Når de døde våkner
Den franske dramaserien «Gjengangerne» gjenoppfinner zombiesjangeren på utsøkt vis. 
Endelig har den kommet til norsk tv. 

TV-SERIE: 
Hva gjør noe til en zombie-fortelling? 
Spørsmålet er nærliggende når man ser «Gjengangerne», eller «Les Revenants» som den heter på originalspråket. 
Serien har vært en snakkis siden den hjemlige premieren i 2012, og ble sent i høst belønnet med en Emmy for beste internasjonale dramaserie. 

I dette tilfellet er det ikke hjernedøde, skitne og halvspiste lik som svermer i gatene på jakt etter menneskekjøtt, i hvert fall. 

«Gjengangerne» tar oss med til en landsby i de franske alpene der døde mennesker plutselig begynner å komme tilbake, som om ingenting var skjedd. 
De ser ut akkurat som de pleide å gjøre, husker ikke noe siden før de omkom, og er heller ikke klar over sin egen tilstand. 

Det fører til mange spente og såre situasjoner mellom de som kommer igjen og de som har måttet leve videre i tre, sju, ti og enda flere år. 

Stemninger i sentrum 

Det sirupstrege, lavmælte tempoet og det mystisk uhåndgripelige premisset har nærmest oppskriftsmessig ført til sammenlikninger med David Lynchs banebrytende «Twin Peaks». 
Mest har serien likevel til felles med «La den rette komme inn», Tomas Alfredsons utypiske vampyrfilm fra 2008. 

Fra starten er det nemlig stemningene som er seriens raison d'être, effektivt og spartansk bygget opp under av det skotske postrockbandet Mogwais langsomme og smådystre lydspor. 
Bildene er kjølige og fylt av både vill natur og stilren arkitektur, og det går flere episoder før hva som skal komme til å skje er det som står i fokus. 
Ikke minst er menneskenes samhandling forholdsvis stilisert. 

Blod, gørr og skumle hendelser er det til å begynne med lite av. 
Men det er slående hvor elegant serien litt etter litt, steg for steg, trapper opp tilstedeværelsen av ubehagelige stemninger og grafisk vold - vel å merke fortsatt i en nøye tilmålt dose - parallelt med at spenningen konsentereres. 

Avmålt humor 

Det er likevel ikke bare blodig alvor det går i. 
Noe av det mest underholdende ved «Gjengangerne» er hvordan serien gjennomført, men diskret og dryppvis, leker med zombie-mytologien (blant annet). 
Det går ikke en episode uten at en av de gjenkomne snakker om hvor sulten vedkommende er, og stapper i seg - av helt ordinær menneskeføde. 
Søvn er også vanskelig. 

Og så var det dette med hvorfor de kommer tilbake, da. 
Gradvis tilføres historien nye elementer som tyder på at det nok ikke var helt tilfeldig. 

Tålmodighet er en dyd, og når det kommer til «Gjengangerne» en av nødvendighet. 
For det tar litt tid før historien og rollefigurene slår rot. 
Da begynner de til gjengjeld å blomstre. 
