«Phantom Thread» er både forførende og gåtefullt
Om dette blir Daniel Day-Lewis’ siste rolle, slik han har varslet, så gir han seg helt på høyden. 

Enkelte kritikere har hevdet at rollen som «vanskelig kunstner» er perfekt for Daniel Day-Lewis fordi han angivelig er en slik kunstner selv. 
Hadde det bare vært så enkelt! 

Den britiskfødte skuespilleren har alltid fortolket komplekse rollefigurer, det er intet nytt. 
Men skildringen av klesdesigner Reynolds Woodcock er ikke noe kunstnerportrett, men et eksentrisk melodrama som like mye gjenspeiler filmskaperen Paul Thomas Andersons kunstneriske temperament. 

At filmen i det hele tatt er laget, er et lite mirakel i dagens filmverden og skyldes milliardæren Megan Ellisons forkjærlighet for Andersons filmer. 
Det er vel bare innen seriedramaet vi finner kammerspill som er like djerve som dette intime dramaet. 
Men Andersons film ville likevel ikke kommet til sin rett på en tv-skjerm. 
For her løfter han det intime opp til nye høyder, der den minste detalj, som den herdede tommelfingeren til Day-Lewis, drar oss inn i hovedpersonens diktatoriske, men samtidig forførende univers. 

Å ta mål av en date 

Woodcock er klesdesigner i 1950-tallets London, altså før «haute couture» og «moteskaper» ble allmenne begreper. 
Han har likevel innrettet seg med et studio og syersker han hersker over med nesten uinnskrenket makt. 
Kundene hans, som består av den noe uelegante britiske overklassen, forguder ham, men lar ham aldri helt glemme hvem som betaler. 
Det er ett av flere forstyrrende innslag i hans ellers så beskyttede liv som søsteren Cyril (Lesley Manville) administrerer og våker over som en hauk. 

Et annet forstyrrende element blir den unge franske servitrisen Alma (Vicky Krieps) som han plukker opp på en restaurant og gjør til sin modell og elskerinne. 
På deres første date insisterer han på å ta målene hennes – og hun føler for første gang at noen ser henne, før hun innser, for sent, at det er like mye designerens blikk han ser henne med. 

Et uforutsigbart melodrama 

Da Woodcock forfører Alma, blir også vi forført. 
Som så man ganger før fanger Day-Lewis oss i sitt nett av hypnotiske gester og uttrykk. 
Anderson skreddersyr det filmatiske universet rundt denne skuespillergiganten som gir oss enda et makeløst portrett av en nesten utålelig perfeksjonist. 

Den første halvtimen, da hans allmektige univers som gudbenådet designer etableres, er noe av det mest fascinerende jeg har sett på film i år. 
Idet hans vesle kongerike begynner å rakne, og Alma tvinger seg på med sin vilje, tar melodramaet mer over, og den atmosfæriske magien erstattes av maktkampen mellom dem. 

I kjærlighet er alt lov, i hvert fall i et melodrama, og Anderson gir oss en helt uventet variant. 
Alma presser Woodcock til å elske henne på hennes meget spesielle premisser, og Anderson ber oss om å akseptere det nesten umulige mot slutten. 

En Oscar verdig 

Det er dristig av Anderson å la en helt ukjent skuespiller som belgiske Krieps spille mot kraftsenteret Day-Lewis, men det forsterker den oppdagelsen hun er ment å være, særlig i starten. 

Anderson har selv foto på filmen og får godt frem gløden og de vekslende fargetonene i ansiktet hennes: i ene øyeblikket slående vakker når han idealiserer henne, i neste øyeblikk «bare» alminnelig når han har dårlige dager. 

Mellom dem tripper Lesley Manville i en svært krevende birolle som er en Oscar verdig. 
Hun har kanskje aldri vært bedre enn her, og mange har med rette sammenlignet rollen med Judith Andersons uforglemmelige Mrs Danvers i Hitchcock-klassikeren Rebecca (1940). 
En referanse denne filmen gjør seg fortjent til. 
