Nedslående lesning
Boken belyser fenomener som tvangsgifting og æreskultur fra flere perspektiver, og etterlater inntrykk av en hjerteløs foreldregenerasjon. 

Lever du på «kode seks», befinner du deg på nest høyest sikkerhetsnivå for statlig beskyttelse. 
Neste nivå er fiktiv identitet, noe rundt syv personer har her til lands. 
I journalist Wenche Fuglehaugs bok om æresvold følger vi norsk-afghanske Sara (dekknavn) i to og et halvt år. 
Sara lever på «kode seks» fordi hun nektet å gifte seg med sin fetter som 16-åring. 
Hun er nå 27 år. 
Fuglehaug bruker tredjepersonsfortelling til å skape en litterært fengende historie rundt Sara, et grep vi kjenner fra Åsne Seierstads dokumentarbøker. 

Boken har også vanlige sakprosa-kapitler som belyser fenomener som æresvold og æresdrap fra mange perspektiver. 
Den fremstår som faglig solid og kildebasert, men med en klar hensikt: 
«Æresrelatert vold er en cocktail av religiøse og kulturelle årsaker, som ikke kan godtas uansett forklaring». 
Fuglehaug skriver boken for å få slutt på denne ukulturen som majoritetssamfunnet generelt og feminister spesielt har akseptert altfor lenge. 
Jeg kunne ikke vært mer enig. 

Saras liv på «kode seks» er en del av en mistrøstig trend hvor døtre blir brukt som transaksjonsmiddel i form av tvangsgifting. 
Fuglehaug skiller ikke mellom tvangsgifting og arrangerte ekteskap, for begge deler handler om at jenter fra enkelte minoritetskulturer blir fratatt muligheten til å leve som de vil. 

Forfatteren gjør flere hederlige forsøk på å drøfte hva «æreskodeks» innebærer innenfor forskjellige kulturer. 
Etter hvert skriver hun likevel noe resignert: 
«Å forstå logikken bak æresvold og æresdrap er nærmest umulig for utenforstående». 
Intervjuet med pakistanske Aslam Ahsan, som har bodd femti år i Norge, er direkte nedslående lesning. 
Ashans to døtre ble tvangsgiftet og endte opp med voldelige ektemenn, og Fuglehaug spør om han skammer seg over det: 
«Hadde det bare vært meg som opplevde slike hendelser, ville jeg kjent på både tapt ære og skam. 
Men familievold har vært alminnelig i de fleste hjem med importerte svigersønner, så jeg synes ikke spørsmålet er relevant». 
Foreldregenerasjonen gifter altså bort døtrene sine vel vitende om at vold er regelen mer enn unntaket. 
Det er nesten ikke til å tro. 

Enkelte av kapitlene kunne nok vært bedre gjennomarbeidet, men dette er ingen akademisk avhandling. 
Det er et forsvar for at elementære menneskerettigheter også skal gjelde jenter fra æreskulturer. 
Fuglehaug lykkes dessverre også godt med å vise at det er en lang vei frem. 
