Brageprisvinneren er en nær og finstemt fortelling
Anna Fiskes Brageprisvinnende roman «Elven» er myntet på ungdom, men treffer den? 

Anna Fiskes Brageprisvinnende «Elven» er en illustrert roman om Helena, som går på ungdomsskolen. 
Helena beveger seg molefonken rundt i vinterlandskap, og deler ikke med noen det hun går og tenker på. 
Bare leseren kommer tett på Helena, som baler med selvkritiske tanker: 
Hjemme er faren deprimert, uten at hun greier trøste. 

Bestevenninnen dominerer henne, uten at Helena greier si ifra, og på skolen er hun betatt av Andreas, uten å tørre nærme seg. 
På toppen av dette går en mann gjennom isen på elva og Helena må handle kjapt. 
Kan den dramatiske hendelsen bli omslaget som gjør at Helena tør si ifra og ta plass? 

Debatt 

Nettidsskriftet om kunst for barn og unge, Periskop, debatterte nylig «Elven». 
Tidsskriftet trakk fram at mange av ungdomsleserne på nettstedet Uprisen.no var misfornøyde med boka, i motsetning til Bragejuryen, og stilte spørsmålet: 
«Tar barne- og ungdomsprisen for mye hensyn til voksenleseren?» 
Svaret på spørsmålet er etter min mening nei. 
Juryer og kritikere må vurdere den litterære kvaliteten. 
Å tenke seg fram til hva som slår an hos en «målgruppe» vi selv ikke tilhører, er risky business. 
Barn og unge er dessuten minst like mangfoldige lesere som folk flest. 

Derimot kan kritikeren foreslå en antatt kjerneleser (selv om ei god bok som kjent bør leses av alle), og i denne sammenhengen er noe av 10.-klassingenes kritikk forståelig. 
Mangel på spenning gikk igjen. 
«Elven» er spennende og tematikken er klassisk ungdomsbok – identitet, grenser, utenforskap, forelskelse. 
Men Helena selv, og hennes tilnærming til verden, gjør at boka antakelig gir større resonans hos lesere i før-ungdomsskolealder. 
Da er de på spranget. 
Som Helena. 

På trygg is 

Scenene i «Elven» føyes ikke alltid like godt sammen og enkelte tomrom i handlingen oppstår. 
Grepet kan speile 
Helenas tilværelse, der delene av livet hennes ikke føyes sammen. 
Men bruddene stopper lesningen. 
Dette er en liten svakhet ved boka, som ellers preget av språklig kontroll, effektivitet og følsomhet. 
Fiskes illustrasjoner er talende. 
Pennetegningene, med innslag av utgnidde blekkflekker og sparsomme fargeinnslag, passer godt til Helenas indre landskap. 
Den rufsete, sorte streken er også en fin kontrast til det hvite i vinterlandskapet. 

Mest begeistrer likevel stemmen i «Elven». 
Gjennom Helenas kontinuerlige tankestrøm følger vi henne helt inn i alle situasjonene: 
«Helt til hjertet ikke slår, men vibrerer». 
«Elven» er en nær og finstemt fortelling om mot til å finne og bli seg selv. 
