Bokanmeldelse:Jaume Cabré: 
«Jeg bekjenner» 

Det er ambisiøst tenkt, på grensen til pompøst, men litterært er dessverre ikke Jaume Cabrés «Jeg bekjenner» det mesterverket enkelte har antydet. 

Jeg hadde store forventninger til den katalanske forfatteren Jaume Cabrés andre roman på norsk. 

«Jeg bekjenner» hylles som en av de beste bøkene fra Spania i nyere tid. 
Romanen er gedigen og rommer et helt menneskeliv og deler av europeisk historie, fra middelalderen til annen verdenskrig. 
Det er ambisiøst tenkt, på grensen til pompøst, men litterært dessverre ikke det mesterverket enkelte har antydet. 

Adrià Ardevol vokser opp i et rikt hjem i Barcelona med en streng far som samler på antikviteter og en fraværende, kald mor. 
Adrià er en smart, veslevoksen gutt som oppdras til å bli en lærd mann. 
Han er språkbegavet og tvinges til å spille fiolin. 

En av farens mest skattede eiendeler er nemlig en myteomspunnet Storioni-fiolin, og fiolinens historie går som en rød tråd gjennom fortellingen. 
Vi har å gjøre med en fortellermessig innfløkt tekst, med flere fortellerstemmer, elegante perspektivskift og et stort persongalleri. 

Det er til tider krevende å holde styr på de mange trådene som skal nøstes opp, for dette er både en oppvekstroman, et familiedrama og et dusin historiske thrillere samlet i én roman. 

Problemet er at det er for mye av alt. 
Karakterene, og da særlig de kvinnelige, forblir livløse skall uten troverdighet. 
Det er fristende å sitere Adriàs egen nådeløse kritikk av bestevennen Bernats skriveforsøk: 

«Alle snakker likedan, alle er like lite innstilt på å fange min interesse. 
Ingen av disse personene er nødvendige.» 

Det er sjelden en roman tåler å være nærmere åtte hundre sider lang, og heller ikke denne gang lykkes det. 
Som leser sitter jeg igjen med følelsen av å ha kastet bort mye tid på mange ord. 
Det er synd, for det finnes flere gode ansatser i denne kjemperomanen. 
