Imponerende og iskaldt
Mye å se på, lite å glede seg over i «Det gylne kompasset». 

HANDLER OM: 
Fantasy basert på Philip Pullmans meget berømte romansyklus, «His Dark Materials». 
«Det gylne kompasset» er innledningen til verket: 
11-årige Lyra lever i en verden svært lik vår. 
Men ikke aldeles; blant annet lever menneskens sjel utenfor kroppen i form av en daimon i dyrekskikkelse. 
Lyra lever foreldreløs på en skole, et tradisjonelt fristed for tanker og erfaringer. 
Men mystiske og grusommeting skjer. 
Blant annet forsvinner barn. 
Og et utenforliggende, sterkt åndelig diktatur vil bruke alle midlerfor å vinne kampen om menneskenes sjel og kropp. 
Det blir en kamp og en reise på mange plan for Lyra, også gjennom Norge og Svalbard. 
Men til hjelp har hun fått overrakt et alltid sannhetsgivende alethiometer - gyllent kompass - av rektor på skolen. 
DOM: 
For meg er «Det gylne kompasset» blitt en av årets største skuffelser. 
Forventningene var skyhøye! 
Det eneste som innfrir, er bildene. 
De er fantastiske nok: 
Fra et gjennomført klassisk «kostskole-England», via ville, vakre Norge og Svalbard i beste fantasistil, befolket av ulike stammer, ulike skapninger og ulike kulturer. 
Og mange av dem utstyrt med fantasirike og vidunderlige tekniske innretninger. 
Joda! 
Men så var det filmens innhold, da. 
(Og her må det føyes til at det er filmen som sådan jeg tar stilling til, ikke Philp Pullmans litterære univers.) 
Den alvorligste innvendingen er at filmen er iskald og kynisk. 
Den nærer seg på frykt og drives fremover av brutalitet, vold og tildels tortur - også mot forsvarsløse barn. 
Dette kunne lettere passert, med motvekt av humor og glimt av varme. 
Men slikt finnes det fint lite av. 
Faktisk: 
Forsvinnende lite. 
En annen betydelig svakhet ved filmen, er at den på langt nær makter å gi en god, fortellende og fortettet innføring i Pullmans univers. 
Klippingen går abrupt fra fortellende påstand til påstand. 
Det føles litt som å leke med et alt for fantasirikt barn: 
Stadig kommer nye regler og rammer for historien. 
Og de er langt fra logiske. 
(Selvfølgelig vil sansynligvist beleste publikummere oppleve dette annerledes.) 
Men det er rett og slett vanskelig å følge med. 
Og når flimen topper seg i krigersk og voldelig dramatikk, blir det hele - merkelig nok - temmelig kjedelig. 
Min ærbødige påstand at «Det gylne kompasset» aldri kommer til å komme i nærhetenav å spre leselyst, som «Harry Potter» og «Ringenes Herre» har gjort det. 
Filmen er alt for lite appellerende til dèt. 
Nåvel: 
Midt oppi dette beske heksebrygget av en film, kan man jo glede seg over en nykommer som unge Dakota Blue Richards i en tross alt bemerkelsesverdig hovedrolle, fulgt av den amerikanske veteranen Sam Elliott, som en enslig varmeutstrålende voksen. 
Nicole Kidman ser ut nesten som hun mistrives i sin isdronning-prakt. 
Mens Daniel Craig aldri blir noe annet en en parodi på en tweedkledd arrogant oppdagelsesreisende. 
Alt i alt: 
Det er slett ingen grunn til å avstå fra "Det gylne kompasset". 
Det skal man bare gjøre hvis redslen for en skuffelse overskygger nysgjerrigheten! 
