Torkil Damhaug med ny, sterk krim med ungdom i sentrum
Det er bare et år siden han fikk sin Riverton-pris nummer to. 

Bare et år etter at Torkil Damhaug fikk sin Riverton-pris nummer to for boka «En femte årstid», er han ute med en ny, fremragende krim. 
«Glasshjerte» er hans niende roman siden han debuterte med «Flykt, måne» i 1996. 

Fortellingen har enkelte likheter med «En femte årstid». 
Også denne gangen er intrigen konsentrert om unge mennesker, som på forskjellig vis får sine skjebner virvlet inn i hverandre. 
Sterke følelser, skjulte drifter og pupertetslidenskap blir årsak til handlinger som bringes fram i dagen når en ung jente blir funnet drept inne i skogen rett utenfor Oslo, ved et vann som i boka kalles Bråtenvannet. 

«Mudder og morkne trær» 

«Glasshjerte» er ikke den eneste kriminalromanen som lar mørket i skogen rundt et dystert vann være et speil av et sjeleliv som et gått av hengslene. 
Dette er ikke noe påtrengende symbol. 
Men stemningen dirrer under handlingstrådene i boka, i skildringer som gir spillerom for Damhaugs korthogde, intense og poetiske stil: 

«Stanser ved brygga. 
Står der til jeg puster roligere. 
Går ut til enden av den. 
Speider utover. 
Det lukter mudder og morkne trær. 
Disen snor seg inn over vannflaten, trekker den tynne halen etter seg, tetner til og kommer glidende mot meg.» 

Eller her: 

«En trestamme lå veltet over stien, barken delvis flekket av. 
De måtte skritte over den. 
Vannet kom til syne mellom trærne, et svart øye som glitret svakt i den blygrå ettermiddagen.» 

Det personlige språket er Damhaugs varemerke. 
Stemningsskapende skildringer veksler med lange dialoger som driver handlingen framover, skritt for skritt. 
Bitene i romanens mysterium glir sakte og umerkelig på plass, mens menneskene sirkler omkring hverandre, hver med sine hemmeligheter. 

Hevet over sjangrer 

Denne personlige stemmen er en av styrkene til forfatteren Damhaug. 
Språket gjør ham til et strålende eksempel på en litterær krimforfatter. 
Han skriver bøker som det ikke er viktige å sette i noen sjangerbås. 

Gåten i denne boka kretser om en 16 år gammel jente, Amina. 
Hun blir først savnet, siden funnet død i skogen, ikke langt fra Bråtenvannet. 
Leseren vet at hun er observert rett før drapet av sin fetter, Robin. 
Men han er psykisk skadd og kan ikke gjøre rede for det han opplever. 

Drapsdømt jurist 

Vi blir også kjent med Robins bror, 19-åringen Mikkel, som har hatt et nært forhold til Amina. 
Han har en kjæreste, Inga, med en far som jobber som advokat. 
Når Mikkel blir siktet for drapet, tar han ansvaret for forsvaret. 

Dermed kommer også en av hans tidligere kolleger, kalt Rivers, inn i bildet. 
Rivers har sonet åtte år for et drap og er nettopp satt fri. 
Han får nå til oppgave å drive undersøkelser rundt Amina-saken, som får en ekstra dimensjon fordi Mikkels far er en av landets best kjente skuespillere. 

Rivers er et fascinerende bekjentskap. 
I en sidetråd til handlingen forsøker han også å gjøre undersøkelser rundt sin egen sak. 
På grunn av hukommelsestap takket være rus vet han ikke om han er skyldig eller ikke. 
Som det står i boka: 
«Det meste av det som skjer i hjernen, når ikke bevisstheten. 
Det meste må bevisstheten beskyttes mot.» 

Som i første sesong av TV-serien «Forbrytelsen» går mistanken en rundgang mellom de impliserte. 
Naboer kommer inn i bildet, og ikke minst Aminas familie. 
Hennes far Amir har gått offentlig ut med frilynte menninger om hvordan Koranen bør følges, og hennes bror Dawid er både hevngjerrig og temperamentsfull. 

Farlige tendenser 

«Det jeg skulle si var – tror du ikke vi kan vite om noen vil oss godt eller vondt?» sier Inga et sted i boka. 
Et mulig tema er hvor vanskelig det kan være å spore destruktive og farlige tendenser, både i ens eget og andres sinn. 
Ikke minst når man er ung og forsøker å orientere seg i en uoversiktlig verden, er utryggheten mørk som en skog med blinkende vann og veltede stammer. 

Romanen er komponert som et bølgende musikkstykke, der tempo og stemning stadig skifter, på vei mot en slagkraftig finale. 
Vind gjennom tause trær. 
Et sted er naturen beskrevet som «en skog der trærne var mennesker som hadde tatt livet av seg. 
Om du gikk inn der og brakk av en gren, skrek treet i smerte.» 

Et slikt rop høres også mellom linjene i denne sterke romanen. 
