Gjenfødt harding
«Die hard»-filmer er for folk som ville ha tatt igjen med en på trynet hvis det ikke var for at det er for snille, så de ser film i stedet. 

Volds-simulerte og handlingseuforiske filmdikt er ikke for sånne som hevner seg ved å tenke «filler'n for en slubbert (uttales: slubbett), jeg skal sørge for at han ikke får stipend neste år.» 
La det være sagt. 

Da den første «Die hard»-filmen slo ned i oss som scud i blomsterpotta en gang på åttitallet, var John McClane en familienær handlingsmann som gjorde hva som helst for å redde kona si. 
Han var den hengivneste underholdningsektemannen siden Rocky ropte «Adrian!», og skilsmisse-statistikken skulle ha snudd. 
Nå er han på 2000-tallet. 
Han har ingen kone, han har ingen kjæreste, og dattera er et steinhjerta råskinn som nekter å bære hans etternavn. 
Detektiven er skallete som en mc-båren veikro-satanist og har godværsbølger i pannehuden. 
McClane skal hente inn en hacker med søtt musefjes fordi FBI blir hacka av SPECTRE eller noe sånt, og skurker som ser nifse ut som frie balkanboere, tumler med illevarslende voldsting. 

Det handler om datakjeltringer. 
Noen tar ut Amerikas nervesystem, og om en stund vil landet se ut som en slagpasient. 
La meg bare nevne at mens jeg satt med laptopen og så film, installerte plutselig Google Desktop seg sjøl uten at jeg hadde gjort noe for det, og akkurat det tilførte filmen en fin autentisk stemning. 
Jeg tror Google står bak alt. 
11. september. 
Den globale oppvarminga. 
Branns eliteserie-seier. 

McClane verner gutten som på en måte er ukas virtuelle nevrokirurg, for IT-gangsterne må ikke få tak i ham. 
Dermed følger aksjonsscener som er like forutsigbare og like velkomne som julaften. 

En stund er motparten et problem. 
De ser ut som kulturby-ansatte småfolk av den sorten som Steven Seagal ville ha vifta bort med hestehalen. 
Men farligheten tar seg opp. 
Siden Die Hard-filmene i utgangspunktet var familie-orienterte, sitter frøken McClane fast i strømtørr elevator og trenger desperat pappas hjelp. 
Pappa ser etter hvert like herja ut som Woody Allen hvis han forsøkte å fylle vinduspylervæske på volvoen sin, og det er veldig vanskelig å ikke røpe at usårbare John i én situasjon skyter gjennom kroppen sin for å ta skurken. 
Henimot avslutningen kjører Willis en 30 meter lang lastebil og forfølges av et F-35 jagerfly. 
Du vil ikke tro hva som videre skjer. 
Det tilhører den moderne eventyrfortellingas absolutte høydepunkter. 

La det også være nevnt i takknemlighet at Kevin Smith spiller stue-hacker med kroppen til Orson Welles og er Star Wars-fan. 
Det er storarta. 
