Elena Ferrantes roman om den skitne undersiden av menneskers samliv er ekstra aktuell i dag
På leting etter selve ur-krenkelsen. 

Delia er en kvinne på rundt 40, singel tegneserieskaper bosatt i Roma, nå tilbake i fødebyen Napoli for å ordne med begravelsen til sin mor, Amalia. 
Moren er død på uklart vis, druknet utenfor feriestedet Minturno, der de pleide å være da Delia var barn. 
Her ble hun funnet bare iført en luksuriøs blonde-BH. 

Elena Ferrantes skildringer av mor datter-forhold er mange, ikke minst i «Napoli-kvartetten». 
De knyttes sammen i barnets erkjennelse av at opphavet også er et menneske med drifter. 

Det er morens eventuelle seksualitet Delia må finne ut av, og her kan navnet på byen hun døde i, Minturno, være et hint. 

Oksemannen i labyrinten 

Forfatter Ferrante og hovedpersonen Delia er ute på leting etter selve ur-krenkelsen, det første sporet av seksuell overskridelse, det tvetydige minnet om vellyst og avsky. 
Skjult i alt kaoset livet har kastet oss ut i, ligger det noen rester av minner som kanskje – og kanskje ikke – har gitt føringer til livet vi har levd. 

Bynavnet Minturno gir ekko av Minotaurus, det mytiske monsteret i Knossos-labyrinten på Kreta. 
Halvt okse, halvt menneske, frukt av det skjendige seksuelle møtet mellom dronning Pasifaë og en okse hun hadde forelsket seg i utenfor slottets glugger. 
Monsteret måtte mates med unge mennesker, en ordning som ikke tok slutt før Thesevs trosset labyrinten med Ariadnes tråd til hjelp. 

Krenkelsenes tidsalder 

I tiden vi nå lever i, da trakassering og krenkelser blir endevendt og studert, er det ekstra givende å lese Ferrantes studie av den uklare, skitne undersiden av menneskenes samliv. 
Hun er insisterende opptatt av funksjonen av stygge ord på dialekt («obskøniteter»), uten å nevne selve ordene, de er der bare som taus støy vi må innbille oss innholdet i. 
Teksten fylles av skitne truser, menstruasjon, fedme og hengende hud, slappe peniser, svette, sekreter og retningsløs opphisselse. 
Kvelande kjærleik, altså. 

Kvelende er også klesmystikken, å ikle seg en annens drakt, morens undertøy, anrettet av en mann som har spilt en uklar rolle som fiktiv elsker for moren: 
«Eg følte at den gamle drakta var forteljinga på sitt ytste punkt, som mor mi hadde overlate til meg, og at den no, med alle dei nødvendige tilpasningane, sat som støypt på meg.» 

Gjenstand eller pådriver 

Det handler om avkommets evige famling for å forstå opphavets begjær og raseri – dette som bare består av truende silhuetter når vi er små, og som vi bit for bit pusler sammen til noe å kjenne seg igjen i. 
Med skrekk og avsky, men også dunkelt begjær, må vi medgi selv å være aktører i et spill der vi foretrakk å se oss selv som gjenstand for begivenhetene, ikke som pådriver. 

Det er i dette feltet av fortrenging og traumer, der en ubekvem sannhet trenger seg fram, at «Kvelande kjærleik» hever seg opp til det usedvanlige. 
Måten hovedpersonen Delia håndterer denne erfaringen på, er overraskende og realistisk. 
Samtidig med at hun kvitter seg med et skall, innser hun at hun er det samme skallet. 
Hun ikler seg de trådene hun allerede er viklet inn i. 

Kimene til storverket 

På en måte er denne teksten svakere enn det seinere forfatterskapet, mindre utarbeidet, mindre gjennomreflektert. 
På en annen måte er den friskere, dristigere, mer problematiserende, mer splintret og flerfoldig. 

Dette kan godt være en etterrasjonalisering fra gjenlesningen av boka, for nå må den leses i skyggen av den store romanen. 
At vi her ser kimene til storverket i deres opprinnelige, uutsprungne tilstand, er egentlig uvedkommende for debutromanen, men ikke til å unngå. 

To oversettelser 

Det er ikke ofte en får sjansen til å anmelde en debut 26 år etter at boka kom ut. 
Enda sjeldnere er det at den allerede var ute på norsk for 23 år siden. 
Vi har to norske oversettelser – den nye til nynorsk, den forrige til moderat bokmål. 

Her åpner det seg felter for refleksjon, felter som ikke kan utforskes i en avisanmeldelse. 
Hvilken ivaretar forfatterens stemme best? 
Hva slags stemme har oversetteren? 

Den første oversettelsen, av Brit Jahr, kom ganske raskt (1994) etter den italienske originalen (1992). 
Allerede da hadde mange sett at den anonyme Elena Ferrante var et sjeldent talent med potensial. 
Gyldendals redaktør for oversatt skjønnlitteratur, nylig avdøde Gordon Hølmebakk, utga boka som «Hjemreise». 

Det ble ikke mer Ferrante hos Gyldendal, kanskje fordi det tok ti år før neste roman kom. 
Samlaget overtok forfatterskapet, og gjorde suksess med «Napoli-kvartetten». 

Nå har de også utgitt alle de andre romanene hennes i Kristin Sørsdals oversettelse, også den som fantes fra før. 
Her er det stoff til en doktorgrad i translatologi. 
