Beiskt, brutalt og barokt
BOKANMELDELSE: Røff alt-i-en-jafs-historie om koloniseringen av Grønland. 

Kim Leine, «Rød mann/Sort mann», roman, 605 sider, Cappelen Damm 

I romanen «Sønn av jord og himmel» (1978) legger Kåre Holt Hans Egede, Grønlands apostel, under lupen. 
Med utgangspunkt i 14 skriftlige kilder gir dikteren en fiktiv framstilling av det som skjer når den sjølbevisste, autoritære nordlandspresten i åra 1721-36 misjonerer blant inuittene. 
Nå foreligger en ny versjon av dette kristnings- og koloniseringsframstøtet – gigantromanen «Rød mann/ Svart mann» av den dansk-norske forfatteren Kim Leine (f. 1961, debut 2007). 
Han jobbet 15 år på Grønland som sykepleier, har gjort samfunnet og naturen der til sine mest markante motiv og vant Nordisk Råds litteraturpris for «Profetene i Evighetsfjorden (2012), en religionskritisk, burlesk skildring av kollisjonen mellom den grønlandske urbefolkningen og den danske kolonimakten. 
Årets mammutroman tar for seg samme tema, men hovedhandlingen utspiller seg ca. 60 år tidligere, i tidsrommet 1728-36. 

I tillegg til opplisting av 23 skriftlige kilder - der info om utgivelsesår for de ulike verkene savnes og Kåre Holt forblir unevnt - viser forfatteren til institusjoner og enkeltpersoner som har bidratt til utformingen av et manuskript som er bind to i en planlagt, researchbasert romantrilogi av det riktig massive slaget. 

Fiksjon/dokumentasjon 

I etterordet redegjør Kim Leine for sin skapende metode. 
Sjøl om de fleste personene han navngir, har levd, slik mange av de begivenhetene som streifes, er faktiske nok, insisterer han som Kjell Askildsen på at «Fiksjon er den beste dokumentasjon». 
I valget mellom «magikeren» og «magisteren» er han ikke i tvil. 
Han lar faghistorikerne skrive «historie» mens han sjøl skaper «historier» basert på løgn og forbannet dikt. 
Bare slik kan «sannheten» avdekkes. 

Romantittelen viser til tekstens to viktigste karakterer: 
Den steile, usympatiske Hans Gude i sin svarte prestekappe og den langt mer tolerante sjamanen Aappaluttoq, en misjonær og en åndemaner som ikke bare representerer ulike livssyn, men også blir fiender fordi inuittens syke sønn, Paapa, adopteres av prestefamilien, gis navnet Frederik Christian og på pleieforeldrenes oppfordring vegrer seg for å vende tilbake til sitt kjødelige opphav. 

Denne far-sønn-tematikken knyttes allerede i romanens epitaf til bibelhistorien om Abraham som fristes av Gud til å ofre sønnen Isak - en fortelling om makt og avmakt, tro og tvil, liv og død som dukker opp og varieres gjennom hele denne barokke, bredt anlagte romanen der persongalleriet er stort og uten helter, forviklingene mange, miljøet umiskjennelig grønlandsk, altså leinesk. 

Svir, sex og sykdom, vold, galskap, sult... 

Den sentrale hendelsen i soga inntreffer i 1728 da kong Frederik IV bestemmer seg for å kolonisere Grønland. 
Han sender en ekspedisjon dit med blant annet tolv fanger som gjennom loddtrekning blir tvangsgiftet med tolv horer. 
Ikke bare er forsøket på å bringe kristendom og sivilisasjon til hedningene dårlig planlagt, det blir også elendig utført. 
I en grovkornet smeltedigel av svir, sex og sykdom, vold, galskap, sult, skitt, fødsler, overtro og kulde sprer ondskap, sorg og død seg blant danskene og de innfødte uten at det kristne budskapet får fotfeste hos folk flest, og uten at handelen mellom Godthåb og København bringer et ønskelig resultat. 
I 1736 tvinges de desillusjonerte kolonisatorene derfor tilbake til Danmark med mange tragedier og nederlag i bagasjen. 

Det er et broket kjempelerret som brettes ut for leseren. 
Rammet inn av en prolog anno 1724 og en epilog datert 1764 fins tre hovedavsnitt stykket opp i 31 kapitler, alle med en overskrift. 
Hvert kapittel åpner med et sitat fra Hans Egedes dagbok, og synsvinkelen skifter målbevisst mellom ulike personer, snart gjennom bruk av skiftende jeg-fortellere, snart ved at framstillingen holdes i tredje person. 
Noen av fortellerstemmene virker for like, men åndemanerens sjølbevisste monologer har en særpreget klang, også når språket blir stakkato og kortpustet og røper påvirkning fra modernistisk stream of consciousness-teknikk. 
Samtalene som utformes har ellers muntlig snert, evnen til å skape scenisk spenning er upåklagelig, skildringen av høyst ulike menn, kvinner og barn med moralske brister og forbudte lengsler forsterker realismen i teksten. 

På akkurat det punktet skal åpenbart Aappaluttoq representere en motvekt. 
Han sies å kunne fly gjennom tid og rom og har en magisk kraft som f.eks. Hans Egede med sin mannssjåvinistiske Luther-besettelse mangler. 
Men at dette «åndelige» skrøneinnslaget midt i en frodig, røff hverdagsrealisme løfter teksten kunstnerisk og gjør den mer fascinerende, kan jeg ikke se. 
