Boka framstår som lange skjematiske oppramsinger, med et språk som ikke minner om skjønnlitteratur
Irans mestselgende forfatter utforsker temaet i en viktig, men litterært svak bok. 

Siden den islamske revolusjon i 1979, har Iran opplevd den største masseutvandringen i landets historie. 
Nesten alle i Teheran har nære slektninger i andre land. 
Men hva skjer når en storfamilie spres? 
Har de som dro og de som ble igjen egentlig noe til felles? 

Det er hva den iranske forfatteren Parinoush Saniee har utforsket i denne boka. 
Der møtes en storfamilie i et leid sommerhus et sted utenfor Iran. 

Husets overhode er død, og den gamle, syke moren har ikke sett sine fem barn samlet på tretti år. 
Hun har drømt om dette møtet i mange år, og har store forventninger. 
Men allerede ved første møte avdekkes bitterhet, misunnelse og til dels hat mellom barn, svigerbarn og barnebarn. 

Smertelig hat 

«De som dro har illusjonsaktige minner fra søte barndomsår langt tilbake i tid, eller fra selskaper og fester som ble arrangert for dem under korte besøk i Iran i nyere tid. 
De som ble igjen ser for seg det drømmeaktige livet som de på den andre siden av havet har skaffet seg, med usannsynlige muligheter og fantastiske velferdsordninger som de hjemmeværende bare kan drømme om. 
Ingen av disse forestillingene stemmer overens med virkeligheten», skriver Saniee i forordet. 

Gjennom den fiktive familien viser hun spektret av konfliktene, med typer som er betegnende for dagens emigranter. 
De fem søsknene består av enkemannen Muhammed, som har blitt lege i USA. 
Av fraskilte Mehdi, som bor i Sverige. 
Det er Mahnaz, som bor i Paris med sin forfatterektemann Shafaqi. 
Og endelig søsknene Mohsen og Maryam, som begge har blitt boende i Teheran med familier og barn. 

Spesielt smertelig er hatet mellom Teheran-bosatte Mohsen og hans intellektuelle svoger Shafaqi i Paris. 
Sistnevnte tilhører opposisjonen som er i eksil. 
De kjemper for en forandring i landet, og forakter dem som har blitt boende fordi de ikke gjør forsøk på å kvitte seg med det autoritære styret. 

Shafaqi slenger blant annet ut at «de som ble igjen enten manglet hjerne eller var forrædere som bygget opp statsapparatet, skaffet seg høye posisjoner og stillinger, og fylte lommene sine». 
Mohsen blir rasende: 
«Dere lot oss bli igjen under de verst tenkelige forholdene og dro deres vei. 
Dere satt trygt og lo av oss. 
Og nå kjefter dere på oss og sier at vi er æreløse og lurer på hvorfor vi ikke drar og kriger? 
Hvorfor vi ikke lar barna våre bli drept slik at veien kan åpnes og dere kan vende tilbake?» 

Sensasjonell debut 

Mohsen er likevel mest bitter på broren Muhammed, legen som har hatt en karriere i USA, mens han ble igjen i Teheran og måtte ta seg av de gamle foreldrene. 
Legen Muhammed på sin side forteller om et ensomt og slitsomt liv. 
Over sorgen over ikke å være der da faren døde, over hjemlengselen og følelsen av aldri å høre hjemme noe sted. 

Også neste generasjon lider, de som er barn av emigrantene føler seg identitetsløse. 
Barna av dem som ble igjen er traumatisert av krigen. 

Forskeren og psykologen Parinoush Saniee er selv av dem som valgte å bli. 
Hun hadde en oppsiktsvekkende debut med «Det som ventet meg» (2012), som ble regnet som en sensasjon da den kom i Iran i 2004. 
Boka handlet om iranske kvinners vanskelige stilling under og etter revolusjonen, og ble Irans mestselgende samtidsroman, til tross for at den ble forbudt en rekke ganger. 
I 2013 fulgte hun opp med «Den stumme gutten», også den om undertrykkelse, men her med fedre og sønner som tema. 
Det var en god roman; poetisk og psykologisk dyptpløyende. 

Skjematiske oppramsinger 

Debuten, derimot, var etter min mening langt svakere, med flatt språk og unyanserte portretter. 
De samme svakhetene gjelder denne boka. 

Riktignok åpner den lovende. 
Selve fortellingen er lagt i munnen på noen og tjue år gamle Dokhi. 
Hun er datter av en sjette sønn, som døde da hun var liten. 
Hennes mor er et ikke-tema, og selv har hun ingen minner om barndommen annet enn fryktelige mareritt om natten. 
Ingen vil fortelle henne hva hun kan ha opplevd, og for å forsøke å skape seg en historie, skriver hun ned alt hun ser og hører i disse ti dagene familien er samlet. 

Boka er dermed formet som dagboksnotater. 
Den består likevel i stor grad av dialoger, der Dokhi enten får de ulike familiemedlemmene til å fortelle sin historie, eller gjengir de høylytte diskusjonene. 
Det er et uheldig litterært grep. 
Boka framstår etter hvert som lange skjematiske oppramsinger av de ulike skjebnene, med et språk som ligger langt nærmere fortolkende analytiske artikler enn skjønnlitteratur. 

Det er godt mulig kritikken både er arrogant og urettferdig. 
Saniee var i utgangspunktet forsker, men i et intervju med Dagbladet i 2014 fortalte hun at det å skrive forskningsrapporter ble for risikabelt, og at hun dermed valgte å formulere stoffet skjønnlitterært. 
Akkurat det er denne boka sterkt preget av. 
