Ikke alle er velkomne i «Velkommen»
Litt for lettvint om kjærlighet og vennskap og vårt brutale Europa. 

||| 
FILM: 
Det er nok av desperate mennesker i denne verden som gjør hva som helst for å komme seg til Europa. 

De ligger nederst i lasterommet på illeluktende båter, sitter skjelvende i trailere med plastposer over hodet for ikke å bli tatt av grensevaktens karbonmålere. 
Men den syttenårige Bilal (Firat Ayverdi) nøyer seg ikke med dét. 

Han har kommet seg til Frankrike , men må videre til England, for å redde kjæresten fra et tvangsekteskap. 
I Calais møter Bilal svømmelæreren Vincent (Lidon) og får en idé. 

FølelsesladetI det ytre er «Velkommen» en nedstrippet og realistisk dramafilm, med et nådeløst kamera som viser hovedpersonene som akkurat så bleke og slitne som de er. 

Men på innsiden er filmen et følelsesladet og altfor lettvint eventyr. 
De snille er det unge kjæresteparet og hjelperne deres, mens de slemme, eller i alle fall hjerteløst stivbente, er det franske politiet og rettsvesenet, som slår ned på alle som hjelper illegale innvandrere. 

Her er noen gode, klaustrofobiske scener fra grenseoverganger og flyktningeleire. 
Men det blir for pyntelig, for politisk korrekt. 
Ironien i tittelen «Velkommen» er for spiss, for sint på Bilals vegne, til å være treffende. 

Åpne skuespillereAyverdi har et godt, åpent ansikt og gjør Bilal til en oppriktig, likandes hovedperson. 
Lidon er også en fin tilstedeværelse som den slitne Vincent, som finner en ny mening i å få gjennomført Bilals prosjekt etter at en skilsmisse har etterlatt ham alene. 

Deres eneste problem er at de er helter i en historie som ikke burde hatt noen. 
