En klisjé-norsk huffameg-film
Dette er en filmtype som jeg er aktiv motstander av. 

Den dvelende, konflikt-siklende sirklingen rundt et sentimentalt utspekulert Ingenting som skal forestille å bare være en følsom og fin framstilling av at det er ikke så lett eller at det er så lett eller at huff, hva kan ikke skje så langt fra folk. 
Dette er en supernorsk huff-film, og hovedpersonen går rundt i en slags metaforisk morgenkåpe og lider med like stor variasjon som et bjørketre hvis du spikker fliser av det, en telefonstolpe hvis det regner. 
Hun føler seg ikke helt vel i de svartes land, for hun får ikke stryke klærne sine. 

Nå skal jeg si noe overflødig: 
Man blir ikke intellektuell av å like kjedelige filmer, man blir kjedelig. 
Man blir ikke følsom av å være upoengtert. 
Man blir uklar. 

Denne filmen skildrer en besøkende ingeniørfrue i Trinidad i et tempo som truet med å ta livet av meg. 
Likegyldigheten er nesten smertefull, for menneskene dratter hensiktsløst rundt i en slags evig søndagsettermiddag med den ubestemmelige utålmodigheten som oppstår i ferjekø. 
Dama ser konstant ut som om hun ikke er glad i noen, og det sentimentale fraværet av livs-engasjement er ikke sympatisk eller interessant. 
Hun lever et privilegert liv med barn hun har valgt å få, og misnøyen hennes er tydeligvis ikke begrunnet, den er bare et uttrykk for et manglende innhold som folk i grunnen ikke kan skylde på andre enn seg selv. 
Så viser det seg at mannen er utro. 
Den bedratte ser enda mer ut slik hun gjorde hele tida. 

Line Verndal spiller en oppsiktsvekkende dårlig rolle. 
Hun fullfører hele filmen som en uflidd sjel med oppsperra øyne, og man skjønner verken hvem hun er eller hva hun ønsker seg. 
Lena Endre og Bryan Brown er ikke store opplevelser de heller, men de ser i hvert fall ikke forsteina ut. 
