Bokanmeldelse:Vetle Lid Larssen: 
«Hvordan elske en far – og overleve» 

Det er dristig å skrive bok om sin egen far. 
Enda dristigere er det når boken samtidig er en historie om alzheimer, og dermed om sykdom og uavvendelig død. 

Men Vetle Lid Larssen trosser alle vanskelige odds, og leverer en fortelling breddfull av skriveglede, lyst og overskudd. 

Skuespilleren Lars Andreas Larssen ble folkekjær kjendis da han var i 50-årene. 
Frem til da hadde han vært en middels vellykket skuespiller, og i sine unge år fredsaktivist sammen med Sonja Lid – Vetles mor og Lars Andreas’ første kone. 

Den offentlige personen Lars Andreas Larssen var en nordnorsk urkraft; karismatisk, utadvendt og høyrøstet. 
Han gjorde en gang for alle uttrykket «hestkuk» til allemannseie, og han kunne slippe unna med grovheter og absurde innfall i de mest usannsynlige settinger. 

Det var denne mildest talt dominerende farsfiguren unge Vetle fant ut at han måtte frigjøre seg fra. 
Og det så grundig at han gikk rett fra foreldrenes 70-tallsverden med frigjort livsstil og venstreradikale holdninger, over til det mest stivbent borgerlige miljøet han kunne finne: 
Riksmålsforbundet og gamle Morgenbladet. 

Han ble en periode til og med assistent til farens erkefiende fra Nationaltheatret, Toralv Maurstad. 
Og han lykkes med sitt prosjekt: 
For en stakket stund var flogvitet og skribenten Vetle Lid Larssen en større stjerne i norsk kulturliv enn faren. 
Men det skulle selvsagt ikke vare. 

En stor del av boken er altså en historie om fadermordet – i overført og litterær betydning. 
Parallelt er det en historie om sykdom, om hvordan den voksne sønnen må innta rollen som den foresatte, om strevet med å forsone seg og om de samtalene som aldri ble noe av mellom far og sønn. 

Dette virker kanskje mer dystert enn underholdende, men boken er faktisk en sann svir å lese. 
Den er full av festlige historier, sylskarpe observasjoner og perfid presise portretter. 
Vetle Lid Larssen skriver på sitt aller beste i denne boken, det gnistrer i formuleringer og lyser av fortellerglede. 

Alle lesere vil nok ikke føle seg helt hjemme i det tidvis gammelmodige riksmålet han fører, og enkelte steder kommer han i skade for å gjenta seg selv. 
Likevel våger jeg den påstand at «Hvordan elske en far – og overleve» representerer et foreløpig høydepunkt i forfatterskapet til Vetle Lid Larssen. 

Hvorfor forlaget og forfatteren har valgt å kalle boken en roman er imidlertid ikke så lett å forstå. 
For dette er vel ikke bare løgn og forbannet dikt? 
