Dyktig debut
Regi: 
Aksel Hennie. 
Med: 
Aksel Hennie, Nicolai Cleve Broch, Bjørn Floberg, Liv Osa, Amed Zeyam, Espen Juul Kristiansen. 
Norsk drama. 
Aldersgrense: 
Ikke satt (premiere 10. september). 

Aksel Hennies «Uno» er et drivende godt stykke debutantarbeid på film. 
Det er energi, engasjement og heftig bankende puls i dette personlige drama - om en ung manns kamp og frigjøring fra krefter og miljø som bryter ham ned. 

Mer overraskende: 
En skarp og effektfull veksling mellom voldsom kraft og stor stillhet som går gjennom filmen som en vibrerende, rød tråd - gjennomført i alt fra klipp til kontrastfylt kombinasjon av bilder og musikk, hendelser og omgivelser. 

Det er nok i høy grad med på å gi «Uno» dens nesten ekstremt autentiske tone, i alt fra indre stillhet til utadvendt sinne, fra hjemlig sorg og omsorg til fortauenes blodige oppgjør i et miljø blottet for nåde. 
For det nærmest spruter liv og ekthet ut av scener og beretning: 
Tøffingen David (Hennie), en av gutta i et treningsstudio der han ikke bare bygger kropp, men også jobber. 
Virkelig i den indre kjerne og helt på høyden, ofte i tospann med kompisen Morten (Cleve Broch). 
Begge stilltiende vitne til andres lumre handeler med byens livsfarlige stoffmafia. 
Begge passivt medskyldig, involvert på hver sitt vis. 
Kontrasten til hjemmelivet er påfallende. 
Der tar han seg av en mongoloid lillebror, en døende far og en stø, men enslig mor. 

En razzia forandrer alt. 
Begge havner i varetekt, samtidig som Davids far er i ferd med å dø. 

Et par «ekstraomganger» mot slutten er unødige og repeterende. 
Før det tetner seg til i en tett, intens slutt. 
Det svære, skjellsettende samvittighetsdrama er «Uno» ikke - til dét er historien for enkel og flertydigheten for fraværende. 

Den er hva den er: en ganske enkel historie, drivende dyktig fortalt. 
En «Buddy»-tung og ganske mørk om vennskap og svik, og en ung manns grep om ansvar. 
Av det slaget som frigjør og gir karakter, modner og gir ny retning. 
Gyldig for enhver. 

Svært nok. 
