Coen-brødrene treffer ikke blink med «The Ballad of Buster Scruggs»
Coen-brødrene vender tilbake til Ville vesten i sin nye film. 
De sikter både høyt og lavt, men blinde for annet enn hvite menns historier ender de også opp med å skyte seg selv i foten. 

Da det ble kjent at Coen-brødrene skulle lage The Ballad of Buster Scruggs, ble prosjektet omtalt som en TV-serie. 
Det er imidlertid blitt omformet til en westernfilm som består av seks novellefilmer, hver av dem på cirka 22 minutter. 

Handlingsmessig er novellefilmene uavhengige av hverandre, men alle foregår i Ville vesten på 1800-tallet. 

The Ballad of Buster Scruggs inneholder mange folkelige og velbrukte ingredienser fra westernfilmer, som voldsromantikk, dusørjegere, barslagsmål, bankran, gullgraving, bordeller, lovløse menn, pistoldueller, karavaner som reiser over prærien, en blodtørstig urbefolkning, gambling – og mange drap. 

Allerede etter få minutter er svært mange menn likvidert på spektakulært vis. 

Noen seere vil finne de groteske og tegneserieaktige drapshandlingene underholdende, mens andre vil synes at dette bare er kaldt og morbid. 

Hvite menns western 

Det er stort sett hvite menn det handler om i The Ballad of Buster Scruggs. 
Først etter en halvtime får vi se den første kvinnen. 

Det tar enda lengre tid før en kvinne får lov til å si noe i filmen, og da er det en prostituert som lurer på om hun skal tilfredsstille en mann mot betaling. 

Det dukker imidlertid opp mange urinnvånere (indianere), men de får ikke lov til å ytre seg på andre måter enn ved å utstøte krigsrop mens de rir mot hvite menn for å massakrere dem og ta skalpen deres. 

Fremstillingen av kvinner og urfolket er såpass ensporet at det er vanskelig å forstå at filmen faktisk vant pris for beste manus på filmfestivalen i Venezia tidligere i høst. 

Variert kvalitet 

Coen-brødrene har visstnok jobbet med manuset til de seks novellefilmene over en periode på 25 år. 
Den tredje novellefilmen («Meal Ticket») gjør størst inntrykk. 

Den er mer dypsindig og mindre drevet av slapstickhumor og gladvold enn andre kapitler. 

Harry Melling (fra Harry Potter-filmene) spiller en omreisende skuespiller uten armer og ben. 
Hver kveld fremfører han den samme monologen på et nytt sted. 
Ellers hører vi ham aldri si noe. 

Liam Neeson spiller en eldre mann som tar seg av alt det praktiske rundt forestillingene. 
I tillegg må han mate og stelle den bevegelseshemmede skuespilleren. 

«Meal Ticket» setter spørsmålstegn ved hva det vil si å leve et fullverdig liv. 
Den tematiserer også hvordan vergeløse mennesker blir behandlet i et lovløst samfunn, der det er den sterkestes rett som gjelder. 

Visuell detaljrikdom 

Som alltid i en Coen-film er det en nytelse å se de vakre bildene og den visuelle detaljrikdommen. 

Filmen er fotografert av franske Bruno Delbonnel, som også hadde foto i en av mine favorittfilmer av Coen, Inside Llewyn Davis (2013). 

De seks stramt komponerte novellefilmene er såpass varierte i tone, tempo og handling at de fleste sikkert vil finne en favoritt blant dem. 
Men selv om handlingen er lagt til Ville vesten, er det langt mellom blinkskuddene. 
