Natalie og Scarlett ligger med kongen
Natalie Portman og Scarlett Johansson er innledningsvis sensuelle sammen som en amerikansk paigutts drøm om innendørs jentesex. 

Ingen av dem er synlig sjenert av respekten for fortida, og de spiller usjenert i kikkert-avstand fra spesialister på historiske ansiktsrykninger — som Cate Blanchett og Tilda Swinton. 
Portman er frisk som i en highschool-romanse, og Scarletts sørgmodige deltakelse i historien preges mest av plagsomme tildekninger som de fleste mennesker ikke ville ha pakka inn goudaen sin i. 
I femtenhundretallskostymet ser det ut som om dama ikke har hals, noe som kan være en forklaring på at hun unngikk sverd-bøddelen. 
Men begge er tiltalende på den udefinerbare måten som kalles nye. 

Filmen er intenst engasjerende som en TV-serie om utroskap og industrispionasje. 
Dessuten er den en vitaliserende kilde til sivilisert kvinne-indignasjon på betydelig overtid. 
Kristin Scott-Thomas politiserer som en norsk kvinnesakskvinne fra mellomkrigstida, og Anne Boleyn kommer tilbake fra Frankrike og har antakelig møtt Simone de Beauvoir, for hun snakker til kongen som om han skulle være en absintfull kaféfilosof med reisning. 

Visuelt er historien om to av damene til Henrik den åttende familievennlig og tiltalende. 
Vi møter jentene først i en sjokkgyllen kornåker som virker kjernefysisk skimrende. 
Siden blir slotts-intrigene skildret i romantisk skyggefullhet, med klare, bleike hudfarger mot mørke vegger. 
Kameraet sveiper rundt blant hoffets hangarounds, mens beroligende og forklarende renessanse-musikk fyller bakrommet, som det het den gang Norge vant fotballkamper uten å score mål. 

Historien er en klassisk catfight. 
Først vil den besynderlige Boleyn-familien selge sin datter Mary (Johansson) som elskerinne til kongen, antakelig fordi hun er blitt gift Mary Carey og alle vet jo at hun kler av seg hvis det er en yacht-fest på gang. 
Men ikke før har den ekteskapelige frilanseren født ham en sønn, så kaster han blikket på søstera Anne (Portman), som har lært forføringskunst i Frankrike (spill dydig). 
Dermed oppstår en næringskonflikt mellom de to søstrene. 
Det går riktig ille. 
Ja, jeg skjønner at det ikke var jentenes skyld, men samfunnets. 

Mediestyrt døgnflue-engasjement er tragisk og aktuelt, og i vår familie kommenterte vi høylytt alle urettferdighetene. 
