Det vanskelige popstjernelivet
Sam Smith kommer til å være en av de mestselgende artistene fram mot jul. 
Men det er ikke sikkert det gjør ham mer lykkelig. 

Den unge briten i midten av tjueårene føler seg som en minoritet. 
Han er homo, har psykiske problemer og føler at han av og til brenner opp innvendig. 
Det synger han om på "Him" og på "Burning". 
Noen som ser på dette utenfra tenker at han bør være glad for at det strømmer inn millioner med pund på kontoen hans, men så lett og enkelt er det altså ikke. 

Sam Smith slo gjennom så det holdt med debutalbumet sitt for tre år siden, anført av "Stay with Me". 
Etter det har han holdt seg varm med hiten fra James Bond-filmen "Spectre" med "Writing's On The Wall". 
Nå er han tilbake med et album som er proppet fullt av ballader, og som antagelig kommer til å toppe listene de neste ukene. 

Det låter fett nok, men det hele blir litt for svulstig til at man kan høre på hele pakken sammenhengende. 
Det blir rett og slett litt for slitsomt å høre på Sam Smith sin gedigne stemme enten han synger om seg selv og sine problemer, eller om han vender blikket ut fra sin egen, personlige sone og synger om meningsløse kriger der barn blir rammet som på "Pray". 

Høydepunktet er nok "Too Good At Goodbyes", med norske Stargate som medhjelpere. 
Men mange av de storslåtte arrangementene på mye av resten, blir for pompøse for sitt eget beste. 
Sam Smith vil mye. 
For mye. 
