Bokanmeldelse:Rhidian Brook: 
«Etter ildstormen» 

Menneskelig drama fra etterkrigstidens Tyskland. 

Roman 318 sider Kr. 349,- Aschehoug 

Krigen er nådeløs. 
Og etter krigens herjinger må tidligere fiender møtes ansikt til ansikt - i et oppgjør også med egne fordommer. 

Vi befinner oss i et sønderbombet Tyskland rett etter Den annen verdenskrig. 
Oberst Lewis Morgan er sendt til Hamburg for å lede gjenoppbyggingen. 
Sammen med sin kone Rachael og sønn Edmund flytter han inn i et herskapshus bebodd av en kultivert tysker og hans unge datter. 

Til Rachaels forbitrelse har ikke ektemannen hjerte til å kaste ut husets eier. 
Det er plass nok til dem alle. 

Den eldste sønnen til Lewis og Rachael omkom i et tysk bombeangrep, og Rachael er fylt med hat mot alt tysk. 
11-åringen Edmund forsøker å forstå dette nye landet han har lært å forakte, og far Lewis gjør sitt beste - som ikke er all verden - for å få sin hustru til å finne seg til rette. 

Møtet med Tyskland og familien Lubert utfordrer alle hennes fordommer. 

Et Tyskland i ruiner - både i bokstavelig og overført betydning - tjener som kulisse for det som først og fremst er et psykologisk dypdykk i menneskesinnet. 
Observant og klokt skildrer Brook tankene til en gruppe mennesker som, på ulikt vis, er ødelagt av krigen. 

Teksten - nennsomt oversatt av Ragnhild Eikli - er lavmælt og samtidig insisterende. 
På sitt beste er den lyrisk og fylt med det usagte. 
Men det er også noe monotont og sorthvitt-aktig over den - som om den rommer en enda større roman som kjemper for å sprenge seg gjennom teksten. 

«Etter ildstormen» er et tett kammerspill. 
Gjennom lesningen tenkte jeg at dette kunne være forelegget for et scenedrama. 
Derfor overrasker det meg ikke når jeg i ettertid leser at Rhidian Brook er i full gang med å adaptere sin egen roman til film. 
