Fin fest, traurig konsert
UTOPIA: 
Festen var det ikke noe å si på, men som konsertartist sliter Matoma med dj-sjuka. 

Matoma fikk æren av å sende folk hjem med et smell fra Utopia lørdag kveld. 
Stemningen og eksteriøret er til forveksling likt det vi fant hos David Guetta fredag kveld. 
Én mann på scenen som skrur, masse visuelle effekter på skjermene, effektivt lysshow, pyro og konfetti. 
Der Guetta så ut til å ha tatt en god dose beroligende, hadde Matoma tatt både tran og Sana sol. 
«Er dere klaaaare!», «Stavanger make some noooooise for dere selv», «Stavanger dere er gææææææærne!». 
Utmerket, selv om noen av oss kom til å tenke på DJ Dans stadige Rhodos-meldinger i «Torsdag kveld fra Nydalen». 

Nu vel, trivelig type. 
Og Matoma viser seg som en effektiv miksmaster og partyfikser. 
Han pirker i nostalgien når han sender ut små biter av Will Smiths «Fresh Prince of Bel Air» og Red Hot Chili Peppers «Under The Bridge». 
Snoop dukker opp, Avicci dukker opp og hver gang det kommer kjent lyd går det et «ooouuuææææ» gjennom publikum. 
Som hos Guetta, det virker. 
Ingen tvil om det. 
Hele DJ-tradisjonen er jo bygget opp rundt at folk danser, så noe annet ville være rart. 
DJ-håndverket til Matoma er godt nok det. 

Elefanten i amfiet er at hele liveformatet, denne at artistene spiller der og da, foran folk, med all den risikoen det innebærer, er redusert til én mann som moser ut bruddstykker av andres verk, ispedd litt sjølsnekra stoff. 
Like tima og tilrettelagt som et Olsenbanden-brekk i teorien, men fullstendig blotta for sjarm, impulsivitet, finesse og alt det kjekke som en live-opptreden skal være. 
Eller var før. 
Når 10 sekunder her og 35 sekunder der alltid brytes ned til EDM-mosen, da trøtner man fort. 
Det er, og her legger jeg all min personlige smak i bordet, ikke like moro å se produsenten produsere live som å se noen spille. 
Hååååplaust gammaldags, I know, men sånn er det. 

Han åpnet med sine egne, «False Alarm» og «Party On The West Coast» som begge fikk lov å komme opp i fint driv. 
Så sneier han innom kreti og pleti av nye og gamle pophits, hiphop-bangere og EDM-smygere. 
Det er lommer av håp der, særlig når han lar ting dvele litt, men dette er en utålmodig herremann som vet nøyaktig når euforien ebber ut, og bytter låt 4 sekunder før det skjer. 
De eneste strekkene det er direkte gyselig, er når han hoster fram EDM-ens voodoo-dukke: 
Den syntetiske saksofonen. 
Da er det bare å søke dekning. 

Men altså, han oppnår, i likhet med Guetta, det han ønsker. 
Full fyr i teltet og et lurveleven i publikum som vel gir fullstendig bæng i om det tidvis er marginer som skiller dette fra en tung time på Elixia. 
Man kan ikke underslå at Matomas heseblesende EDB-potpurri virker. 
Folk har det spinnkjekt når dopamin-toget fra nattklubbene har rulla inn der vokalisten tidligere måtte møte opp i egen person for å høste applaus. 

Så får vi som klamrer oss til håpet om noen flere ambisjoner i livemusikken heller samle oss bakerst i toget og fabulere om at alt var bedre før. 
