Jonas Alaska driver demonbekjempelse med stil
Et balansert album med mørke undertoner. 

Siden debuten for seks år siden har Jonas Alaska blitt en lett gjenkjennelig skikkelse i den norske popverden. 
Fyren har et tydelig, passe gjennomarbeidet image, en gjenkjennelig stemme, og sansen for å lage gode poplåter med en viss dybde. 

Nå er han klar med sitt fjerde album, hvor han har tatt full kontroll over musikken. 
Resultatet er sterkt. 

Bakoverlent pop 

Det begynner slepende og sløyt med «Moon & the steeple», om bygda han vokste opp i. 
En låt som gir god høststemning, med et enkelt og catchy lydbilde. 

Mykt elpiano og en avmålt groove fra rytmeseksjonen gir god plass til vokalen, som er like behagelig som alltid. 
En aldri så liten gitarsolo smyger seg inn, før vi er tilbake til piano og vokal og låten rolig bygger seg opp igjen. 

Og slik fortsetter det. 
Dette er bakoverlent pop, perfekt for regntunge innedager. 

Glimt av funky soul og glam gir musikken bredde, uten å ødelegge den helhetlige stemningen. 
Det er i det hele tatt en god miks mellom låter hvor hovedpersonen sitter alene med kassegitaren og låter hvor han kjører på med enkel poporkestrering. 
De mer oppstemte lyder ikke helt ulikt det ferske albumet fra makker Billie Van, dog med mer hint av T-Rex og David Bowie enn synthpop. 

Tar kontroll 

Alaska spiller det meste av instrumenter selv, og har også satt seg i produsentstolen – en rolle han mestrer godt. 
En låt som «Diamond in the shadow» viser vilje til å leke, men også til å holde igjen. 
Den sniker seg inn på deg, før det medrivende refrenget huker tak, komplett med en aldri så liten referanse til klassiske «All the young dudes». 

Det høres ut som han har hatt det gøy i studio, samtidig som han har lagt klare rammer for seg selv og hva han vil gjøre. 

Sterkt om frykt 

Fear is a Demon har noen mørke undertoner, noe tittelen i seg selv er en indikasjon på. 
Bak de pene arrangementene ligger det et tekstunivers om utenforskap, usikkerhet og, ja, frykt. 

På «Kissed me in the backseat» synger Alaska om hvordan det er å bli dratt ned igjen i depresjon etter lykkelige øyeblikk, akkompagnert av en rivende fuzzgitar. 
Forholdet til andre personer, og til egen personlighet, blir fulgt av spørsmålstegn. 

Mot slutten av albumet later han til å ta et slags oppgjør med seg selv, via vakre «All coming down today». 
Mot et minimalistisk bakteppe av gitar møter han sine demoner, før strykere kommer inn og en beslutning om veien videre tas. 
En sterk, personlig låt, som krever oppmerksomhet. 

Jonas Alaska later til å trives med friheten av å gå alene i studio, og har lykkes i å lage et album med både stil og dybde. 
