Sukkertøysfarget sexkomedie
Meryl Streep og Alec Baldwin gir voksnes sexforviklinger et ansikt 

||| 
FILM: 
«Er det slik det er å være voksen?», sier Meryl Streep til Steve Martin mot slutten av «It's Complicated». 
Frem til det punktet har sex- og samlivskomedien vært en pastellfarget parodi på sin egen sjanger, med Streep som et knisende knutepunkt. 
Hvis dette er å være ung til sinns, kunne sekstiåringene på lerretet godt følt alderen tynge ørlite grann mer. 

Vi møter Jane (Meryl Streep) ti år etter at ektemannen Jake (en pigg Alec Baldwin) forlot henne for et vandrende ryggrad på noenogtyve. 
Jane er ensom og ulykkelig og blind for arkitekten Adams (Steve Martin) fomlete forsøk på en flørt. 
Men så havner Jane på fylla og til sengs med Jake, og kastes ut i en lett farseaktig fling. 

For uskyldig 
Det er vel og bra at godt voksne skuespillere får tillit i hovedrollene i romantiske komedier, men hvorfor må de være så fordømt nusselige? 
Å sitte gjennom hele «It's Complicated» føles som å bli tvangsforet med marengs og te i to timer. 
Jane eier en av disse caféene med gammelmodige hvite møbler og sorte tavler med menyen skrevet med hvitt kritt og løkkeskrift, og har det aller best når hun får lage pains-au-chocolat fra bunnen. 
Selv de tre barna hennes, som er i en alder der de forlengst burde rømt hjemmefra og pådratt seg en kjønnssykdom eller to, har ingenting bedre fore enn å løpe rundt i stripete pyjamas og forsikre moren om hvor glade de er i henne. 
Og når Jake gjør det filmens kjernepublikum på kvinner 40-60 mener han bør gjøre, og ønsker seg tilbake til ekskona, er det fordi sexen med henne ikke bare var sex. 
Den var spesiell. 
Med andre ord: 
«It's Complicated» syder og koker av østrogen. 
Den er altfor selvgodt sikker på hva voksne kvinner verden over vil ha. 
Uskylden i det utenomekteskapelige eventyret, som er ment å være elskelig, føles påtatt. 

Streeps evne Selvtilliten er ikke ubegrunnet. 
Regissør Nancy Meyers gjorde stor suksess i 2003 med «Something's Gotta Give» med Diane Keaton og Jack Nicholson, en lignende, og bedre, film. 
Det har naturligvis ikke gått Meyers hus forbi at Baldwin de siste årene har vunnet en ny tilhengerskare på grunn av rollen som den uforstyrrelig cocky kanalsjefen i «30 Rock», og at Streep er blitt hele verdens yndling gjennom feelgoodfantasier som «Mamma Mia!» og «Julie & Julia». 
Her er de blitt invitert til å gjøre litt mer blodfattige varianter av de samme rollene. 
Heldigvis for filmen har de to en umiskjennelig kjemi seg imellom; man griper seg i å heie litt på dem. 
Baldwin elsker tilsynelatende å tulle med sin egen økende mage og minskende verdighet, mens Streep er Streep. 
Hun har en særegen evne til å uttrykke en rekke følelser på en gang; hun virker stolt og flau og forelsket på samme tid, og får alt til å virke spontant og ufiltrert. 
Det er synd for dem at de må takle så mange fjollete situasjoner og dustete replikker. 

Krevende samliv 
Men så, akkurat når du hadde gitt opp og erklært «It's Complicated» for en fjortisfilm med rynker, kommer noen fine, kloke samtaler, om det krevende samlivet, og hvor vanskelig det er både å gå og å komme tilbake, å vite om følelsene er der eller om de har tatt slutt, og det en merker bare er en matt etterglød. 
Og det utrolige skjer: 
Meryl Streep 
- Meryl Streep! - vender seg mot Steve Martin - Steve Martin! 
- for å spørre om hva modenhet er. 
Og han forklarer henne det. 
