Fanget av fortidas traumer
Mørkt og brutalt med stort kultpotensial. 

FILM: 
Kombinasjonen kald hevner og myk frelser i en og samme person er oppskriften på en fascinerende filmkarakter – hvis den utføres med riktig psykologisk balanse, vel å merke. 
Joaquin Phoenix briljerer som antihelten Joe i Lynne Ramseys «You Were Never Really Here». 

Filmen, som ble belønnet med priser for beste manus og mannlige skuespiller ved Cannes-festivalen i fjor, er blitt sammenlignet med Martin Scorseses «Taxi Driver» (1976). 
Den som fortsatt har et bilde av Robert 
De Niros gale sjåfør Travis på netthinnen, skal vite at Phoenix skrur typen flere omdreininger mot svart. 

Tøff lyd 

Historien er basert på boka til den amerikanske forfatteren Jonathan Ames, men filmen er så preget av skotske Lynne Ramseys fingeravtrykk at den føyer seg selvsagt inn blant hennes tidligere filmer, som «Morvern Callar» (2002) og «Vi må snakke om Kevin» (2011). 
Også disse har litterære opphav, men en umiskjennelig personlig signatur. 

Ramseys filmer er røffe, intense og fylt av en dirrende energi. 
Både fotograferingen, musikken og særlig lyddesignen bidrar til atmosfæren. 
Her dundrer byens lyder – biltrafikk, tog, sirener – som et hardt og konstant bakteppe mot Joes plagete tilværelse. 

Han er veteran med kamperfaring fra kriger i utlandet, men nå med frilansoppdrag som torpedo/leiemorder på hjemmebane i New York. 
Dessuten er han suicidal. 
Filmen klipper inn flere små tilbakeblikk som forklarer Joes traumer; han er blitt mishandlet av en voldelig far, banket opp med hammer. 
I voksen alder er hammeren blitt hans fortrukne våpen. 
Det er ikke pent. 

Sex og småjenter 

Hjemme i huset hos sin gamle mor kan han finne på å lukke seg inn i klesskapet og nesten kvele seg med en plastpose over hodet, omtrent slik han ble straffet som barn. 
Når han så får et oppdrag av en politiker (Alessandro Nivola) om å redde den spinkle dattera hans, Nina (Ekatarina Samsonov), ut av klørne på en sexring som driver med småjenter, vekker det en slags resonnans i Joes egen traumatiske bagasje. 
Han blir diskret oppfordret av politikeren til å bruke alt annet enn silkehansker mot mennene som har kidnappet og misbrukt jenta. 
Og Joe har mye å hevne, også helt personlig. 

Forberedelsene til redningsaksjonen/hevnangrepet får nærmest en rituell karakter der Joe gjennomgår en slags renselse idet han bader, svetter i sauna, kler seg, kjøper hammer og maskeringstape. 
Phoenix spiller ham som en blanding av rufsete uteligger og pertentlig sønn. 
Han skaper en skikkelse som er så plaget at man kan lese det av ganglaget hans. 
Joe oser av innestengt brutalitet som kan eksplodere når som helst. 
Man er hele tiden forberedt på at selvmordet skal gjennomføres. 

Fugleperspektiv 

Redningsoperasjonen skal innledningsvis komme til å gå fryktelig galt. 
Det viser seg at sexringen består av menn i høye posisjoner og med farlige forbindelser. 
Virksomheten deres må for enhver pris ikke avsløres. 
For Joes vedkommende blir denne prisen svært høy. 

Noe av det fascinerende med Lynne Ramseys grep er at hun aldri utbroderer voldshandlingene. 
Men man ser resultatene, nærmes i fugleperspektiv. 
Bildene er slående, fortellerstilen er brå og helheten er mørkere enn mørk. 
Alliansen Joaquin Phoenix og Lynne Ramsey er høypotent. 
