En fantastisk konserttime med Lindstrøm
Imponerende ferd gjennom egen og ekkoet av norsk elektronisk musikks historie. 

Det var noe både høytidelig og historisk over Hans-Peter Lindstrøm (45) og hans fremføring av Blinded by the LEDs på Henie Onstad torsdag kveld. 

På dagen 50 år etter at pionéren Arne Nordheim spilte sitt elektriske bestillingsverk Solitaire under åpningen av kunstsenteret ute på Høvikodden i 1968, var samtidens fremste elektronikaartist invitert til å gjøre det samme. 
Resultatet? 

Dette handlet om å trekke historiske linjer og være moderne på én gang, og Lindstrøm gjennomførte med bravur. 

Enorme mengder utstyr på scenen 

På forhånd hadde fire ganger spellemannprisvinner Lindstrøm i et par intervjuer antydet at han fortsatt skulle være seg selv – den norske samtidsdiscokongen som fyller dansegulv verden over – selv om han flyttet musikken inn på Henie Onstad. 
At han ikke måtte gjøre seg selv mer avantgarde bare fordi omstendighetene byr opp til det. 

Det timelange verket viste likevel at han, ikke akkurat overraskende, var en nokså annen utgave av seg selv enn under for eksempel Øyafestivalen for to uker siden. 

Da kjørte Lindstrøm én time med «greatest hits» fra laptopen med en stillferdig film bak, og han skapte en fullpakket fest til karakter seks. 
På Henie Onstad sto samme mann på et lavt podium i midten av et middels stort rom, omkranset av langt færre folk og videofilm på alle vegger. 

Rundt seg på scenen hadde han fem–seks stativer med en enorm mengde keyboards, synthesizere, trommemaskiner, sequencere, kabler og Gud vet hva. 
Det var utstyr som blinket i rødt mens han forflyttet seg fra stativ til stativ blant et lyttende publikum, som bare så vidt kunne skimte ham jobbe der inne. 

Vekslet mellom rytmer og det abstrakte 

Men han jobbet, uten tvil. 
Jobbet seg gjennom en time som ble en fantastisk ferd i egen og ekkoet av norsk elektronisk musikks historie. 

Nesten som med et nikk til Arne Nordheim, åpnet verket smygende rolig før mer utfordrende og nettopp avantgardistiske lyder satte inn. 
En tilnærmet ambient start som også kunne tolkes som en hyllest til andre elektroniske pionérer og for eksempel Biospheres 90-tallskatalog. 
Også på grunn av landskapsbildene på veggene rundt. 

Les også: 
Matisse og Picasso, men også toalettvernissasjer og kunstnere som kaster klærne, har preget Henie Onstads historie. 
Nå feirer kunstsenteret 50 år. 

Drøye ti minutter ut i verket skiftet Lindstrøm utstyrsstativ, og mer kjente danserytmer, melodiske linjer og abstrakte bilder kom sivende inn i uttrykket. 
Flere anslag av hans karakteristiske discomusikk fulgte her og der utover, men det dansbare fikk aldri ta helt over. 

Avbrytende elektronisk skurr, hvinende lyder, tidvis droneaktig bass, ukjente låtstrukturer og ikke minst forvirrede stemmer dukket til stadighet opp i miksen, og ofte kjente man på det historiske i øyeblikket. 
Det er lett å anta at Arne Nordheim ville vært stolt om han kunne hørt dette. 

En kritikk av jaget etter det moderne 

Verkets tittel, Blinded by the LEDs, er en åpenbar kritikk av hvordan vi mennesker i dag blendes av alt som er nytt, alt moderne. 
For Lindstrøms del er det også en kritikk av hvordan ny teknologi blir brukt til det kjedsommelige i dagens musikk, som han fortalte i et intervju med Klassekampen. 

Musikalsk var det ikke like lett å høre hva som ble spilt på nytt eller gammelt utstyr der oppe på Henie Onstads podium. 
Hvor kom hans nykjøpte firespors kassettopptager inn, for eksempel? 
Poenget var uansett hvordan Lindstrøm kombinerte den norske elektroniske arven med nye lyder. 
Akkurat slik han har skapt seg en karriere av å gi den så ofte utskjelte discoen nytt liv ved å gjøre den moderne, uten å gjøre seg selv for kommersiell. 

Spenningen dirret i lokalet i nesten en time før lyden av det avsluttende singlekuttet «Blinded by the LEDs» kom. 
Ah, lette rytmer, en dansbar groove. 
Da kunne man puste ut og gynge med, Lindstrøm var tilbake i samtiden. 
Det gjorde godt, det også. 
