Drept av norske stemmer
De aller fleste kommer til å verdsette synet av Jodie Foster som svømmer rundt nede i Stillehavet som utfartsskremt nevrotiker-sel fra San Francisco. 
Men i det hun snakker, skjer fæle ting. 

Det er lyden som dreper denne filmen. 
Norsk tale ligger oppå bildene som et babyteppe, og den uutslettelige fornemmelsen av flatt hørespill tar til og med knekken på den tynne troverdigheten i en film der pelikaner sier «pappa». 
Det ville ellers vært en frisk liten friluftsting for familier uten spesielle interesser. 

Abigail Breslin (som fremdeles bare er 12 år) bor på hemmelig stillehavsøy med sin marinbiologiske pappa Gerard Butler og minnet om en død mor. 
Da Butler roter seg bort på havet, får jenta mailkontakt med en agrofobisk helteroman-forfatterinne, og stikk imot alle de odds som finnes på og utenfor nettet, pakker den uteredde skrivedama kofferten og reiser av gårde for å dette i havet. 

Filmen veksler mellom å skildre den skipbrudne pappaens muntre strid med døden og forfatterinnens vittige kamp for å unngå sinnssykdom. 
Imens oppvarter Abigail de innvandrende turistene med Alene Hjemme-knep og tenning av vulkan. 

Filmen (basert på bok) ville ikke være fantastisk med amerikansk tale heller. 
Den tar ikke barne-spenning nok på alvor, og det er alltid dumt. 
Dessuten er meta-figurer et litterært påfunn for voksne mennesker som lider av intellektuell utbrenthet, og den snakkende romanfiguren funker aldri som annet enn forfeila voksenpåfunn. 
