Trés Bien!
Kjusa de heldiggrisene som har Bien som bydelskafé! 
Men se opp for rivaliserende gjester fra nord og sør: 
Snart kommer Bybanen, og den stopper like utenfor! 

— BRRRR, KALDT UTE, og det ser jammen kaldt ut der inne også! 

Smith siktet til interiøret, spesielt møblene, der krom og mørkt skinn regjerte sammen med det originale, gamle funkisinteriøret. 
Men han ble lurt av de stramme linjene, her hersket en varm atmosfære med både god temperatur og lystige gjester. 
– Ikke rart her alltid er smekk fullt på onsdager når det er quiz, hvisket Smule. 

Enkel tavlemeny med dagens retter, fem ulike, samt tre desserter. 
Smith valgte kveite med potetpuré og rødvinssjy, mens Smule gikk for «Bien Spesial». 

— Spesial tolker jeg som unik, eller ulik alle andre, så dette blir spennende. 

Skuffet ble hun ikke, da retten viste seg å være pølser fra Solheim Kjøtt med grønne linser og salsa. 
Hun ble derimot litt skuffet over utvalget av røde viner, som besto av kun tre ulike, der alle var italienske. 
En chianti, pinnevin (Cantina Zaccagnini) og dagens valg – rimelige Sangiovese di Puglia. 
Alle tre var anvendelige viner som passet både med og uten mat. 

MENS 
DE VENTET på maten, kunne de nyte det vakre interiøret fra gamle Bien Apotek og more seg over merkelappene på skuffene som omga dem: graviditetstester, preventiver, sinksalve og flaskesmokker … 

Så var maten servert, sjenerøse porsjoner med de herligste ting! 
Kveite så hvit og så fin som nysnø. 
Med vidunderlig rødvinssjy og grov potetmos. 

— Det er virkelig klasse over dette! 
Det er enkelt og rustikt, men har liksom et anstrøk av gourmet. 
Hva sier du, Smule? 
Dette er vel kvalitetsbistro, slik du alltid har ønsket deg det? 

Smule var enig! 
Pølsene fra Solheim kjøtt var fabelaktige, og kunne være så feite de bare ville, for her var raske karbohydrater på snedig vis byttet ut med sunne, grønne linser og en heit, smakfull salsa. 

— Den gode sausen din, Smith. 
Var det ikke litt lite? 
Spør om mer! 

Smith gjorde som befalt, og selv om denne sjyen var av en slik type som måtte monteres der og da, ble det servert mer etter få minutter. 
Storartet! 

KUNNE KJØKKENET følge opp med dessert av samme kaliber? 
Ja, en perfekt crème brûlée og en sitronterte som Smule beskrev som «sjokkerende» god, til en svært god pris. 

Ikke overraskende var kaffen også av det bedre slaget. 
Alle rettigheter sørget for at også calvados kunne serveres til kaffen. 

Litt over åtte hundre kroner totalt! 
De var skjønt enige om at hadde det ikke vært for det ensformige utvalget av vin, hadde dette vært en soleklar sekser. 
