Angst for terror blir tidtrøyte i «Berlin Station»
TV-seere tåler å se langt mer kompliserte historier enn det «Berlin Station» tilbyr. 

Til tross for kjente skuespillere som Rhys Ifans («Notting Hill») og Richard Jenkins («Burn After Reading») har ikke spiondramaet «Berlin Station» klart å bli anerkjent på lik linje med «Homeland» eller «The Americans». 
Til seriens forsvar er dette sammenligninger som få TV-serier vil tåle, men ambisjonsnivået til «Berlin Station» er såpass høyt at det er en sammenligning den må tåle. 

De som likte sesongen av «Homeland» der Claire Danes bor i Berlin og roter seg borti en europeisk konspirasjon vil finne noe positivt i «Berlin Station»: 
Utgangspunktet for den sesongen av «Homeland» er også basis for denne HBO Nordic-aktuelle serien. 
Men en viktig forskjell er at «Berlin Station» tar seg mer tid til å utforske politiske intriger og politiske forhold enn det «Homeland» hadde mulighet til. 

Det sistnevnte henger trolig sammen med at «Berlin Station» er skapt av den amerikanske forfatteren Olen Steinhauer, blant annet kjent for bøkene «Turist» og «Exit», som i sitt forfatterskap har han fokusert på politiske intriger i Øst-Europa. 
Gjennom «Berlin Station» har han funnet ut noe som flere av oss har lagt merke til i det siste; at Tyskland er i ferd med å etablere seg som en politisk stormakt og dermed er blitt et ypperlig hjem for internasjonal etterretning. 

Steinhauer og resten av serieskaperne tyr likevel til en del enkle klisjeer og løsninger. 
Skuespiller Richard Armitage er tilbake som «helten» Daniel Miller, og sesongen starter med at han går under dekke inn i et nynazistmiljø som planlegger et større terrorangrep. 
Vi får vite at nynazistene prøver å få til et angrep som skal fremstå som terror fra islamister – og dermed svinge det nærliggende valget i favør av en nasjonalistisk politiker. 
En serie tilfeldigheter gjør så at Rhys Ifans rollefigur tvinges tilbake til spionverden fra «pensjonisttilværelsen». 
Disse tilfeldighetene er dessverre litt for vanskelige å tro på. 

Richard Armitage en er habil skuespiller, men som hovedperson for intrikate spionthrillere er han ingen Claire Danes. 
Han mangler dynamikken til «Homeland»-stjernen. 
Du kan se at Armitage holder tilbake som skuespiller, og det aner meg at det er fordi «Berlin Station» ikke tør å utfordre hvordan barske menn kan fremstå på TV. 

Jeg husker godt da serien «24» (med Kiefer Sutherland) ble en internasjonal sensasjon. 
Den ble skrevet og produsert før terrorhendelsene den 11. september 2001, men selve «tonen» til TV-serien var en merkelig treffende gjenspeiling av hvordan vi da forholdt oss til internasjonale trusler og farer: 
Maskerte fiender som konspirerer om spektakulær vold. 

Siden den gang har flere TV-serier prøvd å dramatisere at mange føler seg utrygge i offentlige rom og fantasere om myndighetenes manglende evne til å forhindre globalisert krangling: 
«Homeland», «Okkupert», «Farlig spill» og «Nobel» er gode eksempler på hvordan utenriksnyheter setter opp premisser og univers for nervepirrende drama mellom rollefigurer som må ta vanskelige valg. 

«Berlin Station» er et eksempel på at denne politiske angsten ikke bare kan benyttes til å lage nervepirrende problemer, men at virkelighetens voldspotensial til og med er litt «sexy» – i den forstand av at vi til stadig vier vår fantasi og oppmerksomhet til en tenkt vold ment å ødelegge vår trygge hverdag. 
Problemet til «Berlin Station» er at den ikke viser oss noe mer enn denne enkle fantasien. 

I denne seriens univers er ikke politisk vold et samfunnsproblem som bør løses, men heller såpass opprivende at det i seg selv er nok: 
«Berlin Station» har få kommentarer og lite innsikt i hva dette egentlig er og hvorfor det skjer. 
Det er greit nok som tidtrøyte, men TV-seere tåler å se langt mer kompliserte historier enn det «Berlin Station» tilbyr. 

P.S. «Berlin Station» har spilt inn flere scener i Bergen, men vår vakre by dukket ikke opp i episodene som ble gjort tilgjengelig for anmeldere. 
