Bokanmeldelse:Betty Smith: 
«Det vokser et tre i Brooklyn» 

Et slør av sentimentalitet og nostalgi hviler over klassikeren «Det vokser et tre i Brooklyn». 
En rørende bok full av fortvilelse og håp, romantikk og drømmer – og bøttevis med X-faktor. 

Hva gjør en roman til en klassiker? 
Ikke godt å si. 
«Det vokser et tre i Brooklyn» har bergtatt millioner av lesere, men er ingen høylitterær bauta. 
Romanen er – i ordets beste mening – en velskrevet underholdningsroman. 

Boken, som utkom i USA i 1943, ble første gang utgitt på norsk i 1946. 
Når Gyldendal nå gjenutgir romanen, er det i Vibeke Saugestads utmerkede oversettelse. 

Hun har gitt romanen en moderne språkdrakt, samtidig som hun respekterer originaltekstens sjarmerende gammelmodighet. 
I boken drikker man «sodavann» og ikke «brus». 

Gjennom atten år – frem til 1918 – følger vi den fattige familien Nolan i Brooklyn, New York. 
Hovedpersonen er den unge, standhaftige Frances. 
Hun er omgitt av et menasjeri av dydige (samt et knippe frivole) kvinner og staute (og drikkfeldige) menn. 

Trass i fattigdommen er de stolte mennesker som nekter å la seg undertrykke og som avviser alle almisser. 

Med ukuelig pågangsmot kjemper Frances, broren Neely og moren Katie for å tjene nok penger til mat og husleie – samtidig som de vil noe mer enn å overleve. 
De vil lykkes. 
Slik eksemplifiserer de den amerikanske drømmen om at alle som bare vil – og vil nok – klarer å kjempe seg fri fra fattigdommens åk. 

Boken kan leses som besk kritikk av det amerikanske samfunn og Brooklyns synlige og usynlige klasseskiller. 
Samtidig tegner den et noe naivt glansbilde av alle de muligheter som venter dem som bare er smarte og flittige nok. 

Betty Smiths fortelling er vanskelig å lese uten å bli sjarmert og grepet. 
Hun skriver med varm innlevelse, skarpt blikk og ironisk humor. 
Ikke overraskende er «Det vokser et tre i Brooklyn» basert på forfatterens egen oppvekst. 

Som roman har den en innebygd dualitet som gjør den vanskelig å kategorisere. 
Et litterært mesterverk? 
Nei. 
Gripende, rørende, fengslende? 
Absolutt. 

Boken balanserer hårfint på melodramaets knivsegg. 
Men, det er greit. 
Dette er en bok du hengir deg til. 
Da bærer du lettere over med svakhetene. 
Det er ikke uten grunn at lesere verden over elsker denne romanen. 

Treet det henvises til i tittelen, er et såkalt Gudetre som lett slår rot og som trosser tørke, sol og ugjestmilde omgivelser for å vokse seg stort. 
Betty Smith bruker treet som symbol på menneskets evne til å lykkes trass i motgang. 

Slik symboliserer treet ikke bare bokens litterære figurer, men også dens grunntema: kampen for tilværelsen. 
