Øya-anmeldelse:Supersilent 
- Ildfull improvisasjon 

Supersilent: 
Alltid de samme, alltid forskjellige. 
Også med Led Zeppelin-legende med på laget. 

Supersilent featuring John Paul Jones Klubben, Øyafestivalen Publikum: 
Cirka 1000 
Han er en omgjengelig, allsidig mann, John Paul Jones. 
Sessionmusiker for det som var av britiske popstjerner og rockband på sekstitallet. 
Bassist og undervurdert dyktig arrangør i Led Zeppelin på syttitallet. 

For bare noen år siden underholdt han barn og voksne rundt et leirbål på en countryfestival i Halden. 

Ikke har han problemer med å henge med i kastene som gjestemusiker i Norges fremste improvisasjonstrio, Supersilent, heller. 
Han tilfører dem noe litt mer rytmisk «konvensjonelt» - alt er realtivt - og jevnt over hakket mer aggressivt enn de fleste albumene deres. 

Supersilent spiller, såvidt jeg kan skjønne, fire stykker. 
Keyboardist Ståle Storløkken er enormt konsentert. 
Helge Steen (aka «Deathprod.») manipulerer elektronikk, og «stygger opp» spesielt det første og det fjerde. 

I det tredje stykket blåser trommeslager Arve Henriksen trompet, og synger messende Magma-aktig. 
Jones spiller en elastisk, ertende, nesten reggaeaktig bassgang. 

Er det frijazz? 
Samtidsmusikk? 
«Postrock»? 
Industrirock? 
Litt av alt det der, kanskje. 
Det er i alle fall bautende improvisasjonsmusikk som suger deg inn fremfor å dytte deg bort, trass i at ethvert tilløp til A4-«rockefot» kontant avvises. 

Litt synd at det er så varmt i Klubben-teltet at enkelte må forlate det av ikke-musikalske årsaker. 
Så klamt, faktisk, at svetten siler fra såvel Jones (som ser fantastisk godt bevart ut) og skjegget til Sten. 

De fleste av det som er igjen av raringer og seriøse musikkelskere på Øya, holder likevel ut, vel vitende om at dette er noe så tilfredsstillende som kraftfull musikk man bare hører én gang. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
