Din første kjærlighet
«Jørgen + Anne = Sant» er en klok barnefilm om kuperte følelseslandskap. 

FILM: 
De har ikke vekslet så mye mer enn et «hei» og et blikk. 
Men etter første møte med den nye gutten i klassen, Jørgen, elsker ni år gamle Anne så hun har vondt i brystet. 

Observant 

«Jørgen + Anne = Sant», som er basert på Vigdis Hjorts klassiske barnebok, går med stort alvor inn på aldersstadiet der særs sparsommelig livserfaring møter enorme følelser, og skaper noen nydelige barneportretter. 

Nærbildene av de uferdige ansiktene, som kjemper for å skjule stormene de har inni seg, er fulle av uttrykk. 
Den flimrende sekvensen som gir direkte presentasjoner av de åtte hovedpersonene er observant og underfundig. 

Det er rent så jeg bærer over med den låghalte Paradise Hotel-montasjen som skal vise hvordan kroppspresset legger ytterligere byrder på de smale unge skuldrene, men som virker sakset inn fra en annen film. 

Blindt 

Hva gjør du når du ønsker deg noe voldsomt sterkt, men ikke vet hva du skal gjøre for å få det, fordi den andre, ubeleilig nok, også må ville det? 
Hvordan skal du takle å ha en rival, og jobbe for at den begge svermer for, skal bli mer glad i deg enn i hun andre? 

Anne og de andre sykler freidig nedover slake bakker, men det sosiale landskapet de må navigere, er kupert og krevende. 

Mot slutten av historien, utmattet av å konkurrere med den dukkepene Ellen (Vilde F. Verlo) om Jørgens affeksjoner, gir Anne opp strategiene sine og reagerer blindt og emosjonelt. 
Både sinnet og fortvilelsen etterpå er fint skildret. 

Maria A.Tanderø Berglyd er en åpen og sympatisk Anne, mens Otto Garli kunne fått mer å jobbe med, flere karaktertrekk, som drømmeprinsen Jørgen. 
Anne Sewitsky, en regissør med gode instinkter, bruker drømmende bilder og dempet musikk nennsomt for å formidle glede og tristhet når det ikke er naturlig å bruke ord. 

Grøsseraktig sideplott 

Det spørs om ikke «Jørgen + Anne = Sant», med sin oppsiktsvekkende og djerve tendens til å dvele og sin konsentrasjon om barnlig romantikk og sjalusi, vil appellere mer til jenter enn til gutter, og mer til barn med en viss følelsesmessig modenhet enn til de som er mest opptatt av båter og biler. 

En historie om gjenferdet av en kjærlighetssyk kvinne som kanskje eller kanskje ikke ble myrdet av sin egen far, som fortelles med stadig flere blodige detaljer barna imellom, gir fortellingen en injeksjon av grøsser. 
Men det kan argumenteres for at det å stå overfor sin første kjærlighet sannelig er skummelt nok. 
