Simpsons-episode fra South Park
For en del år siden jublet jeg da ironien døde. 
Det var forhasta. 
Ironien fantes av en grunn. 

Ting som denne filmen skulle forsvinne ved fordampning før de ble til. 

Det finnes en scene i «North country» da en allerede tvilsom film forvandles til Simpsons-episode. 
Det er da sønnen til Charlize Theron ikke får pasninger fra de andre på ishockey-laget fordi mora jobber i kullgruvene. 
Alle hater henne. 
Alle mennene, alle barna, inklusive hennes egne, alle direktører og fagforeningsfolk og kollegene og været hater henne, alle kvinnene og hennes egen far hater henne, for de amerikanske nordområdene er en slags politisk tilbakestående nasjonalpark som kanskje vil få FN-medlemskap i neste århundre hvis befolkningen slutter med å røyke i dusjen. 
Og dessuten pucken. 
Hater henne. 

Den ufrivillige komikken gjør at hele forutsetningen for filmen utsettes for rensende ironi. 
Siden det seksuelle hatet mot kvinner må bli så aksentuert at også Ricki Lake-segmentet skal skjønne det, har regissøren skapt en emosjonelt tilbakestående underklasse av hvite amerikanske arbeidere. 
Hele den samla gruvearbeiderbevegelsen er så udanna, uskjønt vulgær og hjerteløs at den hører hjemme i en South Park-episode. 

1989. 
Theron spiller alenemor som blir slått av arbeider-ektemannen. 
I et forsøk på å forsørge seg og ungene, tar hun jobb i et dagbrudd for kull. 
Men kvinner er ikke velkomne der. 
Og de er så lite velkomne at antatt veloppdragne familiefedre antaster dem seksuelt så å si daglig, med arbeidsledernes og direksjonens velsignelse. 
I et forsøk på å finne opp en Martin Ritt-film, skaper regissøren Niki Caro, som også gjorde «Whale rider», en hat-orgie som vi heldigvis sjelden ser i seriøse dramaer, og som antakelig ville vært et lovbrudd om den ikke rammet hvite industriarbeidere. 
Utenom Theron finnes det bare tre mennesker med normalt følelsesliv: 
Hennes melankolske mor (Sissy Spacek) og de to mannlige ikke-arbeiderne Woody Harrelson og Sean Bean. 
Og etter hvert Frances McDormand i rullestol. 

Filmen beveger seg i et kleint føleri-landskap langt, langt inne i det usmakelige, og den er trist, unødvendig og skadelig lattervekkende i all sin ferd. 
Seksuell trakassering av kvinner er et fælt problem. 
Hold det for Guds skyld unna tenkerne i Hollywood. 
