Teknologien trumfer følelseslivet
Kodeknekker William Wenton er så flatt fremstilt at man skulle tro forfatteren ikke bryr seg om ham. 

Det er sjelden jeg gir bare tre hjerter til en så spennende bok. 
Barn som lar seg oppsluke av oppfinnsomme plot, vil garantert være uenige med meg. 

Men en bok så totalt uten ambisjoner om å skape mer enn spenning, har ikke fortjent bedre. 

Hva hjelper det om bind fire i serien om kodeknekker William Wenton har en komposisjon som overgår det meste av hva øvrige norske barnebokforfattere er i stand til å prestere? 

Spørsmålet er ikke om William klarer å redde verden denne gangen også, men om noe – eller noen – i denne bokens verden er verdt å redde. 

Det er fortsatt få tegn til romanse mellom William (14) og makkeren Iscia. 
I forrige bind utslettet forfatteren den fornøyelige kostskolen deres ved Institutt for posthuman forskning. 

Heretter drives kampen mot den onde Abraham Talley fra den langt mindre sjarmerende kjelleren til Senter for misinformasjon. 
Magien de brukte til å hjelpe seg, orbene, er lagt på hyllen. 
Klassekampen mellom robotene, seriens festlige tjenerskap, virker å være over. 

De er ikke en gang like kjappe i replikken. 
Er sotramannen Bobbie Peers i ferd med å gå lei av sitt eget univers? 

Denne gangen sender han William og Iscia til Sahara, der Avdeling for umulig arkeologi trenger hjelp til å løse en kode. 

Reisen dit er som vanlig høyteknologisk og spektakulær. 
Vel fremme handler det ikke bare om å løse koden, men om å finne ut hva de voksne egentlig leter etter. 

Detektivarbeid virker mindre klisjéfylt når forfatteren leker litt med dem som har lest lignende ting før: 
«Iscia sukket oppgitt og reiste seg. 
«Hvorfor skal vi alltid gjøre farlige og dumme ting midt på natta?» 

Peers lar heltene våre ri rundt på ekte kameler, til tross for at han har funnet opp robotkameler. 
Hvorfor innfører en så drevne filmskaper elementer han ikke utnytter? 

Med den enorme internasjonale suksessen til denne serien, har han neppe hatt anledning til å vente på inspirasjon. 
Førsteboken er oversatt til 38 språk, noe som plasserer den blant de topp tre mest eksporterte norske barnebøker noen sinne. 

«Luridiumstyven» er på høyde med «Doktor Proktors prompepulver» av Jo Nesbø, men er fortsatt langt bak klassikeren «Sofies verden» av Jostein Gaarder. 
Her gjelder det nok først og fremst å levere som bestilt. 

At Peers leverer kan påvises matematisk. 
Halvveis forstår William at det gjelder å finne Apokalypsegeneratoren, en «dommedagsmaskin» med kraft til å utslette verden, før den havner i gale hender. 

Nøyaktig 75 prosent ut i handlingsforløpet vet William hvor den er, men da inntreffer det filmindustriens plotmodeller kaller «det store tilbakeslaget». 
Store hindringer, ikke minst en forræder, står i veien for å nå frem i tide. 

Ti prosent før slutt bygger det seg opp til klimaks på toppen av Eiffeltårnet der helten velger sin dåd: 

«Nå var alt opp til ham. 
Hjertet hamret i brystet på ham, og han kunne kjenne hvordan adrenalinet fikk hele kroppen til å riste. 
Han var fanget i en liten leilighet tre hundre meter over bakken mens en gal gutt på hans egen alder var i ferd med å ødelegge verden.» 

Prosentregningen er prikkfri. 
Selv husker jeg en gang forfatteren i det minste lot William få savne bestefaren sin. 
Det var tider, det. 
