Ingen krøll på linjen
Etter 30 år i tex-mexens tjeneste i Stavanger, holder Harry Pepper fortsatt stilen på hjørnet mellom Øvre Holmegate og Kirkegata. 

Konseptet «The adventures of Harry Pepper, the telephone man, on his way to Mexico» ble startet av Craig Whitson så langt tilbake som i 1986. 
I et Stavanger som matmessig var lite eksotisk akkurat da, var Harry Pepper ikke bare byens første tex-mexrestaurant, men faktisk også den aller første i Norge. 

Nå er Whitson for lengst ute av driften, men telefonmannen lever fortsatt i beste velgående, selv om kjøkkenet har fornyet seg i takt med Stavangers utvikling som matby. 
Likevel er grunnfjellet bevart, og du finner fortsatt klassikere som fajitas, nachos, tacos og spareribs på menyen. 
Så kommer fisk (les torsk), lam, burgere og biff i tillegg. 

Omgitt av Dybvig 

Etter å ha blitt møtt med «beklager, fullt» på vårt første forsøk på drop-in, valgte vi å bestille bord forut for dette besøket. 
Akkurat denne januarkvelden hadde det ikke vært påkrevet, men ga oss i alle fall et utmerket bord, med gateutsikt. 
Interiørmessig har det ikke skjedd de store endringene på 30 år, og Per Dybvigs tegninger og en lang rad fargerike kuler dominerer rommet. 

Mottakelsen var upåklagelig i en vinterstille restaurant, og menyene kom kjapt på bordet. 
Kartet er ikke veldig stort, med fire forretter, 13 hovedretter og fire desserter, men til gjengjeld er kjøkkenet drillet på det de tilbyr. 
Vinmenyen er ikke blant byens største, men har greie alternativ. 
Og for øl— og tequilaelskere er Harry Pepper et sted å gå. 
Du finner neppe større utvalg av Mexicos nasjonaldrikk andre steder. 

Prismessig koster forrettene mellom 90 og 135 kroner, hovedrettene fra 215 til 325 kroner og dessertene fra 130 til 145 kroner. 
Men velger du å gå for en treretter er prisen 495 kroner uansett hva du plukker. 

Fisk og kjøtt 

Ledsageren ønsket seg en kamskjellsalat (scallop ceviche) til sin forrett, mens jeg gikk for en sopp-tostada, begge servert med husets anbefalte tequilaer. 
Kamskjellene hadde følge av høylandsvarianten Herencia Anejo, som luktet skarpere enn den egentlig var, og som gikk godt til kamskjellene, som kom marinert i lime og salsa, servert med rødløk og koriander og granatepler. 
Mine villsopp, som blant annet hadde følge av chevreost, var også gode på smak. 
Hertil en lavlands-tequila, Arette Reposado, som hadde et karakteristisk urtepreg. 

Til hovedrettene gikk vi for torsk og entrecôte, og som et kompromiss landet vi på en Valpolicella ripasso Solane 2012 (615 kroner), en ikke alt for tung rødvin som også står til torsk. 
Ledsageren kunne fornøyd konstatere at torsken var delikat og hvitglansende i kjøttet, den flaket elegant og var god på smak. 
Sausen, som var laget med mild chili (poblano) gjorde det hele vellykket. 

Min entrecôte var medium stekt og hadde selskap av pastinakk, sprøstekte potetflak og en rød peppersaus som rev godt i ganen, uten at det på noen måte tok fyr. 
Et smakelig måltid, lekkert anrettet slik at fargespillet kom til sin rett. 

Gode oster 

Ledsageren ville gjerne prøve ostetallerkenen til dessert, og hun kunne tilfreds melde at både blåmuggen (gorgonzola), den faste hvitosten (manchego) og geitosten (chevre) leverte, sammen med aprikossyltetøy og valnøttbrød. 

Jeg valgte et søtt punktum i form av sjokolademousse, og fikk et glass med mousse, dandert med crème fraîche og en skje korianderis på glassets lokk. 
En helt utmerket smakskombinasjon. 

Med hver vår avsluttende kaffekopp kom kvelden på 1800 kroner, der vinflasken utgjorde en tredjedel. 
Vi følte det for vår del var god valuta, selv om servicen falt litt mot slutten av måltidet. 
