Iskald svartmetall som lukter svidd
Blodfansen kan puste lettet ut når Immortal gjør comeback. 

Immortal fra 
Os er blant verdens største og viktigste ekstremmetalband. 
Hvert nye album er en begivenhet, og «Northern Chaos Gods» er en svært etterlengtet utgivelse. 
Dette er nemlig bandets første album uten publikumsyndlingen og showmannen Olve «Abbath» Eikemo i spissen, men blodfansen kan altså puste lettet ut: 
Dette er klassisk Immortal, på godt og vondt. 

Med demonsminke og iskald, forrykende musikk, ble osingene Harald «Demonaz» Nævdahl og Abbath fort et av sjangerens mest toneangivende band på 90-tallet. 
Bandet var ikke så opptatt av satanisme og slike ting, men skapte i stedet fantasiriket «Blashyrk», fylt med krigerske demoner, mørke skoger og snødekte fjelltopper. 
På grunn av sykdom måtte Demonaz legge bort gitaren (men var en aktiv del av bandet som tekstforfatter og manager). 

Senere gikk bandet gradvis bort fra den klassiske svartmetallen og eksperimenterte stadig mer med thrash metal og rock ‘n’ roll, noe som falt gamle fans tungt for hjertet. 
Etter den solide og påkostede «All Shall Fall» (2009) gikk imidlertid bandet i oppløsning for åpen scene, akkompagnert av pinlige anklager om kreative uenigheter, rusbruk og innsatsvilje. 

Abbath tok med seg rockelåtene og satset på en vellykket solokarriere, mens Demonaz overtok rollen som vokalist og gitarist. 
Sammen med trommis Reidar «Horgh» Horghagen og innleid bassist Peter Tägtgren (Hypocrisy), styrer Demonaz Immortal-skuten tilbake mot grimmere farvann à la «Battles in The North» (1995), «Blizzard Beasts» (1997) og ikke minst «At The Heart of Winter» (1999). 

«Northern Chaos Gods» er et aggressivt album. 
Både tittelsporet og «Into Battle Ride» er et nådeløst regn av dobbeltpedaler og hissige, huggende riff. 
Demonaz’ har en god svartmetallvokal, men Abbaths særpreg og variasjon glimrer med sitt fravær. 
Savnet blir mindre merkbart på mer varierte og melodiske låter som majestetiske «Gates to Blashyrk» og «Where Mountains Rise». 

Norsk svartmetall handler i bunn og grunn om opprør og å skape noe helt nytt: band som Emperor, Mayhem, Enslaved, Darkthrone, Dimmu Borgir, Satyricon, Windir og Immortal låt helt forskjellig fra hverandre. 
Mens disse bandene har vært i stadig utvikling, har sjangeren som helhet derimot blitt stadig mer konservativ. 
Det «autentiske» som fansen krever, er det stikk motsatte av de verdier sjangeren egentlig er tuftet på. 

Derfor er det litt skuffende at «nye» Immortal bruker såpass mye tid på gamle takter som her, men selv anonyme låter som «Grim and Dark» og «Blacker of Worlds» er likevel langt mer interessante musikkstykker enn det mange nyere svartmetallband klarer å diske opp med. 

På sitt aller beste er «Northern Chaos Gods» en triumf. 
På sitt svakeste er det i tryggeste laget. 
«Called to Ice» føles som om man har gått seg vill i en musikalsk snøstorm der man kastes mellom en løpsk rytmeseksjon og isnende riffing, mens «Where Mountains Rise» er en nydelig, meditativ sørgemarsj. 
«Mighty Ravendark» er dessverre litt for ensformig til å holde på oppmerksomheten alle de ni minuttene den varer, men den er likevel et verdig punktum for et comeback som ofte lukter svidd. 

Før var det umulig å se for seg et Immortal uten den karismatiske, lekne Abbath i front, men disputten har i stedet gitt oss to solide band som går i stikk motsatt retning av hverandre. 
Alt tyder på at det er til det beste for alle parter – særlig lytterne. 
