En gitarkonge med mørke sider og sosial angst
Jon Larsen med usminket og respektfull biografi. 

Robert Normann (1916-1998) er en av de mest oppsiktvekkende, norske musikerne som har framstått i sin epoke. 
Med en selvlært bakgrunn utviklet han en gitarteknikk så virtuos at den fortsatt imponerer lyttere i alle verdenshjørner. 

Normanns liv sammenfaller med utviklingen av moderne jazz. 
Men han var en på mange måter sky mann, som i lange perioder holdt seg unna rampelyset. 

Den forunderlige historien om hans liv er nå nedtegnet av en av de få som kom innpå Normann; hans gitarkollega Jon Larsen, kjent som gitarist i Hot Club de Norvege. 

Larsen har gjort en kjempejobb med å utgi det som fins av innspillinger med Normann på CD-plater. 
Boka «Robert Normann - Tusenkunstneren fra Sundløkka» er en slags minnebok om denne unike musikeren. 

Startet som gatemusikant 

Foruten den relativt kortfattede teksten, rommer boka en rekke nyere og eldre fotografier, oppsummeringer på engelsk og fransk samt en håndfull noter til Normann-komposisjoner. 

Man skal ikke vente seg en omfattende og analytisk biografi på flere hundre sider. 
Meningen er åpenbart å fylle et hull i norsk jazzhistorie. 

Normanns liv er slikt stoff som myter er bygd av. 
Den spenner fra oppvekst i fattigdom og et mangeårig liv som landstryker og gatemusikant til en karriere i jazzgrupper i Oslos uteliv. 
Og omsider en mer anonym tilværelse som husmusiker i NRK-programmet «Søndagsposten» sammen med Alf Prøysen og Erik Bye og omsider fast engasjert komponist ved Riksteatret. 

Folk datt over bord 

Normann vokste opp i en arbeiderbrakke i Sarpsborg i en familie der musikk og spilleglede var en atspredelse. 
Han spilte gitar fra fem, seks års alderen og begynte tidlig å tjene penger til familien ved å spille til dans «på prammene ved elva ved Hafslund, der det kunne gå svært livlig for seg, og det hendte folk datt over bord,» som Larsen skriver. 

Fra han var 12 år gammel, jobbet han på gårder og som steinhogger. 
Eller han reiste på loffen og levde som «omstreifende musiker». 
Sammen med andre musikere dro han land og strand rundt, fra Østfold helt til Kirkenes med hurtigruta. 
I blant ble han sendt hjem av politiet. 
I Oslo kom han i kontakt med profesjonelle jazzmusikere og fikk sterkt nok renommé til å bli invitert til NRK. 

Men det var mer å tjene på å spille på gata. 
Dagbladets tegner Hammarlund tegnet Normann og en kollega på jobb i en bakgård. 
Ut av vinduet lener en dame seg ut og sier: 
«Hysj, det er Robert Normann på radioen!» 

Jazzen under jorda 

Jon Larsen forteller levende om Normanns karriere i jazzens verden av grupper og danseband, om eksentriske musikere med snåle tilnavn, og om hvordan gitaristen nærmest motstrebende gjorde karriere og deltok på Norges første jazzinnspilling med Freddy Valliers String Swing i 1938. 
Under krigen gikk jazzen under jorda, og Normann dro ut på gata igjen, der han spilte for folk i ned mot 20 kuldegrader. 
Eller han opptrådte for tyske soldater på deres utested i Oslo, Löwenbrau, der det vanket importert brennevin. 
I beste fall «politisk ukorrekt», som Larsen noterer seg. 

Larsen har fått med seg de røffe ryktene og pikante detaljene som er en del av legenden om Robert Normann. 

Han ble tidlig alkoholisert og var litt av en slåsskjempe. 
Han var «ikke ukjent med kniv» og hadde en beryktet springskalle. 
Etter slagsmål er det blitt fortalt hvordan man har «måttet trekke tenner ut av pannen hans». 

Beryktet utstyr 

Larsen skriver også om Normanns «beryktede kjønnsorgan», som han i festlig lag kunne vise fram «med og uten rød sløyfe». 
Samtidig var Normann en innovatør som bygde sin egen elektriske gitar. 
Men han hadde et mørke i seg som gjorde ham dårlig i stand til å gå inn i forpliktende forhold. 
Det som skrives om behandlingen av kone og barn, er ikke vakker lesning. 

Robert Normann hadde en dyp sosial angst og var uforbederlig tørst inntil han la flaska på hylla i 1968 og trakk seg tilbake til Sarpsborg. 
Der syslet han med oppfinnelser og eksperimentell matdyrking i kjøkkenhagen. 
Blant annet konstruerte han en oppsiktvekkende «evighetsmaskin». 

Django og Edith Piaf 

Larsen gir et usminket, men respektfullt bilde av en musiker som imponerte en besøkende Django Reinhardt og som visstnok spilte gitar en hel natt sammen med Edith Piaf etter hennes konsert på Edderkoppen i 1947. 
«Språkproblemer nevnes ikke,» skriver Larsen. 

Vi sitter igjen med inntrykk av en mann full av et talent vi heldigvis kan nyte på plate. 

Men som samtidig var en tragisk skikkelse, dessverre ute av stand til å realisere sitt fulle potensiale sammen med sine medmennesker og musikalske kolleger. 
