King Kong
SPILLTEST: 
Nå som filmen har hatt premiere sjekker vi ut det mye omtalte spillet. 
Er det virkelig en storslått opplevelse, eller en bortkastet mulighet? 

Nei, spill basert på film er aldri bra. 
Det er i alle fall det vi gjerne tror i utgangspunktet, da de aller fleste filmbaserte titler gjennom tidene har vært svake. 
Men til tider finnes det jo unntak 
 er King Kong en av disse? 

LES OGSÅ: 

Vi skal innrømme at vårt første møte med spillet ikke var det mest imponerende. 
Det hele starter på kysten av Skull Island, stedet som tiden har glemt, befolket av forhistoriske dyr og aggressive innfødte. 
Det første vi opplever er å bli angrepet av lite truende, forvokste krabber, og faktisk bringer det tilbake minner fra de idiotiske froskene i Daikatana. 

Den første timen irriterer vi oss egentlig bare over de dårlig animerte personene som følger oss  Hayes, Ann og den masete kameramannen. 
Ikke bare oppfører de seg direkte dumt, de har også tendenser til å gjenta de samme kommentarene om og om igjen. 
Begynnelsen er alt annet enn imponerende. 

Men gi King Kong litt tid, og spillet viser snart sitt sanne jeg. 
De fabelaktig spektakulære sekvensene vi er vitne til lenger ut, de nydelige omgivelsene og truende dinosaurene du kan kvitte deg med på kreative måter  spillet slutter aldri å overraske, til tross for begrensninger den setter for utforskning og frihet. 

Mann og beist 

Vi spiller i hovedsak som Jack Driscoll, den fryktløse helten i filmen. 
Spillet viser oss verden fra førstepersonsperspektiv, men unngår å følge strømmen ved å fjerne alt av informasjon om helse, våpen eller ammunisjon. 
Du må manuelt sjekke hvor mange magasiner du har igjen, og skadene registreres ved hjelp av rødskjær på skjermen og dramatisk musikk. 

Blir du angrepet og skadet, må du ta deg en liten pustepause for å samle kreftene, en løsning ikke helt ulik Call of Duty 2. 
Det er ingen helsepakker, og selv om denne måten å få tilbake helsen på en fullstendig urealistisk, bidrar den også til å opprettholde flyten og engasjementet. 

Våpensystemet er for øvrig veldig interessant. 
Du får fra tid til annen tilgang til skytevåpen som pistoler, hagler, rifler og maskingeværer, men ammunisjonen er begrenset og holder sjelden til å utradere alle fiendene på skjermen. 
Som oftest må du ta til takke med spyd og bein du finner rundt omkring, disse kan kastes på angriperne, og noen ganger kan du også sette fyr på dem, slik at de gjør større skade. 

Vi slåss altså mot et fint utvalg av forhistoriske skapninger, som naturlig nok ikke viser spesielt høy intelligens, men er svært aggressive og du tåler ikke mange bitt før det er over og ut. 
Interessant nok kan du bruke andre monstre til å distrahere dem du slåss mot. 
Skyter du ned en flyvende drage, begynner V-Rexen å spise på den, noe som gir deg tid til å angripe eller eventuelt rømme. 

Ved siden av kamp er fokuset på nokså enkle gåter som vanligvis omhandler bruk av ild. 
Ved å sette fyr på vegetasjonen åpnes passasjer til andre områder, der du kan finne gjenstander som hjelper deg videre. 
Kjernen i gåter er som oftest å låse opp dører, noe som kan føles ganske repetitivt, men er bygd opp kreativt nok, slik at vi ikke blir lei. 

Ensformig, men gøy 

En følelse av at spillet er repetitivt er noe som hang over oss mye av tiden vi brukte på King Kong. 
Fordi ja, vi ble ofte tvunget til å utføre mange av de samme oppgavene om igjen  men likevel: 
Nivået av underholdning, de vakre brettene og intensiteten gjør at vi har det først og fremst veldig gøy, og ikke rekker å analysere hvorvidt spillet gjenbruker de samme elementene. 

Det hektiske tempoet bidrar også til at det aldri blir kjedelig. 
Det er sjelden et rolig øyeblikk, og de korte kapitlene betyr at omgivelsene forandrer seg fort og intenst. 

Men å spille som Jack er bare én del av helheten. 
Vi får nemlig også være selveste Kong, da i tredjepersonsperspektiv. 
Kong-områdene består av mye hopping og slåssing mot enorme monstre, og når kameraet trekker seg tilbake og følger den gigantiske apens myke bevegelser, innser vi virkelig hvor mye arbeid som er gått til å få denne glemte øya til å virke levende og troverdig. 
King Kong sekvensene er imidlertid de mest repetitive i spillet, men underholder fremdeles, takket være makten du føler når du river i stykker en V-Rex. 

Storslagent 

Det er mange uforglemmelige øyeblikk i King Kong. 
Når vi entret den delen av øya der de enorme brontosaurusene majestetisk marsjerer til toner av glimrende filmmusikk, fikk vi virkelig gåsehud bare av det visuelle inntrykket. 
Og når vi litt senere selvfølgelig blir nødt til å unngå å bli nedtrampet av dem mens vi forsøker å hente ild, samtidig som monstrene akselererer i fart, får vi oppleve den intensiteten spillet formidler så bra. 
Det er kombinasjonen av storslåtte omgivelser og den raske, energiske spillbarheten vi faller for i King Kong. 

Selv om det er feil å spore opp 
 som sagt er personene i spillet elendig animert (i sterk kontrast til det nydelige miljøet), replikkene deres er helt meningsløse, og den generelle følelsen av at spillet er ofte veldig lineært og ensformig er noe som ødelegger for helheten. 
Men som et filmbasert spill, tatt i betraktning hvor frynsete rykte slike har, er King Kong et kroneksempel på hvordan det kan og bør gjøres. 
Spillentusiasten Peter Jackson har gjort et klokt valg ved å be den respektere designeren Michel Ancel (mannen bak den kriminelt undervurderte Beyond Good & Evil) skape et spill som kan stå helt på egne bein, uavhengig av filmen. 

Nå håper vi bare at ved å fungere som produsent for den kommende Halo-filmen, kan Peter Jackson nå også bevise at det går an å gjøre det riktig andre veien 
 å lage en god film av et spill. 
