Teateranmeldelse:«Byggmester Solness»: 
Sterk psykologisk thriller 

Som en psykologisk thriller rulles ut et ibsensk menneskelig oppgjør med overbevisning i «Byggmester Solness». 

NATIONALTHEATRET 

«Byggmester Solness « 

Av Henrik Ibsen 

Regi: 
Stephane Braunschwig 

Scenografi: 
Stephane Braunschweig og Alexandre de Dardel 

Med: Mads Ousdal, Mariann Hole, Gisken Armand, Rebekka Jynge, Lasse Lindtner, Bjørn Skagestad, Mikkel Bratt Silset. 

Stykket er mettet med symbolikk, men er likevel svært konkret. 
Det handler om menneskers streben, hvor mye man ofrer får sin egen vinnings skyld, om de feil man gjør – og hvordan skyldfølelsen for dette gnager langt inn i sjelen. 

Den franske regissør Stephane Braunschwig har skapt en stilren forestilling der teksten dominerer gjennom et skuespillerteam som er tydelige i sine roller. 
Scenerommet varierer fra å være et ryddig arkitektur-kontor til å bli en slags trakt – eller et tårn sett innenfra. 

Fra første stund aner vi den rastløse stemningen til en byggmester med et stort og nokså skruppelløst kunstner-ego. 
På veien til sin suksess i byggebransjen, har han derimot lagt sin egen familie i ruiner, og på sine aldrende dager venter han på gjengjeldelsen – i form av ungdommen som skal feie inn og overkjøre ham selv og hans gnagende samvittighet. 

Stykket kom i 1892, rundt 25 år etter at Ibsen skrev «Peer Gynt». 
Den aldrende byggmester og Peer Gynt har likheter. 
Begge er energiske kreative sjeler, som ikke passer inn i tradisjonelle normer, og som gjerne tar snarveier for å oppnå suksess. 

På sine eldre dager må de ta et oppgjør med seg selv og sine gjerninger. 
Peer Gynt møter Knappestøperen som helst vil støpe ham om, mens byggmester Solness møter den unge, forfriskende og utfordrende Hilde som krever både prinsessetittel og et kongedømme av mannen. 

Mariann Hole gjør sin Hilde til en kvinne med det ukuelige pågangsmotet som kjennetegner en ungdom med tro på verden. 
I henne møter byggmesteren den form for ungdom som han IKKE behøver frykte, men som han sammen med kan fortsette sin kunstneriske virksomhet. 
Antydningene om at han en gang ti år tidligere nærmest har begått et overgrep mot henne, fastslås ikke her som en sannhet, men blir liggende som en dirrende tråd i forholdet mellom dem – og deres felles sterke dragning mot tankens og viljens makt. 
Det er slike intense tanker byggmesteren også gir skylden for det som ble hans familiære ulykke. 

Samspillet mellom Ousdal og Hole er drivende godt. 
De veksler mellom å være den dominerende, de tiltrekkes av hverandre, men Hilde lar seg ikke kue, slik byggmesterens sekretær Kaia gjør det. 
Hilde, i Holes fjellfriske attityde, er stormende begeistret for sin byggmester, samtidig som hun nådeløst irettesetter ham og stiller bokstavelig talt høye krav. 

Ousdal på sin side varierer mellom å være barskt brumlende, skråsikker og smigret. 
Møtet med Hilde bringer han gradvis lenger inn i selvinnsikt og fortvilelse. 
Når han innser at også Hilde kan være tapt, må han gjennomføre «det umulige» – mannen som er livredd for høyder må opp på toppen av tårnet. 

«Byggmester Solness» rommer mye av de ibsenske troll, skyldfølelser, en Gud som følger med på hva du gjør, og begrepet «livslykken». 
Det sistnevnte er det skrantent med hos både byggemesteren og hans kone Aline, som etter å ha mistet sine to små barn lever med konstant skyldfølelse og vier sitt liv til å opptre pliktig. 
Gisken Armand gir en stillferdig, velobserverende og lett ironisk tone til sin Aline. 

Handlingen utspilles over et døgn, ikke så mye skjer, men mye blir sagt. 
Og det sies så klart fra scenen. 
Best av alt er kanskje hvordan ensemblet med små nyanser, blikk, bevegelser og en god dose humor – får fram det som ligger mellom linjene. 
Det gjør denne åpningsforestillingen av årets Ibsenfestival til en svært god severdig opplevelse. 

Borghild Maaland 
