En skikkelig islandsk nedtur
Synd å måtte si det. 
Men oppturen er slutt for favoritten Yrsa. 

Kanskje er dette unntaket, la oss håpe det, for i "DNA" gjør den islandske suksessforfatteren Yrsa Sigurdadottir en stor feil. 
Hun tror for godt om sin egen ide og sitt eget forfatterskap. 
Hun blir rett og slett for ambisiøs, hun vil for mye. 
Antakelig håpet hun å løfte denne fortellingen til et nytt nivå, i stedet klapper den sammen. 
Det er virkelig synd, for Yrsa har de siste årene levert velkomponert og godt fortalt krim (etter at hun kuttet ut spøkelseselementene). 

"DNA" handler om en ung kvinne som blir brutalt myrdet, hennes sju år gamle datter er eneste vitne. 
Dette er det første av flere drap, og en ganske så ensom radioamatør blir på merkelig vis viklet inn i saken. 
Han mottar nemlig signaler som kobles til drapene, uten at han fullt ut forstår det selv — og uten at politiet tar ham på alvor. 

Dette burde vært utgangspunkt for en spennende krimthriller av det kaliber Yrsa har levert tidligere, sist med "De uønskede" (2014) og "Løgnen" (2015). 
Dette var godt tenkte og meget godt utførte krimhistorier der Yrsa trygt og rutinert flettet sammen ulike historier og ulike tidsplan på en måte som forsterket spenningen og dro leseren videre. 

I "DNA" bruker hun altfor mye tid på personskildringer som verken er nødvendige eller interessante. 
Hver eneste person vi møter, blir utstyrt med et sjelsliv og en konflikt - noe som bremser framdriften effektivt og brutalt. 
Husk at de aller beste krimforfatterne klarer å skape en eller to interessante karakterer, en Harry Hole, en Kurt Wallander eller en Jimmy Perez, nesten ingen klarer (eller skal) gi oss dybdeportretter av dem som bare er med for å fylle ut bildet. 

Derfor mister Yrsa konsentrasjonen denne gangen, og det er trist og leit for krimleserne. 
For inne i "DNA" ligger det en virkelig spennende krimhistorie. 
La oss håpe at andre bok i denne serien blir mindre. 
Og bedre. 
