Filmanmeldelse«Den of Thieves»: 
«Heat» á la harry 

Gutten som ville være (Michael) Mann. 

THRILLER 

«Den Of Thieves» 

USA. 
15 år. 
Regi: Christian Gudegast. 

Med: Gerard Butler, Pablo Schreiber, O’Shea Jackson Jr. 

Michael Manns «Heat» (1995) satte en så høy standard for den moderne ransfilmen at det er dumdristig å i det hele tatt lage flere av dem. 

Christian Gudegast ikke bare prøver. 
Han legger seg så tett opp til forbildet at tilkortkommenhetene hans blir brutalt åpenbare. 

Nick O’Brien (Butler) er en førstebetjent av den parodisk macho typen. 
Trøbbel hjemme. 
Uklar etikk. 
Han lever hardt, drikker hardere og er en sånn «systemkritisk» fyr som ikke tar mistenkte inn til avhør, men kidnapper dem i stedet. 
«Bli mindre papirarbeid», sier han til kjeltringene, og legger til, sånn i fall vi er dumme: 
«Du er ikke den slemme. 
Vi er». 

O’Brien snakker slik. 
Når vi først ser ham i «Den Of Thieves» kommer han lunkende, bakfull og tyggende på en tyggis, til et åsted der det ligger en død mann på bakken. 
«Det der ser vondt ut», melder han, idiotisk og umorsomt. 
Derfra går det nedover. 

Han følger tett med på en bande som, utstyrt med en Egon Olsen-plan, har tenkt å rane selveste sentralbanken. 
Gjengen ledes av Ray Merrimen (Schreiber), og et av medlemmene, Donnie (Jackson), har kontakter på begge sider av loven. 

«Purk» og «skurk» møter hverandre flere ganger i opptakten til ransdagen, akkurat slik Al Pacino og Robert De Niro gjorde i «Heat». 
De ligger til og med de samme strippedamene. 
Om «Heat» skal lastes for noe, er det at Pacino kanskje var litt vel het på grøten som politietterforskeren. 
Butlers innsats som denne filmens svar på ham, vil gi deg ny respekt for lille Als arbeid. 

Ellers: O’Shea Jackson Jr., sønnen til rapperen Ice Cube, gjør en bedre innsats enn filmen fortjener. 
50 Cent, som er, eller i alle fall var, rapper, er helt elendig. 

Ingen klisjeer forblir ubrukte. 
Stemningen er neo-klassisk «L.A. noir», som også sett i «Drive» (2011) og – eh – Michael Manns «Collateral» (2004). 
Gudegast er glad i å filme fra helikopterperspektiv. 
Det er to lange «shootouts» med automatvåpen. 
Synthmusikken på lydsporet drønner dunkelt og fremmedgjørende. 
Regissøren og manusforfatteren unner seg et nikk til en annen god film fra 1995 også. 
Nærmere bestemt «De mistenkte». 

Det er som om regissøren har sett «Heat» tusen ganger, uten å få med seg noe av det som gjorde den så briljant god. 

Filmen varer i nesten to og en halv time, inkludert en avrunding som liksom aldri blir ferdig. 
Hvorfor bruke så langt tid på noe uoriginalt? 

Vel, «Heat» var også lang. 
