Historien om en heltinne
Søtladent portrett av verdens yngste Nobelpris-vinner. 

Nylig fylt 18 år, er Malala Yousafzai bare i startgropen av et liv som kan ta mange veier. 
Historien om henne er langt fra ferdigskrevet, og om noen år kommer det forhåpentlig en dokumentar som yter henne full rettferdighet. 
For det gjør ikke Davis Guggenheims. 
Ikke fordi den stiller nobelprisvinneren i et ufordelaktig lys, det gjør den overhodet ikke. 
Mer fordi den mangler fortellermessig spenst, overskudd og evne til å utforske det store bildet som omgir Malala. 

Historien om den 15 år gamle jenten som sto opp mot Taliban, for jenters rett til utdannelse, berører intenst. 
Rekapituleringen av skuddet, som traff henne i hodet og skadet to av venninnene hennes, opprører over grensen til det kvalmende. 
Den skal også være gjort av stein som ikke lar seg rive med av hennes enkle, men slående retorikk, fremført i utallige intervjuer og i to foreløpige høydepunkt: talen i FN på 16-årsdagen, og fjorårets tale i Oslo da hun mottok Nobels fredspris. 

Malalas mot er ubeskrivelig, forventningene som rettes mot henne nesten umenneskelige. 
Derfor er Guggenheims dokumentar på sitt beste når den viser glimt av henne som en tilnærmelsesvis vanlig tenåring fra Pakistan, fnisende foran PC-bildene av Brad Pitt og andre idoler, ertende og knuffende med brødrene i Birmingham. 
Det er noe betryggende ved det, noe normaliserende og avmytifiserende. 
Nettopp det siste har Malala som skikkelse godt av i en film som går langt i å romantisere både henne og myten navnet hennes knyttes til; Malalai, som gjerne kan kalles Afghanistans svar på Jeanne d'Arc, og som Malalas far kalte datteren opp etter. 

Guggenheim lar Malala selv fortelle om sin historiske navnesøster, ledsaget av transparente, animerte akvarelltegninger. 
Som innledende eventyrfortelling og bakteppe fungerer grepet godt. 
Problemet er at animasjonen brukes gjennomgående også for å illustrere tilbakeblikkene på Malala og familiens historie. 
Vakre, men enkle og barnebokaktige fungerer de infantiliserende og også forskjønnende for den brutale virkeligheten befolkningen i Swat-dalen levde under. 
Dette balanseres dels av arkivopptak fra Talibans maktovertakelse og økende terrorregime, men resulterer samtidig i at to helt forskjellige billeduttrykk og fortellingsmåter møtes på en måte som kolliderer mer enn de går i hop. 

Thomas Newmans musikk gjør heller ikke filmen mye godt. 
Søtladen og søvndyssende legger den et sentimentalt lokk over en film som snarere burde struttet av smittende engasjement — i tråd med Malalas taler. 

Ulike mediers intervjuer med Malala klippes inn, deriblant et der Aftenpostens (tidligere BTs) 
Helle Aarnes stiller det betimelige spørsmålet om hvem hun ville vært om hun hadde forblitt en helt vanlig tenåringsjente i Pakistan. 

Ellers er filmen fattig på supplerende stemmer. 
Malalas liv i Storbritannia har sine utfordringer. 
Det kunne blant annet vært interessant å høre hvilke tanker hennes britiske skolekamerater har om egen situasjon kontra henne og hennes livsprosjekt og kampsak. 

Filmen går litt grundigere inn på det tette forholdet mellom Malala og faren Ziauddin. 
Her finnes også små tilløp til kritisk innfallsvinkel. 
Står han bak og skyver henne foran seg? 
Den lille bevegelsen i Malalas øyenbryn er for så vidt svar nok. 

I lys av dette er Malalas mor like interessant, både hva angår forhistorie og nåværende liv. 
Hun synes i enda mindre grad å ha tilpasset seg livet i utlendighet. 
Flere refleksjoner rundt dette kunne utdypet bildet av familiens situasjon før og etter de fatale skuddene mot Malala. 
Men moren forblir i bakgrunnen. 
Det kan selvsagt være hennes eget ønske og valg, men det fører til et hull i en historie Guggenheim med litt for hard og tydelig hånd styrer inn i den romantiserende mytebyggingen. 

Som person synes Malala å tåle det bedre enn filmen om henne gjør. 
Hun kommer fra det med både verdighet og budskap i behold. 
I den forbindelse kan det, i disse dager, være på sin plass å sitere noe av det hun på 18-årsdagen skrev på hjemmesiden til fondet hun har opprettet: 
«Dersom verdens ledere lot være å bruke penger på det militære i bare åtte dager, ville vi hatt de 39 milliarder dollarene som trengs for å finansiere 12 års skolegang for hvert eneste barn på jorden.» 

Les forrige ukes filmanmeldelser her 
