Italia som fetisj
Fascinerende men ustrukturert tilbakevending til Italia; landet, folket, kulturen, drømmene, virkeligheten. 

HANDLER OM: 
Regissøren har tatt med seg selv, sitt kamera og masse minner fra oppveksten - og forsøker å finne ut om hva både landet - og han selv - har utviklet seg til. 

DOM: 
Mer subjektivt enn dette kan det knapt gjøres! 
Regissøren har gjort sitt livs retur gjennom hele landet, fra Milano i nord til den ytterste spissen av «støvlelandet», helt i sørvest. 
Ettersom regissøren, «Mannen» har tilbrakt deler av sin oppvekst i Italia, snakker han ikke bare språket, han kjenner også metaliteten, historien, kulturhistorien. 
Men det er ikke den «store» kulturen som interesserer ham, snarere helt vanlige mennesker, helt upretensiøse kaffebarer, den helt folkelige delen av fotballtribunene, togene på tredje klasse. 
Mannen beveger seg i en personlig dokumentartradisjon som vi kanskje særlig husker fra danske Jacob Holdts reiser, senere multimediashow og bøker. 
(VG tar intet ansvar for innholdet på eksterne nettsider). 
Det skilles ikke mellom den helt personlige fortellerstemmen og den ferdige filmen. 
Og Mannens forkjælte forhold til sitt andre fedreland, nærmer seg ren fetisjisme. 
Flott nok, fascinerende nok - særlig dersom man har et slags kjærlighetsforhold til Italia i utgangspunktet. 
Vanskeligere blir det hvis man ikke har noen referanser på forhånd. 
Da blir Mannens reise temmelig ustrukturert og tilsynelatende tilfeldig. 
Såpass tilfeldig, at man må kalle det en klar filmatisk svakhet, når man først innbyr et større publikum til å se verket. 
Men rett skal være rett: 
Det er umulig å forlate kinosalen uten et annerledes og lysere syn på menneskene rundt deg. 
Og sterkt behov for en espresso. 
Dobbel. 
Så filmen virker! 
