Sykt.Sykt bra! 

Manus og regi: 
Pål Sletaune. 
Med Kristoffer Joner, Cecilie A. Mosli, Julia Elise Schacht, Anna Bache-Wiig, Michael Nyqvist. 
Norsk. 
Psykologisk thriller - 18 år. 
Absolutt grense. 

Uhyggelig dypdykk i menneskesinnet, på grensen til skrekkfilm. 
Grassat gjennomtenkt og gjennomført regi. 
Og Kristoffer Joner har vel aldri vært bedre. 

Innledningsvis ser det forresten ikke bra ut: 
En mann og to kvinner plassert i to altfor store, altfor filmstudiolignende leiligheter à la forfallen Oslo Vest. 

Mannen er streit som en vestlandspredikant. 
Damene rufsete og sexy og «uutgrunnelige». 
Det ser ut som en mislykket-nostalgisk møte med verdens minst etterlengtede sujett: 
Norsk sosial-patetisk horror-realisme fra 70-tallet. 

Men før malisen riktig får satt seg, aner man at innledningen er riktig. 
For filmen pirrer mer og mer: 
Kristoffer Joner er jo så normal?! 
Selv lenge etter den allerede mye omtalte, blodige sex & slag-scenen, som skal være den direkte årsaken til filmens 18-årsgrense. 

Og så forstår man. 
Sakte. 
Men presist og sikkert - uten at altfor mye skal røpes her; filmens utvikling er dens eksplosive kjerne. 
Og overraskelsene dens nødvendige budbringere. 

Og la det være sagt: 
Den allerede omtalte scenen med Kristoffer Joner og Julia Elise Schacht er på ingen måte spekulativ. 
Den er hard og nødvendig - og etter hvert ikke engang den verste. 

Tett på nett: 
Møt Joner i dag kl. 13.00! 

Skal en psykologisk thriller treffe effektivt, må den fremfor alt ha relevans. 
Det tar en stund før man fatter hva som foregår. 
Men la oss si, antydningsvis, at begrepet «skyld» alt i alt blir det sentrale tema, når ufattelig dyktige Kristoffer Joner spiller ut hele sitt register - og ett og annet vi ikke har sett før - i en grandios utforskning av menneskesinnets absolutt mørkeste sider. 
Og denne helvetesturen - via skjærsilden - opplevd så ekkelt, klebrig relevant, at det tar atskillig tid i etterkant å kvitte seg med inntrykkene. 

Spill, foto, lyd scenografi og - ikke minst! - musikk, går opp - eller ned - i en stor og manipulativ enhet. 
Glitrende! 

«Naboer» er rett og slett blitt et fenomen av en film, det 100 prosent tydelige bevis på at den tidligere skjemtegauk Pål Sletaune også har muskler og intellekt til å behandle det rammeste alvor. 
Og det innenfor kanskje verdens vanskeligste og mest misbrukte genre - den psykologiske thrilleren. 

Skjelvende nerveridd må vi innrømme: 
Dette er mesterlig. 
Intet mindre! 
