Sikter mot det joviale, ender i det likegyldige
«Dicte» er veik venninne-krim. 

TV-SERIE: 
«Dicte» er danske TV2s svar på krimsuksessene rikskringkasteren DR de siste årene har hatt med «Forbrytelsen» og «Broen». 

Når det gjelder seertall har serien klart seg riktig godt både i Danmark og i Sverige — men kvalitetsmessig har den en del å gå på. 

Gravende journalist 

Iben Hjejle spiller rollen som krimreporteren Dicte. 
24 år etter at Jehovas vitner-foreldrene tvang henne til å gi fra seg et barn, flytter hun nyskilt tilbake til Aarhus med tenåringsdatteren Rose. 

Det tar ikke lang tid før Dicte snubler over sin første krimgåte og oppdager et lik i havnen. 
I avhør unnlater hun å fortelle at hun er journalist, og lurer til seg informasjon om at den unge bosniske jenta har blødd i hjel av et keisersnitt. 
Dermed har hun forsida i boks, og en mildt sagt misfornøyd etterforsker Wagner på nakken. 

Men Dicte gir seg ikke der — hun vil til bunns i saken. 

Krim i dagslys 

Det er tydelig at «Dicte» er laget for å være tilgjengelig; en lett og jovial krimvariant uten det store mørket. 
Bokstavelig talt, for her foregår selv spenningsscenene i dagslys. 

Ved siden av krimgåtene — som er fordelt over to og to episoder — vies mye plass til Dictes personlige forhold. 

Venninnene drikker rødvin, er inntullet i tepper, og snakker om menn og underlivsbetennelse. 
Skilsmissene florerer, og etablerer mulige romantiske interesser over en lav sko. 

Tilfeldigheter og flaks 

Alt dette kunne sikkert fungert helt fint, om «Dicte» hadde vært en bedre skrevet og mer velspilt serie. 

Men det er langt mellom de overbevisende skuespillerprestasjonene (Hjejle er et hederlig unntak), og noen situasjoner er direkte absurd oppstilt, som når Wagner og assistenten bruker en felles handletur til å diskutere sakens utvikling. 

Handlingen er dessuten i irriterende grad styrt av tilfeldigheter og flaks, helt fra Dicte finner den døde jenta fordi hun må tisse (!). 

Ufarlig figur 

På toppen av dette fremstår hovedpersonen som en ganske ufarlig figur. 
Hun gjør feilvalg, javisst, men de er hele tiden hederlig eller i det minste forståelig motivert. 
Hun er jo så fryktelig berørt av ofrene i saken, stakkar, det er bare derfor hun bruker tvilsomme metoder i gravingen sin! 

Sammen med den lett tannløse tilnærmingen gjør det «Dicte» til en serie som sliter med å engasjere. 
