Restaurantanmeldelse:Fiskeeventyret på Itamae Sushi Bar 

Omakasemenyen på Itamae er Grünerløkkas eneste sted med garantert fiskelykke. 

– Sushien blir en relasjon mellom dere og meg – jeg lager den med hendene, dere spiser med hendene. 
Så legg bort spisepinnene. 

Åtte veloppdragne gjester langs bardisken på Itamae Sushi Bar gjør akkurat som kokk Edward Kiocho befaler, legger spisepinnene til side og vasker hendene med en fuktig serviett. 

Vi er kommet til fjerde rett i Kiochos omakase-meny, starten på nigiri sushi-serveringen. 
Omakase er den japanske varianten av chefs menu, altså at du lar kokken velge hva du skal spise. 
Det kan føles fremmed og litt kleint å sitte skolerett foran en kokk gjennom et 12-retters måltid, men så langt har restaurantopplevelsen vært en frydefull blanding av show og middag. 

Rustikt og avslappet 

Forrige gang vi besøkte restaurant Kamai, høsten 2016, var det lille lokalet vi sitter i nå en rustikk bar, av åpenbare grunner kalt Minibaren. 
Men de siste ti månedene har Kiocho drevet en omakasebar her, den første tiden sammen med Vladimir Pak, som nå leder Omakase i Vika. 
De to er ganske forskjellige, der Vika-varianten er en high end-opplevelse bak låste dører, er Grünerløkka mer avslappet og langt rimeligere bak flagrende forheng. 
Her er også mer vestlig stil på menyen, og flere retter en miks av det norske og det japanske. 

– Fusion, men ikke confusion, som Kiocho sa da han åpnet måltidet med østers med litt lakserogn og gjøksyre. 
Willie gikk hardt ut og påsto at østersen var tidenes beste, det var sjø, salt og syre, friskt og lettslukt. 
Men det skulle vise seg at den bare var den første av mange minneverdige retter i dette måltidet. 

Som Aftenposten-abonnent kan du få vårt eksklusive sekservarsel før alle andre får lese anmeldelsen. 
Så blir det lettere å sikre bord før det blir fullbooket. 
Meld deg på her 

Tett på 

Kiocho og assistenten hans tilbereder alle de tolv rettene rett foran øynene våre. 
Det er som å være med i en episode av Chefs table på Netflix, og nærkontakten med kokkens fingerferdigheter er en like fascinerende opplevelse som maten. 

– 
Denne sausen er så god at dere vil drikke den til slutt, sier Kiocho og serverer den første sashimien, havabbor med løk, quinoa og peanøtter. 
Og saus laget med den japanske sitrusfrukten yuzu. 
Som vi selvfølgelig ender opp med å slurpe i oss. 

Den neste sashimien er en stillehavsfisk servert med jalapeño-saus. 
Også denne sausen er til å drikke, med smak av grapefrukt, hvitløk, litt eddik i tillegg til chilien. 
Begge fiskene er nydelige, men det er sausene vi husker. 

Tilbake til barndommen 

– 
Oi, det er som å være på mammas kjøkken, sukker jeg etter den første skjeen i tredje rett, Kiochos misosuppe. 
Han har lovet å ta oss tilbake til barndommen, og det har han greid med en skål japansk buljong der han har byttet ut den tradisjonelle tofuen med norsk røkt kolje. 
En unik og fantastisk smak. 

Og så er munnen renset og hendene vasket, og vi er klare for nigirisushi. 
Vi skal få fem, av dem fire «norske». 
Willie har allerede utpekt østersen til den beste, snart skal den rekorden knuses av en kveite og en sjøkreps vi aldri har smakt maken til. 
Og hele tiden skal vi beundre Kiochos håndlag bak disken. 
Måten fingrene arbeider på når han forvandler en klump lunken ris, en bit wasabi og en liten fiskefilet til en perfekt nigirisushi han pensler med hjemmelaget soya, før han serverer kunstverket på et lite fat og befaler oss å spise hele i én bit. 

– Spis sushien opp ned. 
Alt i en munnfull! 

Og han har rett i at den varme risen, den kalde fisken, den salte soyaen og den skarpe wasabien dermed går opp i en høyere enhet. 
Men samtidig går det altfor fort! 
Etter å ha adlydt ham på den første sushien, nok en stillehavsfisk, deler jeg i smug de andre sushiene i flere biter. 
Bortsett fra makrellen, som blir litt for skarp og skylles hel ned med sake. 
Silkemyk kveite, lett flambert og penslet med smeltet smør blir en absolutt favoritt. 
Sjøkreps, blansjert i 40 sekunder, flambert, penslet med smør og drysset med den japanske krydderblandingen Togarashi, blir en annen. 
Og laksen, den kokken kaller Norges stolthet, også lett flambert, penslet med smør og teriyakisaus, smelter i munnen. 

– Sushi, western style, smiler Kiocho. 

Risengrynsgrøt på japansk 

Så snakker han om norsk jul og serverer en liten gryte med varm ris, lakserogn, tang, mer røkt kolje og den japanske spesialiteten bonito, tørket tunfisk. 
Det smaker på ingen måte risgrøt, til det er det for mye salt og umami, men gir likevel den samme gode «comfort food»-følelsen, så det er lett å skjønne hva kokken tenker på da han ønsker god jul. 

Den siste retten på menyen er en makirull med lett flambert indrefilet av okse. 
Også her er komposisjonen perfekt, med sprø asparges, crispy tempura, søt teriyaki, syrlig sitron, smakfullt kjøtt. 

Sake til dessert 

Til slutt vartes vi opp med dessert, tynne skiver marinert pære og melon, servert med yuzusaus. 
Det er friskt, men det beste er faktisk den yuzuinfuserte saken som følger med. 

Nå er kokk Kiocho synlig stresset. 
Vi er over tiden, ute i inngangsområdet står utålmodige gjester og venter på neste bordsetning. 

– Neste gang må dere komme til siste runde, sier han mens han skysser oss blidt ut. 
– Da er det enda morsommere, og vi kan holde på så lenge vi vil! 

Glad i vin? 
Da kan du melde deg inn i Aftenpostens vinklubb. 
Gå inn på ap.no/vinklubb eller send SMS med kodeord apvinklubb til 1905 

Aftenpostens har tre faste matanmeldere som anmelder tre restauranter i uken. 
Alle anmeldelsene kan du lese på restaurantguiden.osloby.no hvor du også finner over 60 matguider til alt fra beste pizza og burgere til thailandske godbiter og søndagsåpne restauranter. 
