Treff på første forsøk
Det er hyggelig når debutanter tar alle de rette grepene, som Jonas Alaska gjorde for to år siden. 
Nå er det kompisen Mikhael Paskalevs tur. 
De møttes på McCartney-skolen Lipa i Liverpool og har vært faste medlemmer av hverandres band. 

Den bulgarsknorske ålesunderen gjorde det strålende med debutsinglen "I spy" i fjor, og videoen har passert en million visninger på nettet. 
Han fulgte opp med sangen "Jive baby", og han vant P3' Urørt-konkurranse samme år. 
I tillegg var han et ettertraktet festivalnavn, også utenlands. 
Ikke verst for en nykommer. 

"I spy" og "Jive baby" er med på debuten, men de er ikke alene om å holde et høyt nivå. 
Det er andre låter som skinner minst like sterkt her. 
Paskalevs visepop er lett å like, noe også Urørt-dommerne merket seg i fjor. 
Radiovennlig, gitarbasert pop het det fra det holdet, og de spådde den da 24 år gamle Paskalev en strålende karriere.Dette er neste skritt på veien. 
Paskalev er som det ble sagt radiovennlig, men han lar det ikke gå på bekostning av noe. 
Låtene er ikke strømlinjeformet for hyppig spilling, men spilles hyppig fordi de er bra. 

Han åpner med tittelkuttet "What's life without losers". 
Trommene innleder, et rop høres i bakgrunnen og så er Paskalev i gang. 
Hadde denne vært en del av avgangseksamen på Lipa, ville gamle Paul nikket fornøyd og mintes gode, gamle dager. 
Innpakningen er strålende med forsterkende koring, gitarer som skaper rytmen og Paskalevs kreative vokal. 

Energiske "Jive baby" følger, også denne en låt som inneholder mer enn det meste du hører. 
Temposkiftene og avbrekkene gjør dette til en sang du husker. 

I "I remember you" dempes tempoet, mens Paskalev nærmer seg falsetten, koringen faller inn og låten trykker på alle de kule knappene. 
En sang som er langt forbi "bra til å være norsk"-merket. 

Paskalev er inne i et leie der han ikke kan gjøre noe galt. 
"Come on" er en søt låt med nydelig gitarspill, mens "Woman" er en melankolsk, akustisk vise. 
Den vokser seg sterkere underveis, men Paskalev klarer seg også utmerket uten innpakning. 
På "Susie" er han alene med kassegitaren, med en energisk framføring som viser at han godt kunne laget et helt album bare med gitaren. 

I "Jailhouse talk" er bandet tilbake. 
Det samme er det uanstrengt tøffe lydbildet, de elegante taktskiftene og den kresne koringen. 
Vi er bare halvveis på platen, men Paskalev har allerede mer enn nok til å gjøre dette til en sterk konkurrent til årets norske album. 

Da tåler vi et buljongpar. 
"Dust" følger oppskriften fra de foregående kuttene, uten å feste seg helt. 
"Brother" er bedre, men mangler litt på selve melodien – selv om temposkiftene igjen er førsteklasses. 

Deretter er Paskalev sterkt tilbake. 
"I spy" er sangen som satte ham på kartet, og den lekne låten lyder fortsatt frisk. 
"Only you" viser ham fra en ny side, med doven, bølgende lyd. 
Litt spritet opp kunne denne tilhørt Beach Boys. 

"Hey Joseph" er en ren akustisk vise og fungerer fint, mens "Sayonara Saigon" er albumets myke avskjed – før den skjærer ut i herlig Paul Simon-gospel. 

En imponerende godt gjennomført plate, med en artist som burde ha bred appell. 
Jeg vil ha mer av dette, så fort som mulig. 

Beste spor: 
"What's life without losers", "Jive baby", "I remember you", "I spy". 
