Ta eselet, Josef!
Jule-evangeliets poetiske magi lever i meg på grunn av lysbilde-serier, klasseroms-dekorasjoner og julesanger, og ingen av den nærmet seg noensinne en realistisk framstillingsform. 

Det er skjermet mot troverdigheten og tilhører de sjeldne tingene som forlenger barndommen i folk. 

Når Josef og Maria plutselig er blitt levende personer som trasker seg sårbeint over det vi kalte Jødeland (men som er Italia og Marokko) med et esel som Josef fikk av svigerfar sin fordi han reddet det fra soldatene, da oppstår en Brian. 
Når det høytidelige møter det hverdagslige, oppstår i verste fall utslettende humor. 
Hverdagen favoriserer tvilerne. 
Banaliteter understreker bare urimelighetene. 
Når jomfruen spilles av en australsk 15-åring som har levd som moden kvinne siden hun var 13 og ble gravid under filminga, illustrerer det historiens sårbarhet. 
Den tåler ikke virkelighet. 
Stallen var et lite hus, ikke et kufjøs under ei steinhelle, og Josef skulle ikke gå rundt og småfurte i Nasaret fordi den tvangsgifta og uberørte kona hans kom gravid hjem fra et besøk på landet. 
Disse folka gikk på luft. 

Sluttscenene med stjerna og krybben rører fremdeles på samme måte som tonene fra «Glade jul», men hvis man i det hele tatt skulle lage en film som denne, måtte den vært formet som et naivt og nesten surrealistisk eventyr. 
Peter Jackson kunne gjort det, for han ville ikke ha valgt banal TV-serie-dramaturgi og en bildelegging som minner mer om Travel Channel enn illustrert bibelhistorie. 
