Kiming til noe nytt
Alt du kunne ønske av jazz, men ikke greide å spørre om. 

Hvordan skape musikk som kan oppleves som ny, i en sjanger som har så lang historie i improvisasjon at det knapt finnes et taktskifte, tonesprang eller stemningsleie som ikke er beheftet med store navn og utslitte adjektiv? 
Det er jazz det er snakk om, så da blir det galt ikke å forsøke seg, i det minste, på å tenke nytt. 

En strategi er å sette et spesielt utgangspunkt, som her, der de første minuttene henstiller lytteren til et intensivt studium av kirkeklokkers kiming. 
Det viser ensemblespillets grunnelementer, i handlingsrommet mellom klokkenes planlagte klang og takt og de variasjoner fra disse som skyldes både ytre faktorer og klokkenes individualitet. 

Nesets ensemble underbygger klokkene, først nennsomt, så demonstrativt for å slå fast hva lytteren har i vente – sjangerhopp og stor rytmisk variasjon. 
Her går det fra det klassisk lyriske i en akkord, til norsk folk i den neste, rett over i improer understøttet av vilter rytmikk. 
Det er kos og kaos i forbløffende vendinger. 

Musikalsk dyktighet er et annet godt utgangspunkt for nyskapning, åpenbart hos Neset selv, denne gang mer eksplisitt i sine variasjoner, mer dyrkende i de ulike leiene, varmt og vakkert når det er på sin plass, halsbrekkende briljant når det går utfor. 
Resten av ensemblet står ikke tilbake, særlig cellist Andreas Brantelids intuisjon og Anton Egers lekne perkusjon bidrar til musikkens karakter. 

Men først og fremst dreier dette seg om hvor en henter impulser fra (her får f.eks. den beninske gitaristen og vokalisten Lionel Loueke farge musikken), og hva en gjør med disse. 
Der stiller Neset i en særklasse som komponist – dette er oppsiktsvekkende innfallsrikt. 
Lytteren etterlates med en følelse av at en ikke helt vet hva en har vært med på – og et stort glis rundt munnen. 
