Fransk finesse
«I de beste hjem» er en drivende godt fortalt historie om hvordan historier blir til. 

FILM: 
Denne filmen er som Pompidou-senteret: innmaten ligger på utsida. 
Filmens skjelett, ventilasjonsanlegg og rulletrapper ligger utenpå fasaden og vi tvinges til å betrakte og vurdere hvordan verket er satt sammen. 

I starten ser vi ikke noe av dette. 
Sommeren er over og den godt voksne litteraturlæreren Germain (Fabrice Luchini) gleder seg minimalt til å ta fatt på et nytt år med talentløse 17-åringer. 
Lektor kaller elevene «brukere» og Germain lider seg gjennom stilene de lirer av seg. 
Bortsett fra denne ene, Claude Garcia (Ernst Umhauer), som skriver om hvordan han gradvis innynder seg hos hos klassevennen Rapha Artole og hans foreldre. 

Skrivetalent 

Hver stil Claude leverer, er et nytt kapittel om «en helt vanlig familie» og han er spesielt fascinert av moren og «duften av middelklassekvinne». 
Germain, den matleie læreren, våkner til liv av Claudes fortelling og gir ham ekstraundervisning. 
Samtidig leser hans kone, spilt av Kristin Scott Thomas, hver eneste av Claudes «kapitler». 

Dere skjønner sikkert i hvilken retning dette bærer. 
Filmen klipper fram og tilbake mellom skolen (Ecole Gustave Flaubert, intet mindre), Artole-familiens hjem og Germain som diskuterer med kona. 
Regissør Francois Ozon har skrevet en historie, basert på spanske Juan Mayorga skuespill, som forutsetter at du er fascinert av litteratur og hvordan fortellinger blir til, men han spleiser de ulike lagene sammen på elegant vis og byr på mange overraskelser. 

Satirisk 

Den produktive Ozons forrige film, «Frustrert fransk frue», var en passelig smakfull farse og et avbrekk fra de mer seriøse skildringene i filmer som «Swimming Pool» og «Under sanden». 
I «I de beste hjem» slår han seg igjen løs med satiriske skildringer av klassebevissthet og den gode smak, særlig rundt kunstgalleriet som Germains kone er i ferd med å kjøre i grøfta. 

Min eneste innvending er den overdrevne bruken av voice-over, en utbredt skavank i fransk film siden 60-tallet. 
Noen små luftepauser i fortellingen hadde gjort seg, selv om Ozons fortellerglede er svært smittsom. 
