«Johnny English Strikes Again» er harmløs, lettvint og morsom
Atkinson er fortsatt Atkinson. 
På godt og vondt. 

Dette er en sånn film hvor instinktet til kritikerne (inkludert mitt) sier at den må tas med en nokså voldsom klype salt, men som folk, altså folk flest, altså veldig mange, før eller siden ender opp med å se. 

Rowan Atkinson er tross alt en godgutt. 
Og han har holdt på lenge. 
Det kan iblant bre seg en skepsis til skuespillere som ham, som har sluttet å utvikle seg, men aldri gir seg, og stadig gjør mer av det samme. 
Det kan virke lettvint, til og med skamløst. 
Men det er lett å glemme at det også er imponerende. 

Mannen har langt på vei samme kroppsform og ansikt som han hadde da han slo igjennom med Not the Nine O’ Clock News (1979–1982) og etterpå suverent banket inn posisjonen sin med Sorte orm (fire sesonger mellom 1983 og 1989). 
Alt dette er fortsatt morsomt. 
Faktisk leste jeg alle Sorte orm-manusene for et par år siden, og de er fortsatt ordentlig morsomme. 
De beste av de syrlige one-linerne derfra blir sjelden tangert. 
Poenget er at Atkinson har gjort ordentlig gode ting og må på sett og vis berømmes for at han fortsatt holder på. 

Anstrenger seg ikke 

Så kan det jo tenkes at agentfilm-parodi-filmene Johnny English blir i enkleste laget noen ganger. 
Atkinson anstrenger seg ikke, men flyter på den ekstreme mimikken sin og evnen til å levere replikker og kroppsbevegelser på rare måter. 

Denne filmen bringer ikke med seg noe nytt, men det hadde vel heller ingen trodd. 
Den skal bare levere mer godmodig humor for hele familien og være en film alle kan krype opp i sofaen og se vel vitende om at ingenting kommer til å være krenkende eller utfordrende for noen. 
Og den ambisjonen er kanskje kjedelig, men den skader ingen, men sprer tvert imot noen runder med latter. 
Og er naturligvis innbringende for alle involverte. 

Morsomt for barn 

Historien er naturligvis mer av det vi har sett før. 
Klabb og babb og uendelig med krøll på grunn av English’ uoppmerksomhet og udugelighet. 

På sitt morsomste er det riktig fornøyelig. 
Men det er en hel del tomgang mellom høydepunktene. 
De fleste spøkene blir også presentert så tydelig at man aner hva som skal skje en god stund før humorelementene får utspille seg. 
Det er usofistikert, men samtidig sjarmerende at noe fortsatt kan få lov til å være harmløst, enkelt og dumt. 

Det morsomste denne gangen er English’ motstand mot digital teknologi, og spesielt eksperimentet hans med virtual reality-trening. 
Der når Atkinson seg selv på det beste sånn cirka opp til cirka halsen, og det holder kanskje når man har holdt på så lenge som han har. 
Jeg kjenner for øvrig et antall yngre mennesker (barn) som kommer til å synes at dette er veldig morsomt. 
Og da er det jo det. 
