Er tiden over for de store ideer?
Forfriskende reiseguide til et Utopia som kanskje er nærmere enn vi tror. 

Det er lett å avvise utopiske ideer som nettopp utopiske. 
Helt til den tanke melder seg at det engang var utenkelig at kvinner skulle styre landet, at utdanning skulle være gratis for alle og at bilene skulle klare seg uten sjåfør. 
De to første er blitt sedvane, den siste er i ferd med å bli virkelighet. 

Den nederlandske journalisten og historikeren Rutger Bregman gjør for tiden internasjonal furore med en bok der han frekt og freidig påstår at det er realistisk å se for seg en fremtid der alle får en garantert minstelønn fra staten, hvor den gjennomsnittlige arbeidsuken er på 15 timer, og hvor grensene står åpne. 
I tillegg påstår han at det vil være en langt bedre verden enn den vi nå sliter med. 

Denne uken kommer han til Kapittel-festivalen for å forklare at Oscar Wilde hadde rett da han sa at et verdenskart som ikke omfatter Utopia, ikke er noe verdt, fordi det alltid er der menneskeheten ender. 

I «Utopia for realister» argumenterer Bregman elegant og intenst for at også vår tid trenger store ideer. 
Han erkjenner at mange utopier har endt som dystopier, med fascisme, sovjetkommunisme og nazisme som de grelleste eksemplene fra det forrige århundret. 
Men han er heller ikke nådig mot det stadig mer sklerotiske forbrukersamfunnet vi nå lever i, er dette virkelig det beste vi kan få til? 

Det er forfriskende å lese en bok som kombinerer enorme mengder etablert kunnskap med en vilje til å se inn i det ukjente, og tåle de hånlige avvisningene. 
Hvem ville ikke ledd om noen for 100 år siden hadde foreslått at staten skulle betale alle innbyggere lønn resten av livet fra den dagen de fyller 67 år. 
Borgerlønn, eller garantert minsteinntekt, flytter bare aldersgrensen til 18 år. 
Som sosiologen Albert Hirschman observerte: 
Så snart en utopi blir virkelighet, blir den regnet som noe helt alminnelig. 

Bregman åpner boken med denne ideen om at staten skal sikre alle et økonomisk gulv, en tanke som er langt mindre utopisk i de nordiske velferdsstatene, enn i USA. 
Likevel var det nære på at amerikanerne innførte et slikt system under Richard Nixon. 
Inderne vurderer å gjøre det samme nå. 
Det gjør også canadierne, skottene, finnene og en lang rekke andre. 

Denne utopien trenger seg inn i rommet for det realistiske. 
Bregmans bok er bare én av mange som argumenterer for at vi bør ta på alvor all den forskningen og praktiske erfaringen som viser at den beste og billigste måten å fjerne fattigdom på, er å gi de fattige penger. 

Den andre utopien, om at arbeidet som er igjen når robotene har gjort sitt, må fordeles tynnere, er heller ikke ny. 
I 1930 spådde John Maynard Keynes at i 2030 ville ingen i Vesten trenge å jobbe mer enn 15 timer i uken. 
Det var selvsagt en utopi den gang, men det var også åttetimersdagen og fem dagers arbeidsuke 100 år tidligere. 
Keynes var bare en realist forut for sin tid. 

Den siste av Bregmans tre store ideer, er den mest provoserende; han vil fjerne grensesperringene mellom alle verdens nasjoner. 
Mens varer, kapital og tjenester flyter fritt, blir menneskenes bevegelse hindret av stadig flere murer og innreiseforbud. 
Dette hemmer den økonomiske utviklingen alvorlig. 

Harvard-økonomen Lant Pritchett hevder at fri arbeidsvandring over hele verden vil øke den samlede rikdom med 65 billioner dollar, og utrydde fattigdommen i verden. 
Det trengs en 28 årings mot for å presentere en slik tanke, i en tid hvor selv det velfungerende og stort sett lykkelige Sverige kan brukes som skremsel overfor dem som tror at noen tusen innvandrere vil ruinere oss. 

Bregman har dette motet, og han kombinerer det med omfattende lesning, medrivende prosa og til tider overbevisende argumentasjon. 
Hvis noen om 100 år ser seg tilbake, er det ikke sikkert det er Rutger Bregman de ler mest av. 
