Usentimental forbrødring
Petter Næss har laget en film om forbrødring mellom fiender i annen verdenskrig, og han har klart å unngå sentimentalitetens feller. 

Into the White 

Regi: 
Petter Næss. 
Med: 
Rupert Grint, Stig Henrik Hoff, David Kross, Florian Lukas, Lachlan Nieboer, Kim Haugen, Knut Joner, Sondre Krogtoft Larsen. 
Manus: 
Ole Meldgaard, Dave Mango, Petter Næss. 
Norge 2012.Musikk: Nils Petter Molvær. 
Lengde: 
1 time 40 minutter. 

Sentimentalitet og mangel på troverdighet er fallgruvene når man vil lage film om forbrødring mellom fiender under 2. verdenskrig. 
Regissør Petter Næss har unngått dem begge ved hjelp av en solid og dempet fortellerstil. 

Jeg gikk til visningen med en viss skepsis da forhåndsomtalen jo har røpet at vi skal få se britiske og tyske soldater samarbeide for å overleve i det norske, ville vinterfjellet. 
Hvorfor skal vi tro på slikt – hvorfor plaffer ikke de tre tyskerne ned de to engelskmennene, eller omvendt, straks partene kolliderer i en avsidesliggende hytte? 

Men manusforfatterne (se faktaramme) og regissøren sannsynliggjør at det enkleste i ødemarken ikke alltid er pistol. 
Samtidig forstår Næss at han må bruke mye av filmens spilletid på å gi forbrødringsprosjektet hard motstand før det overhodet kan bli snakk om samarbeid og ikke bare splid innenfor forblåste vegger. 

I starten blir stemningen riktig giftig da den tyske løytnanten Horst Schopis (Florian Lukas) trekker en delelinje over hyttegolvet og holder de to britene som krigsfanger i rommets ene ende. 

Mens snøstormen sender isnende kulde gjennom glisne tømmerstokker, forsøker de hissigste karene å ramme motparten med hån og spott. 
Heldigvis har regissøren plukket dyktige skuespillere til å utforme distinkte rollefigurer og lar dem snakke en troverdig blanding av tysk og engelsk. 

På britisk side blir den svært så dannede jagerpiloten Davenport (Lachlan Nieboer) en slående kontrast til mannen fra Liverpools arbeiderstrøk, Robert Smith (Rupert Grint), som spytter ut sin naziforakt på folkelig vis. 
Flott typetegning. 

På det tyske laget er spekteret også godt ivaretatt. 
Løytnant Schopis framtrer som en tysk hedersmann, sersjant Wolfgang Strunker (Stig Henrik Hoff) er en fåmælt, utholdende kriger mens korporal Josef Schwartz (David Kross) er den harde, dedikerte nazisten vi er opplært til å tro at alle tyskerne var. 

Nå krever det mye av dramaturgisk stigning, både på det ytre og det indre planet, for å holde et fem manns kammerspill gående uten at publikum taper interessen. 
Men manuset gir stadig nye vrier i takt med at maten og veden minker og infeksjonen vokser faretruende i gammelt sår. 

Når døden truer og fiendene til slutt velger å samarbeide, har regissøren lykkes i sitt forsett: 
Vi er blitt så kjent med den enkeltes styrke og svakhet at vi ønsker at de skal greie seg, alle fem. 

Å nyansere bildet av fienden kan først gjøres årtier etter krigens slutt. 
Likevel kan man si at «Into the white» er laget før. 
Næss menneskeliggjør motparten slik regissør Christian Carion gjorde i «En dag uten krig» (2005): 
For å kunne feire julaften under 1. verdenskrig la skotske, franske og tyske soldater ned våpnene og ble for en stakket stund venner i skyttergravene. 
Men den filmen plumpet litt ned i sentimentalitetsgrøfta. 
Næss bruker i stedet nordlyset til et vanvittig flott, samlende bilde: 
Under nattehimlen er vi alle like, uavhengig av hvilket våpenmerke som pryder uniformene. 
