Filmanmeldelse «Bird Box»:Når blikk kan drepe 

Endelig en endetidsfilm der den eneste spesialeffekten er Sandra Bullock med bind for øynene. 

DRAMA: Bird Box USA, 16 år MED: 
Sandra Bullock, John Malkovich, Trevante Rhodes, Tom Hollander REGI: 
Susanna Bier Kun tilgjengelig på Netflix 

Verden går under. 
Igjen. 
Denne gangen fra en annen synsvinkel. 
Eller mangel på sådann. 
Netflixs andre store filmsatsing på tampen av 2018-kalenderen er en historie man bør vite minst mulig om på forhånd. 
Noe uforklarlig har satt kloden i en ekstrem og apokalyptisk tilstand. 
Dette noe dreper folk kun når de ser det. 

I denne tungsynte tiden drar Malorie (Sandra Bullock) og to barn nedover en elv med bind for øynene. 
Vi veksler mellom å se hva Malorie ser (lys gjennom sjalet hun har foran øynene) og hvordan de ser ut der de bokstavlig talt famler seg nedover vannveien. 
Et intenst og godt produksjonsgrep som bidrar til å virkelig kjenne på hvordan det er å ro og vandre rundt i villmarken, helt uten visuell støtte. 

Selve konseptet kan høres ut som oppfølgeren til en av årets mer intense kinoopplevelser, «A Quiet Place». 
Delvis i møte med for eksempel «The Happening» (2008) og «The Road» (2009). 
I «A Quiet Place» var premisset noen ekstremt lydhøre romvesener, som medførte at alt måtte gjøres i total tystnad. 
Den egentlig historien var hvordan man kommer videre etter å ha mistet et barn. 

Har du fått med deg VGs nye TV-guide? 

Likeså er selvsagt den bærende fortellingen her hva som forandrer oss når en uforståelig katastrofe inntreffer. 
Og hvordan man forholder seg til å fullstendig mangle støtten fra en sentral sans. 
Hoveddelen av filmen er tilbake i tid, i et hus med tildekte vinduer, der karakterne hele tiden har frynsete nerver for enhver lyd fra utsiden. 
Må de ut i «virkeligheten», beveger de seg som om de er med i en bisarr informasjonsfilm for blindeforbundet. 

John Malkovich, Trevante Rhodes (Moonlight) og Lil Rel Howery (Get Out) er bare noen av det imponerende kvalitetsensemblet som sammen med Bullock gir denne undergangsfilmen betraktelig mer dybde enn man skulle forvente . 
Det kan også være fordi danske Susanne Biers regi på ingen måte vektlegger spesialeffekter, vesenavsløringer og andre bråkete Hollywood effekter. 
Derimot kan man plutselig føle på et akutt behov for å ta vare på småfuglene i vinter. 
Man vet aldri når de kommer til nytte i en apokalypse. 

Biers sedvanlige framifrå personinstruksjoner klarer å få hvert eneste lille kammer til å gnistre. 
Uavhengig av om det er tett under et teppe, inni et forlatt lokale eller i en bil der man kun har GPSen å navigere etter. 
Manuset til Eric Heisserer er ikke like tvistvridende og magisk som hans forrige for Arrival (som forøvrig, om man er litt rause, også handlet om en form for mangel på å se hele virkeligheten). 
Det bygger like fullt godt ut universet fra romanen dette er basert på. 

For, som John Malkovichs karakter lirer av seg i fylla et stykke uti her: 
De gjør «the end of the world…. great again». 

Det er faktisk ikke så langt fra sannheten. 
