Film:Blodrød og bra 

Grusomme skolemassakrer har blitt gjenstand for filmatiseringer flere ganger de siste årene, men britiske Lynne Ramsays tilnærmingsmåte er unik. 
I «Vi må snakke om Kevin» ser vi det hele fra en mors perspektiv. 
Det gjør uhyggelig vondt, og det er vanskelig å ikke tenke på en nært forestående rettssak her til lands når man ser filmen. 
Selve massakren er imidlertid langt fra noe hovedpoeng 
- Lenge er vi nært på en kvinne vi aner har noe grufullt i bagasjen, hun bærer på en altoppslukende skyldfølelse. 

Vi vet ennå ikke hva det er, men olme, truende bilder med fargen rød som gjennomgående markør bygger filmen langsomt opp til tragedie. 
Ramsey maler rimelig høylytt, grimt fascinerende bilder. 
Hele tiden hopper vi mellom nåtid og datid, vi ser alt fra perspektivet til moren som strever med å elske sin sønn. 
Mor og sønn er i krig med hverandre fra tidlig av. 
Et tabubelagt emne, men vit at gutten er den mest ondskapsfulle jævelunge festet på film siden Damien fra «The Omen». 

Eller er det kun de ekle minnene vi får ta del i? 
Har barnet allerede tidlig oppdaget at hjertet ikke er med i den mekaniske oppdragelsen? 
Moren er langt fra noen pålitelig forteller, fasiten - om den i det hele tatt finnes - er det kanskje seeren som må finne fram til på egenhånd. 
Noen av puslespillbitene faller ikke helt på plass - et voldsomt oppstyr utenfor en rettssal forblir uforklart, og man kan spørre seg hvorfor den skyldtunge kvinnen som virker forhatt av hele byen blir værende. 
Likevel, 

«Vi må snakke om Kevin» har blitt et høyst unikt familieportrett, en vond filmmeditasjon over ondskap man ikke glemmer så lett. 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
