Årets første norske sekserplate
Highasakite gjør det igjen. 

ALBUM: 
Da norske Highasakite albumdebuterte for tre år siden, var det med en kritikerrost, egenprodusert plate som viste talent, musikalsk sikkerhet, en utpreget sans for stemninger, og ikke minst en sterk og særpreget vokalist. 
Det de nå leverer med oppfølgeren «Silent Treatment», er likevel et langt steg videre. 

Superprodusent 
Tegnene var der allerede ved første smakebit, fjorårets storslagne, Beach House møter Yeasayer-lekre singel «Since Last Wednesday» - men den kunne jo ha vært en enslig svale på en strålende pophimmel. 
Det er den ikke. 
«Silent Treatment» har de fem bandmedlemmene spilt inn med superprodusent Kåre Vestrheim. 
Uansett hvem som skal krediteres for utviklingen, har det fått de delikate låtene til å spre seg ut i all sin glitrende fylde, med et nærmest pustende spenn i teksturen. 
De har masser av klang, og lag på lag med klare, dempede detaljer - hele tiden med Ingrid Helene Håviks metalliske stemme i fokus, der hun med sine billedsterke og småforstyrrende tekster bygger opp under de konsentrerte stemningene. 

Ingen dødpunkter Førstesingelen får intenst livsbejaende følge i spor som nydelig glidende «Lover, Where Do You Live» og paukehamrende, gospelaktig messende «Iran» - komplett med steel drums, fløytesolo og Kate Bush-gauling. 
Men cowboy og indianer-fascinasjonen er fortsatt å spore, i «Leaving No Traces» med en nesten kinesisk frasering over gitar-twangen, mens trillende, nedstrippede «My Only Crime» har et tydeligere folkpreg. 

Det var nok ingen dum idé at produktive Håvik underveis i arbeidet spilte inn en soloplate med materialet som ikke fant sin naturlige plass her. 
«Silent Treatment» har med sine ti spor blitt et usedvanlig gjennomført album, med en egen personlighet, og uten dødpunkter. 
