Jazz og juks
Det mest elegante ved «Monica Z» er musikken. 

FILM: 
«Oh well. 
We'll catch up, some other time». 
Sårheten pipler såvidt frem gjennom den verdensvante, kjølige sensualiteten når Monica Zetterlund synger på den nydelige platen «Waltz for Debby» fra 1964, mens Bill Evans pianodrypper i bakgrunnen. 
Det var neimen ikke rart svenskene, og etter hvert verden, lot seg forføre, selv om Zetterlund kunne være rimelig vrang iblant. 

Både det selvsentrerte og det sjarmerende kommer frem når livet til svenskenes jazzdronning festes til lerretet. 
Men regissør Per Fly har ikke like lette, elegante fingre som Evans. 

Terapeutfilm 

«Monica Z» er en biografifilm på amerikansk manér, med terapeutisk struktur, som beveger seg gjennom vekst og fall, suksess og fiasko, rusmisbruk, krise og erkjennelse, ny ydmykhet og et bedre liv. 
Fly går gjennom fortellingens løp som om han fyller ut et yatzyskjema. 
Ofte kaster han dårlig. 

Frempekene er ugrasiøse. 
«Tenk å få synge med Bill Evans», sier Monica, i Edda Magnasons karismatiske skikkelse, et kvarter før drømmen oppfylles ved et trylleslag. 
Møtet med det segregerte USA og forskjellsbehandlingen av hvite og svarte musikere er kort, kontant, kjedelig, og preget av pliktmessige moralske snøft. 
Tilfeldigvis snubler Monica over Ella Fitzgerald, som tilfeldigvis byr på akkurat den livsvisdommen som heltinnen trenger for å finne sin musikalske vei. 
I slike stunder er «Monica Z» til å sovne av. 

Klisjéfylt 

Om filmen har noen antagonist, er det Zetterlunds far (Kjell Bergqvist), som alltid kritiserer henne: 
Datteren har for store og risikable drømmer, for ubetydelig talent, for liten ansvarsfølelse overfor familien. 
Han blir den tidvis parodiske stemmen til foreldregenerasjonen og småbymentaliteten, som håner og holder igjen. 
I kjølvannet av filmens svenske premiere skrev en sint venn av familien i et avisinnlegg at Zetterlunds far var snill og støttende, og dessuten musikalsk: 
Han hadde et band der Monica fikk synge som liten. 
Filmskaperne har grepet til dette-er-ikke-en-dokumentar-forsvaret, og produsent Lena Rehnberg forklarer at rollen ikke bare skal representere faren, men «hele patriarkatet og janteloven» i en tid der kvinner skulle være hjemme med barn. 

Det høres ikke ut som en særlig god grunn til å vrenge så mye på et virkelig menneske, og det gjør filmen mer klisjéfylt. 
At Zetterlunds måte å leve på var djerv og ukonvensjonell, ville vært mulig å få frem på langt mer nennsomme måter. 

Gode relasjoner 

Men Bergqvist spiller som en helt. 
Og så blir det likevel en nerve her, mellom Monica og faren, mellom Monica og den sårede, men tålmodig ventende datteren, og mellom Magnason og bassisten (Sverrir Gudnason) som kaster stadige lengtende blikk etter henne. 
Hun er overbevist om at hun trenger en solist, et geni, og tar ham ikke alvorlig som beiler. 
I alle fall ikke med det første, eller det andre. 

I de friksjonsfylte og forvirrede relasjonene lever «Monica Z» som den skal. 
Og i den vidunderlige musikken. 
Men dette er en forutsigbar gjendiktning av en dame som var alt annet enn. 
