Den fine mannefilmen
Scott Coopers «Crazy heart» er en forbilledlig mannefilm, for den handler om en fallert prærieulv og planmessig alkoholiker som faktisk går den motsatte lysløypa. 

Han går mot lyset, ikke fra det. 
Jeg kan ikke si for mye om det, men Jeff Bridges er ukas sigarettglo i tunnelen, og han er sesongens eneste troverdige varsel om kjærleikslivets detoksikeringskraft på kropp og sinn. 
Dessuten brummer Bridges fram et enestående, evigvarende musikerportrett med rustikk dinerbord-stemme og bar brennevinsmage. 
Filmen kommer til å utfordre behovet for mp3 og inspirere utopiske ønsker om åttespors bilkassetter som i sin tid ble laga for at western-gitar skulle høres ut som en roadkill-pryda del av asfalten. 

Western-musikken er de vakre menneskenes sjelesorg. 
Den handler for det meste om anger og savn, for langs landeveiene fører kjærlighet til begge deler. 
Hvis du roter deg ut av grillfredagenes forstadshelveter, treffer du de som kjører uformelle rustflekka pickuper med korrosjonsskader fra tårer og mager trøst. 
Det er Kris Kristofferson-folka. 
De er solnedgangenes barn. 
De er soloppgangenes vrak. 

Bridges spiller en rødhjerta og magesjuk køntri-artist som etter karrierefall reiser rundt på Santa Fe-bygder og synger for jevnaldrende bønder i bowlingbuler. 
Håret er tilbakestrøket av svette og svir, og ansiktet er så indianerbrunt at det må ha vært hål i motellromtaket, for han gikk aldri til Dalsnuten. 
Han ligger i senga midt på dagen og balanserer bourbonglasset på brystet. 
Han er vår mann, men han er aldri edru. 

I køntri-romanser finnes bare bitre, enslige mødre. 
Det er ikke noe mirakel at også den 57 år gamle sangeren Bad Blake treffer sin versjon. 
Men han gjør det med et fravær av sinthet og en beskjeden hengivenhet som gir filmen retning og forstand. 
Maggie Gyllenhaal spiller en sart og vaktsom kjæreste som egentlig bare venter på at prærievinden skal blåse enda en taper til dørstokken hennes. 
Hun elsker den følsomme alkisen med realistiske forventninger om at livet alltid alltid har et melankolsk refreng på lager. 

Colin Farrell spiller ung køntri-stjerne som har lært alt av den gamle G-dur-reven, men takler det med ømhet og respekt. 
Det finnes ikke onde mennesker i denne filmen, noe som blir understreket ved at Guds engel Robert Duvall kommer innom som en presis repetisjon av godhet. 

Ansiktet til Jeff Bridges er en film for seg. 
Musikken striper seg gjennom det som en veiviser, eller kanskje er det huden som funker som kart eller som melankoliens noteark. 
Uten sin ødeleggende eufori kunne prærie-ridderen i pickupen aldri ha skrevet perfekte sanger. 
De gode køntrisangene er om levd liv, og da snakker vi ikke om harmonisk medlemskap i Coop og Gammeldanslaget. 
Bridges er ikke en klima-nøytral kunstner. 
Kanskje ville han blitt lykkeligere hvis han var, for kjærligheten er til sjuende og sist større enn kunsten, så han skulle nok ha valgt den. 

Og: 
Her er en link til Øyvind Berekvams Crazy Heart-inspirerte Spotify-liste: 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra. 
