Plateanmeldelse:Satyricon - «Satyricon» 

Tilbake til mørket, etter fem års tørke. 

ALBUM: BLACK METAL Satyricon «Satyricon» (Kaleidoscope/Indie) Satyricon tviholder fremdeles på kravet om en ny verdensorden, men de har aldri gjort det med så åpne klanger. 

Det åttende albumet til Frost og Satyr-Kjetil Haraldstad og Sigurd Wongraven-har sittet langt inne. 
Hele fem år har gått siden «The Age Of Nero» som ble fulgt av en verdensturné så tettpakket at den var nær ved å bety slutten for hele Satyricon. 

Nå er de tilbake, med et album som kommer til å overraske, irritere og kanskje også provosere. 

Overraske fordi de atmosfærisk tar et stort steg tilbake fra foregående og mer klaustrofobisk knugende «The Age Of Nero». 
Irritere fordi «Satyricon» riktignok er pur svartmetall i tematikk og tilblivelse, men uttrykksmessig langt fra hardcore black metal. 
Aldri tidligere har Satyricon leflet med «lettere» metal enn det de gjør her. 

Men det fungerer, nettopp fordi den nevnte atmosfæren etableres allerede i den doom-dystre instrumentalen innledningsvis og får sin naturlige hale gjennom Kjetil Bjerkestrands vemodige pumpeorgel i avslutningen «Natt». 

Den røde tråden, de seige Black Sabbath-riffene som løser opp Frosts doble basstrommer og Satyrs intense vokal, er tydeligst i «Nocturnal Flare», som også briljerer med en uvanlig prog-aktig gitarsolo midtveis. 

Samarbeidet med Sivert Høyem, «Phoenix», er vågalt. 
Dette er faktisk ren Madrugada på sitt mørkeste, et godt stykke unna slik vi kjenner Satyricon. 
Men låten er mer enn medrivende. 

Vågal er også «Nekrohaven», en reinspikka poplåt av typen som Marilyn Manson en gang fikset så bra, men Satyricon har lagd radiohits før og kommet unna med det. 

Hardcore-fans får dessuten sitt, en låt som «Walker Upon The Wind», kunne glidd naturlig inn i 1995-katalogen til Satyricon. 
Så det er ingen grunn til å sutre. 

«Satyricon» er et uventet, men solid skritt fremover for vårt kanskje mest uforutsigbare band innen ekstrem-metal. 

BESTE LÅT: 
«Nekrohaven» 
