Widmanns bratsjkonsert – et verk som både må høres og ses
Publikum svarte med klappsalver til et nytt verk som for første gang ble fremført i Norge. 

Den fabelaktige franske bratsjisten Antoine Tamestit er sesongens Artist in residence. 
Han gir flere konserter før jul, to i februar og en i april. 
Hans repertoar spenner særdeles vidt, fra Bach og Mozart til vår samtid. 
Flere samtidskomponister skriver verker for ham. 
Ett av dem, for meg det viktigste, fikk vi høre torsdag kveld: 
Jörg Widmanns bratsjkonsert. 

Widmann (årgang 1973), som også er en verdenskjent klarinettist, er en av de mest interessante komponister i sin generasjon. 
Han skriver dels stykker som forholder seg indirekte til tradisjonen, lar det falle nytt lys over vår samtid med f.eks. Schumann og Schubert, dels skriver han eksperimentelle verker. 
Høsten 2012 ble hans opera Babylon fremført og den vakte berettiget oppsikt over hele Europa. 
Også fordi Peter Sloterdijk, kanskje den mest interessante av nålevende tyske filosofer, hadde skrevet librettoen. 

Bratsjisten som skuespiller og virtuos 

Bratsjkonserten, som er fra 2015, hører til de eksperimentelle verkene. 
Det begynner med at solobratsjisten fra sitt gjemmested ved harpene går langsomt inn i orkesteret, og uten bue banker, klimprer alle steder på sin dyrebare Stradivarius. 
Først uten dirigent. 
Orkesteret, med tyngdepunkt i kontrabass og slagverk, arbeider solistisk, for svarene på bratsjens signaler kommer først fra den lille trommen, så harpene og klaveret. 

Men så oppstår en klangverden som stadig fortetter mens solisten går rundt i orkesteret, henvender seg snart til den ene, snart til den andre instrumentgruppen, ofte mot en mørk bakgrunn av åtte kontrabasser, kontrabassfløyte og en rekke slaginstrumenter. 
Så setter solobratsjen seg gjennom med økende energi, stadig uten bue, før han, ved en revne gjennom luften, griper til buen og nærmer seg stedet hvor han står ved siden av dirigenten. 
Her, mot slutten, fremtrylles de skjønneste toner fra bratsj og strykere, som en idyll. 
Dette er en gestisk musikk, teatralsk i ordets beste forstand, en slags performance der det sceniske er en del av komposisjonen. 
Og SSO under Vasquez var ”med på notene” i imponerende grad. 
Publikum svarte med klappsalver for et verk som for første gang fremføres i Norge. 

Ravel med subtile nyanser 

I Valses nobles & sentimentales forholder Ravel seg til Schubert og wienervalsen med åtte stykker, der den første begynner nesten brutalt. 
I andre øker volumet til et punkt der valsen så å si slås i stykker, som var det en slags Fin-de-siècle Vienna. 
Om dette er parodier eller masker (som Ravel ofte bruker i sin musikk) er ikke godt å si. 
Her fikk vi uansett den riktige gjennomsiktighet i klangbildet. 
Og den sakte, ekkolignende siste vals (Epilogue) var som en etterklang fra det fjerne. 

Suite nr. 2 fra Daphnis og Chloe baserer seg på andre del av ballettmusikken med samme navn. 
Den hellenistiske dikteren Lonus laget en fortelling om Daphnis og Chloe. 
I suite nr. 
2 er vi kommet dit at Pan og nymfene befrir Chloe som sjørøvere har bortført. 
Satsen Lever du jour (Dagen gryr) har en fantastisk orkestral lyskraft, særlig i treblåserpartiene som i SSO er forbilledlige. 
Det er et bilde av det paradisiske Hellas som Ravel her vil skape med sin glassaktig-kjølige orkestreringskunst. 
Den var hele tiden transparent hos SSO, og de subtile detalj- og nyansevirkninger var klare og raffinerte. 
Den ekstatiske dansen på slutten var overveldende. 
