Sexavhengig kvinne – bunnløst ensom
Det høres drøyt ut å se et fire timers drama om en kvinnes seksuelle liv. 
Men tiden fløy av sted. 
Geniale Lars von Trier har laget nok et medrivende drama. 

**«Nymphomaniac, del 1 & 2». 

Regi/manus: Lars von Trier. 

Med: 
Charlotte Gainsbourg, Stellan Skarsgård, Shia LaBeouf, Jamie Bell, Christian Slater, Connie Nielsen, Willem Dafoe, Uma Thurman, Udo Kier, Charlotte Rampling, Stacy Martin, Jesper Christensen, Nicolas Bro med flere. 

2013. 
4 timer. 

Aldersgrense: 18 år. 
** 

«Nymphomaniac, del 1 & 2» har vært promotert med bilder der kjente skuespillere feiker orgasme. 
Men du faller for et PR-triks hvis du tror at filmen viser Stellan Skarsgård, Jamie Bell, Christian Slater og Uma Thurman i heftig seksuell utløsning. 
I stedet spiller de viktige roller rundt hovedpersonen – den monomant sexavhengige Joe – men slett ikke som sengepartnere. 

Den tar også feil som tror at von Trier bare tuller med oss når han i fire timer viser eksplisitte sexscener, først fra da Joe mister møydommen sin til hun nyter 10 menn om dagen (del 1), dernest at hun mister evnen til å føle noe under akten, og til hun etter mange voldsfylte hendelser forsoner seg med sin tilbøyelighet (del 2). 

Riktignok er kinoversjonen sensurert av filmselskapet. 
Men slik filmen nå vises, har von Trier et langt mer seriøst ærend enn bare å forkle porno som kunst for å pirre våre irrasjonelle lyster. 
Dette er en dypt intellektuell film som drøfter hvor forskjellige mennesker vi er og derfor – langt på vei, men ikke helt ut – forsvarer en kvinnes rett til et utagerende sexliv. 

Manusforfatteren von Trier er smart nok til å komme våre mange innvendinger i møte. 
Det gjør han ved stadig å diskutere den nymfomanes veivalg i en rammefortelling. 
Der sitter den hardt forslåtte 
Joe i en seng, hentet inn fra gata av en herr Seligman (Skarsgård). 
Til ham forteller hun sin livshistorie i åtte kapitler. 

Fortellergrepet er knallgodt fordi det gir oss nødvendige pauser fra visuelt uvante og ubehagelige hendelser, og fordi samtalene mellom de to er så interessante. 

Men bevares, noen ganger drar den frekke von Trier det altfor langt, som da Joes hang til sado-masochisme settes inn i en kontekst der den katolske Vestkirken 

dyrker lidelse mens den ortodokse Østkirken sies å hylle livsglede. 
Joe blir indirekte en lidende Kristus-skikkelse, med kristtorn i hendene. 

Andre assosiasjoner fungerer bedre: 
Joe blir en ultramoderne, ibsensk Nora som forlater mann og barn for å leve ut sine lyster. 
Som Seligman sier – hadde 
Joe vært en Don Juan, hadde vi tålt hans rundbrenneri. 
Når en kvinne gjør det samme, sjokkeres vi. 

En metaforikk med trær faller fint på plass med en forblåst fjellbjørk som klamrer seg til en knaus. 
Den symboliserer Joe bedre enn løvtrærne i parken. 

Et vell av dyktige skuespillere gir alt i godt komponerte scener. 
Særlig underholdende er Uma Thurman som den bitre, forsmådde Mrs. H, et maktesløst offer for Joes eskapader – ganske motsatt av hevnersken Kill Bill. 

Utrolig nok lykkes regissøren i å skape sympati for den asosiale Joe. 
Unge Stacy Martin gjør henne skremmende kald og ufølsom som tenåring, Charlotte Gainsbourg overtar og kjemper videre som den voksne Joe for langsomt å innse at hemmeligheten med sex faktisk er kjærlighet. 
Hva sistnevnte skuespiller underkaster seg av vonde scener, er beundringsverdig. 

Det som gjør mest inntrykk, er ærligheten som vokser fram hos Joe, slik at hun innser at begjæret har gjort henne bunnløst ensom, like ensom som den eldre mannen som aldri har elsket med en kvinne. 
Man kan innvende at et vendepunkt i ståsted hos hovedpersonen kommer for overraskende mot slutten. 
Men sistescenen sitter som et skudd. 
