Filmanmeldelse:«Dunkirk»: 
Voldsomt og vakkert 

«Dunkirk» er et intenst stykke krigsfilm som man opplever med hele kroppen. 

KRIGSACTION 

«Dunkirk» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Christopher Nolan 

Med: Kenneth Branagh, Cillian Murphy, Mark Rylance, Fionn Whitehead, Harry Styles og Tom Hardy. 

De er jo bare barn, tenker man. 
Alle disse unge soldatene som står på rekke og rad langs stranden. 

Det er juni 1940 i den lille franske kystbyen Dunkirk, der tyske styrker har malt nærmere 400.000 allierte soldater inn i et hjørne. 
På stranden står de motvillig, men pliktoppfyllende i kø og henger i et hårstrå av håp om å få plass på en redningsbåt hjemover før de blir til flybombestøv. 

Filmen om operasjon 
Dynamo går tett på fra tre vinkler: flukten fra stranden, britenes spartanske luftforsvar og en sivil båt som kommer fra Dorset for å hjelpe til. 

Dialogen er minimal, men actionknotten er stilt på full guffe. 

Volden er ikke visceral, men smerten kommer gjennom lyd. 
Høyttalerne er ikke nådige der de sender skarpe smell rett gjennom ørevoksen. 
For en som aldri har opplevd krig utenfor skjermen, gir støyet en form for hyperrealisme som forstyrrer på både godt og vondt. 

Brummende britiske Spitfire-fly står i kontrast til de terroriserende hylene fra Messerschmittene. 
De tyske flyene fremkaller de samme grøssene jeg innbiller meg at kinopublikummet i 1977 opplevde av TIE-fighterne i «Star Wars». 

Man kan ikke annet enn å holde seg for ørene i solidaritet med soldatene. 
Og når de er under vann holder man pusten med dem. 

«Dunkirk» er et intenst stykke krigsfilm som man opplever med hele kroppen, en slags søsterfilm til de første 40 minuttene av «Saving Private Ryan», om du vil. 
Her går regissør og manusforfatter Christopher Nolans hektiske og montasjepregede fortellerstil hånd i hånd med kaotisk strid. 

Dette markerer første gang han baserer en film på virkelige hendelser, og etter alt å dømme bør han begi seg ut på dette oftere. 
Historie er en passende tvangstrøye for en fyr som ofte overkompliserer fiksjon. 
Bare se til «Inception» (2010) og «Interstellar» (2014), begge unike filmer, men ikke alltid så smarte som de gir seg ut for. 

Fokuset i «Dunkirk» er kollektivt: en felles kamp for overlevelse, enten den er desperat eller stoisk, og dugnadsånden i redningsarbeidet. 
Rollefigurene i «Dunkirk» er nærmest uviktige, og det gjør at hjertet ikke alltid er like investert. 

For synet er filmen enestående. 
Hoyte Van Hoytema, som har tatt klassereisen som fotograf på den norske komedien «Svidd Neger» (2003) til å skape episke utsnitt i filmer som «Her» (2013) og nevnte «Interstellar», finner stillferdig skjønnhet i kaos. 
Drevet stort sett av visuell historiefortelling, er «Dunkirk» like mye hans som den er Nolans. 

Både gatekampen, strandbombingen og den luftbårne krigen er like vakkert som det er voldsomt avbildet. 

I motsetning til Nolans mer komplekse historier, er ikke «Dunkirk» like inviterende til gjensyn, om kanskje annet enn for det filmfaglige. 
Men som ren krigskildring, og som filmatisering av den viktigste fjellvettregelen («det er ingen skam å snu»), er den i det minste en helt unik engangsopplevelse. 

SANDEEP SINGH 
