Ingen heksekunst
«Beautiful Creatures» roter seg bort i sine egne besvergelser. 

FILM: 
I sin spede begynnelse ser «Beautiful Creatures» ut som en verden det vil være en sann svir å tilbringe to timer i. 
Den nærmer seg sakte og forsiktig og presenterer seg som en high school-film med drag av ekstravagant sørstatsgotikk, der det er forfalne, overgrodde herregårder rundt hver sving og lynet er så vennlig å slå ned i sekundet det sies noe halvdramatisk. 
Ethan Wate (Alden Ehrenreich) blir fascinert av Lena (Alice Englert), den nye jenta i klassen. 
Mystiske 
Lena er niesen til mystisiske Macon (Jeremy Irons, en slags albinoversjon av unge Ozzy Osborne), han med den overgrodde herregården, og klassekameratene hvisker om at de to står i ledetog med djevelen. 
Så langt, alt vel. 

Kaotisk 

Det er når Ethan forsøker å trenge lenger inn i og endog løse filmens mysterium «Beautiful Creatures» går til helvete på første klasse. 
Plutselig er det ikke så mye snakk om en film som en kaotisk oppramsing av alle slags kategorier trollfolk som finnes i dette universet - besvergere, seere og sirener, for å nevne noen - og av nye regler, som presenteres hyppigere og mer innfallspreget enn på Paradise Hotel, som må til for at plottet skal være i nærheten av å gå opp. 

Hekser får ikke lov å forelske seg i dødelige, neivel, så er det noe med at sekstenårsdagen avgjør om de blir snille eller slemme, først er ikke dette noe de kan styre, så kan de styre det likevel, så må de lære seg én besvergelse, så en annen, så innser regissør Richard LaGravanese at mengden upasteurisert nonsens som slynges mot publikum er i overkant av hva som er innenfor den menneskelige tåleevne og kaster inn så mange cheesy spesialeffekter han kan i det spede håp om at de vil distrahere fra de kraterstore hullene i historien. 

Buksevann 

Ellers burde det vanke skammekrok og buksevann på produksjons- og kostymedesignere som får i oppdrag å lage en hekseverden og ikke har annet å komme opp med enn kolossale mengder sort blonde og sotet øyenskygge. 
De obligatoriske entrétrappene, kandelabrene og bestefarsstolene er tilsynelatende laget av gips og plast. 

To fine scener finnes riktignok. 
Den første er en deilig campy konfrontasjon mellom Irons og heksesøsteren Emma Thompson, der de to britiske nestorene finner frem sin beste honningdryppende sørstatstwang og sender fløyelstrusler mot hverandre. 
Den andre er den helt siste, som har en knapp, gispende romantikk ved seg. 
Resten er bare tull. 
