Plateanmeldelse:Erik & Kriss 
- «Fem» 

Aldri vært bedre. 

Bærumsguttene kan lene seg godt tilbake og nyte fruktene av sin beste plate hittil. 

Erik og Kriss kan kunsten å fenge med klistermelodier og folkelighet. 
Det er ikke uten grunn at de har oppnådd et klikkantall som tilsvarer mer enn det dobbelte av Norges befolkning. 
Sjarm holder lenge i et land hvor rap sjelden blir tatt seriøst. 

Deres femte plate er ikke mye bedre enn deres fjerde, men det er fint å være vitne til noe forbedring - uansett mengde. 

Kriss har vokst som produsent, men har også åpnet for hjelp fra stødigere fingre, i form av bidrag fra Nasty Kutt, Slipmats og Rumblin. 
Lyden har en nesten konseptuell glatt og kjølig helhet, med unntak av platens største overraskelse, den varme, smått elegante og komisk selvforherligende «Soundtracket til en generasjon». 

Både lyden og låtambisjonene har altså forlatt gutterommet, men duoen har fortsatt ikke ekskavert skriveblokken derfra. 
Tro mot tradisjonen: kleine formuleringer og overkommuniserende låter, samt et infantilt oppheng i rim. 

«For vi to begynte ut som elskere/Så ble vi forelskede, men forelskelse ble forglemmelse/Dette menneske ble min elskede/Helvete er en bekjennelse/Bittersøtt som brennesle/Fornemmelse, jeg er den heldigste/Når jeg ser du er den peneste». 

Kanskje prakteksempelet på at kvalitet ikke er et inntakskrav for millionbutikkmusikk. 
Skrivemaskineriet bør smøres når sangene stort sett skal bestå av ord. 
På den andre siden har «Vinner alt» et kraftig refreng fra Taio Cruz-skolen - skamløst popspikkeri det står respekt av. 

Men dette er fortsatt et mareritt for de av oss som er glade i rap. 

BESTE LÅT: 
«Soundtracket til en generasjon» 
