Havet, døden og kjærligheten
Du skal ikke sette ditt lys under en skjeppe. 
«Mr. Turner» viser alle sjatteringene hos «lysets mester». 

Filmer om store kunstnere er sjelden spesielt gode. 
For hvordan fremstille det gudbenådede uten å trivialisere det i samme slengen? 
Huh, var dette alt? 
Bare noen presise og innøvde bevegelser med malerkosten? 
Hvor kom lyset fra? 

Det er derfor en stor glede å kunne meddele at regissør Mike Leigh («Another Year», «Vera Drake«) har klart det nesten umulige. 
Hans fremstilling av «The master of light», den engelske landskapsmaleren Joseph Mallord William Turner (1775— 1851) er ganske enkelt en triumf. 
Et ømt og nådeløst portrett av en kunstner som aldri forsto sin egen nådegave, men skjønte at han måtte forvalte den. 
Og følge den, uansett hvor den tok ham. 

Filmen begynner i 1828 og tar oss med hele veien frem til dødsleiet, der Mr. Turner med mye besvær grynter frem sine aller siste ord: «the sun is God.« 

Sitt eget lys reserverte han i det store og hele til sine malerier. 
Utenfor atelieret kastet han lange skygger. 
Det milde forsynet som kjennetegner bildene hans, svikter ham. 
Når han ikke er alene med naturen og sin skissebok, er han stort sett mutt og grinete, om han ikke kommuniserer til omverdenen med femti nyanser av grynting. 

De gangene kjønnsdriften melder seg, griper han tak i den umælende hushjelpen. 
Eller han rusler bort til sitt foretrukne bordell. 
Når han skal kose seg med mat, slafser han i seg et helt grisehode. 
Mens fluene surrer. 
I disse scenene er det som om dunsten slår imot deg. 
«Mr. Turner» er en film som ikke bare ser ut som 1800-tallet. 
Den lukter slik også. 

I tillegg til hushjelpen (Dorothy Atkinson) bor J.M.W. Turner sammen med sin aldrende far (Paul Jesson), som bruker pensjonisttilværelsen til å løpe ærend for sin berømte kunstnersønn. 
Innimellom stikker også hans tidligere og forbitrede elskerinne innom. 
På slep har hun med deres to døtre, som Turner ikke vil vedkjenne seg. 

Når faren dør, fotografene melder seg som en eksistensiell trussel, og dampbåtene utraderer de stolte seilskipene som er hans favorittmotiv, ser det stygt ut for vår mann. 
Hva nå? 

«The ghost of the past», sier en kollega, og nikker mot et skip som taues inn etter endt tjeneste. 
Men motivet blir i stedet starten på en ny giv hos Turner. 
«No», sier han. 
«The past is the past. 
You’re observing the future! 
Smoke. 
Iron. 
Steam!» 
Turner omfavner den nye tiden, oppdager kjærligheten og bereder grunnen for det kunstkritikere siden har kategorisert som impresjonismen. 
Eller som en ung utgave av dronning Victoria karakteriserer det når hun får se Turners siste arbeider: 
«Ugh, a dirty yellow mess!». 

Forut for sin tid. 
Og tapt i sin tid. 
Med én fot i den industrielle revolusjonen; og den andre i en tidligere og uskyldsren tid. 
Tradisjonsbærer og fornyer. 
Romantiker og kyniker. 
En synder av kjøtt og blod, men også en som er disponert for å sveve. 
At denne motsetningsfylte gestaltingen kommer opp i noe mer enn knestående, skyldes først og fremst den mesterlige Timothy Spall (som spilte Churchill i «Kongens tale«). 
Filmen står og hviler på ham. 
Måtte han vinne en Oscar for rollen. 

Som i tilfellet «Kampen om tungtvannet», er det sikkert noen grinebitere som vil innvende: 
«Fy, historisk feil! 
Det var ikke nøyaktig slik det skjedde i virkeligheten!» 
Vel, de kan bare ha det så godt. 
Dramaturgisk har dessuten Mike Leigh styrt klart av den tradisjonelle femakteren, og presenterer i stedet mer en serie tablåer som det blir opp til seeren å organisere i et narrativt hele. 

Og bakom synger Turner, med den sangstemmen han har, i det som kan virke som en appell til ettertiden: 
«Remember me, remember me, but ah! forget my fate.» 
