Man føler man ser på noe som ikke var ment for menneskeøyne, et innblikk i en skjult verden
«Planet Earth 2» er så imponerende at det nesten er klysete, og så vakkert at ord ikke strekker til. 

Ti år etter at de revolusjonerte naturdokumentaren, er supermenneskene bak «Planet Earth» tilbake med oppfølgeren, om mulig minst like spektakulær. 
Sesong 2 gikk på BBC i fjor høst, og hadde omsider norsk premiere tidligere i september. 
Den er tilgjengelig på nett-tv, men vær obs på at første episode fjernes allerede tirsdag 3. oktober. 

Et tiår med teknologisk nyvinning har gjort at fotografene har kommet enda tettere på de skjøre biotopene (forhåpentlig uten å gjøre skade), fått enda skarpere bilder av enda mer sjeldne syn. 
Hvert eneste sekund er spekket til randen med uforglemmelige bilder. 

Umulige bilder 

Nyklekkede iguanaer må springe over et Normandie av en strandstrekning, jaget av smarte, lynraske slanger hentet fra våre verste mareritt. 
En hunnsnøleopard risikerer sitt liv for å beskytte datteren mot to konkurrerende hanner. 
En bitteliten, gjennomsiktig frosk karatesparker vekk angrepshelikoptre av noen monsterveps som har fått ferten i eggene hennes. 
Å fange slike bilder skal ikke være mulig, man kan ikke helt tro det man sitter og ser på. 

Dette er så imponerende at det nesten er klysete, og så vakkert at ord ikke strekker til. 

Resultatet er at man føler man ser på noe som ikke var ment for menneskeøyne, et innblikk i en skjult verden som både er hinsides vår egen og rett foran nesa på oss, fjernt fra våre liv, men også uløselig knyttet til dem. 

Makro og mikro 

Med et allseende blikk fra et tilsynelatende usynlig kamera svever «Planeten vår» over og gjennom kloden, og hopper nennsomt fra monumentale makrotablåer av fjellkjeder, ørkenlandskap og jungler, via dyr som spiser og blir spist, og ned til et mikrokosmos der insekter og småkryp går gjennom nøyaktig den samme kampen for tilværelsen. 
Og så tilbake til de store landskapene igjen. 
Alt henger sammen, sjelden har den lille, store, blå klinkekulen vår framstått så mye som én enkeltorganisme som her. 

De mange dyrehistoriene kan ha lik oppbygning (selv om innpakningen selvsagt er ulik), men det er også poenget: alles historie er unik, men de er også alle den samme historien, en kamp om knappe ressurser, om å være prisgitt sine instinkter, å hegne om sitt hardt ervervede territorium, beskytte sine små og hjelpeløse mot både andre artsfrender, rovdyr, og de nådeløse naturkreftene. 
Snarere enn å antropomorfisere dyrene og si at de er akkurat som oss, er det mer nærliggende å si at – ribbet ned til de grunnleggende bestanddeler – er det vår tilværelse som ikke er så ulik deres. 

Det verste og beste 

Man blir også smertelig påminnet at kloden er under daglige angrep fra oss selv. 
Den skjøre balansen i økosystemene tippes stadig, både med overlegg, som når regnskogen rives ned, eller ved uforsiktighet, som når maur som har haiket på handelsskip plutselig befinner seg på en øy uten naturlige fiender, og får ekspandere fritt i ukontrollerte superkolonier, som selvfølgelig går ut over de som allerede bodde der. 
Selv liten tue kan velte stort lass. 
«Planeten vår» trenger ikke moralisere, bare vise oss tingenes tilstand. 
Kontrasten med den triumferende teknologien og lidenskapen som ligger bak serien får tydelig fram både det verste og det beste menneskeheten har å by på. 

Det er til å miste pusten av. 

Se planeten vår før det er for sent. 
