Syntetisk sirkus
«The Greatest Showman» har tatt åtte år å lage og ser ut som om den kostet tre hundre kroner. 

FILM: 
Så er det da i alle fall noe pent å si om «The Greatest Showman», og det er at det er fint å se Hugh Jackman synge og danse. 
Før han ble hele verdens adamantiumforsterkede Wolverine var Jackmans profesjonelle hjem på musikalscenen. 
Han kaster seg ut i rollen som P.T. Barnum, sirkusdirektøren som ville gi de store publikumsmassene verdens beste show, med smittsom glede og en smidig, elegant fysikalitet. 
Han har da også brukt åtte år på å få musikalen «The Greatest Showman» realisert. 
Dessverre kunne den tiden vært bedre anvendt. 

Hvitvasket helt 

Virkelighetens Barnum var en energisk entreprenør og markedsfører med noen mørke drag, og som ikke alltid fòr hensynsfullt frem da han skapte sine svært så lukrative «freak shows», de som først gjorde ham rik. 
I «The Greatest Showman» er han blitt en mye mer alminnelig og lett hvitvasket helt, en fattiggutt som drømmer om å bli rik og vise snobbene en hanskekledt finger. 

Han vil også vise sin fornemme, fordømmende svigerfar hva han er god for, til tross for at kona (Michelle Williams) bedyrer at hun elsker ham uansett. 
En av de første gangene hun lover dette står hun og henger opp klesvasken på snorer på det som ikke på noe vis ser ut som en takterrasse i New York, mens hårsprayen holder håret hennes på plass i kokette buer og parets to gullesøte døtre leker i bakgrunnen. 
Det ser ikke virkelig ut, det ser ikke en gang ut som en film, det ser ut som en reklame i et Jehovas vitner-blad. 

Vanskelig musikal 

Musikalen er da heller ingen realistisk sjanger. 
Den må ha en særegen medrivende kraft for at publikum skal synes det er medrivende og ikke bare merkelig når hovedpersonene i sitt livs mest dramatiske øyeblikk åpner munnen og synger i stedet for å snakke. 
Men de vellykkede filmmusikalene, som «Moulin Rouge!» og «La La Land», lykkes nettopp i å tilføre så mye at de musikalske opptrinnene fremstår som mer følelsesfulle og åndeløse enn de ville vært om de hadde vært replikkbaserte. 
«The Greatest Showman» har rett og slett ikke så mye å komme med, og resultatet er at melodiene, som det nærmest er kul umulig å skille fra hverandre, bidrar til å gjøre flatklemte rollefigurer enda flatere. 
Kjærlighetshistorien mellom rikmannssønnen Carlyle (Zac Efron) og den svarte trapesartisten Annie (Zendaya) er mellom to glansbilder. 
Ingenting lever. 

Billig og glatt 

Jo, kanskje, ett sted. 
Når Barnum øyner en mulighet til å vinne anseelse hos eliten, og febrilsk lukker sine freaks ut av festsalen, så damen med skjegg og de siamesiske tvillingene blir stående utenfor, har en undertone av skam, hensynsløshet, og rå ærgjerrighet på en måte som gjør at «The Greatest Showman» for første gang siden det spesialeffektpolerte åpningsnummeret føles som om den handler om noe sant. 

Ellers består den tilsynelatende bare av hårlakk, paljetter, kostymer som ser ut som om de har kostet tre hundre kroner til sammen og erklæringer ingen tror på. 
En fascinerende mann er blitt en flat mann. 
Gå på et ordentlig sirkus i stedet. 
