Imponerende, rørende Miley Cyrus
Kynikerne kan gå i en annen sal. 
Dette er en romantisk, søt, snill og sørgelig film og dessuten gjennombruddet til Miley Cyrus som skikkelig skuespiller. 

Jo, det er et romantisk drama for ungdom, og antakelig vil den appellere aller mest til jenter som fulgte Hannah Montana på TV da de var ni år. 
Men samtidig er det sånn at kinoen ble bygget for «Last song»-filmene. 
Bergman og Tarantino kan si hva de vil. 
Kinoen er for de enkle og gripende historiene, og jeg tror ikke romantiske grinefilmer er noe man vokser fra, bortsett fra i noen anstrengende oppvekstår like over tjue. 

Her er det med alt sammen. 
Den tilsynelatende slemme jenta som gjorde opprør mot alt da faren plutselig reiste hjemmefra. 
Sommerferien ved stranda. 
Den pene gutten som kanskje også er en fin fyr på tross av at han ser ut som en sandvolley-avatar. 
Bølgene. 
Skilpadde-eggene som skal voktes mot vaskebjørner. 
De forsømte talentene, de ekle britney-bitchene, den sosiale underlegenheten, familie-følsomheten, de kjølige, rike foreldrene til gutten, misforståelsene, sykdommen, atskillelsen, tårene og modningen. 
«The last song» er et oppkomme av det vi kaller klisjeer fordi alt det vi egentlig bryr oss om i livet er klisjeer. 

Miley Cyrus var kjent som Hannah Montana på Disney Channel. 
Med «The last song» blir hun ordentlig skuespiller. 
Rollen forlanger at hun er til stede med en troverdig personlighet i krevende trivial-konfrontasjoner som når som helst kan dette ned i dumheten. 
Men Cyrus er virkelig bra. 
Hun er ikke egentlig frisk og levende, som sånne jenter skal. 
Hun er mørk og hes, og hun er søt på den alminnelige måten som gjør at du følger med når hun snakker. 

Jeg skal aldeles ikke røpe for mye av historien. 
Men Cyrus er forbanna på far Greg Kinnear (i en solid og viktig rolle) for at han skilte seg. 
Hun og den pappa-lengtende lille broren kommer til sørstatene for sommerferien, og hun er der mest for å være sur. 
Hun oppdager de trua skilpadde-eggene i strandkanten, og så setter hun seg i en stol og passer på dem. 
Da får beach-hunken anledning til å vise seg som et godt menneske, og etter hvert vokser menneskeligheten rundt henne som i en varmesirkel helt til alt blir så trist at halsen surkler som myr. 

Det er faktisk en OK historie. 
Det hører med til den at filmen er sjikkelig utsjelt og bare har fått 2,9 av ti poeng av mer enn 3000 på imdb. 
Det er ukulhetens pris. 
Miley Cyrus er ikke noe du skal like. 
Hun kan risikere å få en Razzle-pris (de dårligste rolleprestasjonene) på navnet. 
Men hun er vanvittig mye bedre enn de som spiller «Kick ass». 
Det ser bare de som driter i om de driter seg ut. 
Så gå på kino og tren på det. 
