Den triste historien om Christopher Robin
Bøkene om Ole Brumm tok verden med storm. 
«Adjø, Christopher Robin» viser omkostningene for barnet som ble ufrivillig kjendis. 

«Det var ikke særlig klokt sagt, Brumm», sa Nasse Nøff. 
«Det var klokt da det var inni hodet mitt, men så skjedde det noe på veien ut,» svarte Ole Brumm. 

Slik var det kanskje også med filmen om forfatteren A.A. 
Milne og hans forhold til sønnen Christopher Robin. 
Den var klok da den var inni hodet til regissør Simon Curtis, men på vei ut skjedde det noe som gjorde den mer sentimental enn klok, og ga den mindre brodd og autentisitet enn den kunne og burde hatt. 

«Adjø, Christopher Robin» følger tre linjer, som hver for seg er interessante og aktuelle. 

Den ene handler om forfatteren A.A. Milne. 
Traumatisert etter å ha overlevd første verdenskrigs skyttergraver, ønsker han å gi sine landsmenn litteratur som kan gi dem håp. 
Han er allerede en kjent essayist og dramatiker, men det er bøkene om Winnie the Poo –Ole Brumm – som skal gjøre ham verdensberømt. 

Den andre linjen handler om Milne og konen Daphne som representanter for en overklasse som distanserer seg fra så vel underklassen som sine egne barn, og lar barnepiker og kostskoler ta seg av omsorgen for ungene. 

Den tredje handler om barnet som blir en litterær figur, og som mot sin vilje presses inn i en offentlig rolle han er ukomfortabel med og opplever fremmedgjørende. 

De to siste linjene har klare paralleller til vår tid, der økt rikdom har resultert i en ny overklasse, og hvor kjendisdyrkelse har ført flere barn ut i et rampelys de vanskelig kan skjerme seg mot uten hjelp av foreldrenes klokskap. 
En klokskap A.A. Milne og Daphne trolig manglet. 

At dette peket mot vår tid er borte i Curtis’ film, blir feil å si. 
Det ligger som et premiss man lett kan lese ut av i det biografiske materialet filmen er smidd rundt. 
Det handler mer om at filmen oppleves gammeldags på grensen til det støvete, befolket av et persongalleri som aldri blir troverdige og livaktige. 

Ellers solide Domhnall Gleeson har rollen som A.A. Milne, Margot Robbie spiller Daphne – en skikkelse som både psykologisk og klassemessig er den rake motsetningen til rollen vi sist så Robbie i, som Tonya Harding i «I, Tonya». 

Derfor skuffer det stort å se hvordan Curtis’ regi reduserer Robbie og Gleeson til to stive, sjelløse skikkelser. 
Noe handler om rollefigurene som sådan, og klassen de tilhører, men først og fremst handler det om at figurene aldri får kjøtt og blod og liv, slik heller ikke miljøet og fortellingen oppleves autentisk. 
Det hjelper ikke at Curtis og fotograf Ben Smithard bader landsbygden i Sussex og virkelighetens hundremetersskog i gyllent lys, så lenge skuespillet som serveres består av utvendig, teatral mimikk, ledsaget av sukkersøt, manipulerende musikk. 

Best ut av det kommer unge Will Tilston som vesle Christopher Robin – gutten som skulle få hele livet sitt dominert av farens fire bøker om Ole Brumm. 
Det alene gjør skikkelsen rørende, forsterket av morens hang til å kle ham i kitler og holde håret hans langt – hun ønsket seg egentlig en datter – og av foreldrenes stadige fravær og guttens nære bånd til barnepiken Olive, kalt Nou (Kelly Macdonald). 

Tilston spiller ham med en avslappet sjarm som bare forsterker de voksne skuespillernes stivhet. 
For Gleesons del slipper den ikke engang taket på det tidspunktet i livet da far og sønn var såpass nær hverandre at det oppsto en lek som skulle bli litteratur. 
At Gleesons Milne skal ha forfattet det som er kåret til tidenes mest skattede barnebok, er ubegripelig. 
Men den slags paradokser er litteraturen og kunsten full av, og filmen ville tjent på å skildre paradokset langt skarpere og mer nyansert. 
