Det er lett å forstå hvorfor «Bodyguard» har bergtatt britene
Har noe for de aller fleste, og enda litt til. 

Du trenger ikke se mange minutter av BBCs «Bodyguard» (som for øvrig ikke har noe som helst å gjøre med den eviggrønne klassikeren med Whitney Houston og Kevin Costner) for å forstå hvorfor den har blitt høstens store snakkis i øyriket. 

Denne serien har noe for de aller fleste, og enda litt til: her er thriller, drama, storpolitisk maktkamp, forbudt kjærlighet, terrortrusler, hemmelighetskremmeri, dampende sex, bomber, skyting (både snik- og vanlig), samlivsintriger, pene mennesker, onde mennesker, gode mennesker, gode mennesker som gjør onde ting, plagede sjeler, grumsete fortider og enda mer grumsete moral, og så videre, og så videre. 
I blant kan det nesten virker som om serieskaperne har prøvd å lage cirka atten tv-serier på en gang, og det er ganske imponerende hvordan det egentlig aldri kjennes kaotisk eller overlesset. 

Mye av «hemmeligheten» bak suksessen, foruten det ovennevnte, ligger i det dønn åpenbare – så enkle, men akk så vanskelige – faktum at dette er en god historie, drivende godt fortalt. 

Nervepirrende 

Spenningen griper oss allerede fra første minutt, i det som i praksis er en tjue minutter lang, nervepirrende prolog, som fint kunne vært klimakset i en Hollywood-film. 
Politimannen David Dubb utfører en imponerende (og til dels rørende) heltedåd som gjør at han ender som livvakt for innenriksminister Julia Montague (ikke så altfor subtilt gitt fornavnet til den ene av Shakespeares tragiske elskere, og etternavnet til den andre), en kontroversiell, opportunistisk Theresa May-aktig høyrepolitiker som fører en konstant, populistisk krig mot terror. 
Hun er som en lynavleder på forbanna folk, å høre «threat level has been raised to critical» virker å være like nautrlig som et «god morgen» for henne. 
Dubb, på sin side, er Afghanistan-veteran med både krigsskader og omfattende PTSD, og har lite sympati for hverken Montagues syn på terrorkrigen eller hennes fetisjering av britisk krigføring. 
For ham er dette fortsatt åpne, vonde sår han bokstavelig talt bærer på kroppen. 

Det sier seg selv at dette er kimen til en glitrende, sentralt konflikt med gratis nerve – det er som om en telemarksbataljon-variant av Eivind Trædal plutselig skulle fått ansvar for å beskytte Sylvi Listhaug med livet som innsats. 

Kjevemuskler 

Med dette som utgangspunkt vever «Bodyguard» en gjennomført medrivende intrige, effektivt, tydelig og funksjonelt fortalt. 
Persongalleriet er engasjerende, og de fleste gjør en hederlig skuespillerinnsats uten å gjøre for mye ut av seg. 
Keeley Hawes gir den ytterliggående politikeren nyanser og menneskelighet som går utenpå det mange virkelige politikere greier å formidle gjennom sine tv-opptredener. 
Richard Madden – tidligere best kjent som Robb Stark i «Game of Thrones», overlater til kjevemusklene å gjøre de tyngste skuespillerløftene. 
Han har et sånt stoisk, uttryksskløst fjes man kan projisere alt eller ingenting på. 
Det høres kanskje ut som en fornærmelse, men er ikke ment som det – filmhistorien viser gang på gang hvor stor appell det er i fjes som har plass til at vi kan legge vårt eget oppå det. 

Dans på minefelt 

Serien er ikke altfor intrikat eller vrien å følge med på, den krever ikke for mye forkunnskap om britisk politikk, og den begår kunststykket å danse seg smidig rundt i det minefeltet som dagens polariserte, politiske landskap er, uten å fremstå med noe særlig slagside hverken i den ene eller den andre retningen. 
Riktignok holder den seg på armlengdes avstand fra innvandringsdebatten ved heller å handle om krigen mot terror, og den kan kanskje gi inntrykk av at det smeller bomber i London på daglig basis nå for tiden, men alt i alt er dette forbausende lite inflammatoriske saker. 
Et eller annet sted ligger det kanskje en diskusjon moden for å tas om hvorvidt populærkultur bare skildrer terrorfrykt og veletablerte fiendebilder, eller faktisk bidrar til å opprettholde dem, men «Bodyguard» er langt fra den største synderen her. 

Det er noe betryggende å se at tv-serier fortsatt kan ha et så bredt og allment nedslagsfelt som «Bodyguard» har. 
Masseappellen er lett å forstå. 
Selv de pikante, bedragerske, dampende og intrigante såpeelementene fungerer som juling selv om vi har sett dem mange ganger før, og bekrefter at klisjeer bare kjennes ut som klisjeer når de er dårlig gjennomført. 

Dette er høykvalitets thrillerdrama av den gamle skolen, oppdatert til vår tid. 

(Anmeldelsen er basert på de tre første episodene.) 
