Hevntørstig Bruce Willis går i spagaten
«Death Wish» kunne sagt noe kløktig om USAs ødeleggende voldsspiral. 
Så hvorfor gjør den ikke det? 

En voldsbølge skyller over Chicago. 
En av dem som jobber med å lappe sammen ofre og gjerningsmenn, er kirurgen Paul Kersey (Bruce Willis). 
Så rammes hans egen familie. 
Kersey kjenner en lammende maktesløshet, og skyldfølelse – for hva slags mann er han som ikke evnet å beskytte kone og barn? 

Den uttalte tanken kunne vært utgangspunkt for et dypdykk i amerikansk mentalitet og machokultur, der forbindelsen mellom dette og vold, våpenlover, våpenmengde og hevnkultur ble lagt under lupen. 

For hva skjer med Kersey? 
Det uunngåelig, ifølge logikken om at våpen er det beste våpenet mot vold, og hevn den beste medisin mot sorg. 
Når Kersey erfarer politiets tilkortkommenhet – de prøver å gjøre jobben sin med politifaglig grundighet, må vite – tar den sindige livredderen loven i egne hender, skaffer seg en skyter, ikler seg hettegenser og begynner å drepe drittsekker. 
I kjølvannet følger medieomtale og heltestatus. 

Her begynner filmen å skli ut i spagaten i sin schizofrene tilnærming til tema. 
Med noen enkle grep fremfører den et knippe kritiske innvendinger til ideen om borgervern. 
Den legger inn en isolert sett effektiv scene om våpentilgjengelighet, og følger opp med nok nærbilder av kropper perforert av kuler til å innbille oss at den vil et annet sted enn inn i blodtåken. 

«Death Wish» er en nyinnspilling av Michael Winners film fra 1974. 
På norsk het den «Nådeløs by», Charles Bronson spilte rollen som Paul Kersey og handlingen foregikk i New York, som på den tiden var like sterkt preget av vold som Chicago er i dag, men som nå er en av USAs tryggeste byer. 
Slik sett er det ikke tilfeldig at åstedet er flyttet. 

Også Winners film rettferdiggjorde selvtekt, i motsetning til romanen den bygget på. 
Men med sin referanse til westernfilm greide den å knytte 1974-versjonen av Kersey til den amerikanske myten, og antyde hulheten i forestillingen om den sterke mannen som ordner opp. 

Gitt samfunnsendringene, og gitt inntoget av «sterke menn» i diverse presidentembeter, kunne nyinnspillingen tatt noen interessante vendinger. 

Men alle tilløp til kritisk tenkning er bare på lat. 
«Death Wish» er ikke filla interessert i å diskutere voldens anatomi eller problem, eller å knytte an til den faktiske situasjonen i USA i dag. 
Etter å ha veivet med falskt flagg frem til cirka halvgått løp, dyttes Bruce Willis ut av spagaten og gjøres til våpenindustriens bolde ridder. 
Det er det nærmeste den kommer noe som smaker av politikk. 
Men alt denne filmen egentlig vil, er å ha det akkurat like gøy med blod og hjernemasse som regissør Eli Roth har for vane, og som det store grosset av mer eller mindre underholdende volds- og b-filmer livnærer seg på. 

Men heller ikke som mer eller mindre underholdende voldsfilm og hevnthriller, utmerker «Death Wish» seg. 
Iført hettegenser ser Bruce Willis mer toskete enn tøff ut, særlig når lydsporet pøser på med rap. 
Heller ikke her griper regissør Eli Roth mulighetene som ligger der. 
Han kunne gjort noe gøy ut av den aldrende øvre middelklassemannens klumsete bortkommenhet i Chicagos mørke bakgater, men alt han kommer opp med, er en velplassert bowlingkule som i stedet blir et banalt bilde på alle snarveiene som tas. 

Scener som dette fikk meg til å lete etter muligheten for at filmen er en parodi, eller satire. 
Men heller ikke her var det mye glimt i øyet, eller strategi, eller konsistens å øyne. 

Willis virker også langt mer velopplagt og komfortabel i rollen som kirurg og familiemann enn som selvbestaltet ryddegutt i underverdenen. 

Derfor går ikke Kersey til politiet når han til slutt sitter med fanget fullt av materiale som beviser hvem gjerningsmennene er. 
Han er som et dyr som har fått smaken på blod, en besteborger som med et knips forvandles til en trigger happy og treffsikker agent for devisen om at det enkleste er pistol. 
Så han velger i stedet å undergrave politiets mulighet til å løse saken. 

Film- og seriehistorien er full av veltilpassede menn som av mer eller mindre gode grunner klikker i vinkel eller blir kriminelle, med «Breaking Bad» som et foreløpig toppunkt, i hvert fall i min bok. 
Å hyre Dean Norris i rollen som politietterforskeren Kevin Raines kan være et nikk i den retning; som figur ligger Raines tett opp til figuren Hank Schader. 
Men han er like underforbrukt som Vincent D’Onofrio er i rollen som Pauls bror Frank, og fungerer mest som en påminnelse om hvor sabla god «Breaking Bad» var, og hvor utdatert «Death Wish» er fordi den ikke gidder annet enn å følge standard prosedyre. 
