Filmanmeldelse:«Ready Player One»: 
Popkulturell rapsody 

Endelig en festlig og tøysenostalgisk Spielbergfilm. 

ACTION/: 
Ready Player One 

Norge, 12 år 

MED: Tye Kayle Sheridan, Olivia Cooke, Simon Pegg, Hannah John-Kamen, Ben Mendelsohn, T.J. Miller 

REGI: 
Steven Spielberg 

Velkommen til en voldsom referansefest. 
Vi er i et ganske dystopisk 2045, ganske nært på et sannsynlig 2045: 
Hele verden er omtrent konstant pålogget Oasis. 
Det er ikke en referanse til Gallagher-brødrene, men en slags hybrid av Facebook, Final Fantasy, Matrix og World of Warcraft. 
Utrolig nok fritt for nettroll og haters. 
De kulturelle referansene er forherligelser av åttitallet, tiåret da skaperen av Oasis, James Halliday, vokste opp. 

Idét Halliday døde lanserte han konkurranse, eller for å være helt populærkulturelt korrekt: 
Et «easter egg» - slike overraskelser som skapere av både spill og film legger inn for de som leter. 
Dette påskeegget er derimot fylt med andre godsaker enn outtakes: 
Finneren blir samtidig eneeier av hele selskapet som eier Oasis. 
Vår mann, Wade Watts (Sheridan) bor i et forslummet forsted til Columbus, Ohio, der man kompenserer for boligmangelen ved å stable campingvogner i høyden. 
Selvsagt vil han ha tak i dette. 
Det er det også flere, for ikke å si de fleste, som vil. 
Men gåtene er vanskelige å knekke. 
Til og med for det onde selskapet IOI som vil ha kontroll over det de kaller «verdens viktigste økonomiske ressurs». 

Ernest Cline har bygget den ganske referansetunge boken sin om til en mye lettere film. 
Gåtene er kjappere. 
Det brukes mindre «nerdete» kulturhenvisninger («Take on Me» er Hallidays favorittvideo) og det skapes flere åpenbare skiller mellom virkeligheten og i den virtuelle Oasis. 

Det hele fortelles muligens litt fort, selv om filmen har nærmere to og en halv time å breie seg på. 
Konfliktene er enkle og personene er fremdeles ganske åpenbare. 
De som søker dyp samfunnskritisk science fiction a la «Blade Runner» bør holde seg langt unna. 

Spielberg bygger (selvsagt) et nydelig univers, og trekker gode veksler på motion capture-teknologien han brukte i Tintin (2011). 
Helheten er så sømløs at man til tider glemmer at det man i praksis ser på er en avansert tegnefilm. 
Det viktigste grepet til 71-åringen er at man ikke trenger å forstå referansene (med boka ender man fort i et veldig svart YouTube-hull). 
Selv om det selvsagt er en nydelig bonus. 

I stedet kan man tenke på det hele som et idealisert åttitall, slik «Tilbake til Fremtiden» framstilte et idealisert femtitall. 
Og så kan man, om man forstår den referansen, tygge litt på hvor gammel man egentlig har blitt. 

Og så glede seg over at Steven Spielberg endelig er gøyal igjen. 
