«Nedgravde hemmeligheter» er like spennende som i fjor
De som så «Nedgravde hemmeligheter» forrige påske, kjenner igjen malen. 
Den fungerer like godt i år. 

Velkommen tilbake til Cassie Stuart og Sunny Khan, Scotland Yards spesialetterforskere i sjangeren gamle, uløste saker. 
Forrige gang gravde de seg ned i en nærmere 40 år gammel forsvinningssak. 
Det gjør de for så vidt i år også. 

I en elv i utkanten av London dukker en koffert opp. 
I den ligger et lik. 
Det kan ha ligget der i alt fra fem til 20 år, og være levningene av en av flere tusen som forsvant i det tidsrommet. 

Etter hvert sirkler etterforskerne inn hvem han var. 
Og at han ikke begikk selvmord, slik konen og sønnen har trodd i alle de år. 
Men hvem drepte David Walker, og hvorfor? 

Det er ikke bare Walker som sirkles inn. 
I år som i fjor presenteres vi tidlig for et knippe høyst ulike mennesker vi skjønner må ha en forbindelse til mannen, selv om den for enkelte ikke er like åpenbar som for andre. 

Slik blir «Nedgravde hemmeligheter» noe mer enn en på alle vis klassisk «hvem-gjorde-det-krim». 
Britene kan dette territoriet til fingerspissene, både når det gjelder å skape spenning, og – når de er på sitt beste – å tråkle inn detaljene som løfter en serie. 
I så måte er «Nedgravde hemmeligheter» forbilledlig i måten den bygger personlighet, miljø, relasjoner og historier rundt persongalleriet. 
Slik skapes nærmest minihistorier i den store historien, samtidig som seerne får et bredt persongalleri der man finner folk man liker, bryr seg om eller interesserer seg for. 
Eller identifiserer seg med. 
For ikke alle av oss lever, eller har levd, et A4-liv. 
Ikke alle av oss ville synes det var like stas å bli konfrontert med fortiden. 
Selv om de færreste av oss befinner oss i en situasjonen der fortiden kan knyttes opp til et drap. 

Selv ble jeg i fjor like forelsket i Nicola Walkers Cassie som jeg ble i Olivia Colmans Ellie Miller fra «Broadchurch». 
Kjærligheten blusser opp ved gjensyn. 
Det er noe med disse jordnære, nøkterne og likevel skarpe damene som helt uglamorøst gjør jobben sin – i tilfellet Cassie med slik varm, myk vennlighet at jeg får lyst til å krype inn i armkroken hennes. 

Og så er det samspillet hennes med den noe mer tilbaketrukne Sunny, de små replikkvekslingene deres, hverdagslivet som siver inn midt i den pågående, møysommelige etterforskningen. 
Det er ikke originalt, bare deilig. 
Og det gir pustehullene som trengs i en serie som etter hvert bretter ut en historie som ikke nødvendigvis er original, men som er nødvendig å fortelle, gang på gang, og som treffer like hardt hver gang. 
Ha lommetørkle for hånden i siste episode. 

I lys av dette har også originaltittelen «Unforgotten» en dobbelthet som berører. 
Fortiden forblir en del av oss, selv om årene går og livet endres. 
Ved å beskrive samfunnet rundt den tiden forbrytelsen fant sted, setter serien menneskene den handler om inn i en historisk fortelling og viser hvordan man tenkte den gang, og hvordan samfunnet har endret seg – eller kanskje ikke. 
Det er et like spennende gravearbeid som selve løsningen av mysteriet. 
Og det gir en krimserie med både hjerne og hjerte – og en etisk dimensjon. 
