Om hud og hår
«Belle» er et stykke sterkt forsinket moralisme. 

FILM: 
Er det slik det kommer til å bli? 

«Belle» blir stadig fremhevet som et ideal av det britiske filminstituttet, som i sommer innførte nye, strenge kvoteringslover for sine filmprosjekter: 
Støtten fra Storbritannias offentlige filmfinansieringsorgan skal først og fremst gå til filmer som gir et positivt bilde av mangfold (knyttet til kjønn, etnisitet, legning e.l.) foran kamera, eller kan vise til et like mangfoldig arbeidsteam bak. 

Å forplikte seg til å ha elskelige hovedpersoner er ikke akkurat noe stort skritt i retning av å lage en god historie, og den som ønsker å få bukt med marginalisering eller diskriminering av ymse minoriteter, burde kjempe for at de skal portretteres som sammensatte, interessante mennesker snarere enn helter og heltinner. 

For heltinnete 

Men Dido Belle (Gugu Mbatha-Raw) er en fullblods heltinne, fanget i omgivelser som bare ikke skjønner det. 
Hun er den uekte datteren av en død afrikansk mor og en rik britisk far, som tar henne med til hjemlandet, anerkjenner henne og gjør henne til arving før han selv forsvinner på sjøen. 

Dido vokser opp hos en hengiven onkel og tante, men møter stadig dilemmaer knyttet til hudfargen. 
Når kan hun «vises frem» for familiens gjester? 
Hvem vil være villig til å overse hudfargen hennes og gifte seg med henne, for å få tilgang på rikdommen hennes? 
Samtidig bygges det opp mot konklusjonen i en rettssak mot en skipskaptein som har druknet afrikanske slaver for å innkassere forsikringspremien på dem, der Didos onkel er dommer. 

«Belle» er nydelig innredet og belyst og fotografert, men er mest et uttrykk for politisk korrekt 2014-moralisme rettet mot en forgangen tid. 
Mbatha-Raw har en sterk utstråling, men Dido er lite annet enn vakker, inntagende og oppriktig, og beileren hennes, den kjekke prestesønnen John Davinier (Sam Reid), holder alvorstunge taler med tårer i øynene og skjelving i stemmen som forfekter moderne verdier overfor en tid som er så tåpelig at den ikke har tatt dem innover seg ennå. 

Liv i birollene 

Det er krevende å lage film om avviklingen av noe som ettertiden ser på som forkastelig - her slavehandel og institusjonalisert raseundertrykkelse. 
Men den som gir seg i kast med et slikt prosjekt, må regne med at de ikke trenger å forkynne selve forkasteligheten overfor sin tids publikum, og heller konsentrere seg om hvorfor og hvordan det gikk som det gikk. 
«Belle» er basert på en interessant sann historie og kunne blitt en fascinerende fortelling om isolasjon og opprør i hendene på mer ambisiøse filmskapere, men har blitt en film uten ambivalens og dermed uten spenning. 

Eller, det vil si, i hjørnene bak silkegardinene er det flere gode gnisninger. 
Dem er det birollene som står for. 
Didos onkel, Lord Mansfield (Tom Wilkinson), frykter at slektskapet med Belle vil brukes mot ham i rettssaken. 
Kusinen Elizabeth (Sarah Gadon) har adeling blod, men ingen penger, og blir stadig betatt og forlatt av menn som ønsker større utbytte hvis de skal binde seg til noen. 
«Hvorfor forsvinner de, alle sammen?», roper hun fortvilet i en opprivende scene, der hun og kusinen sammenligner de forskjellige snubletrådene de har arvet. 
Da lever «Belle». 
Ikke ellers. 
