Diskvalifisert
Når man verken får nok vann eller vin, bør Bolivar tenke seg om før de ber gjester på treretters middag. 

-Hvis man må bestille ved disken, bør de kanskje opplyse om det. 

Ingen blikk eller velkomsthilsen hadde møtt Robinson & Fredag i det halve minuttet de sto litt rådløse og kikket rundt etter hvor det var best å sitte. 
Etter å ha slått seg ned på kanten av et langbord - i tekkelig avstand til venninnene ved siden av - var en kleskatalog det eneste som lå på bordet. 
Inntil Robinson gikk fram til disken og hentet menyer. 
Servitøren i det oversiktlige lokalet viste ingen tegn til at hun hadde lagt merke til de nye gjestene. 

Med interiørbutikk i kjelleren, puter i baken og et godt utvalg te og kaffe, er det naturlig at Bolivar framstår som et typisk venninnested - et kvartal inn fra handlegata Bogstadveien. 
Det virker også som det relativt nyåpnede stedet allerede har satt seg som en god nabolagskafé - for begge kjønn. 
Selv om stedet er oppkalt etter en latinamerikansk frigjøringskjempe, er den eneste synlige gjenstanden fra den verdensdelen en pute med stoff fra en sekk kaffe. 

Følelsen av at Bolivar ikke er noe annet enn en kafé, ble forsterket etter menytitten. 
For med bare én for- og hovedrett, men et godt lunsjtilbud, kan de vanskelig forsvare en helaften på kveldstid. 
Særlig når både forrett og dessert er utsolgt før Dagsrevyen. 

-Men dere kan velge hvilke forretter som helst i tre-retteren, forkynte servitøren da hun endelig kom til bordet. 

Den «asiatiskinspirerte suppa med nudler og kylling», som sammen med hovedretten lammeskank var skrevet opp på tavla, ble av Robinson da byttet ut med bruschetta. 
De tre rista loffskivene med cherrytomater, skinke og rikelige mengder salat var det ingenting å utsette på. 
Men servitørens oppmerksomhetsradar var fortsatt ikke slått på. 

Hun forsvant før hun rakk å spørre om gjestene kanskje ville ha noe annet i glasset enn vann fra krana. 
I det åpne lokalet var det lett å se hva som var viktigere: 
Å henge med kokken og bruke tida på å velge ut musikken, som klang høyt mellom steinveggene. 
Robinson gikk til disken igjen og ba om to glass prosecco. 

-Bolivar skal kanskje ikke vurderes som en restaurant, men de legger selv opp til det når de annonserer med treretters middag, mente Robinson. 

-Og selv om de «bare» er en kafé, er det ikke noe i veien for at kelneren gjør jobben sin, fulgte Fredag på. 

Vinen og maten på Bolivar er det heller ikke noe søramerikansk ved. 
Ikke noe galt i det, bevares. 
Men når vinen skjenkes er mengden det motsatte av latinsk raushet. 
Glassene klassifiseres i tre kategorier: God, bedre og «helt herlig». 
Robinson gikk for en chianti øverst på skalaen, priset til 97 kroner. 

-Enten er hun kjip, eller så vet hun ikke hvor mye et normalt glass med rødvin skal inneholde, sa Robinson og sammenliknet innholdet med et fingerbøl for en stor tommel. 

Fredags kyllingsalat, derimot, var av den sjenerøse sorten, nordamerikansk i mengden grønt. 
I valget mellom cæsarvarianten og den eksotiske chutney'en, virket den siste mest spennende. 

-Dette blir fort utmattende, chutneyen ligger bare som noen klumper mellom strimlet kylling og paprika. 

Robinson lot kniven lett skille møre biter av lammeskank, som var satt oppå en potetstappe (som Bolivar kaller potetkrem). 

-Det er nærmest umulig å ødelegge en lammeskank, heller ikke denne. 
Men den er for svakt saltet og krydret. 

Vannflaska var tom, fingerbølet vin likeså, men den svinsende servitøren var opptatt på annet hold. 

Robinson så mot tavla og dagens avslutning på treretteren: 
Sjokolademousse. 
Den var også utsolgt. 
