Han har klart å lage en pageturner av en bok om stein
Henrik H. 
Svensen skriver underholdende og innsiktsfullt om tungt stoff. 

For 252 millioner år siden var jorda i dyp krise. 
Mer enn 90 prosent av alt liv forsvant, og de neste ti millioner årene var forholdene her ekstreme; havet var surt, korallrevene ble borte, skogene døde. 
Dette regnes som den største av i alt fem masseutryddelser, der den siste og mest kjente skjedde for 66 millioner år siden. 
Den var langt mindre dramatisk, men et gode for oss. 
Dinosaurene døde ut, og ryddet veien for oss, pattedyrene. 

Spørsmålet er hva som forårsaket den største masseutryddelsen i jordas historie. 
Det har forsker og geolog Henrik Svensen satt seg fore å finne mer ut av. 
Sammen med kollegaen Sverre Planke skrev han i 2004 en artikkel i Nature, som fikk internasjonal oppmerksomhet. 
Her mente de å kunne påvise at masseutryddelsen ikke kom fra en meteoritt, slik forskere hadde ment, men fra drivhusgasser forårsaket av underjordiske vulkanutbrudd. 
Etter det har Svensen jobbet med å underbygge teorien, og det er denne reisen han tar oss med på i denne boka. 

Gråstein som hieroglyfer 

Boka starter og avsluttes i Sibir. 
Der ligger verdens største undersjøiske vulkanprovins, og der finnes stein som kanskje kan gi løsningen på gåten. 
Svensen gir oss innsikt i alt fra plagsomme mygg, umulig byråkrati, iskalde netter og farlige fylleturer, til Nansens reise oppover elva, geologien i området og hva en stein kan fortelle oss. 
Han gjør det samme når han tar oss med til Sør-Afrika, og vi blir med på jakt etter siller; underjordiske vulkanske piper som kan romme svaret på hva som skjedde for 252 millioner år siden. 

Svensen har tidligere skrevet de kritikerroste bøkene «Enden er nær: 
Om naturkatastrofer og samfunn» (2006) og «Bergtatt: 
Fjellenes historie og fascinasjonen for det opphøyde» (2011). 
Den siste ble kåret til Årets fjellbok, og i 2017 ble Svensen tildelt Forskningsrådets formidlingspris. 
Det er mer enn fortjent. 
Svensen har en sjelden evne til å levendegjøre stoffet. 
Han får gråstein til å framstå som hieroglyfer, og gir oss innsikt i forskningens forunderlige verden, Vi blir også med på verdens største geologikonferanse, der de mest kjente geologene opptrer som rockestjerner. 

Levende personlig stil 

Svensen kommer også inn på min kjepphest for tida, forskningsspråket, som med sine fagfellevurderte formalistiske krav bidrar til å gjøre fagstoff både dødt og utilgjengelig. 
Som en motsetning, om ikke et ideal, siterer han den første utgaven av Norsk geologisk tidsskrift i 1905. 
Der kommer geologen Hans Reusch med følgende malende beskrivelse av Glomma; «Glommen er som en stor hval angrepet av rovgriske smaahvaler, staurvagner (spekkhoggere); lig saadanne har de iltre kraftige nordenfjeldske smaaelve ædt seg ind i Glommens gebet». 

Det er denne levende personlige stilen Svensen etterstreber i boka, som er fortalt i jeg-form, og der han også er til dels personlig. 
Akkurat det er ikke det mest spenstige i boka. 
Overgangene mellom de ulike temaene er heller ikke alltid like elegante. 
Men det er egentlig småplukk. 
For denne boka er så underholdende, innsiktsfull og spennende at jeg nærmest vil kalle det en pageturner. 
