane eller Coldplay. 
Lydbildet er storslått, og det massive lysshowet skaper en spesiell ramme når mørket flyter innover Koengen. 
Kents perfekt timete fuzzmelankoli har for lenge siden måttet vike for et mer elektronisk lydbilde. 

Og det er 2000-tallets Kent som preger mesteparten av konserten på Koengen, blant annet årets plate ”Jäg är inte rädd for mörkret”. 
Av de elektronisk orienterte låtene sitter ”Jäg sär dig” og ”Ingenting” – med sine, seige herlige basslinjer – spesielt bra. 
Det er likevel på noen av eldre låtene, som ”Kärlaken väntar” og ”Musik Non Stop”, Kent virkelig har publikum med seg. 
Spesielt ”Musik Non Stop” fra ”Hagnesta Hill”, med sin seige discorytme og drivende bassgang, fungerer bra på Koengen. 
Vokalist Jocke Berg avslutter det ordinære settet med å fortelle om konserten på Hulen tilbake på 90-tallet. 
Han sier Bergen var det første stedet Kent virkelig slo an utenfor Sverige, til jubel fra publikum, før han og bandet drar i gang den episke ”747” fra ”Isola”. 

Kent spiller singlen fra sisteplaten ”999” og "Utan dine andetag" som ekstranummer, og før de avslutter med ”Mannen i den hvita hatten (16 år senare)” har Jocke Berg ett klart budskap til publikum: 
”Jäg älskar er”. 

Jeg flørtet med Kent i de sene tenårene, men bandets siste plater har gått et stykke under radaren. 
Det vil si, de låtene jeg har sjekket ut har gått inn det ene øret ut det andre. 
For det er unektelig noe litt intetsigende med hele Kent – noe litt flatt og upersonlig. 
Som de selv synger i låten "Ingenting”: 
Ingenting. 
Först kom ingenting. 
Sen kom ingenting. 
Sen kom ingenting. 

Men selv om det litt upersonlige med Kent også er tilstede på scenen, så er det noe der, og Kent fortsatt et stort liveband. 
Til å være ingenting er de tross alt ganske bra. 
