Korthus i frisk bris
Det blåser hardt på toppen. 
Gjett hvor Frank Underwood befinner seg. 

TV-SERIE: 
Det skal ikke store trekken til for å rasere et korthus. 
Likevel er det altså på maktens stormfulle høyder «House Of Cards»-drivkraft Frank Underwood har reist sitt intrigebyggverk - og nå begynner vinden virkelig å ta tak. 

Da vi forlot ekteparet Underwood, så det omsider ut til at Frank var ved målet han satte seg etter å ha blitt snytt for utenriksministerposten sist: 
Å bli USAs visepresident. 
Men veien dit var fylt med høyt og til dels dødelig farefullt spill, og når vi nå er tilbake i Det hvite hus, har han mer enn én løs tråd å holde under oppsikt. 

Samtidig venter nye utfordringer, ikke minst i den mer eller mindre kamuflerte maktkampen med presidentens nære venn og rådgiver Raymond Tusk. 

Historisk 

Med sin første sesong skrev denne Netflix-serien historie, som den første streamingserien til å motta Emmy i en av hovedkategoriene (David Fincher vant for beste dramaregi). 
Den var nominert i ytterligere åtte kategorier, og stakk dessuten av med Golden Globe for beste kvinnelige skuespiller (til Robin Wright, som spiller Claire Underwood). 

Sammen med den dedikerte tilhengerskaren serien skaffet seg, gir det denne andresesongen litt å leve opp til. 
Og i likhet med en annen kritiker- og prisfavoritt fra de siste årene, «Homeland», skal den nå stå på egne ben, etter å ha bygget førsterunden på en eksisterende importert tv-serie. 

Nye spirer 

Heldigvis tyder de første fire episodene på at overgangen blir langt mindre smertefull enn den var for «Homeland». 

Ja, til å begynne med lener de seg mye på etterdønningene av debutsesongens dramatiske hendelser. 
Men litt etter litt sås det også nye problemstillinger som får spire til egne, framoverrettede handlingslinjer - enten det er i form av nye karakterer som Franks arvtaker i Senatet, eller i utviklingen av Claire, som i disse episodene framstår som en mer spennende figur enn Frank selv. 

Det ligger selvsagt en spenning i at grepet truer med å glippe, men samtidig virker det som en merkelig karakterfeil, understreket av noe så enkelt som at han ikke er forberedt på den invaderende inngripen sikkerhetstiltakene får på privatlivet som presidentens høyre hånd. 
Frank skal jo vite alt! 

Spenningsnivået er det likevel lite å si på. 
Og så lenge vi serveres en dose Underwood-onelinere som «there are two types of vice presidents - doormats, and matadors», skal det være nok å glede seg over for Underwood-parets fanklubb. 
