Prinser i plastikk
«Legenden om Narnia - Reisen til det ytterste hav» er garantert ikke billig. 
Likevel ser den slik ut. 

FILM: 
Det krever sunn selvtillit å endre en suksessoppskrift, eller skrive om den elskede forfatteren C. S. Lewis' fortellinger om eventyrlandet Narnia. 
Likefullt er det slik at «Reisen til det ytterste hav», romanseriens fjerde bind som nå er blitt filmseriens tredje avsnitt, er en fragmentert reisefilm som krever redigering for å kunne bli en sammenhengende film. 

Det er de to yngste Pevensie-søsknene, Edmund (Skandar Keynes) og Lucy (Georgie Henley) som skjenkes en tredje tur til Narnia, denne gang i selskap med sin utstudert ufordragelige fetter Eustace (Will Poulter). 
De skylles inn gjennom et magisk maleri og havner ombord i skipet med det beskjedne navnet Morgenrødmens vind, og begir seg ut på en ferd for å finne syv forsvunne grever sammen med Narnias unge kong Caspian (Ben Barnes). 

Plastikklook 

Veteranregissør Michael Apted gjør her flere gode valg, som dessverre veies opp av flere dårlige. 
Blant sistnevnte er avgjørelsen om å legge til handlingen i stedet for å trekke fra, og gjøre det allerede overfylte plottet enda mer trangbodd ved blant annet å kaste inn en familie som blir splittet av det mystiske mørket som truer med å sluke øyene utenfor Narnia. 
Dette gjør at en allerede stresset film på speede ytterligere opp og fare gjennom de designerte stoppestedene som en annen småfallert artist på juleturné. 

Effektbruken er nærmest uvettig: 
Det digitale lakkstrøket gir «Legenden om Narnia - Reisen til det ytterste hav» en prangende plastikklook der ingenting ser ut som om det er solid, ingenting ser ut som om det egentlig veier noe. 

Ny dybde 

Men så, oppi alt, klarer Apted å finne små lommer til å bygge ut hovedpersonene Lucy og Edmund. 
Det trengs. 
Lucys desperate ønske om å være like vakker som søsteren Susan, som er et tema i boken, bygges fint ut. 
Og Edmund unnes et nytt møte med Heksa Hvit (Tilda Swinton) fra den første filmen, i en hallusinasjon, som tvinner et masochistisk bånd mellom trollkvinnen og tenåringsgutten og såvidt antyder en mørk seksualitet som brått gir Edmund langt mer dybde. 

Men skuespillet er påfallende flatt. 
Unntakene er Swinton og musa Reepicheep, som har stemmen til Simon Pegg og en spretten kropp som viser at CGI-folka kan når de vil. 
Den tapre Reepicheep er en storslagen skikkelse i en liten kropp, som muligens får noen tommer lagt til sin beskjedne høyde ved at han ikke akkurat står skulder til skulder med kjemper. 
