Mangler det lille ekstra
Visst trenger vi einstøingen, eremitten og raringen i samfunnet vårt, han (sjelden hun?) som bryter ut av fellesskapet og lever på tvers av A4-livet vi andre slaver under. 

Derfor er det morsomt å se Sverre Nøklings overlevelsestaktikk i snøhuler høyt til fjells. 

Her er lite Arne Næss-filosofering om naturen som i ekstremsportfilmen «Loop» av Sjur Paulsen (2005). 
Regissør Fridtjof Kjæreng nøyer seg med et par sitater om fjellbestigning og ensomhet fra Nietzsches «Also sprach Zarathustra». 
Så får vi tenke selv. 

Etter 30 år med ensom vandring på Haukelifjell og i Jotunheimen har Nøkling i dag status som uføretrygdet snøhuleboer. 
Kjæreng følger ham inn i krypinn under kampesteiner, ser ham forsvinne ned i snøhull og hvile ut på Veivesenets toalett i Haukelitunnelen. 
Hulemannen har en imponerende evne til å klare seg i all slags vær med nesten ingenting. 

Det gir filmen mye humør at fyren sier pussige ting og synger stev og småstubber mens han smelter snø til kaffevann og blåser i om det er muselort i kjelen. 

Men i det lange løp lurer man på hvorfor han er blitt slik. 
Det hjelper bare litt at mor nedi bygda husker at han ble rastløs etter et par års opphold i Australia. 
Noe fyldig svar får man aldri fordi Nøkling ikke vil gi dem. 

Dermed nøyer Kjæreng seg med å lage en upretensiøs og sjarmerende film om en særing. 
Svakheten blir at fortellingen om huleboeren, omgitt av vakre eller stormfulle fjell og fredelige reinsdyrflokker, til slutt kjennes litt for tynn for en kinodokumentar. 
