Gjør comeback 17 år etter forrige plate
Men det er ujevnt fra Frode Alnæs. 

ALBUM: 
Frode Alnæs er en god gitarist, det er ingen som helst tvil om det. 
Sangen har vi vært litt mer i tvil om, det er tross alt Elg som har sunget i Dance With a Stranger. 

Men 
- Alnæs har gjort framskritt som vokalist siden norskspråklige «Frode» (1996). 

Mangler identitet Albumet var ikke noe lykketreff, derfor hadde det vært artig om han 17 år seinere kunne gjort et nytt forsøk på å lage et norsk album. 
I stedet gir han ut et engelskspråklig soloalbum som på mange måter mangler en egen identitet. 
Det blir for mange klisjeer underveis, både musikalsk og delvis også tekstlig. 

Egen produksjon Musikerne på «Envy The Man» er førsteklasses. 
Men låtene da, han sto jo tross alt bak sangene til DWAS? 

Vel, der er vi litt mer i tvil. 
Alnæs er melodisnekker hele veien, mens tekstene er levert av britisknorske Mike McGurk, norskamerikaneren Jeff Wasserman og Hågen Rørmark. 

Det bør være et godt utgangspunkt, men burde han egentlig produsert dette soloalbumet sjøl? 

Mye tyder på at det hadde vært lurt å få inn noen andre impulser underveis. 

Countrysang 

Først og fremst er det overraskende at Alnæs lager et sånt album, en nostalgisk popsoulvariant, med et lite nikk til R'n'B, som i sin velspilthet framstår som både glatt og i overkant strømlinjeformet. 

Hvor er lekenheten? 

Åpningen er riktignok glimrende. 
«You'd Be Holding Me» er en sjeldent flott countrysang, fint spilt, sunget og arrangert - spilt inn i Nashville med Fats Kaplin på pedal steel. 

Gode musikere Teksten er signert McGurk, som særlig har skrevet for Silje Nergaard og Sigvart Dagsland. 
Musikerlista er, som på resten av albumet, imponerende: 
Alnæs (gitarer), Sondre Meisfjord (bass), Rune Arnesen (tr./perk.), David Wallumrød (keyboard) og gjestevokalist Hilde Norbakken. 

Men låten er på ingen måter representativ, og det gode anslaget følges ikke opp. 

I stedet får vi låter som forsåvidt er fengende, men som også høres ut som veldig mange andre. 

Soulinspirert Gode unntak er tittellåten «Envy The Man» (Alnæs/McGurk) og «Change» (Alnæs/Wasserman), men det er først mot slutten albumet får et nytt løft: i «Remember All The Times», med mye fint gitarspill og et større kor, i dempede «When You Kissed My Soul» med piano, forsiktige blåsere og stemningsfull sang og i «Snake Oil Remedy». 

Sistnevnte har et spennende arrangement, Linda Kvam på «rusten vokal», et stort kor og en Alnæs som briljerer på både akustisk og elektrisk gitar. 

Et helt album i denne stilen hadde vært meget interessant. 
