TV-anmeldelse:Kjendissutring i sumpen 

Kjeklingen kjendisene imellom redder ikke «Dropped» fra å være en pen, men nokså kjedelig realitykonkurranse. 

«Dropped – heltenes kamp» 

Norsk kjendisreality i 10 deler 

TV 2 onsdager kl. 20.00 

Høstens «Skal vi danse»-suksess og årets «Mesternes mester»-seertall, viser at det fremdeles er nordmenn igjen som synes det er gøy å se kjendiser settes på ulike prøver. 
Men er vi klare for nok et «nytt» format som oppleves som en krysning av flere du har sett før? 

I «Dropped – heltenes kamp» slippes ti idrettskjendiser på ulike øde steder på kloden, deles inn i to lag, og må så fort som mulig finne fram til sivilisasjonen uten medbragt mat, kart eller kompass. 
Laget som kommer sist må sende én deltaker hjem. 

Gjenkjennelsesbjellene som kimer høyest er «Mesternes mester», «71 grader nord» og «Amazing Race». 
Betegnende nok for vår tid, menes med «sivilisasjon» nok strøm til å lade opp telefonen så de kan ringe hjem. 

Og «hjem» er programleder Dag Otto Lauritsen. 
Han har to gir: gira og supergira, og holder til på en basecamp hvor han holder øye med deltakerne via GPS-sporing, og snakker med en kjentmann på uforståelig engelsk om farene som lurer. 

Slanger i sivet 

De ti tidligere medalje- og tittelsankerne som har meldt seg til blodslit denne gang, er syklist Kurt Asle Arvesen, langrennsløper Anita Moen, bokser Ole Klemetsen, skiskytter Gunn Margit Andreassen, snowboardkjører Stian Sivertzen, fotballspiller Christer Basma, kickbokser Tonje Sørlie, sandvolleyballspiller Nila Håkedal, håndballspiller Kjersti Grini, og alpinist Finn Christian Jagge. 

I første program blir de med bind for øynene fraktet til et av Argentinas største sumpområder. 
Der får de beskjed om å se opp for krokodiller, giftige slanger og farlig fisk, og får tildelt én lokalkjent per lag, som ikke får si noe om retningen de velger, men som kan fortelle deltakerne hva de kan spise og hvordan de skal unngå livsfare. 

Noe av problemet med de første episodene er at det grønne sumplandskapet er så ensformig. 
Å se de ti gå og gå og gå, vasse og svømme litt og gå og gå og gå rett fram, er ikke spesielt spennende. 
Det til tross for iherdig klippeinnsats med nærbilder av slanger som bukter seg i sivet og dundrende musikk som insisterer på å få opp seerpulsen. 

Heller ikke Dag Ottos forsikring om at «Dette er rått!» eller hans gjentatte understrekning av at «Dette blir veldig spennende – nå jager lagene hverandre», mens han peker på to prikker på satellittkartet, skaper sitring i synsnerven. 

Det som gir mest gnister er den interne gneldringen i lagene. 
Aktive og tidligere toppidrettsutøver er naturlig nok både individualister og sterke personligheter. 
Og det er gøy å se Grini fremstå som en totaloverkjørende diktator og høre Knut Asle si tørt «Kjersti Grini utmerker seg som en god leder. 
I hvert fall en leder». 
Og det er moro å høre Ole Klemetsen prøve alle unnskyldninger for å unngå å ta en kurs der de blir våte - midt i en sump. 

Det holder likevel ikke til å beholde seeroppmerksomheten en drøy time av gangen, når det mest spennende er den korte konkurransen innledningsvis som deler opp lagene, og småkonkurransene som avgjør hvem som sendes hjem til slutt. 

TiI tredje episode varsles det ville fjell – noe som kan gi mer visuell vellyst. 
Men i de innledende episodene får vi ikke se idrettsheltene spille på sine ulike styrker eller svakheter, vi får bare se dem gå i flatt, fint landskap og krangle. 

Det er helt middels underholdende. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
