Stilig, sørgmodig jentevold
"The hunger games" er en futuristisk gladiatorfilm som lager satire av reality-TV, men konsentrerer seg mest om sorgen og følsomheten hos ei ung jente som må slåss for seg sjøl og familien i svarteste skauen. 
Jennifer Lawrence har et flott fjes for dårlige tider. 

"The hunger games": 
Amerikansk action-sci-fi-drama. 
2012. 
2 timer, 12 minutter. 
15 år. 
Regi: Gary Ross. 
Med: 
Jennifer Lawrence, Josh Hutcherson, Woody Harrelson, Elizabeth Banks, Donald Sutherland, Stanley Tucci, Liam Hemsworth. 

"The hunger games" er annerledes enn den skulle ha vært. 
Ingen fotografiske følerier. 
Det eventyraktige ved handlingen er dempa ned ved en uventa saklig bildestil. 
Når eldrehipsterne går bakrustur i Sørmarka med iphonen sin, blir natur-instagrammene deres langt mer jålete enn dette. 

Filmen er nostalgisk nøktern. 
Skildringen av det futuristiske samfunnet er ikke blitt ei slags motlysmesse, den er ikke lux-brølende som "John Carter". 
Det hviler en edruelig fortids-sarkasme over det vasete profetiet, og medie-satiren er direkte og bastant. 
Romantikken er ikke i teknikken, den er i folka. 

Jennifer Lawrence fra "Winter's bone" har et inngitt talent for sunn sentimentalitet, samtidig som hun virker behagelig innadvendt og undertrykt sterk. 
Hun har havna i de medie-sadistiske gladiatorkrigene fordi hun ville beskytte den tynne lille søstera si, og vi blir hjelpeløst magesjuke av at søstera trygler henne om å komme tilbake siden de har ei inkjevetta mor. 
Her er genialiteten i "The hunger games". 

Filmskaperne bruker opp endeløse mengder av actiontid til å presentere oss for turoperatørene, for Katniss og for nabogutten fra bakeriet (Josh Hutcherson), for en uvanlig sympatisk Woody Harrelson med westernhår, for den gaga-aktige profanlederen av programmet, for den fascistiske ideologien og reality-ideen som reflekterer borgerskapets perverse blodtørst. 
Det gjør de fordi dette er en jentefilm. 
"The hunger games" er laget på jenters premisser slik " Twilight"-serien er det. 
Derfor er den nøye med detaljene. 
Det er ingen sjanse for at Hulken plutselig kommer stormende og slenger slasken Loke rundt som kassert klut sånn at vi kan le katarsisk. 
Voldshandlingene er nøye følt, og de følges av sorg og vantro. 

Man kan godt se "The hunger games" som en metaforisk antikrigsfilm om samfunn som sender barn til fronten i Irak og Afghanistan for å dø med TV-team vimsende rundt i beina. 
Men den nesten uutholdelige spenningen kommer bare fra Jennifer Lawrence og den sterke fornemmelsen av personlighet, styrke og svakhet. 
Filmen er smakfullt laget, og den er ikke voldsforherligende, men ungdommelig intens og trist. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
