Ikke århundrets, men månedens, kjærlighetssaga
Sterkt om sjelelige sår og de desperate forsøkene på å lege dem. 

Det har allerede gått fem år siden Eline Lund Fjæren brakdebuterte med «Ung kvinne, voksen mann» som 19-åring. 

Nå er hun aktuell med sin tredje roman, som nok en gang omhandler et forhold, og de psykiske ringvirkningene det får for hovedpersonen. 

Parodisk mann 

Formelt sett er det to hovedpersoner i «Forbruk i september». 
Den korte romanen starter med Espens perspektiv. 
Han er bokanmelder i en ukeavis hvor Emilie nylig har fått jobb. 
Emilie er ung og lovende, noe Espen ikke kan kalle seg lenger, og hun er pågående. 
De ender i senga sammen etter en jobbfest, og Espen blir forelsket. 

Hans indre liv og forelskelse blir overflatisk framstilt, han blir redusert til et par øyne som kan beskrive Emilie utenifra. 
Under samleiet tillegger Fjæren han disse tankene: 
«Han tenker på hvordan muskler folder seg rundt skjelettet, hvordan det knyter og strammer». 

Det oppleves som noe mange norske forfattere kan tenke mens de skriver, men få tenker mens de har sex. 

Spennende kvinne 

Heldigvis forflyttes perspektivet raskt over til historiens egentlige hovedperson, Emilie, og hennes problemer. 
Hun går til psykolog og han anbefaler henne å dra tilbake dit hun opplevde et overgrep: 
«Men stedet bærer hun med seg, for det var ikke på kontoret hans det skjedde, men på kroppen hennes.» 

Gjennom samtalene med psykologen, og Emilies egne tanker, bygger Fjæren en innsiktsfull bru mellom Emilies tidligere overgrepserfaringer og nåtidas utagerende seksuelle oppførsel. 
«Det er svakt, nesten dyrisk, tenker hun, ikke å være i stand til å ta det ved roten, som man sier, men isteden bare plastre såret, plastre såret med andre menn.» 

Tar kvinner på kornet 

Fjæren er fast spaltist i Morgenbladet og både der og i bøkene viser hun en strålende teft for temaer i tiden. 
Selv om mannskarakteren oppleves som noe hul, er hun svært god på å se kvinner. 
Som i en scene fra T-banen hvor hun betrakter de andre damene: 
«ansiktene deres er en dominorekke av selbevissthet […], det er alltid noe som skal justeres», for så å fastslå: 
«Enhver kvinne er sitt eget oppussingsobjekt.» 

Selv om boka er ujevn ender den opp på plussiden og vel så det, takket være Fjærens borende og uredde penn. 
Hun skriver så lett og ledig om tabuer og pinligheter at man nærmest glemmer at de er det. 
Kvinner i Emilies situasjon kommer til å finne en venn i denne boka, men den reduseres ikke til ei bok for en spesifikk målgruppe. 
Leseren må dukke ned til et mørkt sted, men Fjæren fører en kime av lys inn dit, dermed viser boka også en vei ut. 
