BOK:Glupt tenkt, dyktig utført 

BOK: 
Fire tekster som svinger fra det ypperlige til det likegyldige. 

Colum McCann: 
Tretten måter å se på. 
Noveller. 
Oversatt av Håvard Syvertsen. 
254 sider. 
Cappelen Damm. 

Gjennom tre romaner som tidligere er gitt ut på norsk, har Colum McCann - født 1965 i Dublin, nå bosatt i USA - markert seg som en storartet forteller i det brede format. 
«Tretten måter å se på» understreker at han på sitt beste også kan skrive strålende noveller. 

Den innledende tittelteksten strekker seg fra side 9 til side 152 og er nærmest det man kaller en «novella» - en sjangerbetegnelse som antyder en krysning mellom den lange novellen og kortromanen. 
På elegant, systematisk vis tar denne jødisk-katolske familiehistorien om mordet på en pensjonert dommer i New York utgangspunkt i det tretten strofers lange diktet «Thirteen Ways of Looking at a Blackbird». 
Hvert av de tretten nummererte kapitlene som den fiktive McCann-fortellingen er inndelt i, åpner med en epitafaktig strofe hentet fra nettopp dette Wallace Stevens-diktet. 

Det avanserte komposisjonsmønsteret avdekker ikke bare en virtuos tekstkonstruktør, det sørger også for at perspektivet uavlatelig varierer mellom svarttrostens øye og ulike overvåkingskameraer som prøver å fange inn den drepte hovedkarakteren i skiftende situasjoner uten at den krimaktige spenningen punkteres. 
Det hele virker glupt tenkt, dyktig utført. 

Overbevisende er også avslutningsnovellen om en aldrende, irskfødt nonne bosatt på Long Island som for 37 år siden ble kidnappet, torturert og voldtatt i Colombia, og som i TV-ruta brått gjenkjenner illgjerningsmannen som sentral aktør under en fredskonferanse i London. 
I avslutningsscenen oppsøker hun torturisten som «har polert alle løgnene sine» under et nytt navn. 
Og igjen makter dikteren å kople det vakre , melankolsk klingende synet av svarttrosten sammen med et overvåkingskamera som fanger inn en brutal sannhet, denne gang hinsides enhver falsk freds- og forsoningsvilje. 

Mest bevegende er likevel mesternovellen «Sh’khol» om en 48-årig, skilt, jødiskættet oversetter og den 13 år gamle, døve adoptivsønnen hennes. 
De skal feire jul sammen i Galway på den irske vestkysten, sønnen får en litt for stor våtdrakt i julegave, og stor dramatikk oppstår. 
Det mor-sønn-forholdet som her avtegner seg, midt i et veldig alvor, virker ikke bare troverdig. 
Det er varmt og intenst og rørende, for så å åpne for en overrumplende slutt. 

Derimot framstår metateksten «Hvor mye er klokken nå, der du er?», med innslag av selvbiografisk stoff, som en bagatell, noe en sikker norsk oversettelse ikke kan skjule. 
