Underholdende Zombie-apokalypse
«Dying Light» kombinerer blodtørstige zombier og parkour-løping i en nydelig spillverden. 

Noe har gått veldig galt. 
Midt i det som skulle bli en enkel kamp mot en ensom zombie har en gasstank tatt fyr, og den påfølgende eksplosjonen forteller enhver blodtørstig zombie i mils omkrets at her er det mat å få. 
Grusomme skapninger uler i natten, og jeg må komme meg til et gjemmested før de får tak i meg. 

Etter noen sekunder er de rett i hælene på meg, og jeg må løpe for livet gjennom Harrans gater. 
Jeg klatrer elegant opp på en bygning, utløser en kraftig lysfelle mot monstrene, og sprinter videre over hustakene. 
Det bremset monstrene, men vil det være nok til at jeg overlever spurten til sikkerhetssonen? 

«Dying Light» er fylt med disse små øyeblikkene hvor en enkel og gjennomførbar plan ender med at vi må slåss for livet eller flykte i vill panikk. 
På dagtid blir de levende døde dovne av sollyset og utgjør ingen stor trussel før de får omringet spilleren. 
Men om natten våkner langt mer dødelige skapninger, og spillet går fra være lettbent action til å bli intensiv overlevelses-horror. 

Utvikler Techland har tatt lærdom fra sin «Dead Island»-serie og overført det til et urbant miljø. 
«Dying Light» er på mange måter et mer voksent spill, og fokuset ligger heller på overlevelse enn monstermosing. 

Det som virkelig gjør spillet moro er parkour-teknikkene hvor vi får klatre på vegger eller hoppe mellom tak. 
De som har spilt «Mirrors Edge» eller «Assassin’s Creed» vil kjenne seg igjen her. 
Samtidig har spillet en stor og åpen verden, og gir sandkasse-følelsen vi kjenner fra «Far Cry» eller de nyere «Fallout»-spillene. 

Enten vi lister oss rundt i bekmørke kloakkrør eller løper gatelangs i den stekende solen, er det vanskelig ikke å bli både imponert og overveldet av den nydelige tyrkisk-inspirerte byen Harran. 
Lydbildet er også meget godt, hvor dystopiske melodier fletter seg sømløst inn i spillopplevelsen. 

Historien er derimot ganske døll. 
Det er åpenbart at Techland har hatt høye ambisjoner, men de mangler fortellergleden som skal til for å skape en spennende historie eller levende karakterer. 
Her serveres uengasjerte monologer og klisjefylte hendelser om hverandre til det kjedsommelige. 

Men det gjør ingenting når settingen og spillverdenen er noe av det beste som er laget innen zombie-sjangeren. 
Hver kvadratmeter av Harran føles som en ekte postapokalyptisk by, og kampen for overlevelse kjennes virkelig på kroppen. 
Zombie-apokalypsen har aldri vært mer moro. 
