Gjensyn med Garner
På kino var denne komedien så forferdelig at jeg måtte gå etter én time. 

Men siden hjemme-fordøyelse av film er omtrent like sofistikert som når en slange sluker hel gris, kunne det jo tenkes at Jennifer Garner virket levende og til stede på DVD. 

Sånn er det ikke, og det irriterer meg grenseløst. 
Filmen burde i det minste vært sjarmerende når man ser den med den blide hjernehalvdelen som også liker blå potetgullpakke, sjokopops og boksecola. 
Men Garner er hinsides redning. 
Det finnes ikke den Laerdal-teknologien som ville få liv i henne. 
Når dama sørger over forulykka forlovede, ser ansiktet bare ut som avslørende bevisfoto i en erstatningssak mot en plastisk kirurg. 
Når hun skal være full, får man en følelse av at hun sniffet Bodyshop-såpe mens hun så Disney Channel. 

Jeg forsøkte etter hvert å se filmen fra den kvasi-upersonlige vinkelen «kan dette funke for noen andre», men heller ikke det førte til forbedring. 
Garner er så ufattelig dårlig at til og med naturen ser tarvelig ut. 

Filmen handler om en dame som flytter inn hos Jonathan og Jesper etter at hun var forlova med den avdøde Kasper, og slik oppdager hun at den litt tynne røveren levde et dobbeltliv. 
Det hjelper ikke at Juliette Lewis dukker opp som alenemor i miniskjørt og ser ut som kvinnebildet til de uferdige filosofene som påstår at jenter har seg selv å takke for voldtekter. 
