Rusten kjempe
Det eneste som føles storveis på ærverdige Grand Café er prisene. 

- Her sitter vi på historisk grunn, doserte Robinson. 

- Det var her i hjørnet Henrik Ibsen hadde sitt faste bord - hver dag, i ni år, fra 1891. 

- Har han jobbet her siden den gang? hvisket Fredag og nikket mot kelneren. 

Servitøren som hadde vist oss til bordet, var nemlig av den rutinerte typen. 
Han kom raskt med brød og et glass av husets champagne til hver - Veuve Cliquot, også kjent som «gul enke». 

- Jeg får dessverre følelsen av noe traust og aldrende her i det som skal være Oslos storstue. 
Det er flott med tradisjoner, men det går en hårfin grense mellom elegant og gammel-modig, sa Robinson og skuet utover det halvtomme lokalet. 

- Ja, jeg gir deg rett i at det mangler litt på følelsen av klassisk atmosfære, nikket Fredag. 

Menyen virket lovende. 
Grand Café skriver at de «dyrker smaker fra vårt langstrakte land», med «råvarer fra lokale, små produsenter». 

- Sympatisk med drikkeforslag til hver rett på menyen - norsk øl, og vin på både glass og flaske, til hver rett, roste Fredag, som valgte hvit geitost fra Beito ysteri med honning, salat og pinjekjerner. 

Robinson gikk for en sommerklassiker til forrett: 
Gazpacho av tomat, agurk og melon med pannestekt kamskjell. 

Osten og den kalde suppa kom foruroligende kjapt til bordet. 

- Dette var skuffende, murret Robinson. 

—Suppa både ser ut og smaker som kald Rett-i-koppen tomatsuppe, friskheten fra melonen og agurken er helt fraværende. 
- To bleke kamskjell lå og duppet. 

- Geitosten min smaker veldig bra, men de kunne kostet på seg å lune den noe mer, og tilbehøret er sparsomt og uelegant. 
Dette kunne jeg laget hjemme, sa Fredag. 

Hovedrettene ga ikke større grunn til smil og glede, selv om de hørtes fristende ut. 
Robinson falt for grillet vågehval med tomatiserte grønnsaker og rødvinssaus, mens Fredag valgte bort både ristet steinbit med den samme geitosten som i forretten og biffen med bearnés. 

- Da får det bli confitert kyllinglår med soyabønner, trøffelolje og risotto. 

Servitøren kunne ordne et glass av den anbefalte flaskevinen til kyllingen, en Barbaresco fra Ricossa, og valgte ut en Côtes du Rhône fra Gabriel Meffrer som skulle stå bra til Robinsons hval. 

Han kunne fortelle at hvalen trolig var fanget i Lofoten, mottaket lå på Skrova. 
Og at selv om mange turister gjester Ibsens stamsted om sommeren, er det overraskende få utlendinger som stiller spørsmål ved den kontroversielle råvaren på menyen. 
—Hvorfor er halvparten fint stekt, mens resten er grått, seigt og trått? 
Smaken er rik og god, porsjonen er stor, men tilbehøret er, igjen, noe jeg kunne laget bedre hjemme, hvisket Robinson. 

- Jeg er heller ikke imponert, sa Fredag. 

- Risottoen og kyllingen er like blasse på smak, trøffeloljen må de ha glemt på kjøkkenet, og vinen min er varm. 

Bedre ble det ikke da Fredag fant et stort hvitløkfedd i risottoen sin. 

Servitøren ble tilkalt, og hans eneste reaksjon var: 

- Ja, her har de vært rause med hvitløken! 

Ingen beklagelse, ingen hyggelig gest da regningen kom. 

Da hadde Robinson og Fredag rukket å spise seg gjennom en traust sitronterte med marengs og bærsorbé, og «dagens kake», som passet godt inn i følelsen av gammelmodighet. 

- Napoleonskake er godt, det, sa Robinson etterpå. 

- Men jeg sitter igjen med følelsen av forfinet institusjonsmat, at ambisjonsnivået begrenser seg til å ikke støte fra seg den eldre garde. 
Er jeg streng nå? 

- Litt, men jeg er enig, sa Fredag. 

- Det skal være stas å gå på Grand Café. 
Og når vi betaler 2000 kroner for tre retter og tre glass vin til hver, finnes det mange andre steder som viser turistene «Smaken av Norge» både bedre og billigere. 
robinson&fredag;@dagbladet.no 

Velg en tag for type anmeldelse! 
En av disse: 
