Fortellinger om verdighet
Heivoll gjør små mennesker store i denne fengslende romanen som med utgangspunkt i 1950-tallets psykiatri blir en rekke historier om nestekjærligheten og dens gode følger. 

Stillferdig og likefrem forteller Heivoll om liv som kunne gått fullstendig til grunne om ikke det fantes vanlige, gode mennesker som ser bak elendigheten og gjør noe med det. 
Ordene «menneskeverd» og «verdighet» forekommer ikke i boka. 
Likevel er det nettopp disse ordene jeg må ty til for å forklare hva dette dreier seg om. 
I sin sjette roman er Heivoll igjen tilbake i sin egen hjembygd, Finsland. 
En jeg-person forteller om foreldre som mot slutten av krigen bestemmer seg for å forlate trygge arbeidsforhold i hovedstaden for å bygge «sitt eget Dikemark» — eller galehus som det het den gangen – langt ute på landet, ved «verdens ende». 
Det unge paret er idealister og har et ønske om å arbeide i «Kristi kjærlighets ånd». 
Mannen er fra Finsland, utdannet ved Diakonhjemmet, hun er Oslo-jente, utdannet ved Ullevål. 

De bygger et stort hus i Finsland, med plass til å ta flere psykiatriske pasienter, den gang kalt «åndssvake», i forpleining. 
I 1945 har de tre voksne menn, og får plutselig fem barn fra Stavanger i tillegg. 
Selv har paret to barn, jeg-personen eller fortelleren, og den vesle datteren Tone. 
I en rapport fra vergerådet i Stavanger skildres de fem pleiebarnas levevilkår slik: 
De «lever som dyr, under de aller nedrigste forhold, barnene er som dyr, med dyrs vaner…». 

Nettopp denne sammenlikningen med dyr, det skjer tre ganger i boka, er det som får fortellerens far til å engasjere seg ekstra sterkt for å gi disse menneskene verdighet. 
De er slitere de to som driver dette stedet, de ofrer uten å tenke på at de ofrer, men særlig for moren ligger det under at livet nok hadde andre muligheter for henne, uten at det gjør innsatsen mindre. 

En tragisk ulykke, datteren Tone omkommer under lek, blir liggende som en skygge under livene ikke bare til foreldrene, men til alle beboerne på «galehuset». 
Med det følger samlivsproblemer, og ikke minst jeg-personen, storebroren til vesle Tone, sliter med dette resten av livet. 

Handlingen i boka spenner fra 1940-årene like til 1996 da «galehuset» brennes ned, og det er en mann i 60-årene som forteller og erindrer. 
I 1994 er begge foreldrene døde, han må rydde huset og finner gamle papirer som gir grunnlag for fortellingen, eller fortellingene – for i boka får vi glimt av den store fortellingen om hver enkelt av personene. 

Et par ganger glir Heivolls elegante billedbruk over i klisjeer, og et par bøyingsfeil burde forlagets korrektur ha luket ut, de skjemmer en ellers ytterst elegant roman. 
Tittelen refererer til en appelsinkasse som blir barneseng for ekteparets to førstefødte og virker faktisk litt søkt. 
