Mer spennende som artist enn som person
Filmen om og med Lars Winnerbäck faller mellom flere stoler og er mest for fansen. 
Men de er mange! 

FILM: 
Lars Winnerbäck (42) er en av Nordens største artister, med en platekarriere på 21 år bak seg - på et imponerende høyt nivå hele veien. 
Selvfølgelig må han få en film. 
Eller? 

Det er ni år siden den gode dokumentar- og konsert-dvd-en «Solen i ögonen» ble gitt ut. 
Den følger Winnerbäck på turné, men kommer også tett på en - tilsynelatende - sjenert og sky person. 

Faller mellom flere stoler 

«Winnerbäck - et slags liv» er ment å være annerledes, men den faller mellom flere stoler. 
Det er ikke en rein dokumentar, ikke en rein konsertfilm og ikke en spillefilm - til tross for enkelte dramatiserte glimt bakover i tid. 

Det kan virke som om filmen er et resultat av en spontan idé, som riktignok ballet på seg, tilsynelatende uten at Winnerbäck fikk stoppet den. 
Bak står gjengen rundt den norske tv-serien «Dag», med regissør Øystein Karlsen i spissen. 

Leser fra manus 

Det er sikkert også grunnen til at Rolf Lassgård «stikker innom» - og står for denne filmens mest minneverdige minutter når han uten manus deklamerer «Elegi» med en nerve som dessverre savnes i store deler av denne filmen. 
Det blir ikke så mye bedre av at Winnerbäck flere ganger i løpet av filmen sitter og leser fra et manus - kanskje fordi han ikke liker å snakke. 

Han kommer stadig tilbake til akkurat dette, og det blir ekstra tydelig når han filmes mer privat av kona Agnes Kittelsen. 
Han har simpelthen lite å fortelle, og disse opptakene virker noe unødvendige (med unntak av en fornøyelig scene der han sitter med et fotmassasjeapparat). 

Winnerbäck ser helt klart det pussige i dette at han har problemer med å snakke sjøl i et middagsselskap, mens han ikke har så store problemer med å stå på en scene. 
Bare av og til går han på en smell, og en litt større en i 2013. 
Det snakker han om. 

Artistprat 

Praten mellom Winnerbäck og kolleger som Per Gessle, Melissa Horn og Lassgård går lettere, men den tilfører lite. 
Winnerbäck er mer spennende som artist enn som person, og det blir aldri viktige samtaler ut av det. 
Og han vet det godt sjøl. 
Han liker ikke å bli intervjuet, heller. 

Det største ankepunktet mot «Winnerbäck - et slags liv» er at vi ikke blir så mye bedre kjent med mennesket Lars Winnerbäck. 
Etter å ha levd med musikken hans siden 1997, hadde det vært fint å få vite noe mer om mennesket bak, litt mer om hva som har formet ham utover det vi allerede vet. 

Vi får heller ikke vite så mye om oppveksten - utover hans musikalske oppvåkning i punkbandet Snoddas (liveopptakene av en pur ung Lasse er fornøyelige) og starten som soloartist. 
Vi får vite svært lite om familie og venner, derimot er han åpen om at han aldri passet inn på skolen. 
Alt var feil, og han hatet det. 

Tilbake på skolen 

Det er nok også derfor scenen der han besøker sin gamle skole i Linköping fungerer så bra. 
Han snakker alvor! 

Det er ikke Iike autentisk når han i en dramatisert scene som liten gutt står utenfor noe som gjenkjennes som en Oslo-skole. 
Det samme gjelder når han i en scene som gutt står utenfor en gitarbutikk som åpenbart befinner seg i Oslo. 

Men det er bare små innvendinger. 
Verre er det at det er gjort få filmatiske grep, samtidig som filmen er noe stillestående. 
I konsertopptakene får vi derimot se kjemien mellom scene og publikum, og oppleve allsangen, i låter som «Hugger i sten», «Vem som helst blues», «Hosianna» og ferske «Lågsäsong». 
Artisten virker rett og slett mer bekvem på scenen og i studio enn utenfor. 

Lykkelig 

Lars Winnerbäck er på et stadium i livet der han er lykkelig. 
Det er hyggelig, men det blir ikke nødvendigvis spennende film av det - og ihvertfall ikke halvannen time med mye prat, til han å være, og relativt lite musikk. 
Som han sier: 
- Jeg kompenserer for lite prat i sangene mine. 

Forresten, han er ganske flink i bordtennis. 
