11 år og forelsket
For en skjønn liten film. 
Der Hollywood så ofte ødelegger med rosa sentimentalitet, klarer «Lille Manhattan» å gi en høyst realistisk framstilling av pur ung forelskelse. 

Hvem husker ikke sitt aller aller første kyss, for ikke å si kvalene med å våge å leie den utkåredes hånd første gang. 
«Lille Manhattan» gir stemme til det kaoset av følelser som kan lamslå et menneske som er truffet av Amors piler. 

Regissør Mark Levin ser det hele fra guttens side. 
Gabe (Josh Hutcherson) er godt trent i jentehat og avsky for jentelus da han dag plutselig rammes av Rosemary. 
Én ting er at hun slår ham glatt på karatetreningen, langt mer komplisert at hun gir ham en følelsesmessig knockout. 
Av dette følger en lun komediepreget fortelling om Gabes forsøk på å vinne kjærligheten og få den til å vare evig. 

Josh Hutcherson er i bildet nesten hele tida og gjør en formidabel tolkning av guttens usikkerhet, vakling, håpefullhet og fortvilelse, kort sagt hele skalaen av stemninger som det forelskede menneske må gjennom. 
Charlie Ray i rollen som Rosemary har en passe veslevoksen oppførsel som underbygger påstanden om at jenter blir tidligere modne enn gutter. 

Et ekstra pluss skal filmen ha for de små glimtene av voksenverdenen rundt hovedpersonene. 
Heisføreren i oppgangen hos Gabe har sine erfaringer om kjærligheten. 
Guttens foreldre er på kanten av skilsmisse. 
Heldigvis klarer filmen å tråkle delene sammen til en klok helhet av sårt og søtt, vemodig og kjærlig. 

Flott familiefilm, hvis man bare får med poden, da. 
