Slutt å sutre, Eminem!
Er Eminem fortsatt relevant som plateartist? 
Nei. 
Heldigvis påvirket det ikke gigakonserten hans på Voldsløkka. 

I forkant av lørdagens konsert på Voldsløkka i Oslo har det vært mye snakk om hvorvidt Eminem fortsatt er relevant som rapper. 
Svaret er både ja og nei. 
Musikken han gir ut i dag, sist «Revival» fra 2017, er på ingen måte toneangivende, slik den var på høyden av rapperens karriere på starten av 2000-tallet. 

Men gjør det noe, da? 
I en livesetting er svaret nei - etterfulgt av en eminemsk langfinger i været. 

Hitrekke 

Hitkavalkaden de 55 000 publikummerne fikk servert hadde definitivt slagside mot albumene «The Slim Shady LP» (1999), «The Marshall Mathers LP» (2000) og «The Eminem Show» (2002). 

Det er et smart grep. 
Det er forståelig at artister ønsker å vise fram det nyeste materialet sitt – særlig når den nyeste plata kom rundt juletider i fjor -, men 45-åringen skjønner at de fleste på Voldsløkka har sikret seg billett for å kunne hyle med til «My Name Is», «Without Me» og «Lose Yourself». 

Eminems vokal ligger tidvis for langt bak i miksen eller blir overdøvet av bandet, for eksempel under «Cinderella Man» og «River». 
Det er uheldig, all den tid tekst er supersentralt i Eminems musikalske univers. 

Nevnte band er relativt massivt sammenliknet med den ene DJen mange rappere opererer med på scenen: 
Eminem stiller nemlig med to trommiser, to keyboardister, strykere (!), korist, bassist, gitarist, DJ og sin faste hypeman, Denaun M. Porter. 

Beyoncé-samarbeid 

Bandet bygger heldigvis mer opp under Eminems vokal enn de overdøver den, og bidrar til at lydbildet får ekstra fylde og trøkk. 

Musikerne sikrer også emostemninga på Beyoncé-samarbeidet «Walk On Water», der Eminem og gjestevokalist Skylar Grey akkompagneres av følsomt pianospill den første delen av låta, før strykere løfter den såre teksten til nye høyder. 

Apropos sår: 
Ems tekstlinjer går rett i flesket på diskusjonen om rapperens relevans. 
Hør bare: 

«Now take your best rhyme, outdo it, now do it a thousand times 

Now let 'em tell ya the world no longer cares or gives a fuck about your rhymes». 

Uff da. 

Spretten 

Men om Eminem synes det er vanskelig at folk later til å gi faen i rimene hans, viser han det ikke på Voldsløkka. 

45-åringen framstår energisk, leken og full av selvtillit der han spretter rundt på scenen, spøker med publikum, veiver med armene og jogger fram og tilbake. 
Det er kun på «Walk On Water» at en anelse andpustenhet er å spore. 

Trolig sitter Slim Shady igjen med et klekkelig honorar for den halvannen timen på Oslo Sommertid. 
Man kan argumentere for at rapperen burde gitt publikum en halvtime til, de høye billettprisene lagt til grunn. 

Men han opererer utvilsomt med et høyt energinivå hele konserten gjennom – sett bort fra en blodfattig versjon av Ed Sheeran-samarbeidet «River» fra fjorårets plate, der de eneste som viser entusiasme rundt låta, er publikum. 

Blanda drops 

Gjengen Eminem kunne skue ut over lørdag kveld, var er en eklektisk blanding av fjortiser med tannregulering, fine frøkner med dyre vesker, unggutter med dun på overleppa og voksne med fornuftige ryggsekker. 
At sistnevnte segment har interesse av å se en artist som var på middagshøyden i deres ungdomstid, er forståelig. 

Litt mer interessant er det å se på hvorfor de unge – og da særlig de veldig unge – er interesserte i Eminem, som jo slo gjennom før flere av dem var påtenkt. 

Svaret som stakk seg ut da jeg snakket med flere ungdommer før konserten, er at rapperen er veldig «ekte». 
Han bruker sitt eget liv i musikken. 
Og han kan være både morsom, trist og sint. 
Stoff som gir låter som overlever generasjonen de var laget for. 

Eminem er en helt annen type rapper enn de tatoverte fjesene som dominerer hiphop i dag. 
Mens Eminem alltid har flekset et velutviklet ordforråd, dyrker mange av dagens rappere en helt annen stil, med stor suksess. 

Et opplagt eksempel er låta «SAD!» av verdens mest aktuelle rapper akkurat nå – nylig avdøde XXXTentacion –, der han synger mer enn han rapper. 

Tjall og tungekrøller 

Eminem opererer på en helt annen kant av hiphop-spekteret, noe som blant annet demonstreres under «Rap God», der han leverer en heftig tungekrøller – til publikums store entusiasme. 

Blant konserthøydepunktene er «Sing For The Moment», der lukta av tjall sprer seg over sletta parallelt med den ikoniske intromelodien. 
Et annet er «Stan», der 110 000 hender strekker seg mot himmelen og alle synger med – inkludert tolvåringen ved siden av meg, som ikke engang var født da Dido-samarbeidet herjet hitlistene. 

Det er forståelig, for ikke å si prisverdig, at Eminem fortsetter å forsøke å finne opp rap-kruttet på nytt. 
Men om jeg var ham ville jeg ikke ha brukt for mye tid på å sutre over at verden ikke bryr seg om de nye rimene hans. 
De gamle holder i massevis. 
