Såpeglatt politisk mimre-porno
Denne filmen forsøker så vanvittig mye at du ikke ville fått plass til det i en dyr mobiltelefon. 

En jule-religiøs hyllest til Robert F. Kennedy. 
Et heftig hatfarvel med president Bush og hans Irak-krig. 
En litt saftsurklete og sentimental mosaikkfilm, der tilbakelente skjebner til slutt samles i de overbefolka hotellgangene, og politikeren som skulle ha frelst USA fra framtida, blir skutt og drept. 

I tillegg kvernende katastrofefilmdramaturgi og pretensiøse forsøk på Grand Hotel-novellistisk filmskriving om enkle enkeltskjebner rundt en tragi-magisk hendelse. 
Menneskene i hotellet der USAs fremtidige president ble stanset av en forvirret Sirhan — det er egentlig opplegget til Den Store Amerikanske Romanen. 
Men denne filmen ble skrevet av Emilio Estevez. 
Det var ingen som visste at han kunne alle bokstavene. 

NOEN MÅ ha sett at innholdet glipper, for «Bobby» er en oppfolka «little help from my friends»-film. 
Det flakkende dramaet har flere kjente fjes enn en Robert Altman-film, og man bruker den første halvtimen på å mumle «Herregid, det er henne!» 

HENNE er for eksempel Sharon Stone og Demi Moore med Eli-frisyrer som ikke engang kan ha vært tillatt av helserådet i 1968. 
De spiller begge triste, trauste TV-serie-skjebner, og de strekker talentene sine til bare silikonen holder dem i hop, mens Emilios såpereplikker sklir glatt langs stemmebåndene. 

HAM er for eksempel Anthony Hopkins som spiller sjakk med Harry Belafonte i hotellets lobby der de to Muppet-figurene gurgler samstemt over alderdommen og melankolien. 
Ham er også Elijah «Frodo» Wood som iført semi-pasifistisk uskyldsblikk gifter seg med Lindsay Lohan for å unngå Vietnam. 
Ham er Christian Slater, som får sparken av William H. Macy og røper at sjefen besudler ledige rom med en virkelig unnværlig utenomekteskapelig Heather Graham. 
Ham er regissørens pappa Martin Sheen som bare drunter rundt og er sjarmerende gift med Helen Hunt, som har slanket seg så ofte at hun ser ut som om hun venter på å bli kjørt av Morgan Freeman. 
Ham er karnevalshippien Ashton Kutcher som selger dop i ukyndige cannabisminner og er den eneste skuespilleren i verden som ikke kan spille rusa engang. 
Ham er Joshua Jackson som presseagent og Laurence Fishburne som kjøkkensjef og Estevez sjøl som diva-husbond med smeltende snømanntryne. 

DET ER MANGE i denne filmen som tror de er med på noe stort. 
Og i sluttscenene, da Bobby Kennedy er skutt og flere av våre folk ligger blødende på golvet, føler vi virkelig at det har skjedd en uopprettelig katastrofe. 
Smelter polene? 
De ville ha holdt på kulden om Bobby hadde fått leve. 
Er islamistene misfornøyde? 
De ville ha jublet i Afghanistan om bare Bobby var her. 

Den yngste Kennedy-broren blir minnet med en naiv, tilbakeskuende framtidstro som man ikke kan annet enn å unne de liberale amerikanerne som nå lider under presidenten sin. 
Dette er mimre-porno. 
«Bobby» blir en folkekjær film for de frustrerte, men en pinlig ting hvis man er så uheldig å tenke seg om. 
