Anmeldelse:Liv Marit Webergs svarte humor slekter på Erlend Loe 

En morsom og ømhjertet ungdomsroman. 

En ennatts-affære i Liv Marit Webergs ferske ungdomsroman, «Det er heldigvis ingen som trenger meg,» avføder følgende dialog om sexen: 
«Jaja,» sier jeg, «det var vel ikke det helt store, det heller.» 
«Nei,» sier Eirik, «vi er virkelig feil for hverandre.» 
«Ja, uff,» sier jeg, «men, men.» 

Den hjelpeløse replikkvekslingen oser av klein etterstemning og viser Webergs fremste talent. 
Hun har en fingerspissfølelse for livets tragikomiske sider og tegner et presist og lattervekkende bilde av et ungt menneske nær bunnen. 

I grøfta 

I grøfta 

«Mamma,» sier jeg, «hva slags ting er det jeg liker?» 
«Hva er det du snakker om?» sier mamma. 
«Jeg mener det, mamma. 
Kan du huske noe jeg liker å gjøre?» 
Mamma blir helt stille. 
Det er mye verre enn jeg trodde. 
«Du liker å se på tv?» 

Generasjonsroman 

Generasjonsroman 

Skildringen av det moderne menneskets følelse av meningsløshet og utilpasshet, gir Weberg et litterært slektskap til Erlend Loe. 
Hun har en direkte tone og skriver knapt, skarpt og morsomt. 
Hun er god til å skape situasjonskomikk, talende dialoger og treffende tankerekker. 

Den svarte humoren gjennomsyrer alt og lekker desperasjonen hovedpersonen bærer på. 
«Det er heldigvis ingen som trenger meg» er en gøyal og ømhjertet fortelling om hvordan det føles når ikke engang Frivillighetssentralen har bruk for deg. 
