Ondt og dumt
Fornemmelsen av ekkelhet starter allerede før man får sett filmen. 
For å lefle med hyperiet har den norske importøren omdøpt den nederlandske barnefilmen «Lepel» til «Lepel-koden». 
Det signaliserer behov for krykke. 

Det kan jeg skjønne, for «Lepel» er en dum og ond film, som er oppkonstruert ved en nedslående blanding av voksen anti-fantasi, fordommer, reint vas og dårlig håndverk. 
Den lille gutten Lepel lengter etter foreldrene som skal ha reist fra ham i ballong, mens «bestemor» plager ham på en gammeldags Askepott-måte med knappetelling og husarbeid. 
En stund tror vi at filmen ihvertfall skal ende med at han får mor og far igjen. 
Men neida, i den perverse historien er foreldrene døde, og sammen med en traumatisert, mishandlet jente som bor i varehuslager, kaster han seg ut i en patetisk, hjerteskjærende leting etter en mor. 

Resultatet er skremmende og forferdelig. 
Han finner ei merkelig, egosentrisk varehuseierske som bor i campingvogn og ville vært ukvalifisert til tittelen storesøster. 
Han finner også en underlig konfeksjonsselger med ansikt som en Hitlerjugend-plakat og urovekkende Nasse Nøff-sjel, og han skal liksom være redninga. 

Filmen flakser og vaser rundt i en blanding av innfall og urimeligheter, den minner i bilder og stil om gamle Olsenbanden-produksjoner og blir etter hvert plagsomt uskjønn. 
Skuespiller-prestasjonene er på folkehøgskole-nivå, og de norske stemmene høres ut som de blir snakket over høyttaleranlegget i et tivoli. 

«Lepel-koden» vant barnefilmfestivalen i Kristiansand i 2005. 
Barnefilmfestivaler er nifse ting. 
