Lett-nekrofile smil gjennom tårer
Når du ser en film der hovedpersoner fisker og får fisk – men du får aldri se fisken, da vet du at du ser en jentefilm. 

Dette er en jentefilm. 
Den handler om utpensla, repetert komediesorg i mer enn to timer. 
Jenter stikker hodene sammen og utvikler venninnekule replikktøffheter gjennom smil gjenom tårer. 
De stilige mennene står i omgivelsene som prøveromsventere og smiler seksuelt, mens jentene jamrer og bærer seg på filmkvinners vis. 
I mer enn to timer. 

I Selvfølgelighetendes Bok står det: 
Andre kan oppleve dette annerledes. 
Det er sant. 
Men to timers verbal likskjending i form av skamros er ikke for alle mennesker. 

Dessuten: 
Hilary Swank i en romantisk dramakomedie – det er omtrent som byggmel i kakaoen. 
Hun ser ut som Jobs hustru med det lange øglefjeset, og i denne filmen får du en nifs følelse av å se en dinosaur med anoreksi og Lollobrigidas hår. 
Swank er en skjelettorientert dame, og virkningen blir litt grotesk i en lett-nekrofil film. 
Og miljøet er teit. 
Når Lisa Kudrow snerter Friends-kåt med alle sine Disney-tynne vokaler, får du liksom følelsen av at New York er et fjernt TV-univers, og folka er styrt av fjernkontroller i enkle menneskers hender. 

Når filmen tar seg til Irland, er det ålreit. 
Når den spiller NRK Lokalens offisielle julesang (The Bells of ett eller annet) er den ålreit. 
Når skotten Gerard Butler synger med hele overkroppen blottet i et slags moskus-smil, er det ålreit. 
Mennene er fantastiske i LaGraveneses film, mens kvinnene egentlig ikke fortjener å være der. 

Filmen handler om en 29-åring som blir enke, men den overnaturlig skjønne mannen hennes fyller ett år med brev og påfunn for at hun skal komme seg videre i livet og huske hvem hun egentlig var. 
