Syndere i sommersol
Dommedag står på trappene i «Mennesker i solen». 
Den er morsom å se på, men kjedelig å høre om. 

FILM: 
Åsted: 
Den svenske skjærgården. 
Ute til steking i solskinnet sitter ektefellene Siv og Svein (Kjersti Holmen og Ingar Helge Gimle) og det yngre paret Ingrid og Stig (Ane Dahl Torp og Jon Øigarden). 

Seg imellom kan de krysse av samtlige av de syv dødssyndene, og noen der oppe er gått lei av dem. 
Snart er verden rundt dem i ferd med å gå under, irriterende nok mens Siv og Svein ennå har tre uker igjen av ferien. 

Bibelreferanser 

«Mennesker i solen», basert på et skuespill av Jonas Gardell, er en sort komedie, en god idé i middelmådig utførelse. 
Manus er pussig nok både filmens sterkeste og svakeste side. 

Å kjøre det barokke og bibelske som et spyd inn i skandinavisk sommeridyll er friskt, og kjennere av «Johannes' åpenbaring» kan sitte og more seg med å ta alle referansene: 
Gresshoppesvermen som terroriserer menneskene etter at den femte trompeten har tonet ut; den brennende solen, havet som blir til blod, og mørket og jordskjelvet som kommer når englende heller Guds vrede fra gullboller ned på jorden. 

Våre protagonister forsøker i det lengste å fortsette å proppe i seg mat og øl, og akter verken på de profetiske monologene til den danske badegjesten fru Sørensen (Ghita Nørby) eller på tausheten til Siv og Sveins sønn Simon (Oscar Lunde). 

Grunn psykologi 

Og her skuffer «Mennesker i solen». 
Et kammerspill drevet av fem stemmer vil være transparent, og avhengig av karakterer som kan utvikle seg og lokke skjulte sider ut av hverandre. 
Men vår double-date er så massivt slette at de slutter å fascinere og more. 
Siv er så sint, Svein er så vellystig og Stig så manipulerende at de knapt har rom for andre egenskaper, og den psykologiske A-derfor-B-forklaringen som tilbys for Sivs mine av konstant skuffelse er banal. 

«Hvis hun ikke har noe liv, får hun kjøpe seg det, som alle andre», sier hun om fru Sørensen, i et eksempel på fortellingens ikke særlig subtile satire, og i en film som såvidt runder fem kvarter blir fornærmelsene - de fire kaller gjesten for kjerring og sutrer over at de ikke skjønner dansk hver gang hun åpner munnen - gjentatt opptil flere ganger. 

Grepet skal selvsagt vise hvordan de fire fråtserne ignorerer alle advarsler, men føles fort som hakk i plata. 
Nørby er dog god, og Jon Øigarden klarer minstanten å finne nok en nyanse av psykopatrollen. 
Ane Dahl Torps Ingrid, som lenge er passiv og underkuet og så, hei, kanskje ikke, er den mest sammensatte, men unnes ingen ordentlig landing i filmens forhastede tredje akt. 

Visuell komikk 

Det meste av viddet i komedien er visuelt, og regissør Per-Olav Sørensen klarer, hjulpet av fotograf John Christian Rosenlund, og lage en lett stilisert, parodisk sommerverden der havet er psykedelisk blått og de selvtilfredse ansiktene glinser av svette. 
Flere lekre shots ovenfra har en popartaktig, nesten poetisk komposisjon. 
Også det estetiske bruddet midtveis, der fargene med ett skylles ut av bildene, er forfriskende. 
Sørensen og Gardell har skjønt det samme som kunstneren Hieronymus Bosch i sin tid, nemlig at endetida er morsom å se på. 
De har glemt lærdommen fra Dante, at det er i Helvete du må finne de virkelige personlighetene. 
