Musikk, bilder og ord for alle sanser
I kveld hadde SSO en dirigent som får musikerne til å yte opp mot sitt beste. 

Verk av Wagner og Kaija Saariaho. 

Konsert: 
La Chambre aux échos. 
Konserthuset: Torsdag 13.09.2018 Manus og regi: 
Aleksi Barrière. 
Lysdesign: 
Étienne Exbrayat. 
Skuespiller: Thomas Keller. 
Musiker: 
Peter Herresthal, fiolin SSO, dirigent: 
Clément Mao-Takacs. 

Forspillet til operaen Lohengrin av Wagner var opprinnelig satt på programmet torsdag kveld, siden gral-motivet her er bærende og konsertens hovedverk, Saariahos fiolinkonsert Graal Théâtre, har dette i sin tittel. 
I stedet fikk vi høre Wagners Waldweben, et arrangement Wagner gjorde for rent orkester, der vi hører fragmenter fra andre akten i Siegfried: 
Siegfried kan her, etter drapet av dragen, tyde fuglenes sang og hva de sier til ham. 
Det passet for så vidt også godt, siden usikkteaterkompaniet La chambre aux échos (Ekkorommet) fremstilte natur på tre skjermer – vegetasjon, planter, blomster. 
Også skuespillerens ord dreiet seg mye om natur. 
Saarihos Graal théâtre (1994) skal ha blitt inspirert av Beethovens fiolinkonsert, da Saariaho hørte Gidon Kremer fremføre den. 
Hun skrev så denne konserten for Kremer. 

Torsdag var det Peter Herresthal som var solisten, en glimrende fiolinist som også har spilt inn Saariahos verk. 
Det er et verk som i den ene ende refererer til noe indre, den hellige gral, i den andre til noe ekstrovert, dramatisk. 
Verket rommer et motsetningspar, en sats med overskriften «Delicato», lyrisk i karakter og med en lineær kontinuitet, den andre «Impetuoso» med kontraster og konflikt. 
Klangflater, harmonikk, tekstur og dynamikk dominerer verket som har en egen romlighet som SSO utfoldet på beste måte. 

Saariaho sier selv at hennes verker ofte inneholder en organisk impuls, som utfolder seg i rom og tid, og en arkitektonisk, som liksom danner skulpturer i rommet. 
Det ekspressive og det energiske er også to poler i Graal Théâtre, glimrende tolket av Herresthal og orkesteret. 

Forspillet til Wagners Tristan og Isolde, musikkdramaet om den dødelige kjærlighet, befinner seg på terskelen til moderne musikk. 
De svevende dissonanser, pauser fylt av uendelighet, den lengselsfulle kromatiske melodikken – alt ble det spilt under høyromantisk trykk av et særdeles velopplagt SSO. 
Det var tydelig at dirigenten, Clement Mao-Takacs, var inspirerende, og han utmerket seg ved særdeles presis og nyansert tegngiving. 
Saariahos. 

Vers Toi Qui Es Si Loin (Henimot deg, som er så langt unna) for fiolin og orkester og komponert nå i år, lot så fiolinen skinne i det øverste register. 
Herresthal, som stykket er skrevet til, formet det sammen med orkesteret på en usedvanlig vakker måte. 

At Saariaho er forankret i fransk musikk, og ikke i finsk tradisjon, hørte vi både her og i orkesterstykket Lumière et Pesenteur (Lys og tyngde), et utdrag av et oratorium skrevet for den franske filosofen Simone Weil. 

I Wagners Tannhäuser-ouverture, som kom til slutt, viste SSO igjen hvor mye de kan få ut av Wagner når de har en dirigent som får musikerne til å yte opp mot sitt beste. 
