Lottovinnernes stygge science fiction
Det finnes mange feil med denne halvtenkte og halvfølte Tron-oppfølgeren. 

Den viktigste er at historien ikke funker: 
Du får følelsen av å bli frakta inn i en litt tynn B-film-historie med lottovinner-budsjett. 

Garrett Hedlund er riktignok en stilig Caulfield-ungdom som kan kjøre motorsykkel og se ut som en klassisk urokråke-amerikaner av den sorten som blir hyllet i generasjonsromaner. 

Han gjør stadig jackass-opprør mot de voksnes verden, for som Potter er han sint foreldreløs, og nekter egentlig å anerkjenne at de gode ting i livet finnes. 
Alt dette er vel og bra. 
Og det er enda bedre at gutten reiser inn i pappas skaperverk for å finne ham. 
Han vil hente Skaperen tilbake fra hans univers, han vil ha pappaen sin tilbake. 
Det er nydelig. 
Men cyberspace er innreda av samme arkitekt som dekorerte nattbaren på danskebåten. 
I det øyeblikket gutten ramler ned i noe som likner en ecstasy-nattklubb for folk med hvite skjorter, opphører filmen å fungere. 
Pappas fantastiske digitop er stygg på en slags foajé-maner, og hendelsene blir etter hvert uvesentligere enn å stirre på seine kaffemaskiner. 
Enda verre er slutten, som jeg ikke skal røpe, for den bekrefter det mest meningsløse av alt: 
Spøkelset i maskinen er fanget av seg selv, og hele filmen var bortkasta. 
Se heller en fortelling om en gutt og en koselig hund. 
