Hoved-kommandoen
Sterk bergensk blodoverføring. 

Det måtte nesten komme en reaksjon til alt det koselige og trivelige som skrus sammen av musikk for tiden. 
For, uavhengig av Freddy Kalas, det er mye jovialt som havner fremst i øregangene. 
Ikke minst for den delen av virkeligheten som får ny musikk tilført via algoritmene i Spotify. 

Selvsagt har noen bergensere en løsning. 

Forferdelig lenge siden sist (2012), og med ny vokalist skulle riktignok være gode nok grunner til å være mer enn skeptisk til Blood Commands tredje. 
Det er en skepsis man virkelig skammer seg over 82 sekunder ute i åpningslåten med det omstartende navnet «CTRL+ART+DEL+». 
Derifra og ut er «Cult Drugs» en oppvåkingspille og et musikalsk smell av så kraftige dimensjoner at man nesten ikke skjønner hva som har truffet én før man mer eller mindre våkner opp på den andre siden, drøye 34 minutter senere. 

Albumet er et avhengighetsskapende remedie som treffer høyt, presist og med effektive, sterke låter. 
Eller opplevelsen av dét. 
Egentlig er det ikke en gang enkeltlåtene som er sterke, men albumet som sådann. 
Så tett klippet at neste låt nesten begynner før den forrige er ferdig. 
Handlekraftig bråkerock med dødsforakt og hardtbitende riff. 

2015-versjonen av bergenskvartetten er spissere, tydeligere og mye bedre enn noensinne. 
Det er ikke minst ny-vokalist Karina Ljones prestasjon. 
Hun mestrer overgangene mellom skriking, ropevokal og popsang helt perfekt. 
Den artigste sjangerkoblingen og mest besnærende gledelig poprockefølelsen jeg har hatt siden Taylor Swift mimet de amerikanske poppunkerne Jimmy Eat World i en Apple-reklame. 
Dette er selvsagt mye, mye bedre enn som så. 

BESTE LÅT: 
«Nervous Laughter» 
