Bokanmeldelse:Linn Ullmann «De urolige» 

Linn Ullmann skriver om faren Ingmar Bergmans dødsleie og om det voldsomme savnet etter moren Liv Ullmann i romanen «De urolige». 
Det er sterk kost og samtidig helt briljant. 

I et intervju med danske Politiken i 1999 avviser Linn Ullmann at debutboken «Før du sovner» har biografiske trekk og siteres på at hun «avskyr biografier og bøker om kjendiser». 

Vel, 16 år senere er hun aktuell med romanen «De urolige», hvor hun skriver utleverende om sine foreldre, to av skandinavias største kjendiser, filmstjernen Liv Ullmann og den nå avdøde regissøren Ingmar Bergman. 

Og resultatet er smått utrolig. 
«De urolige» er i sjanger, format og innhold et uvanlig ambisiøst prosjekt, og takket være Ullmanns talent har hun evnen til å komponere og klippe det hele sammen. 
Romanen er en blanding av en selvbiografisk oppvekstroman og en kunstnerroman, der Linn Ullmann har brukt lapper, brev, fotografier, egne minner og samtaleopptak av faren. 
Hun skriver selv: 

«Jeg ville se hva som skjedde hvis jeg lot oss vokse frem i en bok som om vi ikke hørte hjemme andre steder. 
(...) jeg tror jeg husker det som skjedde, men noe har jeg sikkert funnet på.» 

Svenske Ingmar Bergman er mesterregissøren som ville ha stålkontroll på teaterstykkene sine. 
Han hatet at skuespillerne hans «öppna eget», det vil si improviserte, fordi han ikke ville overlate noe til tilfeldighetene. 
Dette gjaldt også livet forøvrig. 

Selv når Ingmar skjønner at livet går mot slutten, vil han ta regi. 
Han velger seg ensomheten på eiendommen Hammars på øya Fårö. 
Han bestiller gravkiste av en lokal snekker, er på befaring på kirkegården for å finne ut hvor det er best å ligge gravlagt og han gir presten manus til begravelsen. 

Selve dødsleiet er også regissert: 
Han har seks pleiere rundt seg og hver dag skal følge en bestemt rutine. 

Far og datter hadde et felles prosjekt. 
De skulle skrive en bok sammen, basert på samtaler mellom dem, som blir tatt opp på bånd. 
Men etter den sjette samtalen er Bergman så dårlig av alderdom at prosjektet må avsluttes. 
En stund etter Bergmans død, finner Linn Ullmann opptakene igjen, og gjør nettopp det faren ikke likte: hun må improvisere for å sluttføre prosjektet. 

Og det ferdige resultatet er blitt til «De urolige» - far og datters bok. 
Bergmans stemme er med gjennom samtalene med datteren og gir romanen en ekstra dimensjon. 
Det er en uro i både Linn, Liv og Ingmar. 
Det var aldri de tre sammen, samtidig. 

Om forfatteren: 

Linn er et barn som ikke forstår seg på andre barn. 
Og uroen vokser når moren reiser bort for å jobbe: 
«Jeg lengter fra det øyeblikket hun går ut døra til det øyeblikket hun kommer tilbake. 
Jeg lengter så mye at jeg trenger en ekstra kropp: én kropp til meg, én kropp til all lengselen.» 

Å være datter av en internasjonal filmstjerne og en mesterregissør som ikke lever sammen setter spor. 
Ingmar Bergman hadde ni barn med seks ulike kvinner. 
Linn besøker faren om somrene, men lengter etter moren. 

Det kreves en gudbenådet talent for å lykkes med et prosjekt som dette. 
Fordi sprengstoffet er voldsomt. 
Blant annet omtaler Linn stadig morens frynsete nerver og hvordan hun selv hyler i flere timer og må roes ned med beroligende når moren ikke ringer til avtalt tid. 
Det er sterk kost fra en person som har uttalt at hun «avskyr biografier og bøker om kjendiser.» 

Men det er blitt en briljant roman. 
Ullmanns språk, hennes evne til å få alt til å dirre, til å selv gjøre poesi ut av farens føtter under hans dødsleie, gjør at hun opererer på et helt annet nivå enn de aller fleste norske samtidsforfattere. 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 
