Leken kvasibiografi om Pablo Neruda
Pablo Larrain leker seg med den biografiske sjangeren i dette sprudlende portrettet av Pablo Nerudas motsetningsfulle liv. 

Det er umulig for oss nordmenn å fatte betydningen poeten Pablo Neruda har hatt for chilenernes nyere historie. 
Filmskaper Pablo Larrain, som selv er chilener og født etter Nerudas død, har heldigvis ikke noe høytidelig forhold til nasjonalikonet. 
Ikke siden Todd Haynes portrett av Bob Dylan i I’m not there har jeg sett en like oppfinnsom og rebelsk kvasibiografi på film. 

Larrain styrer elegant unna den sentimentale tilnærmingen i Il Postino, der Nerudas mer sødmefylte poesi bidro til å vinne en kvinnes hjerte. 
Denne gangen handler det ikke så mye om hans poesi, men om epoken etter Annen verdenskrig da poeter kunne erobre verden med sine ord og stilte seg i ideologienes tjeneste. 
Og ingen var like verdenskjent og motsetningsfull som Neruda, spilt av Luis Gnecco. 

En champagnesosialist? 

Vi møter ham første gangen i 1948 da han som senatsmedlem for det chilenske kommunistpartiet blir utsatt for politisk forfølgelse, og bestemmer seg for å rømme landet. 
Det er kald krig og det chilenske oligarkiet, som har styrt landet siden dets opprinnelse, føler seg truet av Nerudas parti. 

I en morsom scene ser vi ledelsen av kommunistpartiet oppsøke Neruda under en av hans mange fester, for å fortelle at han må gå under jorden. 
Men poeten virker ikke lysten på det, og ser ut til å ha det som plommen i egget der han er. 
Han er, som filmens forteller, politietterforskeren Oscar (Gael García Bernal) så foraktfullt omtaler ham, en ”champagnesosialist”. 

En brikke i Nerudas spill? 

Det betyr ikke at Larrain tar lett på Nerudas politiske engasjement. 
Han tar oss med til fangeleirene for politiske opposisjonelle, drevet av en ung kaptein ved navn Augusto Pinochet som senere skulle ta makten ved et statskupp. 
Men ved å bruke mannen som vil arrestere Neruda som filmens forteller, skaper Larrain ikke bare en spennende jakt, men sår også tvil om hvem som forteller denne historien. 

Oscar er både fascinert og frastøtt av den sanselige poeten, og føler seg etter hvert som en brikke i Nerudas spill. 
Og det geniale ved filmen er hvordan også vi begynner å lure på om ikke den nidkjære kommunistjegeren bare er noe Neruda selv har funnet på. 

Med Grieg i solnedgangen 

Gnecco og Bernal møter hverandre aldri i fysisk forstand, og representerer ulike ideologier med sine respektive fremtoninger. 
Gnecco spiller Neruda som en uansvarlig levemann og dårlig kommunist, med hentesveis og hengemage, mens Bernal er den veltrente og monomane fascisten med nystrøkne skjorter. 

Mercedes Morán gjør også minneverdig inntrykk som Nerudas hustru, Delia, som betrakter ektemannen med både ømhet og humor. 
Men den virkelige magneten i denne filmen er regissør Larrain. 
Her bruker han hele paletten vi kjenner fra så vidt forskjellige filmer som No, Klubben og Jackie, til å spenne ut et bredt lerret som rommer både episke og poetiske elementer, med den chilenske naturen majestetisk å bakgrunnen. 

Han har også funnet sentral plass til «Mor Åses Død» av Edvard Grieg, kanskje fordi Neruda i sin kompleksitet kan minne om Peer Gynt, kanskje fordi den chilenske topografien er så like den norske. 
Melodien rammer kledelig inn mannen og nasjonen med den sørgeranden som senere skulle omslutte begge. 
