Nashornet:Mer som en trailer enn et skuespill 

Ensemblet rekker ikke å utvikle sine rolleskikkelser utover det revymessige og publikum skjønner ikke når det er slutt. 

Eugene Ionesco regnes, sammen med Samuel Becket, som absurdismens mestere. 
I vår tid, hvor det absurde er blitt mainstream virkelighet, virkeligheten er et realityshow, og det sitter neshorn i diverse president- og statssjefstoler, er det forståelig med en viss omskriving av gamle teaterstykker, men ikke til det meningsløse. 

Neshornet er opprinnelig i tre akter og fire bilder. 
På Det Norske Teatret har Ingrid Weme Nilsen skåret det ned til én akt i fire bilder. 
Det hele varer i en time og fire minutter, og av det går omtrent fem minutter med på sceneskift. 
Her er riktignok bygget på med Orwell-sitater og utsagn av kommentarfelt-varianten om snegler. 
Europa i dag virker farlig nær Europa i 1930-årene, men hva er igjen av Ionescos univers? 

Anti-teater 

Eugene Ionesco var født i Romania, men levde det meste av sitt liv i Frankrike, der han hadde sitt gjennombrudd som dramatiker med flere enaktere som Den skallede sangerinne og Privattimen. 
Ionesco kalte stilen anti-teater. 

Han var glødende antifascist og antikommunist – han hadde opplevd begge deler på nært hold – og med Neshornet (1959–60) ville han si noe om flokkmentalitet, og om hvor utsatt og sårbar humanisme og demokrati er, stilt overfor diktaturet. 
Han benyttet vill humor og absurde situasjoner, som neshorn i gatene, som våpen. 

Neshornet er et av hans få helaftens stykker og det advarer direkte mot all fascisme. 
Neshornene dukker plutselig opp en dag, en og en, og skremmer først vettet av folk med støy og støv. 
Så blir folket, en etter en, en del av neshornflokken som legger alt øde rundt seg – filosofi, kunst, menneskelighet. 
Støyen blir gradvis til forførende musikk i folkets ører, og til slutt er det bare ett menneske igjen, alkoholikeren Bérenger. 

Bakrus og logikk 

Her er det lite som er morsomt, annet enn Per Schaannings fenomenale bakrus som Bérenger, den er av det slaget man får hodepine bare av å se på, og hans utvikling fra forfyllet kontorist til desperat frihetsforkjemper er rørende. 

Den viljestyrken alle etterlyser i ham på grunn av fylla, kommer frem når hans menneskelighet står på spill. 
Det absurde kommer best frem i kvartetten som snakker forbi hverandre i første del, men forbisnakket om hverdags- og selvfølgeligheter er ikke tilstrekkelig unyttet i en så realistisk oppsetning som denne. 

Geir Kvarmes logiker, han som fornøyd reduserer hele tilværelsen til semantikk, tar grep som hører hjemme i Ionesco. 
Daisy (Julie Moe Sandø) er en «Kumbaya»-romantiker, med dårlig tregreps gitarspill og «Blowing in the Wind» – et hint til diverse fredsbevegelser. 

Svein Roger Karlsen er utmerket som Bérengers krakilske venn Jean, og hans transformasjon til neshorn er helt troverdig. 
Men stykket er så kort, nærmest en trailer, at ensemblet ikke rekker å utvikle sine rolleskikkelser utover det revymessige, og publikum skjønner ikke når det er slutt. 

Hvorfor ingen googler om det er ett eller to horn på afrikanske og asiatiske neshorn er ubegripelig, når mobiletelefonen, ukjent på Ionescos tid, ellers er gjennomgående i bruk. 
