«Jupiters måne:»En flyktning med superkrefter 

Han er innvandringsmotstandernes mareritt – en flyktning som kan fly over grensene. 

Vi er blitt så vant til å se på flyktninger som en masse av skjebner at vi ikke lenger ser dem som individer. 
Jeg vet ikke om det var utgangspunktet til den ungarske regissøren Kornél Mundruczó for å lage denne filmen, for jeg er fortsatt usikker på hva slags film jeg har sett. 
Men det var det første som slo meg da jeg så filmens ”helt”, den syriske flyktningen Aryan (Zsombor Jéger), lette fra bakken i starten av filmen. 
En flyktning med superkrefter – hvem vet hvor det vil føre oss! 

Det viser seg at Mundruczó anvender Aryan først og fremst for å fortelle noe om oss selv – om vår frykt for det ukjente som er på vei over Middelhavet. 
Vi rekker aldri å bli kjent med den syriske gutten, men betrakter ham fra den egentlige hovedpersonens perspektiv, den korrupte legen Stern (Merab Ninidze). 
Han ser gull i Aryans overnaturlige evner og forsøker å ta ham under sine beskyttende vinger – for å kunne tilby ham som en slags mirakeldoktor for velstående, syke mennesker. 

Dystopisk satire 

Mundruczó fremmer en nesten dystopisk visjon av et samfunn som går av skaftet i møte med flyktningbølgen. 
Det er som om Aryan bare er en katalysator for mørkere krefter som hele tiden har ligget der og murret. 
Dette er et etterlengtet perspektiv som Mundruczó skal ha honnør for å ville utforske. 

Problemet er bare at han gaper over for mye. 
Det starter som en eksistensiell thriller om overlevelse, men forvandler seg snart til en overnaturlig fabel med sterke innslag av samfunnssatire. 

Her møter vi få mennesker med empatiske evner. 
De synes altfor opptatt av sine egne problemer til å kunne fatte hva som foregår rundt dem og lar seg lett manipulere av myndighetene (et lite spark til den autoritære regjeringen i Ungarn, skulle jeg tro). 

Det finnes ingen karakterer vi kan støtte oss på, som kan tilføre infernoet en menneskelighet, og jeg måtte etter hvert motvillig akseptere filmskapernes insistering på at alt dette skjer vilkårlig. 
Selv terroraksjonen mot slutten av filmen ser vi på avstand, idet Aryan svever over handlingen, og det er ikke godt å si om vi skal se ned på det hele som ren menneskelig dårskap. 

Briljant og mangelfull 

Hvem er Aryan? 
En frelser som blir martyr? 
Eller kun et medium som skal gi oss selvinnsikt? 
Mundruczó og manusforfatter Kasta Weber gir ingen klare svar, og bombarderer oss med så mange sjangre, filmsjablonger og temaer at jeg sluttet å telle. 

På et tidspunkt trodde jeg at jeg befant meg i en hardkokt film noir. 
Jeg søkte derfor tilflukt i de sekvensene der Mundruczó og fotograf Marcell Rév viser sitt kaliber som billedskapere. 
Åpningssekvensen der Aryan stormløper over grensen mellom Serbia og Ungarn, er mesterlig gjennomført med håndholdt kamera, og isolert sett noe av det beste jeg har sett på kino denne høsten. 

Rév fortsetter å briljere med kamera gjennom hele filmen, med kompliserte panoreringer og kjøringer som skal betone hvordan Aryan trosser tyngdekraften. 
Men summen av disse enkelte briljante partiene gir ikke den totalopplevelsen vi bør kunne forvente av en begavet filmskaper som Mundruczó. 
