Nye glefs og gammel storhet
Favorittsvensken bråkte, smilte, rocket og innfridde. 

Lars Winnerbäcks mest visekatolske fans vil helst at favorittsvensken skal sitte og kassegitarlengte mot havet og forbanne Stockholm, litt sånn smårolig, og bryte ut i forsiktig rock. 
Han gjør det fremdeles, men hans siste album «Hosianna» åpner opp for riktig så bråkete og tungskarp rock, og det er det han åpner med i Stavanger. 
Han kommer riktignok ut alene med gitaren og starter med smekre "Vi åkte aldrig ut till havet", som også åpner albumet. 
Pent, og med hans naturlige autoritet og romeieregenskaper. 
Så kommer bandet, og når sangen er avsluttet, da begynner bråket. 
"Gå med mig vart jag går" er første gang bandet spiller tungt, kvast og høyt. 
Det er ikke den siste. 

Volum 

Denne kvelden er vi velsignet med en lydmann som på sikt rekrutterer til hørselshemmedes landsforbund, slik rockelydmenn skal gjøre. 
Mens bandet pøser på lar han det stå til, og fint er det. 
De spiller utmerket, Winnerbäck veksler mellom å ligge ned og brumle og gå i høyden og vrenge stemmen. 
"Nu tar vi den, nu tar vi den" låter intet mindre enn steintøft, selv uten Thåström, som han synger duell med på platen. 
"Det gikk inte" understreker at Winnerbäck for øyeblikket liker å støye. 
Sangen brøler, den dundrer i de stakkato partiene og det hele understrekes av kraftig blitz-lys rettet mot publikum. 
Noen gamle vise-fans grein kanskje litt på nesen, og de ble neppe lystigere da han rullet ut en beksvart versjon av "Mareld". 
Litt mindre nyanser, kanskje, på bekostning av mer trøkk og råskap. 
Smak og behag, undertegnede likte det. 

Opplett 

Første tegn til opplett er "Skolklockan". 
Winnerbäck spiller mye nytt, og det meste er gode sanger. 
Kanskje litt tungt for noen, men det er virkelig saft i frasparkene til dette bandet. 
Etter fem sanger tar han seg tid til å hilse på publikum og forteller at han en gang spilte i Stavanger for to betalende tilskuere. 
Han fortsetter – regimessig hundre prosent riktig – med "Från kylan inn i varmen", en låt som etter denne åpningen smaker reker og solkrem. 
Gitarene jager ham, men for første gang er det stemmen som tar det tyngste løftet. 
Stemme har Winnerbäck i massevis. 
Vi legger også merke til at svensk av en eller annen grunn høres kanontøft ut når det synges. 

Kveldens første gjesp (det var ikke mange) kommer på arenarockeren "Et sällsynt exemplar". 
Det er kanskje en publikumsvinner med sitt stortrommedriv, men det er ganske enkelt ikke Winnerbäck på sitt beste. 
Det er derimot "För dig", der han legger inn den klassiske knekken i nakken og synger oppover. 
Orgelet svisker den til og Han Sjøl synger hele Sverige i løpet av fem minutter. 
Kanonfint. 
Visefansen får sitt på "En tätort på en slätt" som bandet dekker med småpent gitarspill og små finesser. 
Munnspill (endelig) og piano driver fram "Min älskling har et hjärta av snö" før en av kveldens absolutte perler. 
Nyklassikeren "Vem som helst blues". 
DEN skal du umiddelbart legge i spillelista di. 
Det er det vi kalte "kjøresang", en midtemposak med amerikanadriv, smak av ørken, amerikansk noir og kirkeklokker. 
Aldeles helt kanonfint. 

Pulsdempere 

"När det blåser från ditt håll" fyker litt forbi mens vi husker forrige låt, og Winnerbäck mister publikum litt på "Utkast til et brev", der de er litt tilbake til det hakkete rockedrivet igjen, selv om det er en fin sang. 
Den mangler det utløsende, sangen er tilbakeholden, men Winnerbäck er suveren som historieforteller. 
Rockefoten fortsetter inn i "Stort Liv", som publikum setter mye mer pris på. 
De tar også meget godt imot pulsdemperen "Elegi", nok en gang ypperlig framført av svenskene. 
Kveldens beste tilløp til allsang får "Hugger i sten". 
Klassisk, midtemporock som Winnerbäcks stemme løfter høyt, langt og godt. 

Han avslutter som på sin siste plate, med "Hosianna". 
Den mørkeste brumledelen av stemmen hans kommer til sin rett og det er smått ekstatisk i det han kritiserer hjerteløse Urban-Stockholm med et "Hosianna". 
Lydmannen gjør en sjelden ting. 
Han fader bandet ut, mens de spiller, for så å fade dem inn igjen. 
Nesten en musikalsk spøk, men effekten er faktisk fantastisk. 

Ekstra, ekstra ekstra! 

Ekstranummer: 
Litt seig melankolirock i "Jag Är Hos Dig Igen", mer godrock i "Elden" og gammelgodrockeren "Kom i håg mig". 
Ekstraekstranummer er, ikke helt uventet, "Söndermarken". 
Da har publikum, men all mulig grunn, trampeklappet mannen inn igjen for å gi det lille ekstra. 
Han har overbevist, både for en langhåra fyr som trenger å bråke fra seg, som en ridder av mellomtemporocken, historieforteller i viserocken og en mann som kan være fjærlett uten å bli lettvekter. 
Et litt slapt parti midtveis skiller ham fra sekseren. 

Lars Winnerbäck kommer aldri til å spille for to betalende i Stavanger igjen. 
Nesten gang bør det bli ventelister på billettene. 
