Grøsseraktig økodrama
BOK: 
Stramt om forurensning, forgiftning, frykt og moderskap. 

Samanta Schweblin: 
Feberdrøm. 
Debutroman. 
Oversatt av Signe Prøis. 
108 sider. 
Cappelen Damm. 

Den argentinske novellisten Samanta Schweblin (f. 1978) ble, sammen med bl.a. Roy Jacobsen, ganske sensasjonelt nominert til Man Booker–prisen 2017 for debutromanen sin, en tekst som nå også foreligger i stø norsk oversettelse. 

Det dreier seg om en novella, altså kortroman, som begynner in medias res, med en replikk, avlevert på et landsens argentinsk hospital, en tekst utformet som en sammenhengende, angstfylt dramadialog mellom en ferierende, dødsdømt mor, Amanda, og hennes lokale venninnes niårige sønn, David, også han et offer fra samfunnsmessige krefter av det destruktive slaget og nå så ulik det barnet han engang var at han blir kalt et «monster» av sin egen mor. 

I skyggen av spontanaborter, barn med misdannelser, døde dyr – både hester, hunder og ender - klissvåte kropper, kvalme, sviktende syn, «støtvise smerter», en fabrikk som tar imot skumle dunker, genmodifiserte soyaplanter som dyrkes på tørre marker, tett biltrafikk, en illeluktende elv og en innsjø, sitter David ved sengekanten og får den febrile Amanda til å forstå hva som nå er i ferd med å medføre hennes snarlige død, og truer tryggheten til datteren Nina og andre barn, så omsorgsfulle og forsiktige all verdens mødre enn måtte være. 

Svaret på Hvem har skylden-spørsmålet som reises av Amanda på dødsleiet, doseres ikke, men vokser fram gradvis og i glimt. 
Et profittorientert samfunn, forurensende fabrikker, et industrilandbruk avhengig av bioteknologi på avveier har skapt en økologisk apokalypse som bagatelliseres av sykepleiere som heller taler om solstikk enn forgiftning. 
Representantene for det offisielle Argentina stryker til eksamen og tvinger akutt syke pasienter til å oppsøke en kvinnelig heksedoktor i stedet. 

Tematikken er ikke spesielt original, kanskje, men bruken av tilbakeholdt informasjon, vage antydninger og varsler imponerer og skaper en spenning som varer ved gjennom hele teksten. 
Samtalen mellom en villrådig Amanda og den innsiktsfulle David er akkurat så desperat famlende, angstridd og pedagogisk belærende at den oppleves som både foruroligende og troverdig. 

Med sin grøsseraktige, gotiske tone er ikke «Feberdrøm» helt ulik en annen argentinsk bok som nylig er kommet på norsk – «Ting vi mister i brannen» av Mariana Enriquez, tolv spenningsladde noveller der noe mørkt truende, voldelig og tragisk ofte kopler individuell lidelse til politisk-sosial svikt på perspektivskapende, magisk-realistisk vis. 
