Filmanmeldelse «Red Sparrow»:Grå spurv 

From Russia with gjesp. 

THRILLER: 
Red Sparrow 

USA, 15 år 

MED: 
Jennifer Lawrence, Joel Edgerton, Charlotte Rampling, Jeremy Irons 

REGI: 
Francis Lawrence 

Sist Jennifer Lawrence spilte en fuglemetafor var som Katniss i Hunger Games. 
Tre av de fire filmene fra Panem var regissert av Francis Lawrence. 

Så vidt jeg vet er de ikke i slekt med hverandre. 
Uansett skulle det være et gnistrende utgangspunkt for å ta opp igjen samarbeidet i nok en boktolkning. 

Men neida. 

Jason Matthews «Red Sparrow» er en velspikket spionroman som oser av Le Carré. 
Likevel fungerer den ikke som film. 
Selv om den har alle forutsetninger for å lykkes. 
Lekkert filmet i retrogule toninger, med Lawrence som den hyllede ballettdanseren med Fifty Shades-navnet Dominika Egorova i Moskva. 
Hun danser ved selveste Bolsjoi, bor sammen med sin syke mor og har det mer enn greit. 
Når livet likevel tar en brå u-sving, dukker plutselig en hjelpsom onkel med kontakter i statsapparatet opp. 
En ganske spesiell onkel, siden hjelpen han etterhvert tilbyr Dominikia er undervisning ved russernes hemmelige honningfelleskole. 

Samtidig sliter CIA-agenten Nate Nash (Edgerton) med å sikre en muldvarp han har kontakt med hos russerne. 
Om de mister kontakten, må det være fordi Edgerton spiller så flatt, kjedelig og forutsigbart at alle andre på skjermen nesten sovner hver gang han dukker opp. 
Vi må heller ikke glemme Jeremy Iron. 
Han er streng russisk general med Arne Treholt-briller og utagerende behov for innerøyking. 
Både han og Lawrence snakker engelsk med russisk aksent. 
Det har Irons gjort godt før også. 

Lawrence klarer derimot ikke alltid å holde på sin, spesielt ikke når hun blir agitert. 
Samtidig skal det sies at hun her både skal være en kvinnelig James Bond, kopiere Natalie Portmans rolle i «Black Swan» og utvise samme form for familiær omsorg som hun gjorde som Katniss. 
Da blir det noen ganger så som så med den aksenten. 
Slik er det også med filmen. 
Den er for det meste bare så som så, med unntak av Lawrence og noen manusvrier i sluttminuttene. 

Fram til da har «Red Sparrow» prøvd å være morsom, smart og snappy i rollebytter og sceneforflytninger. 
I stedet er den like deler irriterende og umorsom: 
Litt spionfilm, en slags elendig kjærlighetsdrama og et merkelig forsøk på å fortelle noe dypere om etteretningsarbeid. 
Slikt blir mye bedre behandlet i for eksempel «Bridge of Spies» (2015). 
For norske hoder har den riktignok en egen, tredje bonus: 
Både Griegs a-moll konsert og det delvis norske aggrotechbandet Combichrist er sentrale for handlingen. 

Men det kan man like gjerne høre hjemme. 
