Et silkemykt déjà vu
Damien Rice: 
Pledd-, peis— og rødvinsmusikk fra nederste hylle. 

Damien Rice er en usannsynlig popstjerne. 
En irsk «lad» som mot alle odds ble en stor greie, kanskje aller mest som følge av at et utall TV-serier brukte hans låter som bakgrunnsspor. 
Hans beite innen singer-songwriter-tradisjonen er det utbrettende, emosjonelle, myke og ømme. 
Stemmen hans har en evne til å smette inn i de mest innesluttede hjertene, og kjærlighetslåtene hans har en nesten utålelig søt kvalitet. 
Den bikker ofte over i det rent ut klissete. 

Han er fortsatt blant oss og gjør strengt talt akkurat det samme han alltid har gjort: skriver følelsesladde låter myntet på hans eks-, nåværende eller fiktive partner, om hvor god han har tenkt å være mot han eller henne. 
«Come let me love you», som han sier i «Colour Me In». 
Musikalsk har tiden også stått stille. 
Skillet mellom for eksempel «Blower’s Daughter» fra førsteplaten «O» og «I Don’t Want To Change You» er marginalt. 
Strykerne er fortsatt hans eneste ess i ermet, de blir brukt til å løfte låtene til et musikalsk klimaks, gang etter gang. 
Den store forandringen ligger i at Damien Rices tredjeplate «My Favorite Faded Fantasy» er langt mer bipolar og dramatisk. 
Den veksler mellom det myke og skjøre, og det intense, irrasjonelle og voldsomme, som på låten «The Box». 
Det er platens eneste styrke, for det bringer en slags menneskelighet til den skamløst plettfrie musikeren jeg har altfor mange problemer med å tro på. 

Rices musikk er fortsatt som skapt for et glass rødvin foran peisen, der man verken møter utfordringer eller ubehag. 
Det skader ingen å høre på, men det gir også særdeles lite, foruten litt nostalgi. 
