Mektig «Prometheus»
Ridley Scotts etterlengtede «Prometheus» er sci-fi i særklasse. 
På mange måter. 

Det er 30 år siden Scott beveget seg i sci/fi-verdenen med «Bladerunner». 
Tre år før dét kom kultfenomenet «Alien», som «Prometheus» tangerer, som en slags forløper. 
Dog uten spesielt irriterende kopiering. 
Aliens vil likevel finne mange og gyldige nok referanser - om man leter og er oppmerksom. 

Det handler om romskipet «Prometheus», som beveger seg til en fjern galakse for å finne en klode oppfinnsomme vitenskapsfolk har funnet ut er pekt ut for dem i årtusengamle hulemalerier. 
Året er 2092. 

Hvorfor de drar? 
Vel; livets gåte? 
Drømmen om udødelighet? 
Nokså grunnleggende ting, som man forstår, gjenkjennelig i de fleste mytologier og religioner. 
Legenden om Prometheus er greske. 
Dette er like mye Bibelens historie om Babels tårn: mennesker som i vanvittig overmot vil fravriste Gud(ene) deres hemmeligheter. 

Vi skal ikke spoile for noen. 
Bare summere opp: 
Teknisk og visuelt er dette et fulltonende og praktfull verk! 
Bilder og lyd og effekter er simpelthen helt topp. 

Noomi Rapace er den perfekte senterfigur, sterk nok både mentalt og fysisk til å levere kraftfull menneskelighet i en iskald og magisk fiendtlig verden. 
Michael Fassbender er glitrende - og ørlite, nødvendig morsom - som robot. 
Og birollegalleriet virksomt; det er godt mulig å se hvem som skal dø først og grusomst... 

Filmens svakhet er historien, som litt for mye bærer preg av dette blir en føljetong. 
Eller: 
Det blir i alle fall soleklart lagt opp til en oppfølger. 

Det er selvfølgelig intet åpenbart krav, selv til Ridley Scott, at han skal avsløre gåten om livets opphav her og nå. 
Men han kunne forsøkt litt hardere på akkurat dét, likevel... 

Men ellers? 
Et klart must for alle som vet det. 
De som ikke vet det, er allerede fortapt. 
