Hva driver Gilliam med egentlig?
Den amerikanske surrealist-python Terry Gilliam har laget en skadefro fabel om ingen ting. 

Den er fargerik, gammeldags og moralistisk, slik fabler skal være: 
Det omreisende tivoliteatret til dr. 
Parnassus har et mystisk speil, og bak det opplever folk sine drømmer eller sine mareritt eller kanskje hva de fortjener. 
En stakkars hooligan dømmes til flygende maneter og utslettelse fordi han var ekkel og full. 
Han faller ned i en omvendt tegnestift; det er som et ekko fra Monty Pythons absurde anarkisme. 
Bare at Gilliam later som om det fantes en mening med livet. 
Sånn var det aldri. 

Parnassus-filmen er visuelt rik i betydningen «Nå gidder jeg snart ikke mer». 
Tom Waits spiller en skjebnebefordrende versjon av Djevelen som doktoren har inngått veddemål med, men i bånn av det hele ligger Den Uendelige Historien om at verden går under dersom ingen forteller eventyr lenger. 
Gilliam er blitt en bitter kunstner som forsøker å bevise sin egen berettigelse ved å insistere så mye at vi blir lei av ham. 

Heath Ledger blir først til Johnny Depp som deretter blir til Jude Law og Colin Farrell der inne i drømmelandet. 
Og så? 
Den litt dumme overklasse-dama får se en verden av sko på bakrommet. 
Og så? 
De kyniske forsøker å tjene penger på miraklene, for de kyniske er de Gilliam hater mest av alle i verden: 
Produsentene. 
OK? 
Og så? 

Det minneverdige i Gilliams eksotitiske liksom-infantilisme er Lily Cole, som spiller Valentina og gir filmen en feminin følsomhet som til tider saboterer den maskuline oppfinner-inflasjonen. 
Hun spiller også Alice i Marilyn Mansons «Phantasmagoria» som kommer i år. 
