Strålende søstre
Teater om kjedsomhet og lede kan fort bli en selvoppfyllende profeti. 
Hanne Tømta har tvert imot gjort Tsjekhovs «Tre søstre» til en fortettet feelgood-forestilling. 

Med et gjennomgående kompetent stjerneensemble, som antakelig bare Nationaltheatret kan mønstre, blåser regissøren nytt liv i den russiske dramatikerens ordrike skuespill. 

«Tre søstre» er et sjeldent pratsomt stykke som like sjeldent tar helt av, fordi det tradisjonelt knyttes så mye ærefrykt og beven til salig Tsjekhovs psykologiske stillferdighet. 
Der er ikke Tømta & co. 

Det er fortsatt taletrengt, verbalt eksaltert på grensen til det ordgastiske. 
I denne tapningen gnager skuespillere og iscenesetter seg inn til beinet i fortellingen. 
Tsjekhov selv kalte vel alle sine skuespill komedier, men tungsinnet og den nærmest stillestående stemningen i dem, gjør det ikke like opplagt å vite nøyaktig hvor vi skal sette inn latteren. 

Her ligger imidlertid også Tsjekhovs styrke, og slitestyrke. 

Nationaltheatrets dyktige ensemble spiller ut komedien med største alvor. 
Derfor sitter vi heller ikke og gapskratter av de tsjekhovske aforismer og selvmotsigelser når de kjente replikkene faller. 
Vi humrer derimot jevnt og gjenkjennelig fordi dette kunne vært oss. 

Rammefortellingen er den samme gamle; om generalens tre døtre som drømmer om å unnslippe provinsens kjedsomhet. 
Lykken skal jo være å finne i storbyen, må vite. 
Men jo mer de lengter, jo sterkere blir passiviteten. 
Håpet de klamrer seg til punkterer initiativet og stenger til slutt veien vekk. 

Det er sagt om Tsjekhovs stykker «Måken», «Kirsebærhaven», «Onkel Vanja» og «Tre søstre» at denne kvartetten utgjør en «medmenneskelighetens altertavle» med sine ikoniske frem- og forestillinger av vår skjørhet og skrøpelighet. 

Her speiles vår tilværelse fra vårlig ungdommelighet og dens lengsler til alderdommens høstlige resignasjon. 
Men Tsjekhov salver det hele med lindrende humor, han var tross alt lege, og selv de livsudyktige karakterene i «Tre søstre» fremstår med forsonende trekk. 
Det løfter det hele ytterligere at forestillingen fremstår så samspilt; indivinduelt fortolkende, absolutt, med solide rolleprestasjoner, men musikaliteten er i det kollektive uttrykket. 

Trine Wiggen, Laila Goody og Mariann Hole er stykkets strålende søstre, Bjørn Flobergs nesten wesenlundske apparisjon (neppe tilsiktet) gjør hans offisersgestalt til en riktig så underfundig skikkelse, men sorry, gutter og jenter, den jeg maler det største krysset i taket for, er dramatikerens alter ego, legen Ivan Tsjebutykin, spilt ut med det remmer og tøy kan tåle av 90-årsjubilant Espen Skjønberg. 

Elegant og absurd, lett og tung, som forestillingen for øvrig. 
