Hjemmeseier
Oslo Spiseforretning minner oss på at vi har råvarer til å lage spennende mat. 

-Hva betyr det egentlig at mat er økologisk? 

Fredag klødde seg i hodet og tilføyde at sammensetningen av de to ordene øyeblikkelig framkalte bilder av slitne gulrøtter og halvslapp salat fra supermarkedenes grønnsakdisker. 

-Det var kanskje slik en gang. 
I dag er stemmer det ikke, mente Robinson. 

-Når det gjelder Oslo Spiseforretning, så profilerer de seg ikke som et økologisk spisested. 
Deres miljøprofil går i hovedsak ut på at maten som serveres er kortreist, det vil si at både kjøtt, fisk og tilbehør kommer fra norske produsenter. 

Menyen, som øyeblikkelig aktiviserte spyttkjertlene til både Robinson og Fredag, forteller om honningglasert andebryst fra Telemark, kamskjell fra Nordvestlandet, rakefisk fra Valdres, ostekake laget på ferskosten «nyr» fra Grøndalen Gårdsmeieri - og så videre. 

-Hør på dette, sa Robinson, og leste: 
«Hampshiregris er vår nye griserase med marmorert og smakfullt kjøtt. 
Vi serverer urtemarinert og lettsaltet tynnribbe, langtidsstekt nakke og salviepølse. 
Rødkålen er kokt med solbær og linsene kommer fra Røren gård i Tønsberg». 

-Jo, det er til å få vann i munnen av, samtykket Fredag, som bestemte seg for flatbiff av elg med rosenkål og Ringerikserter, ifølge servitøren en gammel ertetype som nesten var gått i glemmeboka. 

Men aller først kom en slags terrine på villand og viltfarse til Robinson, og vaktelconsommé og steinsopp på bordet. 
Ingen av delene hadde problemer med å leve opp til den detaljerte og appetittvekkende beskrivelsen i menyen. 

Terrinen var nydelig, men suppa fantastisk. 
Smakssterk, men samtidig behagelig aromatisk og rund. 

Tiden fram til hovedrettene ble kortet med en italiener fra Toscana, en flaske Rosse de Montepulciano av 2006-årgangen (kr 470). 
Fredag var litt betenkt om vinen ville bli for lett til elgbiff. 
Bekymringen skulle vise seg å være unødvendig. 

-Dette er det snilleste viltkjøttet jeg har smakt noen gang. 
Mye karakter, men usedvanlig lett å like. 
Og å tygge. 

Servitøren fortalte at hemmeligheten lå i tilberedningen. 
Lang steketid på lav temperatur, enkelt og greit. 
Tilbehøret fikk også høy karakter. 
Rosenkålen hadde fått følge av små bacon- og løkbiter, mens de før nevnte ertene hadde fått et innslag av tyttebær. 
Nydelig. 

Robinsons møte med den nye griserasen var også vellykket, men ikke fullt så spennende. 

-Men bevares, et interessant alternativ til den tradisjonelle ribba i disse julebordtider, konkluderte Robinson. 

Siste post på programmet, sjokoladeterrine med anissyltede kirsebær og vanilje- og yoghurtpudding, vitnet også om solid og sikkert håndverk fra kjøkkenets side. 

-Det er snart tre år siden vi var her sist og da konkluderte vi med at det var kvalitet i alle ledd og kvitterte med fem stjerner. 
Hvor er vi nå? 
Spurte Fredag retorisk. 

- Status Quo er undervurdert, og da snakker jeg ikke om det gamle, britiske rockebandet, sa Robinson. 

Det bistroaktige lokalet er kanskje litt kjølig og upersonlig, men servicen er varm og proff, prisnivået behagelig - med unntak av 345 kroner, som er i stiveste laget for pinnekjøtt, om aldri så kortreist - og maten til dels fantastisk, så konklusjonen ble den samme som sist. 

-Og så kan vi en gang for alle slå fast at vi ikke trenger å hente råvarer fra alle verdenshjørner for å lage spennende og velsmakende retter, sa Robinson. 

Fredag tømte glasset med den italienske rødvinen. 

-Jo da. 
Men det er stadig noen ting vi gjør smart i å importere. 
Skål. 
