Rett til himmels
«Se opp» er en film for historiebøkene 

||| 
FILM: 
I løpet av «Se opp» sine femten første minutter viser Pixar at de så til de grader blåser i hva som er forventet, og i stedet våger å stole på egen dømmekraft, sin frie fantasi og sitt talent. 
Jeg mener, det å investere en milliard i en tegnet film om en 78 år gammel mann, en sur, folkevond gubbe, selve antisymbolet på det salgbare, glattpolerte Hollywood, vitner om baller av enorme dimensjoner. 
At man i løpet av de samme femten minuttene ikke bare rekker å le høyt et knippe ganger, men i tillegg må tørke en tåre, viser at det er i den animerte verden de riktig grenseløse filmene blir laget for tida. 
«Se opp» er sammen med «Wall-E» og «Monsterbedriften» en Pixar-film for historiebøkene. 

Snurr film 

Det hele begynner med en svart-hvitt informasjonsfilm om den legendariske eventyreren Charles F. Muntz. 
I neste øyeblikk befinner vi oss i gata til Carl Fredricksen, en liten, sjenert gutt, som drømmer om å en dag vandre i Muntz' fotspor. 
I den samme gata møter han guttejenta Ellie, en rampete, uredd virvelvind av ei jente, som bokstavelig talt får den lille mannen til å falle pladask. 
I ren forelskelse lover Carl at han skal flytte klubbhuset deres til Paradise Falls, et paradis på jord, langt inn i den Sør Amerikanske jungelen. 
Og hun får ham til å sverge på at han en dag skal overholde løftet. 
Så snurrer filmen kjapt, og livet går sin gang. 
De unge menneskene gifter seg, de krangler, de møter motgang, de elsker, og de blir gamle sammen. 
Så skjer det som skjer. 
Livet ebber stille ut, men heldigvis har Carl Fredricksen kjelleren fylt med ballonger. 
Vel, jeg sier ikke mer enn at det blir en ballongferd man sjelden har sett maken til. 

Vakkert 

Som i andre animasjonsfilmer fra Pixar spiller humor en svært sentral rolle i «Se opp», og komikken veksler mellom tørrvittig, frekk og ironisk, til å spille på enkel slapstick. 
Detaljnivået er rikt og fargene sterke, og 3D-versjonen av «Se opp» våger jeg å påstå er den vakreste tegnefilmen fra Pixar noensinne. 
Scenene der huset svever mellom høyhusene, høyt over landskapet, godt geleidet av franskinspirerte symfonier, bringer i hvert fall fram frydefull gåsehud. 

Filmen stjeler fritt fra filmhistorien - «Casablanca», «The Straight Story» og «Clown Of The Jungle», for å nevne noen referanser - og benytter seg av klassiske virkemidler for å oppnå ønsket resultat: å underholde og bevege, men mest av alt få seeren til å innse at livet er et eventyr i seg selv og at kjærligheten er den mest spennende reisen man kan legge ut på. 
Banalt? 
Kanskje, men også en sannhet det er lett å tro på. 

Opp, opp 

Det er ikke noe sted fantasien er så grenseløs som i den animerte verden, og «Se opp» veit å leke seg. 
Vi møter alt fra pratende bikkjer, til, eh, vel, bikkjer som manøvrerer kampfly, og bikkjer som skjenker champagne. 
Et annet aspekt med filmen er symbolikken. 
Bildet på en aldrende herre som trekker et gammelt, falleferdig hus gjennom jungelen, et hus han har bundet rundt livet ved hjelp av en vannslange og som holder seg svevende i luften av 20 000 ballonger i regnbuens farger, forklarer seg best selv. 

Finalen i «Se opp» er en typisk Hollywood-finale, og jeg skulle helst vært foruten. 
Den gjør filmen mer opplagt enn nødvendig, og benytter seg av den enkleste løsningen for å oppnå et underholdende klimaks. 
Uten at det går faretruende mye luft ut av ballongen av den grunn. 
«Se opp» svever nemlig høyt til himmels. 
