Historisk nedtur
Lei skjebne for en av verdenshistoriens mest legendariske reiseskrøner. 

Da Marco Polo kom tilbake til Venezia etter 24 år på reisefot og begynte å fortelle historier, fikk han fort tilnavnet «Marco il Millione». 
Det kan ha vært en referanse til rikdommen han brakte med seg hjem, men flere historikere mener at det mest sannsynlig er på grunn av at Polo var stor i kjeften og hadde en hang til overdrivelse. 

Der ligger kanskje noe av grunnen til at beretningen om Polos reise til østen kjapt fikk egne bein å gå på. 
Selv om den gir et heller tvilsomt bilde av datidens Kina, og noen har landet på at han umulig kan ha besøkt hoffet til Kublai Khan, var det en god fortelling. 

Det er derfor en nedtur at Netflix-serien «Marco Polo» på mange måter er så reservert, så holdt, i sin skildring av Mongolia og Kina på 1200-tallet, av intrigene i hoffet og haremene (enhver seriepremiere med respekt for seg selv MÅ innom et bordell eller en strippeklubb fort som faen) og av den sagnomsuste langtveisfareren. 

Javel, så kan en uforholdsmessig høy del av seriens karakterer kampsport - men bortsett fra det langt mellom de store sprangene. 
Det du sitter igjen med er en pen liten haug realpolitiske intriger og et og annet personlig drama som ikke er i nærheten av å nå kokepunktet. 

Det er Espen Sandberg og Joachim Rønning («Max Manus», «Kon Tiki») som har regien på de to første episodene av serien. 
De bærer nordmennenes signatur på godt og vondt - et stilsikkert episk sveip, formidabelt historisk kildemateriale som alle kan se egner seg for gjenfortelling på skjermen - men også en manglende vilje eller evne til å fortelle noe med materialet. 

Hvis du føler at du kjenner Marco Polo halvveis uti serien - bortsett fra at han er en tilpasningsdyktig ung mann med en proper dose problemer med fattern - så er du god, altså. 

Det er ikke denne serien, dessverre. 
Den makter verken å bringe Khans hoff nærmere vår tid eller å fortelle noe om det trettende århundre i seg selv. 
I stedet svever den bedagelig på diffus halvdistanse, selvtilfreds med sitt shakespearske renkespill, i et sted som kalles «østen» og en tid som kalles «fortiden». 
