80 prosent pinlig
«The Big Wedding» er en komedie med svært lave ambisjoner. 

FILM: 
I blant tror jeg skuespillere sier ja til en film fordi de har sett rollelista vet at det vil bli gøy å treffe gamle venner. 
Riktignok minner manuset mest om et rølpete vorspiel der ingen skjønner hverandres humor, men noen ganger må man bare koble av med en fjasete rolle i lag med andre Oscar-vinnere og kjekk ungdom. 

Mye kjentfolk 

La meg for lesbarhetens skyld droppe alle rollenenavnene og begynne der filmen starter. 
Diane Keaton kommer tilbake til huset der hun og Robert De Niro oppdro sine tre barn. 
Nå skal apoptivsønn Ben Barnes giftes bort til Amanda Seyfried. 
Bens bror Topher Grace er 29 år og selvvalgt jomfru, men fristes av Bens biologiske søster, på besøk fra Colombia, sammen med Bens biologiske og strengt katolske mor, som ikke må få vite at Keaton og De Niro er skilt. 
Derfor skvises 
De Niros mangeårige kjæreste Susan Sarandon ut av det gode selskap. 
Bens søster Katherine Heigl føler seg dårlig og Robin Williams spiller seg selv, for anledningen i en presterolle. 

«The Big Wedding» er pinlig på flere plan. 
Det første er at gode skuespillere har takket ja. 
Det andre er alt grisesnakket. 
Grov humor krever finstemt timing, men her dynges det på og den ene vaginaspøken slår den andre runkevitsen i hjel. 

Manipulativ 

Alle de oppmøtte er komiske standardfigurer og hører bedre hjemme i en situasjonskomedie på TV. 
Dessverre prøver regissør og manusforfatter Justin Zackham å gi dem flere dimensjoner enn å være mer eller mindre uspiselige replikkmaskiner. 
Dermed oppstår pinlighetsnivå nummer tre, der man manipulerer publikum ved å vise at alle er glade i hverandre, på tross av utroskap, sviktende oppdragelse og enda mer utroskap. 

Fasit: 
Jeg fikk en irriterende tåre i øyekroken en gang eller to, og jeg lo nesten et par ganger av grovisene. 
La oss inderlig håpe at skuespillerne hadde det gøy på jobb. 
