Tom Waits «Bad As Me»
Tom Waits «Bad As Me» 

Så bra som bare Waits kan være. 

Halvveis ut i Tom Waits' første plate med ny musikk på syv år ber han om å bli plassert tilbake i mengden. 
Det skal godt gjøres. 
Ikke fordi «Bad As Me» er så umåtelig sært, skjevt og skranglete. 
Men se på sjangerbetegnelsen øverst i anmeldelsen. 
Den er ikke nødvendigvis misvisende, men egentlig går det ikke an å sjangerføre californierens musikalske og litterære mesterlighet. 

Like fullt er dette hans mest - om kan bruke definisjonen i denne sammenhengen - ordinære album noensinne. 
Det krever mindre arbeid å komme bakenfor skrammelet, det er kompakt, spisset og dynket i referanser til ham selv. 

«Everybody's Talking» er en raskere versjon av «Sins of My Father» fra forrige album. 
«Same Kind of Bad As Me» kunne vært tatt ut fra «Bone Machine» (1992) og «Pay Me» ville ikke vært feil i hans tidlige pianomannkarriere. 

Det er selvsagt mye mer. 
Mer av Waits. 
Og mer av andre. 

Spesielt Keith Richards, som bidrar med gitar og synger sammen med Waits, i albumets mest dødsrallende øyeblikk, at de er det det siste løvet på treet. 
Dessuten skjenker Waits oss en ny høytidssang i sin dekonstruksjon av «Auld Lang Syne» på «New Year's Eve». 

Mange kunne laget enkelte av låtene på albumet, men få kunne laget mer enn én. 
Og bare én mann kunne sunget dem. 
Autotune ville fått et kronisk nervøst sammenbrudd om programmet hadde blitt utsatt for Waits. 
Det er virkelig fint å tenke på. 

BESTE LÅT: 
«Last Leaf». 

TOR MARTIN BØE 

* Albumet er i salg fredag 21. oktober. 
