Stillheten senker seg
Yo La Tengo er i stand til å skrive usedvanlig vakre sanger, men blander vanligvis disse med mer utilgjengelige ting – gjerne av det langvarige slaget. 
Det kan være grunnen til at de aldri har solgt mange plater, til tross for årevis med kritikerros. 

Lang åpning 

De står på listen over også denne anmelders favorittband, og nå kommer de med en plate som ikke bør skremme kjøperne. 
Riktignok åpner de med nesten sju minutter lange "Ohm". 
En fin sang, men pakket inn i ull og dobbelt så lang som den godt kunne vært. 

Samtidig domineres den av en flott melodi, og den skurrende gitarveggen får aldri lov til å vokse seg uovervinnelig. 
"Ohm" hadde vært et flott sistekutt, men Yo La Tengo er nå en gang seg selv. 

I retning pop 

Til gjengjeld er "Is that enough" en melodiøs perle med strykere og enkelt gitarspill. 
Sangen domineres av den varme stemmen til Ira Kaplan, og litt smågrums i lydbildet hører med. 
En shoegazer-ballade fra øverste hylle. 

På "Well you better" er lydbildet renset enda mer, og sangen drives fram av synther og trommene til Georgia Hubley. 
Med sine 2 minutter og 39 sekunder er den det nærmeste Yo La Tengo kommer til en ren poplåt. 

Melodiøst 

Med "Paddle forward" kunne de funnet på å la seile inn i ukjent farvann, men de klokker kuttet inn på under tre minutter og forlater aldri den flotte melodien som ligger der. 

"Stupid things" demonstrerer det som gjør Yo La Tengo til Yo La Tengo; intrikat instrumentering, intim vokal, intenst melodiøst. 

Vi er midtveis, og det er nå du venter at trioen skal forlate den brede landevei og finne en smal, kronglete sti. 
Istedenfor senker de farten og tar seg tid til å lukte på blomstene. 

Mer innadvendt 

Akustisk klimprende "I'll be around" vil ikke skremme noen, selv om sangen til gjengjeld er albumets minst spennende. 
På "Cornelia and Jane" overtar Hubley vokalen, mens gitaren til Kaplan bringer et sakte ekko av gammel surfpop. 

Yo La Tengo er inne i mer innadvendt, mediterende leie enn på starten av platen, men melodiene er fortsatt sterke. 
På "Two trains" nynner Kaplan "du-du-du-du-du" som om han i halvsøvne prøver å komme på refrenget i "Walk on the wild side". 

"The point of it" fortsetter i samme drømmende lei, før platen får en fin avslutning med "Before we run". 
Strykerne er tilbake, og Hubley synger dempet om å komme seg vekk. 

Vil ikke gi tapt 

Yo La Tengo er preget av et levd liv. 
De synger om alderdom, personlige tragedier og sterke følelser. 
Åpningskuttet "Ohm" setter standarden: 

We try not to lose our hearts 

Not to lose our minds 

Beste spor: 
"Is that enough", "Well you better". 
