En deilig, frisk bris fra Nilsen
Dette er det mest stemningsfulle John Olav Nilsen har gjort. 

Han forlot bransjen med et slukøret hode. 
Trodde vi. 
John Olav Nilsen forlot gjengen sin. 
Energien og den kreative skaperkraften var borte. 

Vi kunne lure på om mannen fra Loddefjord skulle bli borte for godt i musikkbildet. 
Feil. 
Her er han tilbake med et par nye musikere. 
Sammen med dem beveger John Olav Nilsen på bølgene ute i Nordsjøen. 
Det lukter ikke olje, men det lukter sjø. 
Litt salt, litt søtt. 
Ikke storm, men frisk bris. 
Dette er det mest stemningsfulle han har gjort. 

Han er nærmere den andre siden av Nordsjøen enn sitt vestlandske ståsted. 
Nilsen synger norsk, men musikken kunne ikke ha vært skapt slik uten kilder som The Smiths og New Order. 
For dette er britpop. 
Med tekster på dialekt. 
Han vrir seg unna når det gjelder lyrikken. 
Nilsen ønsker ikke å være særlig tydelig. 
Det har han aldri vært. 
Men det gjør ikke noe. 
For musikken og helheten er forførende med en blå stemning; melankoli og tristesse, men likevel oppløftende og fengende. 

Låten «Inn i min tid» er den mest synthbaserte og en av de mest fengende låtene, men gitarene og riffene er med stort sett hele veien. 
John Olav Nilsen sin lett resignerte stemme danner et teppe av blå stemninger, og potten er nesten full når vi snakker om deilige midtempolåter. 
Vi har sammenlignet ham med Håkan Hellström før, og det er grunn til å gjøre det igjen. 
På «Sjansen i havet» er det nærmeste vi kommer Håkan. 
Og det funker som bare det. 

John Olav Nilsen kalte sitt første album «For sant til å være godt». 
Å ha ham tilbake på denne gode måten er nesten for godt til å være sant. 
