Filmanmeldelse «Cold War»:Maksimalt umulig kjærlighet 

En stjerne er født – til ulykke. 

DRAMA 

«Cold War«» («Zimna Wojna») 

Polen. 
12 år. 
Regi: 
Pawel Pawlikowski. 

Med: Joanna Kulig, Thomasz Kot, Broys Szyc. 

Zula (Kunig) og Wiktor (Kot) møter hverandre på et musikk- og danseakademi på den polske landsbygda i 1949, fire år etter at andre verdenskrig er slutt. 
Han er en litt tilbaketrukket pianist og arrangør. 
Hun er en utadvendt, men hard jente, en god del år yngre enn ham. 

Det går rykter om at Zula har drept faren sin. 
Hun avviser det. 
«Han tok feil av meg og moren min», sier hun. 
«Men han overlevde». 
Zula er på akademiet for å lære seg å fremføre sentimentale polske folkesanger. 
«Smerten og ydmykelsens musikk», som det blir sagt i filmen. 
«Glede – gjennom tårer». 

Snart kommer presset om å fremføre sanger om «den nye tiden», representert ved Josef Stalin, også. 
Slik at ungdomskoret kan reise til «Praha, Øst-Berlin, Moskva – ja, over alt!». 

Det tar ikke lang tid før Zula og Wiktor forelsker seg. 
De er slike elskende som ikke kan og ikke burde leve uten hverandre, men likevel skilles de – gang på gang. 
De planlegger å hoppe av etter en konsert i Øst-Berlin i 1952. 
Men Zula følger ikke planen. 

De to menneskene – skilt ad av temperament, alder og politiske systemer – skal møte hverandre igjen. 
I Jugoslavia og i Paris. 
Zula synes å bli overmannet av en underlig selvforakt når hun befinner seg utenfor hjemlandet, som om hun føler at hun svikter noe. 
Wiktor er villig til å gjøre det største offer for å se henne igjen. 

«Cold War» – spektakulært fotografert i kvadratisk svart-hvitt – er et mesterstykke i økonomisk fortelling med bilder. 
Pawlikowski, som mottok Oscar for beste utenlandske film for «Ida» i 2015, porsjonerer ut informasjonen med ekstremt knepen hånd, ofte via korte, abrupte scener. 

Likevel får vi vite absolutt alt vi trenger å vite. 
Hver korte scene, hvert blikk mellom de to hovedpersonene, er stappet med de detaljene dialogmanuset ikke gir oss. 
Både Kot og Kulig er glitrende i sine roller – sistnevnte besitter store mengder uforfalsket stjerneglans. 

Denne filmen om kjærlighet som overlever tiår, men aldri synes å kunne bli noe av, er åpenbart svært personlig for regissøren. 
De to karakterene bærer navnene til foreldrene hans. 

Denne arketypiske historien er fortalt utallige ganger på film, senest for to uker siden. 
Få har satt et sterkere preg på den enn Pawlikowski. 
