Slagsmål og sjelløs sex blir til mørk moro
Søt og skitten «En ganske snill mann». 

||| 
FILM: 
Sjelden har norske skuespillere vært så stygge som i «En ganske snill mann». 

I den bekmørke gangsterkomedien er det som om regissør Hans Petter Moland har frydet seg over å dynge på med pistrete hår og blek hud, falleferdige leiligheter og harry veikroer, uglamorøse slagsmål og sjelløse sexscener. 
«En ganske snill mann» er utsøkt tarvelig. 

Misèren er morsom. 

Klokkeren komikkFilmens tjafsete røde tråd er som røde tråder flest. 
Ulrik (Stellan Skarsgård) subber ut i verden igjen etter å ha sonet tolv år for mord, og må umiddelbart forholde seg til viljesterke gangsterbosser, gamle fiender, bitre ekskoner, fremmede barn og seksuelt utsultede kvinner for hvem han er et friskt pust i en begredelig bekjentskapskrets. 

Oppgjør og forsøk på forsoning står på timeplanen. 

Det som gjør «En ganske snill mann» til en energidrikk av en film er måten alt er gjort på, fra det lakoniske og ikke så rent sjelden absurde manuset til den musikalske klippingen til skuespillet. 

Moland er en god personinstruktør og får klokkerene komiske prestasjoner fra veteraner som Bjørn Sundquist, Bjørn Floberg og Gard B. Eidsvold. 

Også Aksel Hennie ser ut til å kose seg, selv om han aldri trekker på smilebåndet, i gjesterollen som samisk våpenselger, og Jon Øigarden befester sin stilling som mannen man ringer når man trenger en overbevisende filmpsykopat. 

Myk SkarsgårdMidt i det hele står Stellan Skarsgård og tar inn det hele med sitt åpne blikk og sitt myke, putete ansikt. 

Ulrik er en av disse som får publikum over på sitt parti, selv om han har gjort saker og ting de færreste vil bifalle. 

Selv om han ikke sier så mye, er man nemlig aldri i tvil om at han er en ganske snill mann. 
