Kraftfull satire over fasadesamfunnet
Å skildre det moderne samfunnet som et menneskefiendtlig mareritt er ingen ny idé. 

Men måten regissør Jens Lien og manusforfatter Per Schreiner gjør det på i «Den brysomme mannen», virker slående originalt og sterkt. 
Dette er «Vidunderlige nye verden» i ny, norsk tapning. 

Så deilig det er når filmskapere bruker mediet til å konstruere en egen verden slik at vi forundret tror på den. 
Etter et anslag jeg ikke skal røpe, føler vi sterkt at hovedpersonen er en levende død. 
Han ankommer en dag et nytt sted. 
Et vrak av en buss setter ham av i et brunt, goldt fjellandskap. 
Er det helvetet Andreas Ramsfjell ønskes velkommen til? 

Uroen sitter i hodet idet vi tas med til fyrens nye liv. 
Han fraktes til en ny jobb som regnskapsfører i et firma i Byen. 
Sjefen er hjertelig, kollegaene høflige. 
Men kan ikke disse folka snakke om annet enn siste skrik i møbler? 

Eksteriøret bygger solid opp om det liv Byen velsigner: 
Høyhus med glatte, moderne fasader. 
De står som tause, kjøligblå kulisser når renholdsverkets biler pusser gatene rene. 

Så gjennomført strømlinje8formet er Andreas' nye liv regissert, så gråblå er nyansene i John Christian Rosenlunds eminente foto at synet av mørkerødt menneskeblod virker sjokkartet når det brått slår inn i bildet. 
Du må selv oppleve hvordan det skjer, men det setter inn som vonde støt når selvmordet blir eneste utvei. 
Hva har mennesker å leve for i denne gudløse, kjærlighetsløse Byen hvis det viktigste man snakker om er fargen på baderomsinteriøret? 

Det lyder grotesk å si at samtidig som man rystes av blodige scener, ler man også. 
Liens balansegang mellom mørkt alvor og svart latter er imponerende. 
Andreas er en tragiskkomisk figur der han forgjeves forsøker å bli et fornøyd storbymenneske. 

Flere regigrep bygger særdeles vellykket opp om marerittet. 
Først spillestilen: 
Trond Fausa 
Aurvåg har sperrer øynene mesterlig opp og se særdeles fortapt ut. 
Samtidig agerer de andre skuespillere distansert og følelseskaldt. 
Et utmerket eksempel er Birgitte Larsen i rollen som elskerinne. 

Dernest musikken: 
Utrolig parodisk er bruken av kjente Griegstykker, som «Solveigs sang» idet Andreas reiser sitt blodige legeme opp av støvet nok en gang. 
Storartet! 

Når filmen ikke får en 6'er, skyldes det litt pirk angående slutten. 
Jeg tror flere ganger at nå kommer siste scene, og så har regissøren mer på lur. 
Litt dramaturgisk filing hadde hjulpet. 

Men alt i alt neier jeg i dyp beundring for overskuddet av ideer, visuelt slående tablåer (de minner om Roy Andersson i «Sånger från andra våningen») og en kraftfull samfunnskritikk. 

Heretter blir det vanskelig å be tiggere og narkomane fjerne seg fra gata for å gjøre bybildet penere. 

Filmen har premiere på Kino 1 førstkommende fredag. 
