Vil både være kul rapper, tøff rocker og sexy popstjerne
42 år gamle Fergie fremstår som en artist uten noe klart mål på andrealbumet «Double Dutchess». 

Det kan være vanskelig å huske, men på et tidspunkt var The Black Eyed Peas faktisk en ganske så ok rapgruppe, med gledesprederen «Joints & Jam» som et tidlig karrierehøydepunkt allerede i 1998. 

Fem år senere hadde Los Angeles-MCene forlatt sitt conscious ­­– men langt fra innbringende hiphop-landskap til fordel for et mer poppa lydbilde. 

I midten av forvandlingen stod den brautende stemmen til Hacienda Heights-sangerinnen Stacy Ann Ferguson, bedre kjent som Fergie. 
En etter hvert stadig mer dominant del av BEP, som til slutt ble konsumert av sin egen skamløse jakt på generiske hits. 

Penger har det derimot blitt mye av, noe Fergie gjorde klart allerede i fjor sommer med morskap-hyllende «M.I.L.F. $». 
Vi må derimot helt tilbake til 2014 for å finne «Double Dutchess» sin første singel, «L.A. Love (La La)». 

Ikke bare et bevis på kampen om å få gitt ut dette albumet, men også Fergies musikalske problemer. 
Med DJ Mustard på beaten og et gjestevers fra gangsterrapperen YG, var den et mildt sagt upassende påfunn fra en hvit mangemillionær som pushet 40, og den første smakebiten på en skive hvor Fergie regelrett famler i blinde etter et relevant artistisk uttrykk. 

Sparket i gang av mer rap i alle mulige varianter, før et pop/R&B-midtparti; avløses av elementet hun føles mest naturlig i – powerballaden «Save It Til Morning». 
Men Fergie vil selvfølgelig rekke mer før albumet er over, noe som ender i mageplasket «Enchante (Carine)», svært forglemmelig discopop («Tension»), utilgivelig reggae («Love Is Blind») og nevnte Compton-appropriering. 

I en alder av 42 burde man som artist for lengst ha funnet sin musikalske sti, men på «Double Dutchess» fremstår Fergie mer bortkommen og kreativt desorientert enn noensinne. 
