«Jordens salt:»Katastrofenes kronikør 

De monumentale bildene til Sebastião Salgado kommer til sin rett i Wim Wenders dokumentarportrett. 

Har du sett et bilde av den brasilianske fotografen Sebastião Salgado glemmer du det ikke så lett. 

Han uthever gjerne enkeltindividers lidelser under store katastrofer, og noen ganger på forskjønnende måter. 

Wim Wenders nye dokumentar om Salgado åpner med en av hans mest kjente motiver: 
Vi ser ned i et gigantisk hull som viser seg å være en gullgruve i Brasil. 
Så dukker de opp som tusenvis av små maur, alle de menneskene som kravler nede i hullet for å finne gull. 
For Salgado er dette en illustrasjon på den menneskelige tilværelsen, på våre forgjengelige drifter, samtidig som det er et fascinerende, nesten abstrakt motiv. 

Voldsomme historier 

Ethvert nærgående dokumentarportrett står alltid i fare for å ende opp med for mange talking heads, men Wenders har Salgados bilder å støtte seg på. 
Her kommer de virkelig til sin rett på stort lerret, og ved bruk av en teknisk nyvinning lar Wenders ansiktet til Salgado ligge som en hinne over motivene og noen ganger smelte sammen med dem. 

Salgado har et ansikt som er furet av vær og vind og som kler hans eget univers og Wenders sin svart-hvite film. 

Vi gjenopplever noen voldsomme historier gjennom de furene, fra sultekatastrofen i Niger og dødsmarkene i Rwanda til det brennende oljeinfernoet i Kuwait under den første Golfkrigen. 

Salgados prosjekter har vært voldsomme løft, han har tilbrakt lange år vekk fra familien, i farlige, krigsherjede områder der han selv er blitt alvorlig syk. 
Men Wenders berører nesten aldri denne prisen for Salgados fotokunst. 
Kanskje skyldes det at sønnen Juliano er med som co-regissør. 
Han erklærer tidlig at han opplevde faren som en eventyrer som innimellom tok turen hjem for å fortelle om sine reiser. 
Familien er her fredet, men ellers er Salgado åpen om hvordan all lidelsen har merket ham. 

Empatisk perspektiv 

Etter hans siste store prosjekt som kulminerte med utstillingen og boken Exodus, som omhandler de store folkeforflytningene i vår tid som følge av sult, krig og globalisering, så fremstår han som en grunnleggende pessimist. 
Det er da Wenders dreier perspektivet over på Salgados vei ut av traumene – i form av et innovativt planteprosjekt på familiens eiendom i Brasil. 
Som så mange av de beste ideene hans kom også denne siste fra hustruen Lélia. 

Kritikeren Susan Sontag mente at Salgados «stiliserte» motiver ble en distraksjon fra lidelsene. 

Men jeg synes denne filmen viser at bildene har tålt tidens tann, at de rommer noe verdifullt. 
Jeg savner iblant at Wenders konfronterer Salgado med kritikken, men synes han kommenterer den likevel indirekte. 
Om Salgado provoserer når han lar ofre for lidelser fremstå med sensualitet og større kompleksitet, så betyr det at han gjør noe riktig. 
Som den siste tidens flyktningekatastrofer vitner om, trenger vi hans empatiske perspektiv på ofrene mer enn noensinne. 
