Harket bærer tomheten på sine brede skuldre
Småslapp synthpop på a-ha-Mortens femte soloplate. 

ALBUM: 
Morten Harket er plassert i vår verden for å ta spektakulære vokale sprang og holde toner ufattelig lenge over svulmende, dramatisk popmusikk. 
Og å ta seg bra ut: han kommer opp av vannet på omslaget med nydeffet overkropp, den rufsete silhuettluggen henger ned i pannen like bedårende som i 1984. 

Førstesingelen «Lightning» fra Harkets første soloalbum siden 2008 var en lovende smakebit. 

Ikke så mye fordi det var en spesielt god singel, men fordi den antydet noe om potensialet i samarbeidet med det svenske bandet Kents frontmann og låtskriver Joakim Berg. 

Kompatibelt Bergs 15 år lange flørt med Depeche Mode-referanser og stormannsgale U2-stadionambisjoner er på papiret svært kompatibelt med den kjølige pompøsiteten og refrengdramatikken som Harket trenger for å være god. 

Harket er en formidabel popsanger med evnen til å løfte kvaliteten på selv banale, kommersielle låter alene. 
Han er ikke nødvendigvis avhengig av de sofistikerte og krevende låtene Paul Waaktaar-Savoy og Magne Furuholmen tradisjonelt har spesialskrevet for hans register i a-ha-sammenheng. 

Fantasiløst Men «Out of My Hands» viser seg dessverre å være et småslapt og lite substansielt bidrag til Harkets nå fem album store solodiskografi. 
Trygt og solid. 
Småfengende, men fantasiløst. 
Og påfallende forutsigbart. 

Den bygger delvis videre på noe av soundet fra a-has svanesangplate «Foot of the Mountain» (backingmusikerne er stort sett de samme), og åpner med at Harket synger livskiten ut av Espen Linds søtladne ukuleletrall «Scared Of Heights». 

Etterpå er det relativt dårlig blodsirkulasjon i den generiske synthpopen. 
«Lightning» — som i beste fall holder albumfyllnivå i Kent-sammenheng — framstår som et av høydepunktene, sammen med «Burn Money Burn», en lite radikal engelskspråklig coverversjon av Kents «Kärleken väntar». 

Tung klisjé Pet Shop Boys leverer «Listening» rett fra sin skrivebordsskuff merket «forkastede midtempoideer», med Neil Tennant på bakgrunnsvokal. 

Mot slutten blir det ørkesløst og idéfattig, og verst er det avsluttende tittelsporet — en eneste stor lodott av en ballade. 

Selv ikke Harkets ekstremt brede skuldre fra omslaget makter å bære en slik klisjétomhet. 
