«13. november:Terrorangrepet på Paris» setter dype spor 

En mesterlig dokumentar om terrorangrepene på Paris – fortalt av 40 ofre, vitner og gisler. 

13. november: 
Terrorangrepet på Paris er historien om angrepene på Stade de France, fire Paris-barer og konsertstedet Bataclan. 
I sentrum står de overlevende og en håndfull gisler fra Bataclan, samt politifolk, brannmenn og SWAT-medlemmer som var på jobb den dagen. 

I løpet av tre episoder snakker de seg gjennom hvordan de opplevde kvelden, fra de første usikre rapportene om eksplosjoner ved Stade de France, til det siste terroristblodet sprutet over et gissel på Bataclan-mesaninen. 

Serien bruker minimalt med handlingsbilder fra kvelden, nesten ikke musikk, og dramaturgien er brutalt enkel: 
De dødelige timene fortelles kronologisk. 

Klarte ikke bære ut konen, for mange lik i veien 

Vi treffer et sympatisk galleri av 40 overlevende og gisler, alle med sin traumatiske historie. 
Faren som er på fotballkamp med sønnen, og som ikke klarer å lokalisere ham etter den første selvmordsbomberen har trukket på detonatoren. 

Bareieren som holder konen i armene og snakker med henne om datteren deres frem til hun dør. 
Den rappkjeftede pariserinnen som harselerer over seg selv fordi hun oppførte seg som en husmor da hun ble tatt til gissel. 
Rockeren som sender den faste konsertvideoen til faren, før helvete bryter løs og han ender opp som gissel på et bakrom. 

Ektemannen som forsøker å bære sin døde kone ut av Bataclan, men må gi opp fordi det ligger så mange lik i veien. 
Den maskerte SWAT-soldaten som brøyter seg gjennom gisler mens han kaster sjokkgranater mot de siste terroristene. 

Alle forteller detaljert og følelsesladet, og vevd sammen blir det en dypt menneskelig fortelling om terroren IS spredte på noen fredagstimer i Frankrike. 
Få ting stikker dypere enn unge menn og kvinner som forteller om å ligge under en haug av lik, mens de bruker den grusomme ventetiden på å tenke på hva deres siste tanke kommer til å bli. 

Minner om Holocaust-mesterverket Shoah 

I TV-bransjen sies det at såkalte snakkende hoder er kjedelig, at man må ha fysiske situasjoner for å engasjere seeren. 
13. november: 
Terrorangrepet på Paris er beviset på det motsatte. 

Regissørene Gédéon og Jules Naudet lar mennesker snakke seg tomme mens kameraet står montert stille, og det brukes minimalt med opptak fra selve hendelsene. 
Det kan minne om Holocaust-mesterverket Shoah fra 1985, hvor det ikke brukes et eneste arkivbilde for dramatisk effekt, kun erindringer. 

I 13. november: 
Terrorangrepet på Paris blir effekten monumental, og dette er sannsynligvis de mest rørende menneskeportrettene du finner i ditt strømmeunivers. 

Kalasjnikov-salver og sjokkgranater 

Denne samme sobre effektbruken utnyttes til maksimal effekt på slutten, da en tikkende klokke legges på skjermen over et mobilopptak fra utenfor Bataclan. 

Bildet er kornete og diffust og vi ser ingenting av det som skjer. 
I stedet hører vi øredøvende Kalasjnikov-salver, sjokkgranater, skudd og en eksplosjon gjalle gjennom den dystre Paris-natten, før klokken stopper på ett minutt og seks sekunder. 

Det var tiden gisselaksjonen tok, og de brutale lydene synger fremdeles i øret når fem av gislene og politiet tar oss detaljert gjennom de 66 sekundene. 

13. november: 
Terrorangrepet på Paris kontekstualiserer ikke terroristene eller de politiske etterdønningene. 
De tre episodene er i stedet en mesterlig og respektfull fortelling om hjelpeløsheten og grusomheten terrorister sprer når de stormer inn i våre dagligliv. 

Den er vond å se på, men setter dype spor. 
