Nytt album:Kristin Asbjørnsen har kanskje aldri vært bedre 

Det er i den musikalske randsonen mye av det enestående skjer. 

Kristin Asbjørnsen har helt fra starten vært en litt fremmed fugl i norsk musikkliv, en musiker med et spesielt blikk ut i verden. 

Mot en afrikansk toneverden, mot amerikansk spirituals og sin egen variant av jazzens improvisasjonsunivers. 
Nå åpner hun nok et nytt musikalsk landskap i grenseland mellom ulike sjangre. 

Unik trio 

I dag er det ingen stor nyhet at norske artister trekker veksler på afrikanske impulser eller samarbeider med musikere fra kontinentet. 
Hvorvidt man lykkes, er ofte en hårfin balansegang mellom åpenhet, likeverdig respekt og evnen til å lytte og tilpasse seg hverandre. 

Det er allikevel fascinerende hvordan denne trioen fletter sitt harmoniske nettverk av klanger og uttrykk i en universell, likeverdig musikalsk kjærlighetserklæring. 
Resultatet er blitt en både øm, vakker og bevegende høytidsstund der tap, ulike livsavtrykk og den omskiftende kjærligheten besynges med inkluderende varme. 

Olav Torget med sine gitarer og bass og gambiske Suntou Susso på vokal og kora i samspill med Asbjørnsens unike vokal gjør dette til en spesiell opplevelse. 
Anders Engen, perkusjon og dobro, utfyller lydbildet. 
Monica Ifejikka bidrar med vokal. 

Spesielt bestillingsverk 

Opprinnelig var Traces of you et bestillingsverk skrevet av Kristin Asbjørnsen for Global Oslo Music i 2016. 
Responsen har vært overveldende de gangene disse sangene er fremført. 
Her er avtrykk av vestafrikansk musikk, visesang, elementer av pop og ettertenksom, nordisk jazz. 

I sentrum står Asbjørnsens dialog med Susso, som er griot - en afrikansk skald. 
To stemmer. 
To tradisjoner. 
Ett berikende fellesskap. 

Nå foreligger disse sangene på plate, og det er bare å ta dem til seg, dette er sanger som taler til hjertet. 
Originale i sitt uttrykk, svært melodiøse i formen og med en enkel klanglig rikdom som hele tiden gir rom for musikernes felles følsomhet. 
Dette er tre sterke utøverstemmer, og sammen skaper de vakre klanglig bilder som det er lett å fortape seg i. 

Mange høytidsstunder 

Det er vanskelig å trekke frem enkelte sanger fordi de hver på sitt vis fortjener sin plass. 
Derfor vil jeg heller fremheve tre sanger for å illustrere mangfoldet. 

Først den fredfulle, svært ømme «I won’t leave the room». 
Her viser de to vokalistene hvor perfekt stemmene står til hverandre. 
Skjørheten er til å føle på, mens strengespillet er som ømhetskyss. 

I hele tatt er det mye ømhet i disse melodiøse sangene. 
Selv i en sang som den mildt rytmiske «You hold me while leaving me» strekkes det ut en forsonende hånd. 
I kjærligheten finnes alltid en usikkerhet for å miste den man elsker. 
Gitarens nydelige lille mellomspill gir luft og flyt til budskapet. 
Asbjørnsen har et spenn i stemmen som hun vet å bruke med finstemt omtanke. 

Til sist ender albumet i norsk språkdrakt med «Vil du være her bestandig». 
Skjørere vise skal du lete lenge etter. 
Hun besitter et unikt instrument, og dette albumet er kanskje det fineste hun har gitt oss i løpet av sin tyveårige karrière. 
