Han gjør Roald Amundsen interessant for nye generasjoner
Roman om polarikonet. 

Det krever et visst mot å skrive roman om en nasjonal størrelse som Roald Amundsen. 
Polfareren er langt fra et ubeskrevet blad, og Espen Ytreberg bruker da også en stor mengde kilder som grunnlag for «Amundsen». 

Han plukker ut én av polarheltens ekspedisjoner, kappløpet mot Scott til Sydpolen, og skriver fram mennesket bak bragden. 

Noe dypdykk i Amundsen blir det ikke, men en engasjerende beskrivelse av mannens ambisjoner og reaksjoner i isødet, og i tida etterpå. 

Konkurransemann 

Ytreberg veksler kontrollert mellom ulike årstall på begynnelsen av nittenhundretallet. 
Hovedhandlingen foregår 1911-13. 
Vi følger Amundsens ekspedisjon til Sydpolen; mannskapet og landskapet. 
Ytreberg forteller om gnisningene, konfrontasjonene og den keitete sjenansen mennene imellom. 
Han formidler Amundsens stadige fornemmelse av at autoriteten hans er truet. 
Særlig inntrykk gjør ekspedisjonens møte med Dronning Mauds fjellkjede. 
Både enkeltmennesket og naturen trer sterkt fram her. 

Ytrebergs språklige stil er nøktern, men ikke uengasjert. 
Han forandrer tempus idet han veksler fra Sydpolen til foredragsturneen som Amundsen har i etterkant av ekspedisjonen, i 1913. 
Det fungerer med noen unntak bra. 
Nummenheten Amundsen føler over de nødvendige, pengegenererende foredragene er godt skildret. 
Det er også møtene med Nansen. 
Amundsen låner Nansens «Fram» for å reise til Nordpolen, men velger heller Sydpolen da han får nyss om at Scott er på vei dit. 

Denne beslutningen, som Amundsen først formidler etter at ekspedisjonen er i gang, er ikke populær hos Nansen. 
Ikke at Amundsen tenker mer på erobringen enn de vitenskapelige målingene heller. 
I romanen utbryter Nansen: 
«Det er ikke annet enn et elendig idrettsstevne du bedriver. 
Målstreker og pengepremier. 
Kappløp». 

Polarhistorie 

Faktabaserte og biografiske romaner har en lang tradisjon. 
På nittitallet brukte vi begrepet faksjon. 
Sjangeren virker å være på vei tilbake, men har noen fallgruver. 
Risikoen for en flat, refererende stil øker med mengden fakta som skal implementeres. 
Noen ganger stivner også Ytrebergs fortelling, enten ved å bli arkaisk i formuleringene, som i «Det er slikt maivær», eller ved å påstå heller enn å vise personenes følelser, som i «nå ble han oppbragt», eller «Hjalmar ble opprørt». 
Enkelte fine litterære bilder veier opp for dette. 

Mesteparten av stoffet i «Amundsen» er velkjent. 
Men Ytreberg tilfører følelser og stemninger til menneske og natur på en måte som kan gjøre polarikonets historie, vår historie, tilgjengelig og interessant for nye generasjoner. 
