Led oss inn i fristelse
LONDON (VG) 
Led Zeppelin rocker altfor tungt og syndig til å kunne la det bli med denne ene konserten. 

På papiret er det absolutt mulig å argumentere for at gårsdagens Led Zeppelin-gig er «tidenes konsertbegivenhet», 27 år etter at John Bonhams død satte punktum for syttitallets største rockband - med over 300 millioner solgte plater, endeløse gigaturneer og noen av de mest sagnomsuste «sex, drugs & rock'n'roll»-historiene noensinne på samvittigheten. 

Men det er én ting det er lett å glemme når man lukker øynene og gleder seg til en slik gjenforening: 
Et kvart århundre er fryktelig lang tid. 
Dét er selvsagt med på å heve sensasjonsnivået. 

På den annen side er det jo slik at Zeppelin-herrene som nå går på scenen, snart er dobbelt så gamle som de var da de opprinnelig takket for seg. 
Det er ikke en gjeng sexy, struttende rock'n'roll-beist som inntar arenaen denne gang. 

Men det har ikke noe å si denne kvelden, hvor musikken deres gjenoppstår som det den var og er - et sexy, struttende rock'n'roll-beist i seg selv. 

I forkant har ryktene gått om at en del av sangene måtte legges ned i toneleie, fordi Robert Plant ikke greier å nå de samme vokalhøyder som han gjorde i hine hårde. 
Her må det dog bemerkes at de gjorde dét noen ganger på syttitallet også. 

For eksempel på «Black Dog», som låter nøyaktig like autoritær nå, og påkaller samme ekstatiske respons som man har sett den gjøre på gamle liveopptak. 

Et annet spenningsmoment har vært om Jimmy Page er i nødvendig fingerform, etter at han angivelig brakk en av dem tidligere i høst, noe som førte til to ukers utsettelse for konserten. 

De to ukene har han sannelig brukt godt, for allerede på låt nummer to, «Ramble On», har han den digre, demoniske lyden på plass - det virker ikke som om han har fått byttet tilbake sjelen sin riktig ennå. 

Det er bare fem år siden Plant avviste en Zep-gjenforening med begrunnelsen «John Bonhams guttunge er ikke like god som John Bonham». 
De siste månedene har imidlertid Jason Bonhams entusiasme og pådriverkraft vært fremhevet av de andre som en avgjørende årsak til begivenheten. 
Og junior gjør ikke skam på hverken faren eller hans gamle brødre i ånd og synd. 

Problemet med gamle helter live er ofte at de har et ferskt og bare sånn passe bra album å promotere. 
Det slipper vi denne kvelden 
- Led Zeppelin har bare en ny «best of» å tenke på, og pøser på med klassikere, levert med et drønn som bare er deres eget. 
Et noe seigt midtparti dras ut av mudderet av en vidunderlig arg «Dazed And Confused», fulgt av selveste «Stairway To Heaven», prikkfritt utført til forventet allsang og et herlig nostalgisk skue - den tohalsede gitaren. 
Mot slutten blir det nesten for mye - har man som menneske egentlig krav på å høre denne gjengen spille «Kashmir» akkurat så mytisk monumentalt som man hadde håpet på? 
Neppe, men du verden for en følelse. 

Den første helaftens Zeppelin-konserten på 27 år har bitte litt for tung vekt på de lange, seige sangene. 
Et problem som uansett er glemt når «Whole Lotta Love» og «Rock 'n' Roll» banker inn sluttpoenget med rockhistorisk etterklang. 

KONSERT: 
Led Zeppelin STED: 
O2 Arena, London PUBLIKUM: 20 000 (fullt) AKTUELL CD: «Mothership» 
