a-Ha det bra!
OSLO SPEKTRUM (VG) 
I natt gikk a-ha ut av tiden, men inn i historien. 
Takk for alt! 

a-ha gjorde det med et smell og et siste, begeistret hurra, for å bruke deres egne ord. 

Få tror at dette var siste gang Morten Harket, Magne Furuholmen og Paul Waaktaar-Savoy sto sammen på en scene, men avskjedsfesten lørdag kveld var ikke tiden for å bry seg om skeptikeres smålighet, men for å feire a-has storhet. 

De startet festen på topp. 
«The Sun Always Shines 
On TV» fikk a-ha til topps på britiske hitlister i 1986, og det slår meg hvor godt låta står også i dag når MTVs barndom bare er et fjernt minne. 
Stayerevnen til a-has katalogutvalg på den aller siste kvelden med gjengen er i det hele tatt enestående og tidløs. 
Under påfølgende «Move To Memphis» står de i rett linje på scenen og gliser til ære for fotografene, men vi lar oss ikke lure. 
Det er motsetningene mellom tre vidt forskjellige personer som alltid har skapt dynamikken i a-ha. 
Det tredve år lange vennskapet er forseglet med så sitrende spenningsfelt av å prøve hverandre ut at de tre ikke har gjort lengre fellesintervjuer på flere år. 

I mekanismen a-ha er friksjonene dem i mellom bokstavelig talt som tittelen på tredjelåten lørdag, «The Blood That Moves The Body». 
Som nasjonens fremste pop-varemerke gjennom tre tiår er imidlertid a-ha unike og avtvinger respekt. 
Også fra scenen har a-ha blitt uslåelige i norsk sammenheng. 
Avskjedsturnèens produksjon er av dimensjoner og en visuell prakt som er vanskelig å fatte for hjemlige band. 
En arenakonsert i lille, kompakte Oslo Spektrum der bildene fra videoskjermene bak gutta trigger en lang rekke minner hos et publikum som får alt de roper etter. 

Selv har jeg sett a-ha på tre kontinenter - foran veloppdragne, applauderende fans i Japan til hylende horder i USA og Europa - men aldri tidligere har det vært en lignende sult og djervhet i bandet. 
Og Morten - veldig rørt, men aldri rørete lørdag kveld - var en sang-gud som aldri før, ikke minst på den flotte intimakustiske versjonen av bandets aller siste single, «Butterfly Butterfly (The Last Hurrah)». 
Og nå skal de altså gi seg.. 

Var det trist i går kveld? 
Nei, langt ifra. 
Vemodig? 
Åja, helt klart. 
Ikke minst når den banebrytende 1985-videoen ruller i bakgrunnen på aller siste ekstranummer, «Take On Me», men følelsestyngden ligger likevel på de gode, gylne minnene i akkurat vemods-ordet. 
Så igjen - takk for alt. 
Eller var det på gjensyn? 
STEIN ØSTBØ 
