Filmanmeldelse «Petter Kanin»:Sånn passe gøy på landet 

Beatrix 
Potters «Petter Kanin» i idéfattig animert utgave. 

ANIMASJON/BARNEFILM 

«Petter Kanin» («Peter Rabbit») 

Australia/England/USA. 
6 år. 
Regi: Will Gluck. 

Med: Rose Byrne, Domhnall Gleeson. 

Norske stemmer: 
Christoffer Staib, Anders Bye, Siri Nilsen. 

De voksne menneskene med dyrehoder i «Tales Of Beatrix Potter» (1971) – ballettfilmen basert på den britiske forfatterens historier, som tilsynelatende gikk i loop på NRK på sytti- og åttitallet – innstilte en livslang angst for den britiske landsbygda i undertegnede. 
Jeg oppfattet det jeg så som hedensk, okkult – tvers gjennom skummelt. 

Denne filmatiseringen av «Petter Kanin», løst basert på Potters debutbok fra 1902, kommer neppe til å gjøre et tilsvarende inntrykk på noen. 

Petter Kanin, familien og vennene hans bor ved siden av gamle Gregersens grønnsakshage. 
Petter er foreldreløs; Gregersen bakte faren hans i en pai. 
Det har ikke avskrekket Petter fra å gjøre stadige raid i hagen, noe som en dag gjør Gregersen så rasende at han faller død om. 

Inn flytter grandonkelbarnet Thomas (Gleeson), som motvillig forlater et liv i London når han arver huset. 
Han har null interesse for livet på landet, i alle fall til han treffer naboen Bea (Byrne). 
Hun er maler, og kaninenes beste venn. 
Det utvikler seg til krig mellom Thomas og dyrene. 
Den står om både gulrøttene og Beas gunst. 

Når «Petter Kanin» først er i gang, har ikke filmskaperne sort flere ideer enn knall og fall, smell og pang, og mer knall og fall. 
Historien føles simpelt tynn, og vi føler ikke at vi blir godt nok kjent med dyrene – ikke en gang Petter selv. 
Og hvor i all verden blir det av den milde Beatrix 
Potter i alt dette Tom- og Jerry-aktige levenet? 

Litt London-turistreklame blir det dog tid til – nok et tegn på at den britiske filmbransjen er aldeles livredd for den potensielt isolerende Brexit-effekten. 

Mødre kan kose seg i Domhnall Gleesons selskap. 
En strunk, kultivert og litt feminin brite av Hugh Grant-skolen. 
Fedre kan drømme om å bli «tatt hånd om» av den australske åpenbaringen Rose Byrne. 
Barna vil være tilstrekkelig underholdt mens den står på, og vil glemme filmen i sekundet den er over. 

Ett er sikkert: 
Det finnes slett ingen grunn til å se denne før man har sett den andre aktuelle barnefilmen som blander «live action» og animasjon, og er basert på et engelsk eventyr, i disse dager. 
Nemlig «Paddington 2» – en av fjorårets beste filmer, uavhengig av sjanger og målgruppe. 
