Han synger med hjertet utenpå den rosa dongerijakken
I løpet av sin Bergenfest-konsert går Cezinando fra å være en litt beskjeden Oslo-gutt, til å bli Norges Michael Jackson. 

– 
Jeg var et engstelig barn, synger Cezinando et par låter inn i sin Bergenfest-konsert, til elleville jubelhyl fra fansen foran scenen. 

Oslo-gutten Kristoffer Cezinando Karlsen, kjent bare som Cezinando, har fått sitt virkelig store gjennombrudd det siste halvannet året. 
Godt plasserte låter i «Skam» har gjort at strømmetallene har skutt til himmels, og tidligere i år fikk han to spellemannpriser for platen «Noen ganger og andre». 
Seinere i sommer skal han være avslutningsartist på Øyafestivalen. 
En jobb som de siste årene er gått til artister som Todd Terje, Susanne Sundfør og Lars Vaular. 

Men før han skal «krones» på Øyafestivalen, er det altså Bergenfest som gjelder. 
Og Cezinando er unektelig et litt underlig skue der han kommer tuslende på scenen i rosa fra topp til tå, og med et par fornuftige sko på føttene. 

Med seg på scenen har Cezinando en strykekvartett og to blåsere, samt trommer og tangenter. 
Og det er et ganske ambisiøst lydbilde den gamle rapperen prøver å få til på Bergenhus. 
Kombinasjonen av strykere, synth, bass og en vokal ikledd autotune, skaper da også en noe ugjennomtrengelig lydvegg, i hvert fall i starten. 

Om Cezinando innledningsvis virker som en noe utilpass norsk popstjerne – noe som selvsagt også er poenget – blir det etter hvert klart at 22-åringen vet hva det betyr å stå på scenen. 
Han virker å gå fra å være en sjenert gutt fra Oslo, til å bli Norges Michael Jackson. 
Cezinando er kanskje aller best når han står alene på scenen og fremfører låten «Vi er perfekt men verden er ikke det», godt hjulpet av publikum. 
Da viser han at han at han virkelig kler Bergenfests største scene. 

Cezinando startet sin karriere som noe av en klassisk rapper, men han har definitivt beveget seg milevis musikalsk siden han ga ut «Cez 4 Prez» 2012. 
I NRK-serien «Takin Ova», om norsk hiphops historie, var det morsomt å se den enorme forskjellen på hvordan rapperne fra 80- og 90-tallet og dagens rappere forholdt seg til hiphopens «regler» og konvensjoner. 
Der Tommy Tee og co. forholdt seg til reglene som om de var Bibelen, snakket toneangivende rappere av i dag, som Cezinando og Lars Vaular, mest om hvor viktig det var å bryte dem. 

Og det er nettopp det Cezinando gjør. 
Han gir blanke i alt som finnes av musikalske grenser, og gir folk låter der hvert sekund brister med følelser. 
Og det er umulig å ikke tro på Cezinando når han står på scenen og synger dypt personlige sanger, om familie, oppvekst, sosial angst og kjærlighet. 

Det er umulig å ikke tro på Cezinando når han står der og synger med hjertet utenpå den rosa dongerijakken. 
