Hver nye utgivelse han kommer med, er en litterær begivenhet
Øyvind Rimbereids nye bok viser hvorfor han er blant de mest toneangivende norske dikterne i dag. 

Etter å ha lest noen få sider av Øyvind Rimbereids nye langdikt «Lenis plassar» kan man få inntrykk av at dikteren denne gang har valgt å fortelle en nokså enkel historie. 

Riktignok tar det enda noen sider før man blir sikker på hvordan alt henger sammen, men i utgangspunktet er denne historien nokså grei å begripe. 
Det blir langt mer vrient etter hvert. 

Mister kjæresten 

Hovedpersonen i boka, en 42 år gammel elektriker, har mistet både jobb og kjæreste. 
Kjæresten var attpåtil, skal vi tro fortelleren, svanger med hans barn. 
Så dro hun plutselig, mens han sov. 

Hun het Leni og var finsk. 
Tidlig i boka gjengis det en samtale han har med henne etter at hun har dratt, der det framgår at hun jobber på «dette nye call-senteret» i Stockholm. 
Videre beskrives jeg-personens leting etter henne, men denne letingen blir stadig mindre hverdagslig og mer surrealistisk eller drømmerisk. 

I tillegg til de dialektbaserte passasjene i jeg-form, og noen dialoger, er det mange passasjer i kursiv og på klingende riksmål. 
Disse øker kompleksitetsnivået i boka betydelig. 
Et sted spør hovedpersonen seg hva blomstene i de digre blomsterbedene i næringsparken selv vil si, og foreslår: 

«At de kan blomstra, forsvinna / og så blomstra igjen?» 
Men da har poeten allerede gjort sitt grep: 
Han har gitt ordet til blomstene selv. 
Gjennom hele langdiktet dreier de kursiverte passasjene seg om hva blomstene ville sagt. 
Et sted kaller de seg «vi blomster», et annet sted taler de om sitt forhold til tid og sorg: 

For oss er allting alltid bare nå. 

Det som var, er aldri virkelig. 

Vi sørger aldri over noe. 

Forvirret? 

Der blomster i tradisjonell poesi ofte er bilder på det forgjengelige, blir de i Rimbereids nye bok snarere tegn på noe bestandig, noe som er i stand til å overleve den industrielle tidsalderen, så å si ta bolig i dens avfallsprodukter og stengte fabrikklokaler. 

Denne tankefiguren er fint illustrert flere steder, og bidrar til at «Lenis plassar» må klassifiseres som svært ambisiøs diktning. 

Likevel er det hovedpersonen leseren lettest knytter an til. 
Han sier om Leni at «om dagen va det som om någe / hadde begynt å drømma for henna», men det virker som om noe har begynt å drømme for ham også. 
Han innser at han har et hode som er «litt for møje inni seg sjøl». 

En enkel påstand kunne være at hovedpersonen er mentalt forvirret. 
Han hører stemmer, som det heter. 
Men sinnsforvirring og visjonær diktning har aldri vært lette å skille fra hverandre. 

Maksimalisme 

Bokas andre del kaster seg ut i viltre spekulasjoner og lingvistisk kakofoni. 
Vi blir med på en svimlende reise mellom elektrisitet og vegetasjon, bygninger og forretningsspråk i dataalderen. 
Det er suverent håndtert. 

Likevel reagerer jeg på graden av maksimalisme i «Lenis plassar»: 
Her bruker poeten så mange dikteriske redskaper at det halve kunne vært mer enn nok. 

Når det er sagt, er det ingen tvil om at Øyvind Rimbereid med denne boka befester stillingen som en av de aller mest toneangivende norske dikterne i dag. 
