Svett og syrlig
En dansende syretur i Oslomarka med Reodor Felgen på gitar. 

Gitarist Bjørn Klakegg har holdt på mer eller mindre i det stille siden midten av åttitallet. 
Han har gjort seg gjeldende i mange konstellasjoner, men den vi fikk høre fredag kveld, må være det sterkeste han har presentert på lenge. 
Cd-en ”The woods are not what they seem” kom ut tidligere i år, og var et tungtveiende bevis på at dette er musikk som bør oppleves live. 

Nicolai Hængsle Eilertsens potente elbasstraktering kjenner mange fra band som Elephant9 og ikke minst Big Bang. 
Thomas Strønen har flere prosjekter enn hva en anmelder tillater seg å ramse opp, men er i alle fall en trommis man kan regne med å finne overalt. 
Sammen er disse to herrene høyeksplosiv dynamitt, og Eilertsens nedstrippede og svette rocketilnærming inspirerer også Strønen til å legge bort krimskramset og heller fokusere stikkene på skarptromma. 

Settet begynte rolig med noen akkorder fra Eilertsen, hvorpå Klakegg snurret på en påmontert fiskesnelle for å utvide sitt esoteriske klangspekter på gitaren. 
Trioen pumpet tålmodig energien høyere uten øyensynlig takhøyde, og Klakegg tok modent i bruk deler av effektparken for å skape spennende lyder. 
Med kompet svettende og bankende under, lekte han seg rundt på gitarhalsen med bluesfraseringer og psykedelisk lyd. 

Utover i settet roet det seg ned med fine Americana-låter, hvor trioen fikk vist seg fra en lyrisk sterk og velformulert side. 
Klakeggs måte å behandle effekter i samspill med lydbildet og gitaren var oppfinnsomt og skapte en helt særegen dimensjon over musikken — spesielt når flere av virkemidlene så ut til å være hjemmelagede. 

Eilertsen har flere ganger vist seg som en av landets mest habile bassister. 
Med sin suggererende intensitet, presisjon og varme basslyd er han et sterkt anker, samtidig som han har en følsomhet for melodier og lydlandskap som overbeviser. 
Strønen gjorde også en god figur, og hadde et målrettet og uvanlig rocka fokus som passet musikken godt. 
Litt slurving i de mest hektiske brekkene, men stødig og viljesterkt hele veien. 

Needlepoint er absolutt en trio å regne med i groove/jazz/blues-landskapet, og kommer forhåpentligvis til å spille langt flere konserter etter sommerens festivaldeltakelser. 

Var du der? 
Si din mening! 
