Anmeldelse:Sterk og følsom antikrigsbok fra nobelprisvinner Svetlana Aleksijevitsj 

Om Sovjets «Vietnam-krig». 

Hvordan kan man med ord beskrive opplevelsen av å delta i en krig? 
Utallige forfattere har forsøkt, både i sakprosa, memoarer og skjønnlitteratur, mer eller mindre vellykket. 

Språket kommer til kort overfor såpass ekstreme opplevelser. 
Det er ingen ny idé å samle erfaringer fra flere aktører, slik den nykårede Nobelpris-vinneren Svetlana Aleksijevitsj gjør det i boka «Kister av sink - sovjetiske stemmer fra krigen i Afghanistan». 

En skjult historie 

En skjult historie 

Stemmene er formulert i monologer, stort sett uten avbrytelser. 
Det som skiller Aleksijevitsj? bok fra andre lignende prosjekter, er for det første at hun avdekker sannheter om krigen som er forsøkt undertrykt av myndighetene. 
For det andre er hun en enestående skribent, som både gjennom sitt eget språk og sin gjengivelse av intervjuobjektene nagler leseren til det som blir fortalt. 

Fargesterke detaljer 

Fargesterke detaljer 

Som leser har jeg ikke noe problem med å tro på den historien Aleksijevitsj formidler i denne boka, uansett om hun - også ifølge seg selv - benytter seg av skjønnlitterære teknikker. 
Hun hadde i 1988 utgitt boka «Krigen har intet kvinnelig ansikt», om kvinner som sloss i Den røde hær under andre verdenskrig, men som ble neglisjert i den offisielle historieskrivingen. 

Hun forteller innledningsvis at hun var «fullstendig uttømt» og at hun ikke ville skrive «mer om krig». 
Men så overvant trangen til å få fram sannheten, og hun satte igang. 
Hun drar med soldatene til Afghanistan og opplever at «krig er en verden, ikke en hendelse ... alt her er annerledes - både landskapet og mennesket og ordene». 
Hun skriver: 
«Med fortvilelse driver jeg (i bok etter bok) med det samme arbeidet - jeg forminsker historien ned til mennesket.» 

Besvimte ved fronten 

Besvimte ved fronten 

«Livet er utrolig kunstnerisk i seg selv, og, hvor grusomt det enn lyder, spesielt kunstnerisk er den menneskelige lidelse. 
Kunstens mørke side. 
I går så jeg for eksempel hvordan de samlet sammen biter av karer som var sprengt i luften av en stridsvognmine. 
Jeg kunne ha latt være å gå og se, men jeg gikk for å kunne skrive. 
Nå skriver jeg ... 
Men allikevel: 
Måtte jeg gå? 
Jeg hørte hvordan offiserene smålo bak ryggen min: 
«Frøkna blir nok skremt», sa de. 
Jeg gikk, og det var ikke noe heroisk i det, for jeg besvimte der.» 

Handlingen? 
Den er forferdelig, som all krig er det. 
Det handler om en avhumanisering av helt vanlige ungdommer, langt fra profesjonelle soldater. 

De blir drevet inn i en følelsesmessig kastrasjon og likegladhet overfor menneskeliv. 
Likevel framstår mange på til tross for sitt sjokkartede møte med krigens hverdag som mennesker med drømmer, humor og opptatthet av litteratur og kunst. 

Skadeskutt generasjon 

som ingen hadde behov for 

Skadeskutt generasjon 

Krigen ble Sovjetunionens Vietnam, det makthaverne satt igjen med, var en skadeskutt generasjon. 
Boka bugner av rørende situasjoner. 
En av dem beskriver en forbrødring mellom russiske og amerikanske krigsveteraner i Den afghanske klubben. 
«Vi skålte og omfavnet hverandre, var lissom våpenbrødre.» 

De russiske dikterne 

Før det militære var det Dostojevskij og Tolstoj som lærte meg å leve, i det militære var det sersjantene, 

Vodka ...Bøker og vodka ... 
Her ligger den russiske sjels hemmelighet begravd, her kan 
De lete etter grunnlaget for russisk patriotisme 

De russiske dikterne 

Aleksijevitsj på sin side skriver: 
«Hvis jeg ikke hadde lest Dostojevskij, ville jeg ha vært enda mer fortvilet.» 
