Plateanmeldelse:Åge Aleksandersen & Sambandet - «Sukker og salt» 

Åge Aleksandersens 21. album burde smakt sterkere. 

ALBUM: 
ROCK Åge Aleksandersen & Sambandet «Sukker og salt» (Tekst og musikk AS/Warner) 

Mange høydepunkter etter at Åge (65) satt sammen et nytt Samband på midten av 2000-tallet: 

«Alkymisten», «Danserinnen» og «Bak slør». 
«Snöharpan». 
«Katalysator» og «Høstsang». 
«24/12» og «Maria Magdalena». 

Felles for dem alle: 
En hunger etter å revitalisere seg selv etter et begredelig nittitall. 

Denne sulten synes dessverre å ha blitt stilt i forkant av «Sukker og salt». 
Et album hvis modus operandi synes å ha vært å lage en plate under mest mulig avslappende omstendigheter. 

Det er Åge som «åger», og satser på at dét er tilstrekkelig i seg selv. 
Det er det ikke. 

«Veien hjem» - klisjétittelen er allerede benyttet på norsk, i en bedre sang, av gjestevokalisten Henning Kvitnes - opptrer i to versjoner, med samme tekst, lagt til åpningen og avslutningen av platen, som henholdsvis oppjaget folkrocker og småtrivelig leirbålsvise. 

Den er et forsvar for farende folk, og en av bare to tekster her som vil noe. 

Den andre er «Kari og Knut», om hvordan vi tegner heltebilder av nordmennene som utvandret til USA, men ikke ønsker å vite av «Karim og Karima». 
Melodien er seig, og låten svekkes av et av dette albumets mest underlige karakteristika: 

Åge synger den i et lavt, fortellende register, men ender opp med å høres lidenskapsløs ut. 

«Kjæresten min» og «Kveldssol» er ømme, men melodisk forglemmelige ballader i «Skin sola»-tradisjonen. 

«Sommersang til siste slutt» er revynummeret (å kalle det «satire» ville være å ta i). 
Den handler om at når man skal utendørs å grille i Sommer-Norge - ja, da begynner det jammen å regne, gitt. 
Musikken er like smålåtent traust. 

«10 grader øst og 63 grader nord» er mett Trondheim-patriotisme. 
Den når ikke Lillebjørn Nilsens «Alexander Kiellands Plass» til knærne en gang. 

«Svarttrosten» er platens beste, mørkeste sang. 
Om 22. juli, og forsøksvis mer poetisk enn politisk. 

«Bestefars vise/Minas sang» er jovial, lat viserock, «bessfar»-style. 
«Under samme sol og samme måne», albumets rocker, er en slik Springsteen-sak om å «lengte ut» som Ulf Lundell skriver fem av om dagen. 

Så, verdiløst da? 
Nei, ikke helt. 
Sambandet låter godt. 
Det er ingenting her som er ille. 
Det er heldigvis et godt stykke herfra til bunnoteringer som «Flyg av sted» (1999), «Gamle ørn» (2000) og «Linedans» (2002). 

Men skuffende - det er det. 
Og det er hos far sjøl det skorter på glød. 

BESTE LÅT: 
«Svarttrosten» 
