Real Estate:Nå mangler bare vårsola 

Mer behagelig pop enn dette, vil det være vanskelig å finne i 2017. 

Real Estate: 
"In mind" (Domino) 

New Jersey-bandet Real Estate er ikke et band med store fakter, hverken på den ene eller andre måten. 
Den selvtitulerte lo-fi-debuten gikk forholdsvis upåaktet hen, før de inntok 52. plassen i hjemlandet med oppfølgeren. 
Med "Atlas" klatret de videre til nummer 34 og fikk et innpass i Storbritannia også. 

Istedenfor å forfølge dette, har låtskriver Martin Courtney brukt tid på barnepass og flytting nordover i staten New York. 
Bassist Alex Bleeker har bosatt seg i California. 
Og gitarist Matt Mondanile har trukket seg helt av bandet og konsentrert seg om sideprosjektet Ducktails. 

Dermed er tre år gått. 
Trommis Jackson Pollis og keyboardist Matt Kallman er fortsatt med, mens Julian Lynch er hentet inn som ny gitarist. 
Han er en gammel venn fra New Jersey. 
Hva kunne han ellers vært? 

Mens Mondanile var en gitarist av den svært så myke sorten, er Lynch skarpere i kanten. 
Ikke mye, men nok til å gi Real Estate en ekstra dimensjon. 
Bare hør hva gitaren gjør med siste halvdel av "Two arrows" og avslutningen "Saturday". 
Real Estate åpner med "Darling", der halvannet minutt nydelig instrumentbruk avløses av stemmen til Courtney: 

The black and yellow finches 

That nest in knotted ferns 

Which hang upon our front porch 

Wait for the warm sun to return 

Melankolsk nostalgi er noe han kan, en varsom lengten etter at ting skal falle på plass: 
The birds singing, the sun rising, impatiently, as I wait for you. 

Mer likt et dikt fra Victoria-tiden enn en sang fra Trump-alderen. 

Teksten på "Stained glass" går i samme retning: 

The laughing brook that ran right through this town 

Slowed to a smile when the mercury went down 

There's no place 
I would rather be right now 

I'd love never to leave, but 
I just don't know how 

Samtidig føles sangene varmere og lysere denne gangen. 
Kanskje Courtney har kanskje hatt godt av å bli far. 
I "Diamond eyes" løfter han til og med hodet og synger it’s a time to raise our voices and not go quietly. 

Akkurat det et er noe av en overdrivelse, men det er en flott sang. 

"Serve the song" har også det lille ekstra som gjør at den skiller seg ut, jamnfør den lavtstøyende gitaren. 

Albumet er spilt inn i Los Angeles med Cole M.G.N. som produsent, en kar som har tatt hånd om såpass forskjellige artister som Beck, Snoop Dogg og Julia Holter. 
Cole M. Greif-Neill driver selv med elektronisk musikk, uten at det har smittet over her. 
Derimot kan man kanskje spore litt tiden av hans med Ariel Pink's Haunted Graffiti, som når det kommer til å avdekke melodiøse biter. 

Nå venter jeg bare på at været skal bestemme seg. 
Når vårsola omsider begynner å varme skikkelig, vil dette være en sterk utfordrer til å bli det første som spilles på terrassen i år. 
Stekt kylling, kaldt øl og et utvalg av årets fineste sanger så langt. 
Noen rutiner er man nødt til å ha her i livet. 

Beste spor: 
"Darling", "Serve the song", "Diamond eyes", "Saturday". 
