Ustøtt og gammeldags
«Oppfølgeren» til de to drøyt 20 år gamle «Kamilla og tyven»-filmene er blitt et gammelmodig historisk familiedrama. 

«Yohan» begynner hjemme hos en TV-journalist i New York i 1986. 
Grete Waitz har akkurat vunnet maratonen for n'te gang. 
a-has «Take On Me» flimrer på TV. 
Hele verden er visst kun opptatt av én ting: 
Norge, Norge, Norge! 
Journalisten drar på en seiersfest for å intervjue Waitz. 
Der treffer hun først en 1980-tallsgrell Carola Häggkvist (hvorfor?), deretter en utvandret nordmann (Kris Kristofferson). 
Sistnevnte begynner å fortelle sin livshistorie. 

«Flashback» til Vest-Agder på slutten av 1800-tallet. 
Kameraet sveiper over de sørlandske fjell, en gutt - Yohan, Kristofferson-karakterens unge jeg - sitter og spiller fløyte. 
Nasjonalromantikk og naturpornografi ohoi. 
Samt, dessverre, en svak eim av kalkun. 

«Yohan» handler om sørlandsbarna som på denne tiden ble «solgt» hjemmefra for å jobbe hos rike gårdeiere. 
Den har auraen til en «Norsk Film»-storsatsning fra midten av 1970-tallet - det eneste som mangler er et lydspor av Egil Monn-Iversen. 
Bruken av en haug sørlandshalvkjendiser gir preg av lokal dugnad. 
Bruken av en haug nasjonale pop- og mediekjendiser - Alexander Rybak, Aylar Lie, en sedvanlig «speisa» Morten Harket - gir den et preg av, hmm, noe litt billig? 
De tre er med i et russisk sigøynerlag som gjøgler seg gjennom sørlandslandskapet. 
De agerer litt à la tegneseriefigurer i en Disney-film fra 1940-tallet. 

Filmen begynner ustøtt, men blir bedre. 
Ungene er sjarmerende, spesielt Adam Eftevaag som Olai. 
Det står verre til blant enkelte av de voksne, profesjonelle skuespillerne. 

Naturen garanterer at filmen ikke er uten estetiske kvaliteter. 
Filmens mest karismatiske skuespiller er en bjørnunge, og vi får også se storbjørn, gaupe og reveunger som koser med hverandre. 

Filmen kan sikkert fungere fint for de helt minste (som imidlertid vil ha godt av å bli forklart litt om hva dette handler om på forhånd). 
De litt eldre barna, overstimulerte på glitrende Pixar-animasjonsfilmer, vil kjede seg. 

Bruken av middelmådig moderne popmusikk er et alvorlig feilskjær. 
Og undertegnede hadde til tider vanskelig med å oppfatte hva som ble sagt. 

Ingen katastrofe. 
Men et godt stykke unna en triumf. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
