«Mama French»s opplevelse av verden gjør fortellingen hennes lærerik og rystende
Joshua French' mamma har skrevet bok om Kongo-saken. 

I sin framstilling av det store sakskomplekset rundt de to dødsdømte nordmennene i Kongo, bruker «Mama French» – som moren til Joshua French ble kalt i fengselet – den enorme Kongo-flodens vannmasser som metafor. 
Begivenhetene i saken trekker menneskene med seg og truer med å drukne dem. 
Metaforen kan virke lettkjøpt, men boka selv, med de enormt mange detaljene, blir til en slik mektig og farlig flod. 

Farlig for hvem? 
For leseren, så klart, når vi skal svømme rundt blant alle navn, datoer og begivenheter i krøniken. 
Men viktigere enn det: 
Farlig for dem som ønsker seg en forenklet, omforent og begripelig analyse av hva de ulike aktørene gjorde og ikke gjorde. 
Norske myndigheter, hjelpere og agenter, mellommenn, oberster og generaler. 

Rystende fortelling 

Mama French har gjort en enorm innsats ved å notere og ta vare på alt hun har kommet over gjennom disse åtte årene. 
Hun velger ut hva hun viser fram, og noen ganger skulle man ønske litt mer direkte dokumentasjon, ikke bare fordøyde utklipp. 
Likevel, dette er hennes bok, ikke noen full dokumentar. 

Det er nettopp hennes opplevelse av verden, av forholdene i Kongos juridiske labyrinter og primitive fengsler, som gjør dette til en lærerik og rystende fortelling. 
Mangelen på medisiner og utstyr, de stadige bestikkelsene, alle omslagene i sympatier og antipatier – dette er en fortelling om verden utenfor andedammen. 
Vi får gode innblikk i den uoverstigelige kløften mellom expat-samfunnet bak beskyttende murer og de lokale trengende på alle nivåer, folk som hele tiden vil ha noe av Mama French. 

Mange agendaer 

Ganske lakonisk heter det: 
«Motstanden i Kisangani skyldtes at man ville beholde gulleggene så lenge som mulig.» 
Ja, de to nordmennene er både dømt som drapsmenn og kilde til store pengestrømmer. 
De er både forvirrede individer og personifiseringer av global ulikhet og kolonialismens utbytting. 
Det er små skjebner i store dramaer. 

Det kryr av ivrige mellommenn med egen agenda om å framstå som viktige. 
Mange ønsker å profitere på operasjonen, økonomisk og sosialt. 
Hierarkier skifter og faller inn i skygger, nye aktører melder seg stadig. 
Særlig dårlig kommer den norske evangelisten Rune Edvardsen ut av Mama French’ beretning. 

De kristne menighetene i Kongo og hvordan Mama French og fangene avholder forenklede gudstjenester i fengselet, er sentrale. 
Menigheter ber for de to, biskoper skriver anbefalingsbrev, pinsevenner og Jehovas vitner, katolikker og protestanter befolker sidene. 
French er naturligvis innom Jobs bok, og mot slutten stiller hun de store spørsmålene alle religiøse mennesker baler med: 
«Hvorfor var Gud taus når det gjaldt de virkelig store spørsmålene, som også innbefattet lidelsens gåte? 
Jeg har ikke svar.» 

Upersonlig 

Dessverre er det vanskelig å få tak i Mama Frenchs egen forankring i det kristne organisasjonslivet eller om hun har noen oppfatning av oppriktigheten hos de mange religiøse aktørene. 
Vi får i det hele tatt vite lite om Kari Hildes bakgrunn fra før hun ble Mama French – utdanning, yrke, livet før Kongo. 
Slik blir framstillingen mer upersonlig enn nødvendig. 

Boka er et anklageskrift mot mange, mange aktører - både korrupte fiksere og uforstandige myndighetsutøvere såvel i Norge som i Kongo. 
Flere navngitte norske byråkrater bør nesten gå til injuriesøksmål mot French for måten de blir framstilt på. 
Så kunne det kanskje komme noe mer godt ut av dette? 
