Trist som faen
Ari-dokumentaren tråkker ham altfor nært. 

«Ingenting varer i lengden», skriver Ari Behn i Trist som faen (1999), hvis sekserterning ble brent inn i skulderhuden. 
Siden vant – og nylig tapte – han prinsessa og halve kongeriket. 
Den lille prinsen var den første boka han leste, og som «prins» ble han lett å gjøre narr av. 

En montasje i åpningen av problematiske Ari & halve kongerikets første episode (som denne anmeldelsen er basert på) gjør et poeng av dette i et mylder av utsagn fra «folket», noen hyggelige, men flest lite flatterende. 

TV3 lover oss derfor «et nært, nakent og eksklusivt portrett av kunstneren, sønnen, vennen og faren» i et møte med «mannen bak masken». 
Men, som Behn – ifølge ham selv «en fiksjon i seg selv» – sier midtveis: 
Maska har grodd fast. 

27. august 1998 skrev Behn «Om å rydde plass» i Dagbladet, om «prosaister som eier den spirituelle kapitalen; det er vi som innehar muligheten til å gi mennesker det de alltid har villet ha: en fakkel til å lyse opp sine egne netter». 

Og i den mest revnende scenen i serieskaper, regissør og produsent Katharina Gellein Vikens første av tre episoder om «påfuglen, kunstneren og forfatteren» står Behn i terrassens rampemørke og sier: 
«Det er akkurat som om himmelen står og lusker meg i håret.» 

Han peker så utover sin egen natt mot små prikker av gult fra lysende hus på den andre siden av Lommedalen, og særlig «det siste lyset helt der oppe, idet villmarken tar over, rett over der. 
Der er barna mine akkurat nå, med deres vakre mor. 
Og der har jeg bodd i 14 år». 
Han smiler. 
«Det er litt Great Gatsby.» 

«Fattern og jeg» heter en tekst i Trist som faen. 
Og det er de to nå, i sofaen, på kjøkkenet og hos legen. 
Overstemmen forteller at Behn er «nyoperert for øreproblemer», og sier ting som «Ari er sliten» og «Ari har landet hardt etter skilsmissen fra prinsessen». 

Han ligger syk under pledd på sofaen med beroligelse og berøring fra en omsorgsfull pappa. 
De snakker om nattas panikkanfall, angst og redsel, og dokumentarens dren stikker altfor dypt i de ferske sårene. 
«Han døde på en lilla Chesterfield», småtuller Behn: 
«Dette her er real life, ass.» 

Han, solo 

Dette er «ikke en reklamefilm om Ari Behn», sier TV3. 
Det er heller ikke en reklamefilm for TV3. 
Det er kanskje real life, men seriens første episode tråkker langt inn i det private og altfor nært sitt sårbare objekt og familien hans, som nå ønsker å ta avstand fra serien. 
Det er lett å forstå. 

Selviscenesettelse som besettelse kan føre til selvutslettelse. 

Det er trist som faen. 
