Der makta og vodkaen rår
En film av russiske Andrej Zvyagintsev er sjelden lystig. 
Men flott filming og spill er det alltid. 

Regi: 
Andrey Zvyagintsev. 
Med: 
Aleksej Serebryakov, Roman Madyanov, Vladimir Vdovichenkov, Elena Lyadova, Sergey Pokhodaev. 
Russland 2014. 
2 timer 21 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: 
Voksen. 

Nylig vant «Leviathan» Golden Globe for beste fremmedspråklige film i USA, nå er den også oscarnominert. 
Om det skyldes det filmatiske håndverket eller den bitende kritikken av maktens menn, vites ikke. 
Men begge deler slår en skarpt i øynene. 

Mitt første møte med Zvyagintsev var en åpenbaring: 
Filmen "Tilbake" (2003) er et mesterverk om to 12 år gamle brødre som får sin forsvunne far på besøk igjen. 
Historien overrumplet, skuespillerne imponerte og regissøren har en mesterlig evne til å nyansere skildringen av sønnene og den autoritære machofaren de drar på fisketur med. 
Dertil var fotograferingen utsøkt med en dvelende kameraføring fra Zvyagintsevs faste fotograf, Mikhail Krichman. 

Neste møte med filmskaperen var i Cannes da han fortalte om Maria Bonnevie og hennes hovedrolle på russisk (!) i "Forvist". 
Filmen har flere allusjoner til scener og bildespråk hos den legendariske regissøren Andrej Tarkovskij. 
Zvyagintsev bekreftet på spørsmål fra Aftenbladet at Tarkovskij, men også Michelangelo Antonioni er hans favorittregissører. 

Da er vi klar for "Leviathan", et drama lagt til en nedslitt småby ved kanten av Barentshavet. 
Filmen starter og slutter med mektige bilder av bølgene som skyller inn langs svaberg og øde fjell (tatt opp ved Terberka på Kola-halvøya), ledsaget av kraftfull musikk av Philip Glass. 
I vannkanten ligger vrakrester av trebåter med spiler som ligner beingrinden til et forhistorisk dyr som har strandet like i nærheten. 

Kulissene blir et talende relieff for tragedien som utspiller seg mellom menneskene. 
Filmtittelen er lånt fra boka "Leviathan" fra 1651 der filosof Thomas Hobbes' forsvarte den eneveldige staten. 
I den russiske kystbyen representeres den av en korrupt ordfører (sleskt spilt av drevne Roman Madjanov) som med rettsvesenet og kirken i ryggen har ekspropriert en spektakulær tomt som tilhører en liten familie. 
Nå skal enkemann Kolja, hans tenåringssønn og den nye kjæresten Lilja tvinges til å flytte. 

En stund ser det ut som Koljas advokatvenn fra Moskva vil klare å knekke byens mektige mann, men slik går det ikke. 
Snarere blir "Leviathan" en sørgelig historie om den lidende Job, han som ble rammet av ulykke på ulykke uten ende. 
Hvordan får dere finne ut selv. 

Biskop og ordfører 

Sikkert er at russerne drukner seg i vodka, enten de har makten med seg eller mot seg. 
Regissøren raljerer ikke åpenlyst med drikkingen, men sett med våre alkoholrestrikte øyne blir det lett komisk når selv trafikkpolitiet kjører med høy promille. 

I Cannes fikk Zvyagintsev også spørsmål om han er filosofisk eller religiøs. 
Han svarte at han "forsøker å gjøre det usynlige synlig. 
Vi kan ikke se vinden, men ved synet av bølger i vannet vet vi at den finnes. 
Om det gjør meg til en troende, vet jeg ikke." 

I "Leviathan" er han mindre opptatt av å antyde det metafysiske enn i "Forvist". 
I stedet avkler han falskheten i den ortodokse kirkens toppledelse som står i ledtog med den eneveldige ordføreren. 

At den eneveldige staten er et udyr som knuser de fattige og små, blir stilt til skue på pinligste vis. 
Se selv. 
