Anmeldelse:«Etterskjelv» 

Med dramaet «Etterskjelv» leverer svenske Magnus von Horn tiårets beste skandinaviske debutfilm så langt. 

FILM: 
«Etterskjelv» åpner med at hovedpersonen John slippes ut fra en ungdomsanstalt. 
Før han reiser får han en lang klem av en av de ansatte, som åpenbart er bekymret for hvordan det skal gå med den hengslete og anspente tenåringsgutten utenfor murene. 
Det tar lang tid før publikum får vite hvorfor John befant seg bak lås og slå, men i Magnus von Horns debutfilm er det ingen som venter forgjeves, for her porsjoneres informasjonen ut med en utsøkt sans for presisjon og dramaturgisk timing. 

Ny sjanse 
Når mennesker slippes ut fra fengsel i begynnelsen av en film er det kode for at de har sonet sin straff og er klare for en ny start. 
Etter hvert som John vender tilbake til hjembygda blir det raskt klart at ikke alle er enige om at han har gjort opp for seg, og konflikten mellom menneskesinnets behov for hevn og sosialdemokratiets utpreget fornuftsbaserte tilnærming til straff er et av filmens mest sentrale temaer. 

John bor sammen med sin far og lillebror i et lite bygdesamfunn hvor alle kjenner alle, og hvor det er umulig for en person med hans bakgrunn å gjemme seg bort — noe John heller ikke har til hensikt å gjøre. 
Til allmenn forbløffelse og forargelse bestemmer han seg for å begynne på sin gamle skole, og konflikten med de gamle klassekameratene eskalerer helt til den når et dramatisk bristepunkt. 

Nytt fjes 
En stor del av «Etterskjelv» hviler på de brede, men spede skuldrene til nykommeren Ulrik Munther. 
I Sverige er tjueenåringen best kjent som musiker, men hans innsats i rollen som John vitner om et betydelig skuespillertalent. 
Munther har et fascinerende ansikt som er umulig å lese. 
Gjennom filmens gang smiler han nøyaktig én gang, og resten av tiden faller det på adamseplet og kjevebeinet hans å uttrykke følelser, ettersom verken øynene eller munnen røper noen ting som helst. 

Takket være Munthers spill og von Horns manus fremstår John som en usedvanlig helstøpt og interessant rollefigur. 
Han er en ung man som som strever med skyldspørsmål av bibelske proporsjoner, samtidig som han aldri unnslipper sin egen umodenhet. 
Og når han mot slutten av filmen endelig får sitt kainsmerke, er det som om alle driftene som hele veien har boblet under overflaten plutselig ligger klistret utenpå ham. 

Nye dybder 
Det som gjør «Etterskjelv» til en så oppsiktsvekkende og løfterik debut handler likevel mest om aktørene bak kamera. 
Stilistisk har von Horn mer til felles med Joachim Trier enn landsmenn som Ruben Östlund, Jesper Ganslandt og Henrik Hellström, og sammen med sin fotograf Lukasz Zal skaper han bilder med en imponerende dybde. 
Zal er best kjent for å ha fotografert Pawel Pawlikowskis vakre Oscar-vinner «Ida», og bidrar her med en rekke komplekse tagninger og komposisjoner hvor handlingen forflytter seg mellom flere forskjellige plan i bildet. 

«Etterskjelv» er et høyst imponerende og severdig drama som gjør noe debutfilmer sjelden gjør — nemlig å skape en følelse av at vi har å gjøre med en filmskaper som vet nøyaktig hva han vil og hvordan han skal få det til. 
Magnus von Horn er åpenbart et navn for fremtiden, og fremtiden begynner med «Etterskjelv». 
