Spillanmeldelse:«The Witcher 2» 

(VG Nett) 
«The Witcher 2: Assassins of Kings» er vakkert og røft rollespill som byr på en av genrens beste historier. 
Da kan man kanskje tilgi at ikke alt er like polert. 

Det er fire år siden den guløyde slosskjempen Gerald of Rivia gjorde sin entré som en av rollespillgenrens tøffeste helter. 
«The Witcher» var både nyskapende, dristig og oste av kvalitet, slett ikke verst for en debut-tittel fra en nyoppstartet polsk spillutvikler. 

Mye av æren måtte nok gå til bokserien med samme navn, og «The Witcher» ble et prakteksempel på at spillhistorier basert på romaner kan bli noen av de beste og mest engasjerende, dersom det gjøres riktig. 

Historien i «The Witcher 2» starter der forgjengeren sluttet, og er minst like mørk og voksen som sist. 
Gerald forsøker stadig å få igjen hukommelsen sin, noe han da også gradvis gjør denne gangen, og ramler ufrivillig inn i sentrum for et skjebnesvangert politisk spill. 
Her er svik, lumske plott og hemmelige allianser en del av hverdagen, og man vet sjelden hvem man egentlig kan stole på. 

Noe av det som gjorde forgjengeren så unik var at valg man gjorde på et punkt i spillet, kunne få helt uforutsette konsekvenser mange timer senere. 
I «The Witcher 2» er dette tatt til et helt nytt nivå, muligens helt til grensen for hva som er praktisk forsvarlig i et rollespill. 

På et tidspunkt, ikke mer enn tre-fire timer inn i spillet, får du nøyaktig fem sekunder på å ta et valg som endrer både hele andre akt av historien og smalner inn mulige måter spillet kan slutte på. 

Det er ikke det at man ikke er forberedt på valget, for det bygges opp til at man må velge mellom to sider i en konflikt, men man venter seg ikke at det skal skje så brått og på det tidspunktet det skjer. 

VGD-bruker magnifier: 
Ferdig med Witcher 2 nå, for et fantastisk spill! 
Det er uten tvil det beste jeg har spilt i år. 
Faktisk det beste RPGet jeg har spilt på mange år! 
Diskuter The Witcher 2 her! 

Valgene man tar i «The Witcher 2» er sjelden klare, og imotsettning til mange andre rollespill med liknende valgmuligheter, er det ikke alltid gitt at det «moralske» eller «snille» valget viser seg å være særlig moralskt eller snilt. 

For eksempel når en gjeng lokale soldater omringer en fattig alv og sier de skal lynsje henne fordi hun førte to av kameratene deres i bakhold. 
Dette skjer i en by hvor alvene sees på som underlegne og utsettes for rasisme, og man føler umiddelbart for å redde henne. 
Også når man har undersøkt nærmere, og det ser ut som hun faktisk er skyldig, kan man lyve og redde livet hennes. 

I andre rollespill ville nok dette vært lurt, da ville du fått både belønning og «snillhetspoeng» eller noe i den dur. 
Slik er det ikke nødvendigvis i «The Witcher 2». 
Hun spiller sårbar, svak og takknemlig, men istedetfor belønning, forsøker hun å lede deg i et bakhold. 
Alven vil ikke ha rettsikkerhet eller likestilling, hun er blindet av hat og vil drepe alle mennesker. 

Selv om historien er sterk og engasjerende, så blir den ikke fortalt like godt som i for eksempel «Dragon Age II». 
Stemmeskuespillet er ikke helt på samme nivå og pausene mellom replikkene er ofte unaturlig lange, dessuten er det litt irriterende at den fryktelig spennende slutten viser seg å være en «cliff-hanger». 

Selve spillmekanikken er da heller ikke fri for feil. 
Et ellers utmerket alkemi-system med flere smarte løsninger, blir sabotert av at ulike styrkedrikker kun kan drikkes utenfor kamp. 
Det er heller ikke snakk om å trykke på en knapp eller to, å få ned en styrkedrikk er så kronglete at det er absurd. 

Man må først trykke på «ctrl», velge meditasjonsmodus og se på meditasjonsanimasjonen. 
Deretter velge «drikk styrkedrikk» for å få opp en liste over tilgjengelige styrkedrikker, så trekke styrkedrikken fra listen over i sirkler på andre siden av skjermen, bekrefte, se på en unødvendig lang drikkeanimasjon, deretter gå ut av meditasjonsmodus igjen. 

Slike irritasjonsmomenter er det flere av, for eksempel tvinges man stadig vekk til lange, lite givende transportetapper og selve vanskelighetsgraden er i praksis snudd på hodet. 
Spillet blir rett og slett lettere etterhvert. 
Hadde spillet ikke vært så forbannet god på områder det er god på, ville dette ha skadet spillopplevelsen alvorlig. 

Journalsystemet bør trekkes frem, ettersom det er så genialt at det fortjener applaus. 
Det høres kanskje sært ut, men alt du gjør, måten du gjør det på og valgene du tar, skrives fortløpende inn i romanform. 
Ikke bare som et referat, men med forfatterens egne tolkninger om hvorfor du handlet som du gjorde og hva du tenkte. 

«The Witcher 2» er en rollespillopplevelse av de sjeldne, valgfriheten er så stor at det nesten er skremmende. 
Man stoler ikke, som med andre rollespill, på at historien nødvendigvis vil bli sluset tilbake på rett spor før eller senere, man føler virkelig at man er ansvarlig for sin egen skjebne. 

Spillet har sine mangler, kantene er ikke riktig så høypolerte som man kanskje skulle ønsket. 
Men når det kommer til stykket, så er en uslepen diamant likefullt en diamant. 
Og ja, «The Witcher 2» er en rollespilldiamant. 

THE WITCHER 2: ASSASSINS OF KINGS Plattform: 
PC Genre: 
Rollespill Alder: 18 Utvikler: 
CD Projekt RED Utgiver: 
Namco Bandai 
Mer info 
