Filmanmeldelse:Pavepropaganda 

En film som heller gir deg «bø-effekter» enn å skape redsel. 

Genialt opplegg han Scott Derrickson har gående. 
Som praktiserende protestant (etter eget utsagn «stadig på vei mot katolisismen») kan han lage filmer om besettelser og eksorsismer, det overnaturlige og demoniske, og faktisk TRO på det han lager. 
Videre kan han boltre seg i blod, gørr og vold, og være «immun» mot mishagsytringer fra konservativt hold. 

«Gjennombruddsfilmen» hans, «The Exorcism Of Emily Rose» (2005) var basert på en eksorsismehistorie fra «virkeligheten». 
«Deliver Us From Evil» påberoper seg det samme. 
Horrorkåte kids bør vite at det de ser er uforfalsket propaganda for religiøs, spesifikt katolsk, tro. 

Og religiøse rekrutteringsvideoer er ikke det de en gang var. 
I denne møter vi en «snut» i Bronx, Sarchie, med alle de vanlige problemene, spilt av den genuint ukarismatiske Eric Bana. 
Han jobber for mye, tilsynelatende bare om natten og i øsende regn, og er ute av kontakt med sin kone og sin datter. 
Han er hardhendt, traumatisert av vonde minner og slett samvittighet. 

Han ramler over en uhyggelig okkult sak med ymse forgreininger. 
Noe skjer med soldatene som var med i en viss bataljon i Irak-krigen i 2010, og kultenhetene smitter over på folk som kommer i kontakt med dem. 
Heldigvis treffer Sarchie en jesuittprest, som kan informere ham om at det trolig er snakk om «primærondskap»; visstnok en langt mer uhumsk variant enn den sekundære vi mennesker befatter oss med. 

Ting synes å gå skeis på privaten også. 
Politimannen ser syner, hører lyder, blir aggressiv hjemme. 
Også her er presten behjelpelig. 
De to har en tynn filosofisk diskusjon sammen. 
Sarchie får vite at han er en type som «tiltrekker seg ondskap, eller er unikt egnet til å oppdage det». 
(Sarchie er også katolikk, selvsagt, om enn frafallen – foreløpig). 

Derrickson får tynt sine favoritt-horrorfilmtroper til det ytterste. 
Det vil si, han befatter seg bare med noen få, utslitte: 
Han er fan av dyr, eller mennesker som oppfører seg som dyr, som plutselig dukker opp i bildet – glefsende bikkjer, flerrende løver – understøttet av brutal lyddesign. 
Han har ikke forstått at det å skvette ikke er det samme som å være skremt, eller spent. 

Ellers er han glad i sjangerens mest utgåtte klisjeer: 
Leker som får liv, mørke kjellere. 
Han har én ganske god idé – en lang, nattlig sekvens i en ubelyst zoologisk hage. 
Spenningskurven frem til den siste, ekstremt langtekkelige klimaktiske scenen er i det hele tatt slak. 
Ingen redsel etableres, det eneste vi får er en endeløs, monoton serie «bø!»-effekter. 

Underveis får Derrickson preket mot abort, samt vasket sine hender for barneovergrepsanklagene som hagler over kirken. 
Overgrep mot barn, synes en nøkkelscene å hevde, er et problem for ufikst utseende «menn på gaten», mye mer enn for katolikkene. 
Han klarer også å nesten ødelegge bandet The Doors’ ettermæle. 
Måten musikken deres brukes på i denne filmen, er utilgivelig idiotisk. 

Derricksons ublu forkynnelse, side om side med grafsingen hans i vold og horror, er like ulogisk som en artikkel som tar til orde for sølibat midt i en utgave av Playboy. 
Denne utrettelige B-filmregissøren må stoppes, både i herrens og horrorfilmens navn. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
