Konsertanmeldelse:Outkast 

Joda. 
Outkast er fortsatt verdens største og beste rapduo. 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 11.000 

AKTUELT ALBUM: nei, kun turné 

Årets største Øyabooking fikk en bitter smak da Big Boi og André 3000s konsert på Coachella i april, altså deres første konsert sammen på ti år, ble møtt med unison skuffelse. 

Så, selv om en kjapp titt på deres totalt pornosoniske setliste fra deres seneste konserter lover en klassikerfylt kveld, ligger det en viss usikkerhet i luften foran Amfiet i Tøyenparken. 

Big Boi har vi sett jobbe hardt på norsk jord tidligere - det er André 3000, rapperen med historiens kanskje aller skarpeste penn, det står på. 
Er han virkelig så sløv på scenen som beryktet? 

Det enorme hodeteppet har lagt seg over sletten, og fra de smeller i gang med «B.O.B.», låten Pitchfork kåret til 2000-tallets beste (den kom ut ni måneder inn i millenniet), er det klart at André er like rå live som på plate. 
Om ikke enda bedre. 

Big Boi går som vanlig kledd som en toåring. 
Three Stacks kjører bestemorsparykk og en parkdress med teksten «Loners Get Lonely Too». 
Herlig. 

Dog ikke like herlig som hitrekken vi får servert. 
«Gasoline Dreams» inn i «ATLiens» låter fantastisk. 
«Skew It On The Bar-B» inn til «Rosa Parks» enda bedre. 
Allerede ved «Da Art Of Storytellin’» oser det klassiker av konserten. 
Etter bare seks låter. 

Og lyden fra scenener den beste jeg har hørt fra en utendørs rapkonsert. 
Hver stavelse er krystallklar, trommene glasert smått akustisk for live-følelsen, mens den fyldige og alt-dirrende bassen, fra en sekstrenger holdt av Debra Killings, får «Prototype» til å låte som en drøm. 

Og bassen fra «Ghettomusick» låter som hardcore sex. 

På den visuelle siden vises psykedeliske bilder av stjerner og kvinneformer. 
Rett ut av «ATLiens»-estetikken. 
Og selvfølgelig kommer Sleepy Brown ut til den magnetiske «SpottieOttieDopaliscious» i en rød dress - og tilbake på «The Way You Move». 

Andrés tilbakelente sjarm får meg til å måpe. 
Både når han komplimenterer oss for det beste vannet i verden og kaller «Roses»-Caroline en bitch «in the most respectful way». 

Teksturen er ypperlig i «Elevators», allsangen herlig under «Ms. Jackson», og stemningen så magisk under «Int’l Players Anthem (I Choose You)» at jeg kunne ha fridd til den neste jenta som gikk forbi meg. 

Bare tidsreisen tilbake til den nå tjue år gamle klassikeren «Southerplayalisticadillacmuzik», med «Hootie Hoo», «Player’s Ball» og «Crumblin’ Erb» var nok til å gjøre denne konserten verdt dagsbilletten. 
Resten gjorde den historisk. 

I gledesrusen følger dessverre med en liten nedtur. 
En slags åpenbaring. 

Jeg er i utgangspunktet tilhenger av mantraet «alt er alltid bedre nå», men Outkast får meg til å innse at rap faktisk var mye bedre før. 

Alle andre konserter etter denne har i hvert fall mye å leve opp til. 

Dette var en for bøkene. 
