Bokanmeldelse:Clare Mackintosh: 
«Jeg lar deg gå» 

Bildrapet på en femåring utløser en massiv politietterforskning og en desperat jakt på et nytt liv. 
Denne velskrevne debutromanen byr på personlige tragedier, menneskelige dramaer – og et knyttneveslag av en overraskelse. 

Bildrapet på en femåring utløser en massiv politietterforskning og en desperat jakt på et nytt liv. 
Denne velskrevne debutromanen byr på personlige tragedier, menneskelige dramaer – og et knyttneveslag av en overraskelse. 

Se det for deg: 
Det er mørkt og kaldt. 
Det regner. 
Du har hentet femåringen din og er på vei hjem. 
Dere leier. 
Men idet dere skal krysse veien utenfor huset der dere bor, river han seg løs for å være førstemann hjem. 
Så: 

«Bilen kommer fra ingensteds. 
[…] Den dumpe lyden av en fem år gammel gutt som treffer frontruten, snurrer rundt og lander hardt på asfalten.» 

Gutten din er død. 

Sjåføren som kjørte på ham, setter bilen i revers og stikker av. 

Det finnes ingen trøst. 
For Jenna Gray går livet i stykker. 
Hun forlater alt. 
Hjembyen. 
Livet sitt. 
I en avsides landsby i Wales forsøker hun å lappe sammen alt som er ødelagt. 
Desperat forsøker hun å unnslippe sin smertefulle fortid. 

Er det mulig å forlate et liv – for så å påbegynne et helt annet? 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 

Mens Jenna Gray forsøker å reparere livet sitt, er politiførstebetjent Ray Stevens og makkeren Kate i gang med den møysommelige etterforskningen. 
Politiet står uten spor. 
Men Ray og Kate deler en besettelse: 
Å løse den tragiske saken. 

De er to troverdige, sympatiske og hverdagsrealistiske politietterforskere. 

I kapittel etter kapittel veksler fortellerperspektivet. 
Og i likhet med den siste tids populære thrillere der du aldri kan være helt trygg på at det som blir sagt er sant, byr også denne romanen midtveis på en overraskelse som tar pusten fra deg. 

I motsetning til andre romaner med vekslende fortellere, hersker ingen tvil om hvem som fører ordet til enhver tid: 
Jennas partier er skrevet i en personlig, tydelig jeg-form, mens kapitlene om Ray og Kate er fortalt i 3. person. 
Dermed unngår forfatteren at alle fortellerstemmene lyder like. 

«Jeg lar deg gå» er ingen heseblesende thriller. 
Tempoet er langsomt, språket nedtonet og godt ivaretatt av oversetter Ulrik Farestad. 
Clare Mackintosh gir plass til refleksjoner og betraktninger. 

Mot slutten tar dramatikken og tempoet seg opp, og boken ender i et heidundrende klimaks. 

Forfatteren vet hva hun skriver om. 
Ikke bare har hun tolv år i politiet bak seg – hun har selv mistet et barn. 
Det merkes i språkets intensitet og i psykologiens blåsvarte tristesse. 

Noe av det som gjør kriminallitteraturen til populær folkelesning, er at rettferdigheten nesten alltid skjer fyllest. 
Denne romanen er inspirert av en virkelig hendelse, da en sjåfør kjørte ned og drepte en niåring i Oxford i 2000. 
Den saken ble – i motsetning til denne fiksjonens tragedie – aldri løst. 
