«Doom» ålreit actionfilm
Dataspillet «Doom» handler ikke om pensjonistsjapping like før danskeferjeavgang, og man bør ikke bli forskrekka om det skvetter litt her. 

Som actionfilm er Bartkowiaks sci-fi-splæsjer overraskende vellykka, men man har ikke lov til å berøre ferskmat de første 24 timene etter forestillingen. 

Det verste som kunne skjedd, var at den polsk-amerikanske regissøren-fotografen forsøkte å gjenskape dataspillets 1993-klaustrofobiske førstepersons synsvinkel i aldeles ensarta korridorer. 
Det trikset tar han først da det unevnelige har skjedd (jo, det finnes til og med en vri i storyen) — og da er virkningen behagelig hypnotisk. 
Du ser våpenet og vesnene foran deg mens dødsdiskomusikk av så uomtvistelig verkstedopphav at trente ecstasybrukere vil få rensa blodet, doomer som dorden gjennom sdolsetene. 
Det er ålreit. 
Hvis man liker sånt. 

Filmen starter med hylende, forfulgte romstasjonsmestere. 
Tallet på kvitkledde akademikere desimeres så raskt at rasjonaliseringsmekanikerne i Helse Vest vil bli misunnelige. 
Så får vi møte soldatgjengen som beames opp fra Nevada i ei boble som minner om den gang Jodie Foster var newager. 
Tankene går til «Alien». 
Siden går tankene også til filmer som «Night of the living dead» og kanskje til McTiernans spesielt stiliserte soldatromantikk i «Predator». 
Behagelig konturerte marinejegere snakker kortfatta og kult, men ikke slik Natteravnene ville ha ordlagt seg. 

Newzealenderen Karl Urban er for lite brukt. 
Han har mørke øyne og tilforlatelig tøffhet. 
Britiske Rosamund 
Pike spiller søstra hans på en så dokkeskjelven, storøyd måte at man kan tenke seg til at hun kunne blitt en ny Linda Hamilton. 
Den halve samoaneren The Rock er alltid en begivenhet. 
Han spiller sersjant med en nydelig, naiv klønethet som får en til å minnes Steven Seagals første filmer. 
Alt dette er glimrende. 

Soldatene kommer til forskningsstasjonen på Mars, og det er ikke småtterier de oppdager etter hvert. 
Som for eksempel den genetiske forskjellen på godhet og ondskap. 
Hvis filmen mangler noe, er det en Sigourney Weaver, en vibrator i spillet, en intuitivt perfekt karismatiker som får handlingen til å lukke seg som kronblad rundt én eneste skikkelse. 

«Doom» er en streit, veldreid, engasjerende actionfilm, men den har fått dårlig mottakelse. 
Kinoenes krise har ikke noe med dårlige filmer å gjøre. 
Det er for mange ugne ungdommer med for mye teit skolegang der ute. 
De blir aldri fornøyde. 
