Justin Bieber (74)
Tom Jones kan fortsatt synge. 
Det er også alt. 

Konsert: 
Tom Jones 

Sted: Koengen, Bergen i går 

Publikum: ca. 3500 

Jo da, det opprinnelige tenåringsikonet holder seg godt til å akkurat ha rundet 74. 
Selv om motorikken ikke er den samme. 

Ei heller utseendet; med det grå håret og den kritthvite smultringen ser waliseren mest ut som en elegant kveldsantrukket og skammelig brun aldrende gameshowprogramleder enn mannen som ga trange bukser et ansikt. 

For å bruke et kraftuttrykk fra hans relativt jevnaldrende publikum: 
Død og pine for en stemme. 

Et voldsomt og høylytt torturvåpen om det brukes feil. 

Et fantastisk gjennomsmellende magestøt på alle kjønn om det brukes riktig. 
Og det gjør den. 

Barytonen smeller gjennom alt, om det er gørr kjedelig bluesrock («Didn't it rain»), teit låvedans («Raise a Ruckus Tonight») eller en nestensmidig og seig loungeversjon av «Sex Bomb». 
Og ikke minst på en ganske så ålreit «Burning Hell», og virkelig inspirert «Evil». 

Opplegget rundt er forvirrende. 
Tidvis bra. 
For det meste ganske traust. 
Bandet er flinkis-dyktige, og kan planke samtlige av standardene han tolker, men uten å virkelig tilføre noe annet enn litt trekkspill på «Green, Green Grass of Home» og litt mye trekkspill på «It's Not Unsual». 

Bakgrunnsanimasjonene går fra å blinke «Tom Jones» uanstendig mange ganger (muligens for at folk ikke skal glemme hvor de er), til å være skjermsparervissvass med stjernetåker, flammer, astrallegemer og brennende stearinlys. 
«Kiss» låner dansedameanimasjoner fra Outkast-konserten på Øyafestivalen. 

74-åringen er hakket usikker på én ting. 
«It's lovely to be here. 
Bergen…? 
Norway...?» og han har på ingen måte særlig mye å melde mellom låtene utover et stadig gjentagende «Oh yeah? 
Oh yeah? 
Oh yeah? 
Right.», en ravende Vincent Price-latter og en historie om at det var ganske artig at han spilte inn «(It Looks Like) I'll Never Fall in Love Again» da han var 27, men at han ikke er 27 lenger. 
Ha, ha. 

At litt for mange av sangene blir redusert til en velprodusert og krystallklar haug av bluesrock blir slitsomt. 
Verst er det at hovedpersonen selv, den åpenbart fullt kapable entertaineren Sir Thomas Jones Woodward ikke har noe særlig på en stor scene i 2014 å gjøre. 
Prøv nærmeste pub neste gang. 
