Ordinær sosial ekstremsport
Modig og tildels dristig forsøk på sosialt dypdykk i unge voksne bymennesker. 
Men hvorfor skal vi bry oss? 

HANDLER OM: 
En gruppe mennesker lever sine nokså prøvsomme liv innenfor et par kvartaler på Oslo Vest: 
Christer er en energisk menneskelig nullvekstvariant. 
Leni lever innstengt og livredd med sin far. 
Heidi er det selvutslettende offer for sin mann/utbytter. 
Kildahl er borettslagsparagrafrytter med lam kone. 
Med og rundt disse svever et univers av «vanlige» mennesker, som under overflaten - i likhet med oss alle - selvfølgelig er alt annet enn «vanlige». 
Tvert om: 
Bare en måkeskit på Christers ukledelige vest skal til for å utløse en dramatisk følgerekke av tilsynelatende små katastrofer, som igjen utløser noen øvelser i sosial ekstremsport. 
Før en viss «idyll» på ny etableres og formuleres gjennom Heidis altfor beroligende telefonsamtale med sin mor: 
«... ingen vil leve alene, vel?» 
DOM: 
«Lønsj» er en film som i meget stor grad vil dele sitt publikum. 
Mange vil finne den klok og kanskje frigjørende; det er utvilsomt rom både for himmel og helvete i hvert enkelt menneskes liv. 
Og den debuterende regissør Eva Sørhaug - godt hjulpet av modige skuespillere - er drabelig kompromissløs i sin søking etter «sannheter» omkring hva vi både tåler og er i stand til å påføre andre mennesker i denne vanskelige virkelighetens balanse som heter «livet». 
Men mange andre vil underveis få samme hovedproblem som jeg: 
Hvorfor i all verdens skal jeg egentlig interessere meg for disse menneskene? 
For tafattheten, ubetenksomheten, viljen til å tåle, tipper over: 
Jeg blir mer irritert enn interessert etter en stund. 
Det blir for lite humor til å løse opp misèrene og for lite klokskap til å bli gjennkjennelig. 
Tross alt. 
Det rare er at filmen også har sine magiske øyeblikk. 
Ane Dahl Torp utvikler sin i utgangspunktet livsudugelige figur med finstemt fingerspissfølelse. 
Pia Tjeltas akt av total nedverdigelse er genuint grusom. 
Aksel Hennie viser glimt av resignert tomhet som gir frysninger. 
Men det blir med glimtene. 
Helheten blir en merklig og ujevn blanding av ambisiøs, kompromissløs vilje - og mangel på gode åpninger for en publikummer til å trenge inn i personenes liv og derigjennom identifisere seg med dem. 
