Plateanmeldelse:One Direction - «Four» 

Smir mens jernet er glødende. 

ALBUM: 
POP 

One Direction 

(Simco/Sony Music) 

﻿«Four» er - som tittelen antyder - den fjerde platen til One Direction og kommer nøyaktig kun tre år etter at debuten «Up All Night» ble utgitt. 

I mellomtiden har de turnert nesten kontinuerlig, gitt ut to filmer og en 3D-dokumentar, så det er ingenting å si på arbeidslysten til gutta. 
Eller kanskje de er kloke nok til å forstå at sjangeren de tilhører ofte går ganske fort ut på dato? 

Og det er ikke til å nekte for at en viss slitasje er å spore på guttas fjerde plate. 
Det er ingenting her som tyder på vilje til å ta et steg fremover kunstnerisk sett. 
Det er trygghet satt i system som er det mest fremtredende trekket ved «Four». 

Men så ble da også fjorårets «Midnight Memories» et av verdens mest suksessrike album på verdensbasis. 
Hvorfor endre et vinnerkonsept når det er akkurat et nytt album fansen vil ha? 

Karrieremessig smart, javel, men ikke utviklingsmessig. 

Nå skal det tillegges at «Midnight Memories» er One Directions beste album til dags dato, breddfullt av gode og friske pop-låter som det er. 
De samme livsbejaende og energiske refrengene og pop-taktene finnes også her, likeledes One Directions mest påfallende karaktertrekk som pop-snekkere; de ublu tyveriene fra annen pop-musikk. 

Ikke noe galt i det - pop-historien er full av slike eksempler. 
One Direction har imidlertid rendyrket teknikken med kirurgisk presisjon. 

﻿Jeg skal ikke nevne alt, men du kan neppe ha fulgt med om du ikke kan spore verselinja til Aviciis «Wake Me Up» i «Ready To Run», mens påfølgende «Where Do Broken Hearts Go» høres ut som en bombastisk avlegger av det Cher, Heart og Bon Jovi med flere bedrev til kjedsommelighet mot slutten av 1980-tallet. 

Verst er kanskje «18», skrevet av Ed Sheeran som jo hadde en monsterhit med «The A Team» i samme år som One Direction debuterte. 

Forsøk å si «18» og «A Team» etter hverandre. 
Jeg skal love dere at det ikke bare er i titlene at likheten finnes... 

Fremdeles skinner det hvassere av de spretne uptempo-låtene, mens balladene er i ferd med å bli ganske blasse. 
Men som narkotikum for directioners over hele verden burde «Four» fungere mer enn tilfredsstillende. 

BESTE LÅT: 
«Fools Gold» 
