Sterkt om sørafrikansk voldtektshistorie
BOK: 
Perspektivrikt og intenst om en gjengvoldtekt. 

Kopano Matlwa: 
Menssmerter. 
Roman. 
Oversatt av Bente Klinge. 
160 sider. 
Solum. 

Når den tredje romanen til legeutdannete, prisbelønte Kopano Matlwa (f. 1985) får tittelen «Menssmerter», åpner med epigrafen «De eneste bøkene verdt å lese, er dem som er skrevet med blod» (Frederick Buechner), og teksten handler om voldtekt - noe en av tre sørafrikanske kvinner opplever - ja, da signaliserer dikteren at hun tematiserer kjønnsrelatert lidelse og makt. 
Her er kvinnekroppen til besvær, det å leve i et mannsdominert samfunn «det farligste i verden.» 

Gjennom dagboksnedtegnelsene til den unge sykehuslegen Masechaba får vi ikke bare vite om den kompliserte familiebakgrunnen og arbeidshverdagen hennes, vi registrerer også at hun henvender seg til et «du» 
- Gud eller Jesus – samtidig som hun gradvis endrer holdning til omgivelsene, fra å være en from, passiv iakttaker av verdens ondskap til å bli politisk aktivist. 

Jeg-fortelleren skriver godt om hvor utmattende legejobben er når du aldri har nok tid, utstyr mangler, de sanitære forholdene er elendige, pasienter lider og dør. 
Men mest sjokkert blir hun – en bibelorientert representant for Born Free-generasjonen – når hun innser at den rasismen man trodde skulle forsvinne da de apartheidsystemet falt, nå speiler seg i svarte sørafrikaneres fremmedhat. 
En innfødt pasient spytter en nigeriansk lege i ansiktet, syke utlendinger som søker hjelp på sykehuset hetses, somaliske jenter drepes, butikker eid av innvandrere robbes og settes i brann. 

Inspirert av Nyasha, en politisk engasjert legevenninne fra Zimbabwe som hun deler leilighet med, setter hun i gang en underskriftskampanje mot rasisme og fremmedfrykt. 
Den får stor medieoppmerksomhet og koster henne dyrt. 
Hun utsettes for en rå gjengvoldtekt av tre svarte menn som ønsker å korrigere det de oppfatter som uakseptabel atferd. 
Masechaba bryter samfunnets normer når hun er sammen med og forsvarer de utlendingene som stjeler jobbene deres og gjør livet vanskelig for fattige, svarte sørafrikanere – et syn som også deles av kolleger og hennes religiøse, fremmedfiendtlige mor. 

Nyashas posisjon er tvetydig. 
Hun diskrimineres, men bagatelliserer volden ved å legge skylden på de hvite og tale om forbigående voksesmerter i kjølvannet av apartheid. 
Hun makter ikke å hjelpe overgrepsofferet Maseschaba. 

Resultatet av voldtekten blir ikke bare dyp depresjon, troskrise, bruk av medikamenter og brudd med Nyasha. 
Midt i mørket dukker det opp et lys, mirakuløst nok. 
Brått kan hovedkarakteren glede seg over vesle Mpho- et bantuord som betyr «gave». 
Dermed blir slutten på denne sanselige, sørafrikanske lidelseshistorien både overrumplende, vakker og håpefull. 
