Communions:Oppløftende debut 

De unge danskene tar definitivt steget opp fra Københavns undergrunn. 

Communions: "Blue" (Fat Possum/Border) 

Communions fanget manges oppmerksomhet med sin første ep i 2014. 

Samme høst spilte de på en studentfestival i Bergen, hvor jeg hadde gleden av å spille plater før og etter konserten deres. 
Allerede da mestret de å kombinere fengende popmelodier med mørkere postpunk-inspirasjoner. 
At brødrene Martin og Mads Rehof hadde hørt sin del på The Smiths og The Cure var tydelig, men det er det veldig mange andre band som også har gjort før dem. 

Tre år etter leverer kvartetten et album som trår ut av skyggen med et mindre skrangledystert og mer livsbejaende lydbilde. 
Det låter som om tåken har lettet og solen sluppet inn. 
Og det låter dejligt! 

Vokalist Martin Rehof framfører sitt budskap mer utadvendt, mer høylytt og med tydeligere diksjon enn før. 
Han har en særegen og stilig popvokal, på grensen til androgyn. 

Tematisk kretser det rundt ungdommelig hedonisme, kjærlighet, rotløshet og angst. 
Her er flust av fine låter å låne øret til. 
Åpningssporet «Come on I'm waiting» er pur powerpop og låter som den våren jeg håper 2017 skal by på. 

Refrenget på «She's a myth» fester seg til hjernebarken og får meg til å lengte mot lyse sommernetter. 
«Midnight child» tør å lene seg litt tilbake og flørter med funky basslinjer. 

«It's like air» får deg til å lure på om det ikke er Oasis du lytter til, før «Eternity» hinter til Pulp. 
Med andre ord: har du en forkjærlighet for britpop, så vil du trolig digge Communions. 

I all iveren etter å dele nytt materiale er det kanskje vanskelig å drepe sine darlings. 
Albumet hadde vært tjent med et strammere utvalg og produksjon, og 11 låter kunne gjerne ha blitt kuttet til ni. 
Da hadde det vært farlig nært perfekt. 

«Blue» oppfyller likevel alle forventninger denne anmelderen hadde på forhånd, og vel så det. 

Beste spor: 
"Come on I'm waiting", "She's a myth", "Midnight child". 
