Plateanmeldelse: The Last Hurrah!!- «The Beauty Of Fake» 

Drømmereisen. 

ALBUM: POP The Last Hurrah!! 
«The Beauty Of Fake» (Rune Grammofon/Grappa) 
- Det var som å kvitte seg med 20 år med rust. 
Slik forklarer Hans Petter «HP» 
Gundersen prosessen en koraspillende gambisk folkemusiker satt i gang i ham. 

Opplevelsen fikk Gundersen til å fokusere. 
Han begynte å spille det han kaller «dronegitar» - den samme akkorden i timevis, for å «høre tonen som for første gang». 

Gundersen er en Bergen-legende, på god vei til å bli en allround-legende. 
Han er fremfor alt kjent for artistene han har fødselshjulpet. 
Sondre Lerche er bare toppen av det velproduserte isfjellet. 

Men nå altså: 
«En ny musikalsk forståelse» og det fabelaktige musikerkollektivet The Last Hurrah!! 

Debutalbumet «Spiritual Non-Believers» ble valgt til årets beste norske album i VG i 2011. 
«The Beauty Of Fake» er nok en ubetinget nytelse. 

En reise 

Platen er lagt opp som en reise. 
Den starter med strengeinstrumentet guzheng, kinesernes svar på japanernes koto, som en sildring av oppdagelseslyst i blodet, og går over i akustiske gitarer og baklengs tapeeffekter à la «Led Zeppelin III» (1970). 

«Lonely Whistle Call» markerer det vemodige oppbruddet med mellotron og steelgitar, og introduserer vokalisten Heidi Goodbye, som hele veien høres ut som et søtt spøkelse. 

«The Trip» introduserer hardingfela, et glimt av hjemme i bakspeilet. 
Himmelsk gitarplukking og arabiske klanger over et gyngende groove. 

«In India» låter rimelig nok som indisk musikk. 
I «Harem For Tourists» krysser musikken igjen over i den arabiske verden. 

«In Japan» er på sin side countrymusikk, igjen med hardingfele, iblandet skjøre vindspilltoner og mer glasskarpt gitarspill. 

Guzhengen spiller opp igjen før «High In Hawaii», et komisk innslag om å dyrke marihuana i paradis. 

«Where Am I Now» synges enten fra perspektivet til den reisende eller den som ble igjen hjemme. 
En nydelig popsang, montert på en streit beat. 

Så er det slutt. 
Litt for fort (35 minutter). 
Men tusen takk for turen. 
The Last Hurrah!! minner litt om «alt» og beveger seg uanstrengt mellom forskjellige typer folkemusikk. 
Det er ikke «verdensmusikk» akkurat, snarere en slags verdensomspennende popmusikk. 
Og alltid melodisk. 

Kanskje er det i enda større grad enn før på sin plass å peke mot The Byrds - på sitt mest sprengferdig kreative. 

En varmere anbefaling enn dét finnes ikke. 

BESTE LÅT: 
«The Trip» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
