Fornuft og følelser
Bak kulissene i mediehuset TV2, Kagge forlag 

Finn H. Andreassen har skrevet kritisk utleverende om det meste. 
Bortsett fra om seg selv. 

Som tittelen antyder, er Finn H. Andreassen åpen om sine hensikter og sitt ståsted helt fra forordet og frem til siste kapittel: 
Dette er hans personlige versjon, fortalt slik han har opplevd det, og motforestillinger er både ventet og ønsket: 
«Det vil være berikende, for da vil folk flest få et innblikk i mye av det som skjuler seg bak fasaden, enten det er hos eiere, eller såkalte kjendiser.» 

Det er et fornuftig utgangspunkt og innstilling når man forteller sin versjon av en historie. 
Og Andreassens fortellerstemme i boken virker da også fornuftig og pragmatisk når han loser oss gjennom sine snaut ti år i TV2. 
Han skriver lett og poengtert, og for de av oss som interesserer seg for moderne mediehistorie, er dette langt på vei et av de viktigste innblikkene i de problemstillingene som kan oppstå i skjæringspunktet mellom redaksjonell ledelse, journalistisk innhold og mediemessig eierskap. 

Den største innvendingen mot boken er imidlertid at Andreassen, til tross for sitt klare språk og tilsynelatende rasjonelle og nøkterne observasjonsevne, aldri har tatt feil. 
Ved hver korsvei eller nye utfordring for kanalen, hvor alle rundt ham har tvilt, sviktet, blitt skremt eller har handlet ut ifra egeninteresser, har Andreassen stått fast og hevdet synspunkter som i ettertid har vist seg å være de beste for TV2. 
(Med unntak av den gangen han nesten sa nei til «The Julekalender» - noe som fikk behørig pressedekning.) 

Dette kan bare bety én av to ting. 
Enten har Andreassen så godt som alltid rett. 
Eller så mangler boken et selvransakende element, noe som kunne gjort den enda mer interessant. 
Klarest kommer dette til uttrykk i den behørig omtalte konflikten mellom ham og Kåre Valebrokk. 

Hele denne skildringen er åpenbart preget av Andreassens bitterhet over behandlingen han fikk mot slutten av sin tid i TV2. 

Beskrivelsen av fiendskapet mellom ham og Per Ståle Lønning på den ene siden og Pål T. Jørgensen og Stein Kåre Kristiansen på den andre, er saftig og underholdende for alle som beveger seg i aksen Akersgata-Marienlyst-Tostrupkjelleren. 
Men den er samtidig så endimensjonalt karikert, nærmest konspiratorisk fremstilt, at den underminerer den troverdigheten Andreassen møysommelig bygget opp i bokens første halvdel. 
