Deilig action - men ikke le
Rihanna er storarta som en muskelfri gunner, og actionfilmen om romvesener som kommer til jorden med egne krigsskip, vil glede de ekstremt handlingsglade. 
Men det er mye sentimental krigsglede i filmen, og det er mye å le rått av. 
Så ikke gjør det. 

Det er vanskelig å tilgi en actionfilm den første halvtimen med pludrete Politiskolen-parenteser, men etter hvert tar krigs-begeistringa seg skikkelig opp, og den siste halvtimen eier både deg, meg og allmuen bortsett fra kanskje noen syrere som blir deppa av Nato-fly.«Battleship» er befolka av så mange likegyldige skuespillere at man kan få mistanke om at botoxen har gått i genene i California. 
Taylor Kitsch er American Pie-vittig og surfekul med dudehår på Hawaii, men som strigla soldat med Rosa Panteren-bevegelser (regissør Berg sin vits: 
Han kjører Bærum bærum oppå guttens klønete varehusinnbrudd) blir det litt som å se Justin Bieber spille «For en neve dollar». 
Rihanna klarer seg bra, hun er en karisma-karamell med heftig nok genitalierykte til å kunne styre de store missilene mot fruktkorjå fra himmelrommet. 

Woodstock-folka med blomster i gevær-munningene er trøtte nå. 
USA lever med en blomstrende krigslykke nesten uten sidestykke, og den militære sentimentaliteten blir egentlig altfor tung føde i magesår-sesongen. 
Men OK. 
Den kommer til å glede nynazistene og guttespill-gjengen i The Gathering, den kommer til å framkalle ekte jippi-jodling hos actionfolka. 
Når lille Taylor og hans ekstra-etniske crew omsider får med et annen verdenskrigsskip styrt av pensjonistsoldater med astmastemmer — da svinger det så skikkelig at du glemmer å le. 
Samtidig forlater den digre mannen uten bein sheriff-jeepen og den unnværlige fotballfrua for å boksekjempe med en alien med influensatryne og elfenbensskjegg. 
«Jeg tar meg av dette». 
Jeg lo ikke da heller. 
Men jeg kunne ha. 
Fienden er nok et problem. 

Ned fra himmelen kommer overutstyrte vannfartøyer fra en planet som likner vår. 
De kan puste i luft, men har trøbbel med lyset - og de blir aldri mer interessante enn Star Wars-kloner og bistandsadvokater. 
Det er noe halvferdig og foreløpig ved dem, og en god film skal ha skikkelig motstand. 
De lander like ved Taylor Kitsch si skute, og så tuter amerikanerne på det innvikla skipet. 
Da tar romvesnene en «Blåsa mi er større enn blåsa di», og deretter demonstrerer de både super kosmo shit ammo og laserskjold slik vi kjenner det fra «Clone wars». 
Enda kulere er det når de sender ut bey blades som ruller i stykker flybase, motorvei og førsteklassingenes baseballbane. 
Jeg tror wheels of fire redda femmer-terningen. 
