Terrorens anatomi
Regi: Paul Greengrass. 
USA.Rekonstruert dokudrama - 15 år, egnet voksne. 

MED: 
Khalid Abdalla, Opal Alladin, Lewis Alsamari, David Alan Basche, Richard Bekins, Starla Benford, Omar Berdouni, Susan Blommaert, m.fl. 

HANDLER OM: 
11. september 2001 rammet to fly Word Trade Center, ett fly rammet Pentagon. 
Flighten «United 93» nådde aldri sitt antatte mål, Det hvite hus. 
Det styrtet på et jorde om lag 20 minutter unna. 

Man vet en del om hva som skjedde om bord i «United 93», ikke minst fordi en del av passasjerene lyktes i å ringe sine nærmeste før det styrtet. 
Regissør Paul Greengrass og hans stab har forsøkt å samle alt tilgjengelig faktamateriale, og baserer sin film på det. 

Vi ser de 40 passasjerene gå om bord, vi ser klargjøring og take-off. 
Vi ser kaprerne gå til aksjon, vi ser drap, manipulering, frykt, usikkerhet. 
Og vi ser at passasjerene til slutt organiserer seg i et forsøk på å ta tilbake kontrollen over flyet - før det styrter. 

DOM: 
Filmen er dypt berørende og ytterst skremmende. 
Fortellerteknikken er rendyrket: 
Absolutt alt foregår i nå-tid. 
Vi vet ingenting annet om passasjerene eller besetningen enn hva man ellers ville visst om man selv hadde vært om bord. 

Men får ikke vite annet om Word Trade Center enn det passasjerer om bord faktisk selv visste. 
Her er ingen «ondskapens akse», ingen Saddam, ingen al-Qaida, ingen bin Laden. 

Parallelt med handlingen om bord i flyet følger vi minutiøst utviklingen i den nasjonale og regionale flykontroll, i forsvarets beredskapssenter og andre berørte institusjoner. 
Mange av dem som var på vakt den aktuelle dagen, spiller seg selv. 
Her følger filmutviklingen protokoller og vitneutsagn. 

Det er ingen helter. 
Ikke en eneste av skuespillerne er kjent fra før. 
Selv terroristene er mennesker som skal dø, uansett deres for oss ubegripelig djevelske agenda. 
Endog det myteomspunne «Let's roll», som skal ha blitt uttalt idet passasjerene gikk til aksjon (og som senere president George W. Bush utnyttet for alt det var verdt da han ga startskuddet for invasjonen i Irak) er knapt hørbart. 

Noe må selvfølgelig være diktet. 
Det er ikke til å unngå. 
Én symbolhandling kan kritiseres - den er dog ytterst trolig: 
Terroristen skriker «Allah er stor» når flyet styrter mot bakken. 
Mens passasjerene roper til sin gud bak i kabinen. 

Det er det grusomme og altomfattende paradoks i svært mye av den moderne terrorismen: 
Gjerningsmenn og ofre skriker i sin dødsangst, i sin fortvilelse, i sin sorg og smerte og (kanskje) lammende overbevisning til sin gud. 
Den barmhjertige. 

«United 93» slik sett også en intelligent og tvers igjennom forferdelig belysning av viktige sider ved selve terrorens anatomi. 
