Ujevn komedie fra glade nybegynnere
Å være morsom er krevende. 
Du bommer hvis du serverer den gamle «vitsen» om at ringeklokka røper at Friedland bor i huset. 
Men på det nivået har dessverre «Tomme tønner» lagt seg litt for ofte. 

Nå er det noe søtt barnslig over guttehumoren til manusforfatterne og regissørene Leon Bashir og Sebastian Dalén. 
De lar tre småskurker, Ali, Nico og Bobby, krangle gjentatte ganger om hvordan de skal hoppe over et gjerde idet de skal gjøre innbrudd. 
Det hadde holdt med ett lynkjapt eksempel på slikt tøv for å ironisere over gjengens amatørmessige ferdigheter som kriminelle. 

Bashir og Daléns regidebut er høyst ujevn. 
Det finnes scener med gnist og humør som du vil humre godt av, men også humorstunt som ramler døde om. 
Det deltar drevne skuespillere som gjør en grei nok innsats, som når Kim Bodnia knurrer og viser klør i rollen som Oslos krimkonge. 

Men det er først når Bjørn Sundquist entrer scenen og vil styrte Bodnias figur fra tronen, at det oppstår et vidunderlig øyeblikk, breddfullt av humor. 
Nordlendingen Sundquist eksellerer i skuespillerfinesser han har finslepet gjennom utallige år. 

Slike øyeblikk er dessverre for få. 
Finnmarkingene Stig Frode Henriksen og Tommy Wirkola, kjent fra «Død snø», har ennå en laaaang vei å gå som skuespillere, i likhet med Leon Bashir, Anders Danielsen Lie og Farrakh Abbas i rollene som småskurker. 
Scenen der tre venninner møtes på gata i Oslo, er pinlig dårlig fordi iallfall den ene birolleinnehaveren er elendig. 

Da går det langt bedre med Kristoffer Joner og Vegar Hoel i hver sine skurkeroller. 
Rogalendingene er for lengst forbi nybegynnerstadiet som så mange andre i filmen befinner seg på. 

Hva det handler om? 
Plottet kan absolutt holde til en gangsterkomedie: 
Utallige kjeltringer i Oslo prøver å holde geskjeften sin gående, men heroinlast, tyveri av sjelden, utstoppet falk, samt spritsmugleri vikles inn i hverandre på måter ingen hadde regnet med. 
Oppfinnsomheten er til tider grenseløs, både hos manusforfatterne og fiksjonens aktører. 

Tenk deg så at alle handlingstrådene klippes mot hverandre, tidvis i et så høyt tempo at det nok er parodisk ment, men der jeg like gjerne kaller det mangel på rytmefølelse. 

Overraskelsen kommer til slutt da komedien munner ut i et ruspolitisk innlegg. 
Det er lett å forstå at Kristoffer Joner ville delta i denne filmen! 
