Superheltene bærer gravalvoret som en klamp om foten
«Justice League» handler om de trikotkledte som må redde menneskehezzzzz .... 

FILM: 
Greit at de redder menneskeheten fra utslettelse eller undertrykkelse med jevne mellomrom. 

Men må de ta seg selv så forbanna høytidelig av den grunn? 
Superheltene fra DC Comics har alltid vært litt døllere enn sine sprelske nevøer og nieser i Marvel-historiene, blant annet av den enkle grunn at de stammer fra tidligere tider, da menn og kvinner kunne trekk i trikot og nedkjempe slemminger uten at de også skulle behøve å være innforstått selvironiske. 
Men resultatet er at ryddegutter som Superman og Batman halter rundt med sitt eget gravalvor som en klamp om foten. 

Stiv Affleck 

Idet «Justice League» begynner sørger verden over Supermans død, og ansvaret for verdens ve og vel ligger dermed på skuldrene til Batman, spilt av Ben Affleck. 
Som sivilisasjonsstøtteordning burde Affleck fungere utmerket, all den tid han alltid har hatt noe tømmerstokkete over seg som skuespiller, men som sjelfullt nav blir han desto flatere. 

Gode nykommere 

Heldigvis er Wonder Woman, spilt av Gal Gadot, fremdeles med. 
Gadot er den som i størst grad har klart å gjøre den iblant nesten uutholdelige oppriktigheten i disse filmene og gjøre den til noe inntagende. 

Og når «Justice League» faktisk ikke på langt nær er den mest pompøse av de nyere DC-filmene, er det også i stor grad takket være de nyankomne superheltene, som rekrutteres for å fylle tomrommet etter mannen i blått: The Flash (Ezra Miller), Cyborg (Ray Fisher) og Aquaman (Jason Momoa). 

Millers Flash blir en isolert tenåring med psykiske utfordringer som tilfører universet en forfriskende rarhet, mens Momoas Aquaman (Khal Drogo fra «Game of Thrones») får noen kledelige tablåer der han kommanderer bølgene som omgir ham. 
De burde fått større armslag utover det rent fysiske. 
Noen av scenene heltene i mellom er direkte sjarmerende. 
Og Bruce Waynes butler Alfred, spilt av en for lite anvendt Jeremy Irons, kommer inn i korte, sørgmodige gliper og kommer med lavmælte betraktninger om hvor underlig det føles å redde en verden han ikke lenger forstår eller føler seg hjemme i. 
Og om at særingene han jobber med burde se å skaffe seg en date. 

Gjesp av en skurk 

Det siste er imidlertid vanskelig så lenge heltene har sitt fulle hyre med å redde verden fra den maktsyke Steppenwolf (Ciaràn Hinds). 
Den største dåden de utretter er imidlertid å klare å holde seg våkne underveis. 
Steppenwolf er et gjesp av en nemesis, en tårnende klisjé med horn og øks og tordentaler om all makt, som altså kommer til å bli hans hvis bare duppeditt A settes sammen med duppeditt B og C. 

Resultatet er kamper som er pent koreografert, men uten noen egentlig spenning. 
«Justice League» blir et hvileskjær og en sjaueøkt, på samme tid. 
Hans egne slavelignende speidere, en slags uhumsk blanding av zombier og øyenstikkere som snuser seg frem til folks frykt, er mye skumlere, men kunne vært bedre anvendt. 

Det er som om regissør Zack Snyder har skjønt at det ikke er så mye å hente ved å følge hovedsporet her. 
«Justice League» foregår i episodisk stakkato, på steder som ikke føles som steder. 
Der er det bare middels engasjerende å se overmennesker slå løs på hverandre. 
