Sjangerforvirret syretripp fra Peter Jackson
Tydeligvis ikke helt ferdig med levende døde. 

|||FILM: 
At Stanley Tucci («The Devil Wears Prada») er nominert til beste mannlige birolle for sin prestasjon i «Alle mine kjære», er fortjent. 
Ja, hadde det ikke vært for Christoph Walz («Inglourious Basterds») er jeg sikker på at Tucci ville ha vunnet førstkommende søndag. 

Amerikanerne har nemlig en tendens til å applaudere skuespillere når de portretterer sjuke sinn. 
Og Tuccis figur i «Alle mine kjære» er virkelig av verste sort, en pedofil, som myrder barn for å få ro i sjela. 

Grusom dødSjel er i det hele tatt et representativt stikkord for Peter Jacksons filmatisering av Alice Sebolds roman fra 2002. 
Dessverre er det så altfor, altfor mye av det. 

I det filmen starter er det ingen hemmelighet at fjorten år gamle Susie Salmon (godt spilt av det unge stjernskuddet Saoirse Ronan) snart skal gå en grusom død i møte. 

Ved hjelp av en irriterende voiceover forteller hun at historien vi nå skal se, er den som representerte livet hennes på jorden. 

Sjangerforvirret«Alle mine kjære» er en new age-historie om livet etter døden, et drama med gode thrillerelementer, som virkelig går seg vill i syretrippen. 
Og det er synd. 

Det ligger en god historie i denne filmen, og hadde Jackson konsentrert seg om spenningselementene kunne «Alle mine kjære» fort blitt en thriller man hadde nevnt i samme åndedrag som David Finchers briljante «Zodiac». 

Men i stedet virrer filmen mellom den spirituelle og den virkelige verden, og mellom drama, thriller og komedie (!). 

LsdSusan Sarandon spiller alkoholisert bestemor, en komisk karakter som kommer inn for å rydde opp i familien Salmons hjem, da både mor og far har nok med sorgen etter datterens bortgang. 

Tonen hun bringer til historien er fullstendig malplassert, og hun kunne med fordel ha vært klippet bort, filmens lengde tatt i betraktning (135 min). 
Det som likevel er filmens største svakhet, er skildringen av etterlivet. 
Her har Jackson virkelig skrudd på dataeffektbryteren, smattet i seg LSD og skapt et svevende univers av pastellfarger, blomster og vise trær. 

FILM: 
At Stanley Tucci («The Devil Wears Prada») er nominert til beste mannlige birolle for sin prestasjon i «Alle mine kjære», er fortjent. 
Ja, hadde det ikke vært for Christoph Walz («Inglourious Basterds») er jeg sikker på at Tucci ville ha vunnet førstkommende søndag. 
Amerikanerne har nemlig en tendens til å applaudere skuespillere når de portretterer sjuke sinn. 
Og Tuccis figur i «Alle mine kjære» er virkelig av verste sort, en pedofil, som myrder barn for å få ro i sjela. 

« «Alle mine kjære» » 

3 

Kategori 

Regi Peter Jackson Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

GRUSOM 
DØD 

Sjel er i det hele tatt et representativt stikkord for Peter Jacksons filmatisering av Alice Sebolds roman fra 2002. 
Dessverre er det så altfor, altfor mye av det. 

I det filmen starter er det ingen hemmelighet at fjorten år gamle Susie Salmon (godt spilt av det unge stjernskuddet Saoirse Ronan) snart skal gå en grusom død i møte. 
Ved hjelp av en irriterende voiceover forteller hun at historien vi nå skal se, er den som representerte livet hennes på jorden. 

SJANGERFORVIRRET 

«Alle mine kjære» er en new age-historie om livet etter døden, et drama med gode thrillerelementer, som virkelig går seg vill i syretrippen. 
Og det er synd. 
Det ligger en god historie i denne filmen, og hadde Jackson konsentrert seg om spenningselementene kunne «Alle mine kjære» fort blitt en thriller man hadde nevnt i samme åndedrag som David Finchers briljante «Zodiac». 
Men i stedet virrer filmen mellom den spirituelle og den virkelige verden, og mellom drama, thriller og komedie (!). 

LSD 

Susan Sarandon spiller alkoholisert bestemor, en komisk karakter som kommer inn for å rydde opp i familien Salmons hjem, da både mor og far har nok med sorgen etter datterens bortgang. 
Tonen hun bringer til historien er fullstendig malplassert, og hun kunne med fordel ha vært klippet bort, filmens lengde tatt i betraktning (135 min). 
Det som likevel er filmens største svakhet, er skildringen av etterlivet. 
Her har Jackson virkelig skrudd på dataeffektbryteren, smattet i seg LSD og skapt et svevende univers av pastellfarger, blomster og vise trær. 

kulturthe_lovely_bonespeter_jacksonanmeldelsefilm 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

FILM: 
At Stanley Tucci («The Devil Wears Prada») er nominert til beste mannlige birolle for sin prestasjon i «Alle mine kjære», er fortjent. 
Ja, hadde det ikke vært for Christoph Walz («Inglourious Basterds») er jeg sikker på at Tucci ville ha vunnet førstkommende søndag. 
Amerikanerne har nemlig en tendens til å applaudere skuespillere når de portretterer sjuke sinn. 
Og Tuccis figur i «Alle mine kjære» er virkelig av verste sort, en pedofil, som myrder barn for å få ro i sjela. 

GRUSOM 
DØD 

Sjel er i det hele tatt et representativt stikkord for Peter Jacksons filmatisering av Alice Sebolds roman fra 2002. 
Dessverre er det så altfor, altfor mye av det. 

I det filmen starter er det ingen hemmelighet at fjorten år gamle Susie Salmon (godt spilt av det unge stjernskuddet Saoirse Ronan) snart skal gå en grusom død i møte. 
Ved hjelp av en irriterende voiceover forteller hun at historien vi nå skal se, er den som representerte livet hennes på jorden. 

«Alle mine kjære» er en new age-historie om livet etter døden, et drama med gode thrillerelementer, som virkelig går seg vill i syretrippen. 
Og det er synd. 
Det ligger en god historie i denne filmen, og hadde Jackson konsentrert seg om spenningselementene kunne «Alle mine kjære» fort blitt en thriller man hadde nevnt i samme åndedrag som David Finchers briljante «Zodiac». 
Men i stedet virrer filmen mellom den spirituelle og den virkelige verden, og mellom drama, thriller og komedie (!). 

Susan Sarandon spiller alkoholisert bestemor, en komisk karakter som kommer inn for å rydde opp i familien Salmons hjem, da både mor og far har nok med sorgen etter datterens bortgang. 
Tonen hun bringer til historien er fullstendig malplassert, og hun kunne med fordel ha vært klippet bort, filmens lengde tatt i betraktning (135 min). 
Det som likevel er filmens største svakhet, er skildringen av etterlivet. 
Her har Jackson virkelig skrudd på dataeffektbryteren, smattet i seg LSD og skapt et svevende univers av pastellfarger, blomster og vise trær. 
