Små marginer, store krasj
Regi: Paul Haggis. 
Med: 
Sandra Bullock, Don Cheadle, Matt Dillon, Brendan Fraser, Thandie Newton, Ryan Phillippe. 
Am. drama. 
15 år. 

Hva skjer når hardt pressede mennesker kolliderer med andre hardt pressede mennesker? 
Da får man Los Angeles. 
Fritt tolket etter «Crash». 

I 2000 hoppet Paul Haggis av fra TV og gikk til filmen. 
Først skrev han manus til det som skulle bli «Million Dollar Baby». 
Året før den ble filmet med Clint Eastwood som regissør (2004), regisserte Haggis selv et annet av sine filmmanus: «Crash». 

Han kunne kalt den svært mye annet, det burde han også ha gjort. 
«Crash» er en mye brukt filmtittel, det kan bety nesten hva som helst. 
Men David Cronenburgs film fra 1996 med samme tittel var en merkefilm og en brannfakkel. 
Å tilsynelatende ignorere det, gjør et til overmål arrogant inntrykk. 

Den nye «Crash» er et flettverk av en film - mange enkelthistorier som til sammen gir et mangslungent og mangetydig inntrykk. 
Hver for seg er imidlertid historiene svært enkle - ikke så rent lite melodramatiske. 

I bunnen for dem alle ligger storbylivet som et rotterace preget av sterkt press, stor frykt, fordommer, rasehat og mistenksomhet. 
Der marginene er små og reaksjonene tilsvarende større. 

Hvorvidt de gjenspeiler en virkelighet av i dag, er egentlig irrelevant. 
Det enkle poeng synes bare være å vise hvordan hat avler hat, mistenksomhet mer mistenksomhet. 
Inntil man befinner seg som rovdyr i en jungel som - uavvendelig - må oppstå i morgen. 

Dersom ikke sirkelen brytes. 

Behendig fører filmen sammen «høy» og «lav» i denne jungel - alle usedvanlig velspilt: en statsadvokat, en politileder, en kjent TV-regissør, en innvandrer, en låsesmed, et par ranere. 

Alt er knirkefritt og lekkert komponert, som sirkel innenfor sirkel. 
Det åpner med en liten bilbulk på en innfartsvei som også er åsted for et drap. 
En av de bulkende er politimann Don Cheadle, som kommer med den første av flere, svært sitatvennlige replikker: 

«Det er denne følelsen av berøring. 
I enhver ordentlig by går man, ikke sant? 
Du stryker borti noen, noen bumber inn i deg. 
I LA er det ingen som rører deg. 
Vi er alltid bak stål og glass. 
Jeg tror vi savner den berøringen så mye at vi kolliderer med hverandre med vilje, bare så vi kan føle noe.» 

Fremmedgjøring unektelig for viderekomne. 

ELLEN MARGRETHE SAND 
