Plateanmeldelse Frank Ocean:«Akkurat skeivt nok» 

I forrige uke slapp Frank Ocean en bombe. 
Nå har han sluppet debutplaten. 

ALBUM: 
R&B Frank Ocean «Channel Orange» (Def Jam/Universal) 

Siden miksteipen «Nostalgia, Ultra» havnet i det øverste sjiktet i samtlige årskåringer fra 2011, kan denne debutskiven glatt regnes som den vanskelige andreplaten. 
Men før vi går inn på hvordan Frank Ocean består prøven med glans, må det uunngåelige emnet frem. 

Det har vært mye prat om 24-åringens legning de siste ukene. 
Ikke uten grunn, da han nylig blogget om sin første forelskelse - en jevnaldrende gutt uten gjensidige følelser. 
Det var en velskrevet, men noe enigmatisk skildring av en seksuelt frustrert nittenåring. 
Artister flagrer jo ut av skapet her og der, men dette tilfellet er unikt. 
Det er få sjangre som tviholder like sterkt på konservative mannsidealer som R&B og hip hop, så med ett ben ut av skapet har Ocean både blitt hetset for homseri og hedret som helt. 
Musikalsk irrelevant ifølge mange, men Oceans styrke som både person og artist manifesteres gjennom den dristige åpenheten. 

Ocean fremstår som noe så sjeldent som en R&B-sanger med noe annet i tankene enn bare sex. 
Vekslingen mellom perspektiver viser en sjelden narrativ teft og denne gangen blør karakterene - enten de er dophuer, taxisjåfører, strippere eller halliker. 
Historiene blir fortalt med silkeaktig skittenhet. 
Tårer og frysninger kjemper en kamp når han skriker «If it brings me to my knees, It's a bad religion». 

Og det er skrevet godt nok til at Oceans mystiske legning blir en valgfri kontekst - men den seksuelle tvetydigheten krydrer selvsagt. 

Spenningen slipper ikke, og materialet er til tider så uforutsigbart at det ender i noe så sært som prog-R&B. 
Den fantastiske «Pyramids», en oddyssé på ti minutter, går fra åttitallsfunk til russesynth, så fra Vangelis-landskap til klubb-beats, før den rundes av i en Floyd-aktig gitarsolo signert John Mayer. 
Tro det eller ei, men det sitter som en diamantkule. 

Å finne en radiohit av «Swim Good»-kaliber er hardt, men lytteropplevelsen er herlig fra start til slutt. 
Lyden er oppskalert, og grenser til kontemporær voksenpop - uten å være overprodusert. 
Varmt, organisk og analogt, med små synther. 
Litt Stevie. 
Litt Kool & The Gang. 

«Channel Orange» er en leksjon i soul og R&B-historie, men også et klart tegn på at historien endelig bør endres. 
Homo eller ikke - Frank Ocean er det største som har skjedd svart mannesang siden D'Angelo. 

BESTE LÅT: 
«Pyramids» 
