«Mord på Orientekspressen:»Et dumdristig forsøk 

Til tross for at den er tilgjengelig i gnistrende 70 mm er den nye versjonen en blek kopi av originalen. 

Det er lett å glemme hvor stor Agatha Christie var og er. 
Det anslås at bøkene hennes er solgt i et antall på mellom 2 og 4 milliarder. 
Det er samme estimat som for Shakespeare. 

På tredje plass kommer Barbara Cartland med et sted mellom 500 millioner og en milliard solgte bøker. 
Til sammenligning tror man J.K. 
Rowling har solgt rundt 450 millioner og vår egen Jo Nesbø i overkant av 30 millioner. 
Christie er med andre ord fullstendig suveren. 

I sin tid var hun djevelsk på plott, samtidig som det lett avslepne, koloniale aristokratspråket hadde, og fortsetter å ha, tiltrekningskraft. 
Det britiske imperiet og dets mildt nedlatende holdninger til resten av verden, lurer i bøkene hennes. 

Karakterene i Mord på orientekspressen har vært i Bagdad, Kirkuk, Aleppo – områder som i dag brenner, delvis på grunn av den koloniale fortiden. 
Alt dette var en gang Storbritannias, og Agatha Christies, tumleplass. 
Når toget stoppes av snøen, gjelder det å få løst mordgåten før det brutale og utvilsomt udugelige Balkan-politiet ankommer. 

Dumdristig forsøk 

Sidney Lumets storslagne filmatisering fra 1974, med en perlerekke av skuespillere anført av Albert Finney, blir nødvendigvis sammenligningsgrunnlaget når Kenneth Branagh nå forsøker å gjenta bedriften. 
Hvorfor tør han? 

Antagelig fordi fristelsen ved å samle en stor gjeng skuespillere og selv inneha hovedrollen blir for stor. 
Får han det til? 
Det korte svaret er nei. 

Denne versjonen av historien mangler kort og godt den tilbakeholdte elegansen som gjennomsyret originalen. 
Judi Dench som Natalia Dragomiroff har et totalt malplassert glimt i øyet første gang vi ser henne. 
Johnny Depp er for stor. 
Penélope Cruz klarer slett ikke å matche Ingrid Bergmans angstbiterske bragd. 
Albert Finneys Poirot hadde en slags følsom type Aspergers, mens Branagh blir påstått eksentrisk og flink uten å være rar. 
Det oppleves som han hører mer hjemme i Spielbergs Tintin-film enn her. 

I det hele tatt er John Guilgood, Anthony Perkins, Sean Connery, Vanessa Redgrave, Michael York og ikke minst Albert Finney fra 1974-versjonen så vanskelig å tangere at det oppleves som dumdristig å forsøke. 
Den eneste som i noen scener kommer i nærheten, er Michelle Pfeiffer, som nå har rollen til Lauren Bacall. 

Selvhevdende og usjarmerende 

Magien uteblir, og det meste koker bort i staffasje. 
Men enda mer påfallende enn mangelen på glitrende skuespill er Branaghs forsøk på å skape dynamikk. 
Her er slåssing og løping. 
Og toget i seg selv er tydeligvis ikke nok. 
Det anes et ønske om å bryte opp monotonien gjennom å filme fra såkalt spennende vinkler (ovenfra), og ikke minst gjennom å være mye utenfor toget. 

Faktisk burde tittelen ha vært: 
Mord på orientekspressen og omegn. 
Den innestengte stemningen på toget er jo hele poenget, både i Christies roman og i filmen fra 1974. 

Branaghs Poirot er dessuten selvhevdende og usjarmerende. 
Allerede på plakaten er barten teatralt og trollmannsaktig stor, og røper dermed at vi her har å gjøre med svakere hjerner enn Christies og Lumets. 
Det dummeste er likevel forsøket på å blande inn en kjærlighetshistorie i Poirots fortid. 

Den perfekte krimgåten som ligger i boken og i originalfilmen, forkludres av nyskapte bevis og indisier, og resultatet er langt mindre rent. 
Etikken rundt det å drepe en morder gjenstår likevel. 
Og naturligvis er både tog og landskaper spektakulære. 

Når man kjenner originalene, blir denne filmen alt i alt som å ha telefonsex i stedet for ordentlig sex. 
Ikke at jeg noensinne har hatt telefonsex. 
