Når tomheten banker på
Velmaktsdagene kan allerede være over for Kings of Leon. 

|||ALBUM: 
Det var en del av oss som knegget litt overbærende da den havarerte 2008-utgaven av Quart-festivalen lanserte Kings of Leon som ett av sine hovednavn. 

6,2 millioner solgte album av «Only By the Night» seinere framstår det som noe av en skjebnens ironi at det gikk som det gikk. 

Og nå er det kanskje for seint. 
«This could be the end», messer Caleb Followill i innledende «The End» og det kan meget vel gå troll i ord. 

Rådvill Bandet har tydelig gitt uttrykk for at de er ukomfortable med suksessen, men samtidig klarer de ikke distansere seg fra formelen til forgjengeren i større grad enn at de har fjernet de mest umiddelbare og insisterende poptendensene. 

I stedet for å ta skjeen i den andre hånden, fortsetter Kings of Leon pliktskyldig i samme tralten, men uten å sette inn det siste giret. 

Da sitter man igjen med en slags iscenesettelse av egen estetikk. 

Gjenkjennelsesfaktoren er stor, men man glemmer fort hva det var man snakket om. 

Har mistet grepet 
Av de femten låtene er det «Back Down South» som ligger tettest opp til sørstatsrøttene, ellers sklir flesteparten forbi i et sedat trav av sildrende gitarer og dunkende bassganger med et skrikende behov for en melodi som biter seg fast. 

«Radioactive» har oppstemtheten til en radiogjenganger, mens «Mary» skuler tilbake til 60-tallets rufsete danserock. 

De som håper på en ny «Sex On Fire» eller «Closer» derimot, må nok grave til fingrene blir såre. 

Både det som gjorde Kings of Leon unike i utgangspunktet og popteften som seinere sendte dem til stjernehimmelen er mer eller mindre borte. 
