Kjærlighet og kunst i Parkinsons tegn
Modig og nært om kvinnelig forfatter som rammes av uhelbredelig sykdom. 

Liv Køltzow (f. 1945, debut 1970) har en gang sagt at «Alle forfattere skriver den samme boka om og om igjen». 
Dette bastante utsagnet passer i det minste godt på hennes eget skjønnlitterære forfatterskap fram til romanen «Det avbrutte bildet» (2002). 
For som Unni Langås påviser i sin doktoravhandling om dikterens første verker, «Forandringens former» (1999), setter hun sin signatur på de tenksomme tekstene hun utformer ved at visse motiviske, tematiske og stilistiske grep, med små variasjoner, forplanter seg fra bok til bok. 

Hos henne står alltid en kvinne i sentrum. 
Denne hovedkarakteren minnes ofte egen oppvekst mens hun dveler ved samliv, ekteskapsbrudd og vilje til forandring – en løsrivelses— og frigjøringstematikk som gjerne koples til erotikk, ambivalens, handlingsvegring, skam, melankoli og tapsbevissthet. 
Gjennom bruk av stadig nye spørsmål, utrop, tankestreker og digresjoner, utforskende tankebrokker, perspektivskapende referanser og fortolkende kommentarer utformes kvinnefokuserte historier som aldri virker fastlåste, entydige, helt ferdige. 
Tekstene innbyr til meddiktning, for i det køltzowske dikteruniverset gir bildene flere mulige versjoner å tolke seg fram til. 

«Melding til alle reisende», hennes første roman på tretten år, oppviser nok noen av de samme innholdsmessige og språklige trekkene, men framstår likevel som annerledes. 
I et kort etterord forteller forfatteren at hun i 2002 fikk påvist Parkinsons sykdom, og at årets roman derfor har «hatt en lang og spesiell tilblivelsesprosess». 

Dette nedfeller seg da også i romanen. 
Tydeligere enn før lener hun seg i historien om den parkinsonrammete forfatteren Kaja Baumgarten mot et selvbiografisk stoff, samtidig som den verbale formen er mer dialogdrevet og tidvis muntlig – noen vil kanskje si rølpet, fandenivoldsk, løssluppen, vulgær – enn det vi har vært vant til å forbinde med dette forfatterskapet som ikke akkurat er kjent for bruk av ord som «fitte» og «pikk», «puling» og «knull». 

De første sidene av boka rommer et slags sammendrag av viktige sider ved handlingen. 
Vi får vite at hovedkarakteren er en forfatter som lider av en kronisk nevrologisk sykdom og har skrivesperre da hun i 2007, seks år etter å ha fått Parkinsons-diagnosen, treffer alvorlig syke, grovkornete Vegard Vinsnes på et rehabiliteringssted. 
De to innleder et forhold som varer i et og et halvt år, inntil han dør. 

Deres turbulente, tvetydige, seksuelt ladde kjærlighetshistorie står sentralt i den fiksjonen som nå utgis under tittelen «Melding til alle reisende». 
I utgangspunktet er kontrasten mellom de to iøynefallende – hun en gift, brahmselskende forfatter fra det gode borgerskap på Oslo vest, han en proletær, skilt, svensktoppspillende rundbrenner fra Hov. 
Hvem av det umake paret som utnytter den andre, er ikke godt å si. 
Men historien deres er intens og troverdig, livsbejaende, tankevekkende og sår i all sin merkbare vilje til å bekjenne sannheten om et forhold som verken lar seg idyllisere eller sette på formel. 

Skildringen av Parkinsons-pasienten – fra diagnosen stilles i 2001 til vi forlater henne i 2009 – er ikke bare nyansert og usentimental, den er perspektivrik og gripende. 
Vi kommer tett på de kroppslige og emosjonelle symptomene som gjør hverdagen til Kaja såpass krevende at mismotet og mørket stadig truer. 

Ellers får vi høre om Kajas oppvekst og utilfredsstillende ekteskap med den mannssjåvinistiske arkitekten David, om hennes inntreden i en (Profil-liknende) tidsskriftredaksjon og debuten som novelleforfatter. 
Vakre naturopplevelser og eksotiske utenlandsreiser formidles, et sanselig stoff som er godt turnert, men aldri oppleves som spesielt originalt eller fengende. 

Det at Kaja baler med et gjenstridig manus, og Vegards reaksjon på at han uten å bli informert om det, blir en romanfigur, tvinger fram visse metapoetiske, moralsk vurderende refleksjoner knyttet til kunst og liv. 
Problematiseringen av hva det vil si å dikte er ikke bare på sin plass, den virker gjennomtenkt og klok. 

Så Liv Køltzow har skrevet en intim, selvbiografisk farget roman som i sine beste sekvenser både overrumpler og imponerer. 
