Tilfredse legender
Pixies’ redebut mangler det opprørske og impulsive som preget bandet i glansdagene. 

23 år er gått siden Pixies slapp sitt forrige album Trompe Le Monde, en plate som sammen med albumklassikerne Surfer Rosa og Doolittle i stor grad har vært med på å gi bandet den legendestatusen det besitter i dag. 
Helt siden den tid har intrigene mellom frontfigur Black Francis og bassist Kim Deal nærmest blitt en essensiell del av bandet, men nå ser det altså ut til å være over. 
Bandets femte album er nemlig ikke kun en form for nydebut fra Pixies side, men også det første uten Deal, som annonserte sin avgang i fjor sommer. 

Det er fristende å spekulere i om det nettopp er Kim Deals fravær som er årsaken til denne platens mangel på frekkhet, overraskelser og turbulens. 
Det er en urettferdig slutning, men Indie Cindy sitt underskudd på bandets opprørske og motstandsdyktige uttrykk gjør det vanskelig å ikke tenke tanken. 
Platen byr i stor grad på et ømmere og mer tilfreds Pixies enn slik vi kjenner bandet fra deres tidligere utgivelser. 
Lydbildet er ofte luftig og i større grad polert. 
Bandets karakteristiske skranglerock, som har hatt en tendens til å balansere ypperlig mellom lekende melodier og musikalsk kaos, er nærmest fraværende her. 

What Goes Boom åpner platen på lovende vis, Francis stramme hardrockriff og låtens skiftende partier smitter med sitt engasjement. 
Sammen med den noe lystigere Jaime Bravo klarer bandet å overbevise om at rebellen i Pixies ikke har sovnet fullstendig. 

Helt siden oppstarten på midten av 80-tallet har Pixies trosset og innfridd publikums forventninger. 
Det gjør de for så vidt igjen, men mangelen på impulsivitet gjør at Indie Cindy i denne omgang oppfattes som noe for komfortabelt til Pixies å være. 
