Ja, vi tror på Scully og Mulder!
Jeg vil tro på X-files. 
November er en måned da du egentlig skal lese tyske klassikere på originalspråket for å sone allsangen på «Mama Mia!» med munnen full av M og popcorn. 
Ikke gjør det. 

Vi koser oss med det dystreste kjæresteparet siden Dante dumpet ned i Underverdenen på leting etter sin elskede Bitten, som antakelig var blitt forført av motorsykkelbander og rante ferjemenn. 

Det burde lages en film med Mulder og Scully hvert år, for X-files-paret er for karismatisk til å unnværes. 
David Duchovny er nok en gang så perfekt nedtrykt at mora burde advare ham mot dårlige kamerater og servere til kakao til kvelds, men han bor ihvert fall sammen med den praktiserende nevro-kirurgen Gillian Andersson. 
Det er ikke noe å bli munter av. 
Hun er fanget i et smålig-demonisk kirkesykehus der presteledelsen vil trekke ut støpselet på småbarn. 

Som i alle X-files-historier blir du fort skjelven. 
Billy Connolly spiller katolsk pedofilidømt geistlig og synsk, og han graver med hendene i snøen for å finne seriemorderdrept FBI-dame. 
Det hvite håret hans fyker omkapp med snøfillene, og han ser ut som en besatt eldre-engel. 

Og som om ikke det er nok: 
Den smale måpersken Amanda Peet puster fortsatt med tennene, har Fargo-lue og leder etterforskningen. 
Nifst. 

Det finnes ikke mange aliens i denne X-files-filmen, men vinteren stivner til sin egen dødsplanet. 
Det er så mye stemning rundt russiske seriemordere at det virker litt vulgært med handling. 
Egentlig skulle paret bare gått rundt hele døgnet og snakket om tvilen og evigheten slik universitets-teologer gjør. 
