Ingen nåde
«I Give It A Year» er smart, men kald og krass. 
Det er uheldig for en romantisk komedie. 

FILM: 
Som romantisk komedie er «I Give It A Year» fiks og snedig. 
Den er også antiromantisk inntil det hatefulle. 
Det siste forklares av rulleteksten. 
«I Give It A Year» er noe nær en teoretisk umulighet: 
Den er en kjærlighetsfilm skrevet og regissert av Dan Mazer, mannen som ga verden smertehumoren i «Borat», «Brüno» og «Diktatoren». 
Sjanger og regissør går sammen som elefantfot i hanske. 

Fristelser 

Men Mazer er ikke dum, og «I Give It A Year» er basert på et smart premiss. 
Nat (Rose Byrne) og Josh (Rafe Spall) gifter seg etter noen måneders forelsket fortryllelse. 
Bryllupsgjestene gidder knapt å skjule hvor langt nord og dypt ned de dømmer ekteskapet. 
Lenge virker det som om filmen skal handle om hvordan kjærligheten skal overvinne fordommene. 
Josh og 
Nat støter begge på fristelser fra utsiden, han gjennom en bohemsk ekskjæreste (Anna Faris), hun gjennom en blendende fremmed (Simon Baker). 

Slike hendelser er en vanlig komponent i den emosjonelle hinderløypa som er den romantiske komedien. 
Men det blir tydeligere og tydeligere at Nat og Josh virkelig er en semmer match. 
Det er som om den økende avstanden og anspentheten mellom dem kjemper med sjangerforventningene. 
For hvorfor skulle akkurat denne kjærligheten på død og liv seire? 
Hva om de farlige fristelsene er noe mer og større enn farlige fristelser? 

Krass humor 

Dette ville vært vel og bra, og dypt romantisk, om filmen ikke hadde vært blottet for varme. 
«I Give It A Year» er mer krass og vulgær enn den pyntelige overflaten skulle tilsi. 
Mazer behandler hovedpersonene med sin sedvanlige nådeløse kulde. 
Han elsker å ydmyke dem. 
Særlig Josh, en pregløs pudding i Rafe Spalls anonyme skikkelse, er så dustete så ofte at man knapt synes han fortjener noen lykkelig slutt. 
Slik smitter Mazer publikum med sin egen misantropi, og det er bare trist. 
