Filmanmeldelse «The Shape of Water»:Flytende E.T. 

Et magisk eventyr om livet, stumheten og havet. 

DRAMA/FANTASY: 
The Shape of Water 

USA, 15 år 

Med: Sally Hawkins, Michael Stuhlbarg, Michael Shannon 

Regi: 
Guillermo del Toro 

Filmen med flest Oscar-nominasjoner av året er historien om en stum vaskedame som møter en amfibiemann. 
Det høres i utgangspunktet ut som en ganske pussig spøk. 
Spesielt om har glemt at den mestvinnende og mestnominerte filmen for knappe femten år siden handlet om en magisk ring, levende døde og et kortvokst folkeslag med hårete føtter. 

Denne fortellingen løses så lett og begavet at man aldri stiller spørsmål med noen av de overnaturlige, nesten magiske hendelsene som plasseres inn i et Baltimore badet i gelegrønn sekstitallsestetikk. 

Den stumme Elisa oppdager et vesen på laboratoriet der hun vasker: 
Like deler kattedyr, fisk og menneske, en amfibiemann. 
Fanget og strengt bevoktet av en oberst med karriereplan, manisk dropskjeve og utagerende domineringsbehov. 
Selvsagt skal han dissekere fiskemannen for å «forstå». 
Selvsagt er også KGB interessert, vi er tross alt midt i den kalde krigen. 
Og selvsagt er dette et eventyr, der de onde er ONDE, de snille er SNILLE og amfibievesener fra Amazonas er grønnskinnende vakre og biter hodet av levende katter. 

Selvfølgelig gjør den det. 
Vi snakker tross alt om genialt eksentriske Guillermo del Toro, ikke Disney. 
Mexicaneren har ingen behov for å tilnærme seg bredest mulig publikum. 
Kattedrapet og avkledde øyeblikk, gjør at filmen på ingen måte må forstås som en potensiell familieopplevelse i skjæringspunktet mellom «E.T.», «Den sorte lagune» og «Splash». 
Heller et eventyr for voksne, med alle de nyanser og dimensjoner som hører derunder. 

Slik bare Del Toro og et par få andre kreativt priveligerte mestrer. 
Sally Hawkins gjør stumme Elisa smilende tilbakelent, mer kontrollert intenst enn for eksempel Holly Hunters stumme karakter i «Piano». 
Som et lite barn ser hun ingen begrensninger i hva som er mulig og umulig. 
Doug Jones, som spilte Abe Sapien i del Toros «Hellboy»-tolkning, utvider amfibiemann-kompetansen sin forbilledlig. 
Giles, Elisas nabo, og Zelda, venninnen hun har på jobb, gjør støtteroller som er triste, søte og rakryggede på samme tid. 

Sammen gir de én akkurat den balanserte troen på at man kan få til det meste, når man først går inn for det. 
Selv om helheten kan virke forutsigbar, og slutten svømmende sukkersøt på sitt vis: 
Det egentlige budskapet her er at de fleste grenser opphører i vann. 
