Filmanmeldelse «Let the Sunshine in»:Stykkevisvas 

Oppstykket om kjærligheten med feil menn. 

DRAMA: 
«Let the Sunshine in» 

Frankrike, 12 år 

Med: 
Juliette Binoche, Gerard Depardieu, Alex Descas 

Regi: 
Claire Denis 

Eksentrikeren Claire Denis jobber sjelden innenfor tradisjonelle historiekonvensjoner. 
Så heller ikke her. 

Gerard Depardieu står for eksempel på rollelisten. 
Hans nese introduseres omtrent ti minutter før slutt. 
Da later han som han gir Juliette Binoche kjærlighetsråd basert på pendler og magefølelsen fra framlagte bilder. 
Denne merkelige seansen er bare en del av en rekke sammenstilte, løst sammenhengende romantisk komedie-biter. 
De knyttes sammen av Binoche som kunstneren Isabelle på jakt etter kjærligheten med feil menn. 

Alle sammen er her: 
De feilvalgte og gifte elskerne, eksen, en fantastisk fyr som man møter på landsbygda - og altså dette besøket hos new age-psykolog Depardieu. 
Det er bare satt sammen helt feil, og sånn sett kunsterisk og intellektuelt stimulerende riktig. 

Men det fungerer ikke. 

Bruddstykkene virker tilfeldig satt sammmen. 
Noe som selvsagt kan ha noe med at det er basert på Roland Barthes kliniske og løse tilnærming til følelser i «Fragmenter av kjærlighetens språk». 
Her brukes «basert» i ordets videste forstand. 

Første bilde minner mer om et overgrep enn sex. 
En tidlig, nydelig fotografert scene med samme kar senere på bar har en klissen klarinettolkning av «At Last» i bakgrunnen. 
Et musikkgrep som skal gjentas med Etta James’ original og en helt annen mann mot slutten. 
På samme måte som andre repetisjoner snus på hodet, eller tas ut av all mening. 
For eksempel tittelen - som på engelsk er noe fra «Hair», men på fransk betyr noe sånt som å finne sitt eget indre solskinn. 

Måten Binoche går ut og inn av disse løst sammenhengende situasjonene med stadig fornyet håp blir aldri spesielt interessant. 
Hun surrer kontaktsøkende og meningsløs rundt, snakker med taxisjåfører om tilværelsen, og møter de samme menneskene i fiskebutikken. 
Med et stadig skiftende arsenal av fargerike skinnjakker og store problemer med å si hva hun vil. 
«Det går ikke bare være simpel elskerinne», sier hun til seg selv. 

Det er ganske uklart hva regissør Denis egentlig vil oppnå med dette. 
Som sjangerbrudd blir det i alle fall smått fascinerende når hun avslutter med tekstplakater oppå siste del, satt opp som om vi ser begynnelsen. 

Fullstendig forvirrende, og samtidig - muligens - hennes mest såbare og følsomme film. 
Det sier ikke så rent lite. 
