Anmeldelse:Hva om barnet ditt hater muslimer og alt de står for? 

Foreldrenes verden raser da sønnen blir tatt for å ha tagget ned en moské. 
Vrede er teamtisk spennende, men svikter i sin formidling av hatet. 

Av Joanna Murray-Smith 

Oslo Nye, Centralteatret 

Regi: 
Anders T. Andersen 

Med: 
Birgitte Victoria Svendsen, Johannes Joner, Marte Germaine Christensen, m.fl. 

Hovepersonen i Vrede er en sint, hvit 16-åringen som har tagget ned en moské. 
Raseriet som rammer Vredes egentlige «hovedperson», familien, truer dem mot stupet. 
Tross et brennhett tema lar ikke denne anmelder seg rive med. 

Se traileren til Vrede her: 

Selve personifiseringen av et svik mot foreldrene 

Da sønnen Joe Harper (Jonas Strand Gravli) blir tatt for å ha tagget ned en moské, forvandels han over natten til selve personifiseringen av et ideologisk svik mot foreldrenes liberale idealer. 

Deres verden raser sammen, og vi virvles vi inn i et intenst og ordrikt drama plassert i stuen til et velstående akademikerpar. 
Her bor den bejublede hjerneforskeren Alice Harper (Birgitte Victoria Svendsen) og hennes mindre suksessrike forfattermann, Patrick Harper (Johannes Joner). 
Med Eames-stoler og Verner Panton-lamper, samt kledelig rot i bokhyllene, har scenografen skapt et megetsigende bilde av et tilbakelent, kreativt og privilegert hjem. 

Gammel og ny vrede møtes i et privilegert hjem 

Det er både gammel og ny vrede som skal ramme dette hjemmet i et nærmest ibsensk kappløp mellom de ulike variantene av sannheter som bir fortalt. 
Foreldrene har levd i troen på at de har gitt en oppdragelse i humanistisk ånd, en oppdragelse som skulle skape et rettskaffent og godt menneske. 

Men hva om mennesket - barnet - kommer til en annen konklusjon? 
Som at han forakter muslimer og det de står for og ikke går med på at han skal lastes for sitt «hvite privilegium»? 
Hvor står du som mor eller far når du må saumfare ditt eget liv for å finne ut hvordan i all verden du klarte å oppdra et barn som har latt seg radikalisere? 

Flere har laget politisk teater denne høsten. 
Om Festning Europa skrev vår anmelder : 
«Det kunne blitt brennbart teater, om bare publikum hadde fått tenke selv»: 

Det finnes flere høydepunkter i stykket og samspillet er godt 

Det kjennes i magen når den rasende moren konkluderer med at han har skrudd av noe i seg selv, mens han svarer «kanskje jeg har skrudd av deg». 
Og det finnes noen høydepunkter, ofte når Svendsen som Alice Harper får lov til å ta over scenen og i monologs form blottlegger sin fortvilelse. 
Også samspillet med Joner flyter godt, og de gjør mye for å løfte materialet. 
Men så var det materialet. 

Teateranmelder Mona Levin mente Martyrer var lettvint, men svært velspilt. 
Les anmeldelsen her. 

I et land som Norge, der en ung, hvit og sint manns vrede ennå preger oss, og debatten om radikalisering har pågått i alle mulige fora, kjenner jeg på en tretthet og savn etter et nytt perspektiv. 

Stykket stiller vanskelige spørsmål om radikalisering, hatets opprinnelse, klasseforskjeller og hvordan religion har erstattet de store ideologiene mennesker har gått i døden for. 
Dette er temaer aviser og sosiale medier flyter over av, men som i det siste har begynt å dukke opp på de større teaterscenene, blant annet med teaterstykkene Klassen vår og Martyrer. 

Prisverdig at regissøren vil ta våre samfunnsdebatter til scenen 

Regissør Anders T. Andersen hadde regien også for Martyrer, der kristendommen og Bibelen var innfallsporten til radikalsering. 
Det er med andre ord en prisverdig, kunstnerisk strøm Andersen er i, der han vil bringe vår tids viktigste debatter opp på scenen. 
Men politisk kunst kan være vrien og balansegangen må være perfekt for at man ikke skal føle seg dratt inn i NRKs Debatten. 

Tematikken beveger meg ikke slik jeg hadde forventet 

Det er nettopp her jeg sliter litt med Vrede. 
Tross alle de viktige spørsmålene som stilles i australske Joanna Murray-Smiths stykke - blant annet om vi egentlig noensinne kan ha adgang til andre menneskers indre liv - så beveges jeg ikke slik jeg hadde forventet. 
Dette er tematikk jeg virkelig er engasjert i, men hovedpersonenes vrede kobler seg aldri på mitt eget sinn(e), hovedpersonens store hemmelighet føles for voldsom og jeg identifiserer meg bare i korte øyeblikk med ekteparets desperasjon. 
Når den sinte 16-åringen roper «Jeg tagget ned en moské, you niggabitch!» til en journalist, faller undertegnede rett og slet for fristelsen til å le. 
Det føles ikke ekte, men som en provokasjon som jeg ikke kan ta innover meg. 

Et krevende manus i en ganske krevende form 

Regivalgene kan også diskuteres. 
Dramaet foregår i en familie, og alle karakterene er stort sett alltid tilstede på scenen - selv når de egentlig ikke er en del av handlingen. 
For denne anmelder oppstår det dermed et fravær av intimitet. 

Organisk flyter situasjoner over i hverandre, og det blir rett og slett en krevende form der manuset allerede forlanger mye av sitt publikum. 
Attpåtil dukker skuespillerne opp fra første rad, som journalister og viserektorer. 
De har så voldsomt mye på hjertet at hjernen begynner å leke med titler som «intenst og tettpakket». 
Det viktigste er likevel at min følelse av å kjenne på noen av karakterenes vrede og selvbedrag, forblir på et velvillig nivå. 
Den burde ha engasjert mye mer. 

Aftenpostens anmeldere har hektiske dager. 
Her kan du lese noen av våre siste anmeldelser: 
