«Uro»
Manus: Harald Rosenløw Eeg, Stefan Faldbakken.Regi: Stefan Faldbakken. 
Norsk. 

Nicolai Cleve Broch, Ane Dahl Torp, Ahmed Zeyan, Bjørn Floberg, Ingar Helge Gimle, Eivind Sander, Kim Sørensen, Anne Krigsvoll, Thorstein Flinck. 

HANDLER OM: 
HP er en ung og nyutdannet politimann fra politihøyskolen i Bodø. 
Hans oppvekstbakgrunn er Oslo-gatene. 
Men fordi skolegangen har vært langt unna den nokså rufsete ungdomstiden, er han som skapt for politiets Uro-patrulje, den røffe gjengen som arbeider «undercover» i hovedstadens gater. 

HP sliter med seg selv, en alkoholisert mor og et digert tomrom etter en fraværende far. 
Hissig og oppfarende og selvhevdende går han langt over streken. 
Ambisjonene er grenseløse. 
Da han treffer barndomsvenninnen Mette og hun - uvitende om hans politiidentitet - kan åpne dører inn til de aller hardeste kriminelle kretser, griper han muligheten begjærlig. 
Bare for å oppdage at han setter både seg selv og dem han bryr seg om i livsfarlig skvis med sitt dobbeltspill. 

DOM: 
«Uro» har en uforlignelig, rå nerve av ekte drama og troverdig autentisitet. 
Men den har et hovedproblem av fortellerteknisk art: 

HP beveger seg hele tiden i en gråsone, både privat og som politimann. 
Han går inn og ut av miljøer, snart som sønn, snart som (en slags) kjæreste, snart som undercover-purk, snart som kollega. 
Dessverre greier ikke filmen å «sortere» ham godt nok; man blir sittende og bruke meningsløs tankeenergi på å finne ut av hvor i historien han befinner seg. 
I prinsippet kunne dette vært hensiktsmessig. 
Men her virker det irriterende. 

Periodevis er det også rett og slett for mye og for uforløst manus. 
At både det private farsfraværet og den profesjonelle skurkejakten samles i samme dramatiske fokus, blir i litt patetisk overkant. 
Politisjefens kompliserte forhold til og sterke tro på HP som uro-purk, blir heller aldri hverken forklart eller sannsynliggjort. 
Og derfor en klisjé. 

Det er synd. 
Det er vanvittig synd. 
For skuespillerne, med Nicolai Cleve Broch i spissen, jobber så svetten siler og blodet renner. 
Virkelig bra! 

Foto er ofte nært og håndholdt og gustent og godt. 
Ram virkelighet! 

Kanskje skal vi skylde på Cannes? 
Selvfølgelig MÅ man dra hit når kallelsen kommer. 
Men filmen virker rett og slett ikke ferdig som den nå ser ut. 

Etter Cannes skal filmen pakkes ned, før den åpner Den norske filmfestivalen i Haugesund 19. august. 
En sommer med klipping og mer overblikk kan forandre mye. 
Til det radikalt bedre. 
