James Bond er faktisk død
Etter alle disse årene kan man slå fast med obduksjonsbasert sikkerhet: 
James Bond er død, men han rører på seg. 

Bevegelsene er det ikke noe å si på, men den delen av Bondfilm-myten som besto i flyktig-euforisk og eskapistisk eleganse (eleganse betyr at noe er fint), den er nå offisielt borte. 
Det finnes mindre humor i «Quantum of solace» enn det finnes fett i Farris. 
Marc Foster har laget en tidsoppdatert actionfilm som like gjerne kunne handlet om Biggles Bolex som kjemper mot mafiaen i Montenegro, den kunne like gjerne hatt med Dolph Lundgren eller Steven Seagal. 
Ikke én ting ville vært forskjellig. 
Daniel Craig er en flink og veltrent super-Seagal, men klasse har han ikke. 

Filmen dundrer i vei med sin mageveltende musikalske romantikk. 
Den har bleike bilder som ikke signaliserer at vi skal kose oss med overklassen. 
Den er furten og uglad og snedig i humøret, for det er sikkert ikke spesielt behagelig å delta i verden som spion i utenriksfart, og man kan godt forstå at Britannias spydspiss ser ut som en onsdagsmorgens-republikaner. 
Men utstrålinga av tåpelig selvsikkerhet og verdensvant trygghet ga behagelig underholdning. 
Jeg ville bli veldig overraska hvis noen hygger seg med denne filmen. 
Den er mer en lidelseshistorie enn en spenningsfilm, og hvis jeg hadde vært kinosjefen, ville jeg heller ha satt den opp i påsken. 

Jeg tror jeg fikk tak i historien. 
En puslete fyr med et kjipt forhold til tannregulering vil stjele alt vannet i Bolivia, og for bolivianerne er det ikke bra. 
Men siden herr Greene underveis verken stjeler ei eneste atombombe eller et eksperimentelt jagerfly, føler jeg meg merkelig avslappa i samvær med handlingen. 

Dessuten er Bond med feil folk. 
Olga Kurylenko kunne vært bra i en film om russiske husmødres skjebne på den finnmarkske ekteskapsbørsen, men det er lite ved hu. 
Det er faktisk sånn at den bleike og rødhåra Gemma Arterton skaper større forventninger om utagerende kvinneting, men hun er ikke så mye med. 
I det hele tatt er feil folk med hele tida, og erkjennelsen får en slags sosialmedisinsk presisjon: 
Det er ikke så vittig med briter som drar utenlands og havner på kjøret med ufikse kamerater. 

Mange av action-scenene er stilige, men de er ikke unike. 
Kameraet flakser som envinga fugl, stolsetene dundrer mot nyrene dine og den maniske komponisten trykker på så mange synth-tangenter samtidig at han antakelig har fire hender. 
Men «Max Payne» var bedre. 
Den var heftigere. 
xXx-filmene var bedre. 
«Die hard 4» var bedre. 
I buldre— og hoppe-segmentet er konkurransen knivskarp, og man må yte mer enn bare å lene seg til spøkelser. 
