Si hallo til «71 grader mord»!
Først og fremst, skål for norsk virkelighetsfjernsyn som fyller 18 i år! 
En betimelig alder for modning. 
Eller? 

«I «Dødens tjern» viskes grensene ut mellom krimdrama og reality-TV, når tolv deltagere sendes ut i natten for å løse en mordgåte skrevet av den prisbelønte krimforfatteren Jørn Lier Horst» heter det i pressemeldingen – som også skryter av at dette er «en helt ny TV-sjanger». 

Men det er langt fra noen revolusjon vi får her. 
Si hallo til «71 grader mord»! 

«Dødens tjern» er fascinerende på papiret, der den viser tegn til eksperimentering fra sjangerens tidlige dager med serier som «Muldvarpen». 
Altså, bare smak på denne ordkomboen: «nordisk reality-noir». 

Dessverre er etableringsepisoden her så forvirrende at man egentlig ikke skjønner hva man ser på. 

Seeren blir kastet inn i en serie der deltagerne vet mer om spillet enn deg, og den første episodens skremmende mangel på fortellerteknikk gjør at man aldri får anledning til å ta igjen forspranget deltagerne har. 
Dessuten er hverken oppgavene og eller selve mordmysteriet spesielt oppslukende. 

En realitykonkurranse trenger å forholde seg til tre instrukser: 1) seeren skal forstå spillereglene, 2) man skal bli kjent med deltagerne og 3) det skal være spennende nok til at man vil være med videre. 
Den første episoden av «Dødens tjern» består ingen av dem. 

Heldigvis tar serien seg opp de neste to episodene, når deltagerne gis mer tid til å bli individer og selve mordmysteriet får litt blodigere ben å stå på. 
Det kommer også noen klassiske underholdningsøyeblikk fra det mindre begavede lagets diskusjon om anagram/palindromer som vekker den onde reality-latteren. 

Det føles dog mindre som et TV-konsept og mer som om man ser på en oppsummering av et levende rollespill, et såkalt «laiv», der dem som er med på spillet koser seg intenst. 
Men produksjonen sliter med å få deltagernes opplevelse av spenning til å bryte gjennom skjermen. 

Mangelen på programleder bidrar nok til en sterkere innlevelse for de 12 deltagerne, men som seer sitter jeg og krysser fingrene for at Triana Iglesias skal poppe hodet innom og fortelle meg hva i all verden det er jeg ser på. 
