Vårin:Denne debuten bør vekke oppsikt 

Som artist oppleves Vårin nærmest komplett. 
Hun må bare oppdages av flere. 

Merk deg navnet. 
Vårin Strand. 
Hun er 21 år, fra Hokksund og for de fleste et ubeskrevet blad, men etter denne albumdebuten kan hun ikke overses. 

Ni sanger, ofte stillfarne, alle egne, alle melodiøse og med en melankolsk undertone. 
Og en stemme du vil huske. 
Når siste sang ebber ut har noe skjedd. 
Vårin har kommet under huden på deg. 

Mer enn bare en flott debut 

Det er i utgangspunktet ingenting oppsiktsvekkende ved artisten. 
Hun føyer seg inn i en sanger/låtskrivertradisjon vi kjenner godt. 
Allikevel er noe annerledes, for hun og sangene skiller seg ut i mengden. 

Mange synger om tunge opplevelser, og Vårin har hatt sin skjerv. 
Hun bruker musikken til å bearbeide egne følelser, og det er her hun viser storhet. 

Hver sang bærer på en slags indre styrke og en velgjørende kraft få artister klarer å formidle. 
Umiddelbart går tankene til Ane Brun, men mer som en artistisk merkestein enn direkte likhet. 
Selv om musikken har en mørk klangbunn, er det ingenting trist ved platen. 
Selv når hun synger at hun ikke vil leve lenger, som i den intenst følsomme «Fourteen». 

Som hun sier i presseskrivet: 
«Kanskje jeg kan inspirere andre til å holde ut og kanskje bidra til at flere leter etter regnbuen». 
Hun overlevde en livstruende hjernehinnebetennelse i russetiden, i tillegg til vanskelige ungdomsår. 
Dette har gitt et perspektiv på livet som hun tar med seg inn i låtskrivingen. 
Innsikten brukes, men den alene skaper ingenting. 
Derimot forløser det henne artistisk. 

Tilbakelent, intenst og variert 

Vårin er ikke helt lett å plassere, for mange av sangene har en mild, avslepen jazzansats ved siden av pop-elementet. 
Noen ganger er hun alene, kun akkompagnert av piano, som i åpningsballaden «Hymn». 
Den oppleves som en skjør, intens bønn. 
Allerede her stopper man opp, det er som om stemmen brister, men bare nesten. 
Pianoet holder igjen og gir henne pusterom. 

Balladen avløses av «Swear», med fullt band, og med ett er skjørheten borte og stemningen endres. 
Vårin har fanget deg i sitt nett. 
Stemningen endres så igjen, «Black and White» er både mer rytmisk og kraftfull. 
Så lener hun seg tilbake og gir oss kjærlighetssangen «Even If». 
Da er det fortsatt fem låter til. 

Variasjonen blir en egen styrke, men ingenting kommer i veien for stemmen. 
Det sentrale elementet, selve nerven i uttrykket. 
Avslutningssangen «Pull Me Up» er nok en intens bønn. 
Skjør, følsomt vakker og tidløs. 
Her forenes alt, og dermed blir denne debuten alt annet enn hva man forventet seg. 
Og oppsiktsvekkende flott. 
