Albumanmeldelse:Iris DeMent - «Sing The Delta» 

Innerst i sjelen. 

Iris DeMents uaffektert bevrende vibrato rommer liksom generasjonenes slit og sorg. 
Alle gledene og byrdene ved familie, tradisjon og arbeid. 

Mange av oss trodde ikke at vi skulle få høre et nytt Iris DeMent-album i det hele tatt. 
I alle fall ikke ett bestående av 12 nye, egenkomponerte sanger. 
Det er 16 år siden forrige gang, Iris er blitt 51 og høres annerledes ut: 
Hun spiller piano nå, snarere enn gitar, og det på klassisk kirkemanér. 
Musikken er vel så mye - ja, mer - gospel enn country, her og der med blåsere. 
Stemmen har mindre av folksangerens renhet, mer av countrysangerens knekk og twang: 
Hun er blitt enda et hakk mer nasal, enda mer lik Loretta Lynn. 

Temaene er de samme, dog. 
Iris, den yngste av 14 søsken, skriver fortsatt om det evige - jorden vi går på - og det forgjengelige: vi som går på den. 
Den strikt religiøst oppdratte DeMent ser all verdens verdi i det å tro, men er så «uheldig» at hun er for godt intellektuelt utrustet til å få det til. 

Sangene går saktere enn før, tar sin tid. 
«Sing The Delta» er country som sann soulmusikk, en fordypning og forlengning av de fenomenale to første albumene hennes («Infamous Angel», 1992 og eksepsjonelle «My Life», 1993). 
Det setter dype spor etter seg. 

BESTE LÅT: 
«The Night I Learned Not To Pray» 
