Den ropende gutten
«Mamma» drar deg inn i et annerledes, intenst og høylydt sinn. 

FILM: 
Noe er annerledes. 
Eller, mye er annerledes. 
Lyden er høyere enn vanlig. 
Diane (Anne Dorval) og Steve (Antoine-Olivier Pinon) er mor og sønn: 
Hun er en høylydt, uforskammet og direkte enke i klærne til en tredve år yngre jente, han er hennes tungt ADHD-rammede tenåringssønn. 
Ingen av dem har innestemme som en del av repertoaret. 

Filmen som handler om forholdet dem imellom, om det sterke båndet som slites så hardt og jevnt at det til slutt ikke kan holde, fortelles liksom gjennom en kvadratisk sylinder på lerretet, ikke det åpne, horisontale rektangelet til vanlige spillefilmer. 
Effekten er forunderlig: 
Du ser Steve utenfra, samtidig er det som å være fanget inne i hodet hans, der et glødende her og nå er alt som teller. 

Rått kjøttstykke 

«Mamma» er et rått kjøttstykke av en film, en historie om følelser og instinkter som tvinger seeren inn i sin eget, umiddelbare verdensopplevelse. 
Men den holdes i tømme av den 25 år gamle auteuren Xavier Dolan, som kjører gjennom sin kraftfulle og kompromissløse visjon med forbløffende energi og som for dét ble belønnet med 2. prisen under årets filmfestival i Cannes. 

Handlingen er lagt til en nær fremtid, der en lov har gjort at foreldre kan overlate barna sine til tvangsinnleggelse med et pennestrøk. 
Denne muligheten henger som en skygge over hjemmet der Diane og sønnen prøver å stable en sameksistens på bena. 

Kaos og fristed 

De er på samme tid altfor knyttet til hverandre og umulige å bo sammen med. 
Hjemmet blir et kaotisk sted, brølende, destruktivt, til tider farlig, og likevel preget av en brådyp kjærlighet. 
For den forsagte naboen Kyla (Suzanne Clément) blir huset over gaten likevel et slags fristed, der hun trenger å undertrykke noe. 
Trioen bringer frem noe godt i hverandre, og en stund er det som om det mentale skylaget skal lette, slående og enkelt symbolisert ved at bildet på lerretet åpner seg og blir videre. 
Men sykdommer som denne blir ikke borte. 

Skuespillet er svært og fryktløst, prosjektet et fyrverkeri av uttrykk og følelse. 
«Mamma» er en av disse filmene som føles i kroppen, fordi den risper borti noe primalt og uavvendelig, på en måte få historier gjør. 
