Teateranmeldelse:Tragediens tivoli 

Så morsomt og vakkert kan livets tragedie og elendighet fremstilles! 

Det handler om «Woyzeck», en renspikka tragedie skrevet av den unge døde revolusjons-helgenen George Büchner (1813 -1837), basert på et rettspsykiatrisk dokument om en frisør som i sin tid ble dømt til døden for å ha myrdet kjæresten sin. 
Men legg så til sanger og tekster og stemninger fra den moderne tåke- og rennesteins-poeten Tom Waits. 
Og en helt ny verden av poesi, menneskelige avsløringer og forklaringsmuligheter folder seg ut. 
I full, burlesk, skitten-vakker blomst. 

Det er dritt og fornedrelse og hovmod og jævelskap. 
Men ikke egentlig ondskap. 
Og slett ikke uten budskap: 
Dette er historien om mennesker uten utsikter, uten håp, uten penger, nesten uten verdi – tilsynelatende. 
De som har litt, bruker all sin makt på å ødelegge og utnytte de andre. 
Gjennom vold, vitenskap, misunnelse og smålighet. 
Til gjengjeld skraper de laveste sammen de få kopperdanker av kapital som måtte finnes og bruker dem til å overleve: 
Sex, fyll, ørsmå glimt av omsorg, noen glimt av hva man kan kalle kjærlighet. 
Woyzeck, den mest fornedrede av alle, er i utgangspunktet dømt; han vil tenke store tanker. 
Det er det eneste virkelig umulige i denne tilværelsen. 

I bunnen ligger hele tiden en gjennomført humanisme: 
Dette er en solidarisk og medfølende og forsøksvis forklarende historie om fattigfolk, presset til det ytterste av krefter de selv ikke rår over. 
Men alle mennesker har alltid valg. 
Utfordringen for alle – selv de usleste – er at hvert menneske bærer en avgrunn i seg. 

Denne «Woyzeck» er mer enn noe en musikal. 
En sær musikal, riktignok. 
Likevel fulltonende og spennende. 
Tom Waits til dels eventyrlig vakre sanger skaper surrealistisk og meningsmettet paradokser, men banaliserer aldri handlingen – alltid er det tvert om. 
Det er en utfordring at Waits aldri tillater at hans tekster oversettes – men i denne forestillingen blir vekslingen nynorsk/engelsk etter hvert sømløs. 

For etter noen få, litt famlende innledningsminutter er hele ensemblet innkjørt og oppsunget – i imponerende grad. 
Hans Rønningen er skremmende god som Woyzeck. 
Men dette er likevel først og fremst en stor ensemble-seier, der man underveis kan fryde seg over ting som Ingrid Jørgensen Draglands sangprakt, Joachim Rafaelses forsofne empati, Silje Storsteins sensualisme midt i utnyttingen, Morten Svartveits uskyldsrene krøpling og Pål Christian Eggens monumentalt unyttige mannfolkkåtskap. 

Dette er enda en svær forestilling fra Det Norske Teatret! 
