Selvransakelsens timer
«Skyfall» er en løpende diskusjon om hva en James Bond-film skal være. 

Sist man så James Bond var han nærmest ugjenkjennelig fra den 007 man kjenner fra Sean Connery, Roger Moore og Pierce Brosnans filmer. 
Daniel Craigs rollefigur i «Quantum of Solace» var en psykopatisk voldsmann som hastet gjennom ruinene av utdaterte Bond-klisjeer uten så mye som et smil til overs for verken vakre kvinner, teknologiske duppeditter eller det en gang så viktige fedrelandet. 

Hele filmen bar preg av usikker lefling med Jason Bourne-filmenes mest overflatiske elementer, og inntrykket man satt igjen med var at James Bond-figuren omsider hadde utspilt sin rolle én gang for alle. 

Bærebjelken i Bond-franchisen har alltid vært den britiske etterretningstjenestens usvikelige kulturelle selvtillit: 
Selv etter at det militære og koloniale verdensherredømmet gled ut av hendene deres, var britene tilsynelatende hellig overbevist om at de kunne få verden til å danse etter sin egen pipe ene og alene i kraft av sin uimotståelige sjarm. 
Men ettersom denne sjarmen i Pierce Brosnans hender utartet til stadig mer ubehjelpelig kitsch, var det nødvendig å ta noen alvorlige grep. 

«Skyfall» er et oppgjør med identitetskrisen som har spøkt i bakgrunnen i de foregående filmene, og en løpende diskusjon om hva en Bond-film skal være. 
Gjennom hele filmen serverer regissør Sam Mendes metareplikker om hvilke deler av 007-oppskriften som fungerer og hvilke som med fordel kan legges til side. 
Ikke minst er det gledelig å se at han beveger seg bort fra de ensidig harde og traumatiske Bourne-elementene til fordel for en oppdatering av Bonds sjarm og humør. 
Og filmens siste replikk er da også et tydelig hint om hvordan 007 heretter vil omfavne sin misjon. 

Men en interessant diskusjon er som kjent ikke det samme som en god film, og man kan jo spørre seg hvor bra actionfilm «Skyfall» egentlig er. 
For uansett hvor selvrefleksiv den enn måtte være, er det snakk om en Bond-film – hvilket betyr at den er full av unødvendig lange actionsekvenser og skildringer av flørting og sex som kan få selv den ivrigste tenåringsgutt til å himle med øynene. 

Den outrerte skurken er også på plass i Javier Bardems skikkelse. 

Bardem spiller tidvis på grensen til det klovnaktige, men holder balansen – ikke minst takket være at hans rollefigur har sterke bånd til både Bond og MI6, og at hans nemesis ikke er 007, men snarere M. 

Filmens budsjett er 50 millioner dollar lavere enn forløperens, hvilket er en god ting, ettersom det sparer publikum for de mest prangende utskeielsene. 
Faktisk kunne man med fordel kuttet ytterligere ned på de forsøksvis spektakulære actionscenene; metroulykken i London ser fryktelig dyr ut, men tilfører ikke filmen noen verdens ting. 

Det «Skyfall» derimot ikke har for mye av, er karismatiske Bond-kvinner. 
I utgangspunktet er det et sunnhetstegn at det er Judi Dench som M – og i noe mindre grad Naomie Harris som Moneypenny – som stjeler oppmerksomheten. 
Men når man først tar seg bryet med å introdusere enda en eksotisk skjønnhet, er det skuffende at hun forblir såpass anonym som Bérénice Marlohes sjablongaktige Sévérine. 

«Skyfall» er en film som er langt mer opptatt av seg selv og sin egen mytologi enn av å tilby publikum stor underholdning. 
Dermed er den en høyst interessant opplevelse for alle som har – eller en gang hadde – en interesse for James Bond, og en helt ok actionfilm for alle andre. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
