Liksom-tøffe Fredrik Græsvik presterer sånn passe i bok om Kongo-saken
Vi menn på tur i Kongo. 

To spørsmål melder seg umiddelbart under lesningen av journalist og forfatter Fredrik Græsviks bok om Kongo-saken. 
Beretter han noe nytt? 
Og kildene, er de troverdige? 

Forfatteren, som har dekket saken for TV 2 helt siden 2009, svarer selv noe unnvikende på det siste, viktige spørsmålet, når han i et avsluttende kapittel skriver at kildene har fortalt ulike versjoner til forskjellige tider. 
Hvor mye som er nytt ukjent stoff for den vanlige leser, som Græsvik henvender seg til, er vanskeligere å vurdere. 
Personlig fant jeg ingen torpedo under arken. 

Mange ingredienser 

Vi sitter altså igjen med reporteren Fredrik Græsviks forsøk på å gi en samlet og leseverdig framstilling av den sensasjonelle Kongo-saken. 
Historien har jo så mange ingredienser: 
To eventyrere på tur i mørkets hjerte, et drap under uklare omstendigheter, farseaktige rettssaker med krav om milliarderstatning, dødsdommer, sinnssykdom, selvmord – og så til slutt en James Bond-liknende redningsaksjon for å få Joshua French i live hjem til Norge. 

Historien er så vilt spennende, dramatisk og tragisk, at bare en dårlig forfatter kan lage en dårlig bok av dette. 
Græsvik presterer sånn passe. 

Slendrian og slomsing 

Verst er det liksom-tøffe, slomsete språket. 
Her har det gått fort i svingene: 
Gutta er på tur, og jordveien som er hovedruten inn til millionbyen Kisangani blir til en elv av leire. 
Da slenger Græsvik på en ekstra setning om at «Det var fysisk krevende å føre motorsykkelen». 

Det er mye sånn slendrian, som at kong Leopolds slavedrift kostet «uhorvelig» mange mennesker livet, at Kongos løsrivelse fra Belgia var et av den kalde krigens «tøffeste» slag. 
Og ikke vet jeg om en rettssak kan vekke «høy interesse», eller om det er belegg for at «Tjostolv Moland var så gal som en mann kan bli». 

Kunne ikke Kagge ha spart kollega Græsvik for dette? 
Da ville det være lettere å bære over med klisjeer som at hovedstaden Kinshasa er «byen ved floden» og at Stanley er «legendarisk». 

Så var det den viktige troverdigheten. 
Græsvik skriver at «dette er boken om to unge norske menns tragiske eventyrreise gjennom et av Afrikas farligste områder, slik den har blitt meg fortalt av et stort antall kilder. 
Alle scener, replikkvekslingerog tanker har jeg enten selv vært vitne til, eller fått gjenfortalt av disse kildene». 

Sakprosa 

I rollen som sakprosaforfatter er det et problem at Græsvik i lange perioder skriver som om han er en tredje, allvitende mann sammen med Tjostov Moland og Joshua French. 
Et eksempel er omtalen av de berømmelige settene med ID-kort fra Forsvaret som i en rettsomgang førte til spionasjedom og krav om et norsk oljefond i erstatning. 
I boka fastslår Græsvik ganske enkelt at kortene ikke var tatt med «av noen spesiell grunn ut over at de pleide å ha dem med seg på reiser». 
Hvordan kan Græsvik vite det når kildene, som han selv skriver et annet sted, har fortalt forskjellige versjoner? 

I hodet på presidenten 

Andre ganger kan det virke som om Græsvik vet hva sin foregår inne i hodet på Kongos diktatoriske president, som når Kabila tar fram et fotografi fra øverste skuff i skrivebordet og betrakter en glisende Tjostolv Moland, som tørker opp blodet fra den drepte sjåføren Abedi Kasongo. 
Dette er i beste fall uklart talt og uklart tenkt. 
I alle fall mangler det her og mange andre steder et navn eller en konkret henvisning. 

Fredrik Græsvik har med sin bok levert en gjennomgang av det som populært ble kalt Kongo-saken, beregnet på et bredt publikum. 
Mye er oversiktlig og greit framstilt, og mye er spennende lesning, så klart. 

Hvor mye som er nytt, er vanskelig for en vanlig interessert leser å avgjøre, slik Græsvik har valgt å fortelle denne historien – som er noe av det nærmeste vi kan komme merkelappen utrolig. 
