Fin årgang
Leonard Cohen markerer sin 80-årsdag med en intens, leken og giftig gavepakke. 

Låtskrivere flest misunner Leonard Cohens sangtekster: 
Cohen går rett til kjernen av det han vil formidle, og maler ærlige, enkle bilder med en rytme som ikke lar seg kopiere. 
Samtidig er dette også litt av problemet med mange Cohen-utgivelser. 
Det ryddige og direkte tekstuniverset står i sterk kontrast til resten av produksjonen; der ordene alene kan slå luften ut av lytteren, mister de mye av sin kraft når de må kjempe om oppmerksomheten mot glatte arrangementer og overivrige korister. 
Kroneksempelet er «Ten New Songs» (2001), hvor Cohens rue ord nesten mistet all karakter i de bløtkakeaktige komposisjonene. 

Heldigvis fikk produsentene Patrick Leonard og Ed Sanders Cohen tilbake på rett spor med «Old Ideas» (2012), en plate som fremhevet Cohens unike sider og førte ham til topps på bestselgerlistene. 
Nå er Patrick Leonard tilbake i produsentstolen, og godt er det: 
«Popular Problems» er den nære, hjertelige, lekne og giftige Cohen «Old Problems» bare antydet. 

«Popular Problems» er en sterk utgivelse som kjenner sin besøkelsestid. 
Cohen utnytter de ni låtene til det fulle, noe som gir hver av dem deres egen, tydelige identitet. 

Den pumpende, seige «Slow» sleper seg myndig av gårde, «Almost Like The Blues» er en dramatisk Cohen på sitt mest insisterende, «Did I Ever Love You» lener seg godt på moderne folkrock av det gode slaget, «My Oh My» overrasker med hvasse blåsere på et ellers så ordinært komp, «Nevermind», med sin pulserende rytme, slekter på Cohens 80-tallsperiode, men uten å låte datert, «You Got Me Singing» er en herlig, liten sviske. 
De fleste vil kunne finne «sin» Leonard Cohen på «Popular Problems». 

Å forvente at 80 år gamle Cohen fremdeles skulle ha den samme stemmeprakten som før, ville vært grovt urettferdig. 
Men det er ikke til å komme ifra at registeret begynner å bli rimelig tynt. 
Så lenge Cohen holder seg til de mørkeste og mest dystre fasettene, er han på solid grunn. 
Men med en gang låtene krever en sanger — i motsetning til den sedvanlig sjelfulle, melankolske deklameringen av gode ord - er Cohen fort nærmere Tom Waits enn noen gang tidligere, med alt det innebærer. 

Produksjonen i seg selv er verdt å nevne: 
Det basstunge, lune lydbildet låter tidløst, men med små grep, som gitarens fraseringer og perkusjonistens markeringer på ridecymbalen, låter det likevel friskt. 
Dette gir en ekstra spenning til de allerede dynamiske låtene. 

Musikere så etablerte som Cohen tar sjelden særlig med sjanser i denne perioden av karrieren. 
Det trenger de kanskje ikke heller. 
De har gjerne for lengst utforsket og blitt såpass kjent med sine begrensninger og styrker, at de vet bedre enn å begi seg ut i ukjent terreng. 
I stedet forsøker de å finne tilbake til det som utgjør deres musikalske kjerne, ofte med patosladet og baktungt resultat. 
Men veiledet av en dyktig produsent, kan de fleste artister finne frem til nettopp kjernen i seg selv. 
Det er akkurat dét Cohen gjør her, og bedre bursdagspresang til både seg selv og fansen finnes kanskje ikke. 
