I andre sesong av «The Crown» kommer vi enda tettere på livet bak fasaden
Ekteskapsproblemer er gjennomgangstema. 

Den siste uka har jeg vært dronningen av England. 
Det høres ut som et i overkant oppesen svar på «hvem tror du at du er?», men det er følelsen du får av å se andre sesong av Netflix-serien «The Crown». 
Og det er et godt tegn, om det skulle være noen tvil. 

Alle dramaserier forsøker å opprette et bånd mellom hovedperson og tv-seer. 
Noe vi kan kjenne oss igjen i, og som skaper medfølelse og engasjement. 
For la oss bare innrømme det – vi har lettest for å føle med dem som minner om oss selv. 
Men hvordan få det til når hovedpersonen din lever et liv så til de grader forskjellig fra alle oss andre - et liv innhyllet i fasade, høflighetsfraser og stive smil? 

Imponerende troverdig 

I årets sesong av serien om dronning Elizabeth IIs regjeringstid, får vi vite mye mer om hvem hun er på innsiden. 
Iallfall føles det sånn, og det er et annet godt tegn: 
«The Crown» er en stødig miks av faktiske hendelser og oppdiktet stoff, og framstår som imponerende troverdig – enten vi er på regjeringsmøter, eller inne på de kongelige soverommene. 

Det starter med ekteskapskrise, intet mindre. 
Dronningen og prins Philip er gjenforent etter hans lange tur til Australia og Antarktis, men stemningen er alt annet enn rosenrød, og nå er det tid for Den store samtalen. 
Før vi får vite stort mer, hopper vi noen måneder tilbake i tid, til en annen krise: 
Konflikten om Suez-kanalen i 1954. 

Samlivstematikk 

Episodene er tematisk inndelt, og følger ikke en streng kronologi. 
Senere episoder tar blant annet for seg kongelig naziskandale, afrikansk uavhengighetskamp, Kennedy-attentatet, og flere statsministeravganger. 
Men samlivstematikken blir en rød tråd gjennom hele sesongen, og binder den sammen fra første til siste scene. 
Et kjennetegn ved serien er den elegante kryssklippingen mellom handlingstrådene, som får storpolitikk og kongelig privatliv til å kommentere hverandre. 
Kryssklipping brukes også til å vise kontraster mellom personene, og da spesielt søstrene Elizabeth og Margaret: 
Dronningen, med sine tekkelige bestemorskjørt, stive ansikt og regelbundne liv. 
Og skandaleprinsessen, med sine moderne bukser og filmstjernehår, og sitt akk så vanskelige kjærlighetsliv. 
Ingen av dem virker verdt å misunne. 

Elizabeth framstår mer og mer som prinsessen i tårnet, bundet til sin plikt og tynget ned av både den, kronen, og de digre portrettene av forfedrene, som til enhver tid troner over henne i Buckingham Palace. 
Slik visuell symbolikk er det mye av i serien. 
«Du har klart kunststykket å bli usynlig, selv med krone på hodet», smeller det fra Margaret i et opphetet øyeblikk. 
Men for seerne blir Elizabeth alt annet enn usynlig. 
Claire Foy puster liv i det anspente ansiktet, og viser oss mennesket bak masken. 
De rørende vanlige følelsene. 
Stress, forfengelighet og usikkerhet er noe vi alle kan kjenne på, selv om vi ikke risikerer konstitusjonell krise hver gang ektefellen drar på fest. 

Sterkt om prins Charles 

Prins Philips mulige utroskap er et tema også denne sesongen, og det er trygt, men kløktig turnert. 
Men vi kommer mye tettere på ham også, særlig i en av sesongens siste og sterkeste episoder. 
Der kryssklippes Philips mørke barndomsminner med prins Charles’ første tid på kostskole i Skottland. 
Det er en hjerteskjærende fortelling om formative barndomsopplevelser, og et effektivt oppgjør med klisjeen om at «motgang gjør deg sterkere». 

Det kan høres tungt og dystert ut, men her er også massevis av småfrekke detaljer og søte og morsomme øyeblikk som gir liv til fortellingen og farge til karakterene. 
Det blir spennende å følge dem videre. 
Særlig ettersom serien nærmer seg vår tid og blir mer samtidskommentar og mindre kostymedrama. 
Men den britiske kongefamilien har neppe stort å frykte. 
Dette er en serie som avler sympati. 
Samt en viss lettelse over å slippe å være en av dem i virkeligheten. 
