Anmeldelse:Med Siri Pettersen har Norge fått en fullblods fantasydronning 

Hirka er en heltinne som vil leve lenge blant leserne. 

Med Siri Pettersen og hennes «Ravneringene»-trilogi har Norge fått en fantasydronning som kan trekke sjangeren ut av nerdeloftene og inn på bestselgerarenaen, også blant voksne lesere. 
Den knallsterke første boka, «Odinsbarn» (2013), viste at hun hadde evnen til å pønske ut et deilig, oppslukende, episk eventyr. 
Bok nummer to kom med en original samtids-kobling. 

Nå er den tredje og siste boka her, og med den viser hun at hun også mestrer det aller viktigste: 
Å samle (de viktigste) trådene og dra det hele i land, med en avslutning som er det mangfoldige plottet verdig. 

Ikke bare for ungdom 

«evna» 

Ikke bare for ungdom 

For første gang tilhører Hirka en overklassefamilie, og med det kommer både fordeler og plikter. 
Familien har svære planer. 
Spørsmålet er om hun kan klare å utnytte dem til sin fordel, og samtidig finne en måte å redde sin elskede Rime, som har gjort et skjebnesvangert valg for hennes skyld. 
Han er seriens andre hovedperson, og er igjen i Ymslanda. 
Der brygger det opp til storkrig, og han befinner seg på den svakeste siden. 

For voksne lesere som er flasket opp på jordnær samtidsrealisme, kan dette virke en smule fjernt, jeg skjønner det. 
Hos yngre aldersgrupper stiller det seg noe annerledes, der har fantasy og sci fi vært mainstream i mange år. 

Trolig er det noe av grunnen til at Gyldendal har kalt «Ravneringene» ungdomsbøker. 
Men selv om hovedfigurene er i tenåra, er ikke bøkene bare for ungdom. 

Identitetsjakt 

Identitetsjakt 

Det siste er et sentralt spørsmål i «Evna», og det får et nokså klart svar. 
Dette er den blodigste boka i trilogien, men den blir aldri spekulativ, i motsetning til en del andre actionfylte sjangerromaner for ungdom. 
Volden diskuteres gjennomgående. 
Rime og Hirka settes opp mot hverandre, som krigeren og fredselskeren, men begge får satt sine idealer på prøve. 

Patosfylt 

Patosfylt 

Språket er svært bilde- og sanserikt. 
Beskrivelser av lukt, smak og lyder er med på å trekke leseren inn i fortellingen. 
Mange små detaljer skaper et skinn av realisme. 
Når Rime skal snike seg inn i en by full av fiender, heter det for eksempel: 

«Han tok av seg sekken, og flyttet sverdene til midtfestene så de skulle ligge skjult langs ryggraden og ikke stikke opp bak skuldrene som en krigserklæring.» 

Nyanserende gjensyn 

En del knuter får også litt enkle magiske løsninger, og livet i Dreysíl bygger på en del vel spesielle premisser. 
Den første halvdelen av boka bruker mye plass på å forklare dem, og på å plassere troppene før den store finalen. 
Men snart drar det seg til som ekte eventyr skal, og du kan ikke unngå å bli fanget av historien. 

Derfor spår jeg at Hirka er en heltinne som vil leve lenge blant norske lesere, og etter hvert mange internasjonale. 
