Overbevisende utstilling på Bergen Kunsthall
Historiske, samtidige, personlige og generelle bilder blandes sammen på en måte som fremstår helt naturlig og logisk i Andrea Büttners utstilling. 

Jeg visste ikke hva jeg skulle forvente meg da jeg gikk på Bergen Kunsthall, men jeg innrømmer at jeg var ganske spent på å få møte arbeidene til eksperimentelle Andrea Büttner. 
Hva kommer hun til vise oss her, hun som like gjerne stiller ut sine fars tegninger eller fremfører andre folks forklaringer på «å falle ned»? 

Det første jeg legger merke til er veggene i Sal to, hvor utstillingen starter. 
Fra midten og ned er de ellers så veldig hvite veggene malt brune, på en tilsynelatende hensynsløs måte. 
I kanten er de brune penselstrøkene tydelige, og skaper en malerisk linje som deler veggen i to, rett over hodet mitt. 
Det setter en underfundig stemning, som et slags DIY («do it yourself»)-museum. 

På veggene henger en serie store, innrammede bilde-collager. 
Collage er nok feil ord for å beskrive verket «In Kant’s Critique of the Power of Judgement» – de elleve rammene fremstår mer som en slags fotoalbum, brettet ut og forstørret. 
Hvis minnene man sparte på var en visuell oversettelse av Kants konseptuelle tenkning, altså. 

Det merkelige er at jeg liksom er med på leken. 
Jeg tar meg selv i å se på dem slik man ser på kunst – en arm hviler på tvers av magen og lager en albue-støtte for min andre arm. 
På den måten kan haken støttes mellom tommel og pekefinger. 

I det jeg kommer over et bilde av Tom Cruise, nikker jeg anerkjennende. 
Ja, der er han, ja. 
Selvsagt er han inne i denne rammen, sammen med en rekke Bearded collies på hundeshow. 
Dette billedutvalget har også vært benyttet i en ny utgivelse av «Kants Kritikk av dømmekraften», publisert av Felix Meiner Verlag – en av de fremste tyske utgiverne av klassisk filosofiske tekster. 

Det slår meg at det å få én person til å gå med på ens egen logikk gjennom bilder, er intet annet enn en bragd. 
Büttner er kanskje på vei til å overbevise oss alle. 

Sal tre er rommet jeg bruker mest tid på. 
Her inne vises blant annet installasjonen «Stones with moss», med stein og mose hentet fra nærområdet. 
Lukten av jord, skog, selve mosen, henger sterkt i rommet og fungerer som en kroppslig påminnelse om å sakke ned tempo. 

Ved siden av denne lille hagen, står to lysbildefremvisere montert på stativ, igjen denne kroppslige kvaliteten. 
De projiserer fra øyehøyde hvert sitt bilde ved siden av hverandre på veggen. 
«Stereoscopic slide show from the Whitehouse collection (mousses and field trips)» viser akkurat det – mose og feltarbeid. 

Men det er utrolig vakre nærbilder av ulike mosearter, samt mennesker i utrolig uvante positurer. 
De har ingen anelse om at de blir foreviget, der de kravler rundt på knærne med hodet og øynene klistret til bakken. 

Det er behagelig å stå her ved mosekledde steiner og se på bildene. 
De to fremviserne skifter slide samtidig, og lyden av mekanikken skaper en meditativ rytme. 
Spesielt nærbildene av mosen er fascinerende, og tett på finnes en utrolig variasjon i denne grønne massen. 
