Tidtrøyte for vektere i streik
Når dette tidvis blir så anstrengende å se på, skyldes det mengden av slitsomme figurer. 
Skal man få noe utbytte, må man tviholde på filmens gode hensikt: 
Du må ikke være fullkommen for å bli elsket. 

Å si at storyen har vært laget før, er trolig tåpelig. 
Stadig nye, unge mennesker trenger en bekreftelse på at de er verdt noe til tross for manglende selvtillit. 

Handlingens enkle skjema er en svært triviell variant av gåten om hvorvidt den keitete Askeladden (som Hugh Grant i «Notting Hill») kan vinne prinsessen (Julia Roberts den gang i 1999). 

Nå er spørsmålet om flyplassvekteren Kirk – som for lengst er dumpet av sin forrige kjæreste – har noen som helst sjanse hos den supersexy, selvsikre og vittige blondinebaben Molly? 

Herværende story lider av mangel på skuespillere som kan bøte på det overfladiske og lite troverdige innholdet. 
Jay Baruchel har lagt seg til noen uutholdelige fakter og grimaser for liksom å levendegjøre usikkerhet og sjenanse. 
Birollefigurene – hans kompiser, ekskjæreste og familie, samt hennes venninner, ekskjæreste og familie – er alle usympatisk karikerte skikkelser du vil prise deg lykkelig for at du slipper å møte. 

Som sagt, den gode hensikt – tro at du er verdt noe i all din ufullkommenhet – skal regnes filmen til gode. 
Problemet er bare at regissør Jim Field Smith ikke tviholder hardt nok på budskapet. 
Dermed skaper han en perfekt Molly som har absolutt alt: 
En kropp som sier sex, et smil som erobrer alle, en indre trygghet som virker ukuelig. 

Den ørlille skavanken som avsløres midtveis, blir bare latterlig. 
Så manikyrert og fullkommen som dama framstår, presses Kirk til å gi etter for siste mote: 
Intimbarbering. 
Dermed glipper påstanden om «vær deg selv, du er god nok slik du er». 

Men som tidtrøyte for streikende flyplassvektere kan filmen kanskje duge. 
