Dansefeber av tredje grad
At denne dansefilmen er i 3D er den eneste nye ingrediensen i «Streetdance 3D». 
Heldigvis holder det ganske langt. 

Én gruppe dansere liker streetdance. 
En annen liker ballett. 
Sammen må de lære å kombinere kreftene for å slå ut konkurrentene. 
Høres det kjent ut? 
Kanskje fordi du har sett det ørten ganger før. 
Allerede i 1953 tilpasset Fred Astaire dansestilen til ballett i «The band Wagon». 
På 80-tallet viste «Flashdance» oss at stilmiks var sexy. 
I «Center Stage» (2000) måtte balletten jazzes opp for å bli en suksessformel. 
Året etter viste «Save the Last Dance» det samme. 
Og nylig lagde NRK en hel TV-serie, «AF1», over temaet. 

Vi har skjønt det allerede: 
Å mikse forskjellige dansestiler er bra. 
Det er likevel gøy å se fusjonen ufolde seg foran deg. 
Ikke minst er det gøy å se det i 3D - hvor dansernes piruetter nesten pirker deg på nesa. 

Selve handlingen er svært banal og forutsigbar - og selvfølgelig bare et påskudd for å vise dans. 
Dansen er det sus over, mens skuespillet heller mer til sug. 
Det er likevel ikke det som trekker denne filmen ned, men de flaue transportetappene mellom dansenumrene. 
Og i en slik sjangerfilm kunne det med fordel vært enda mer dans. 
En sitter også igjen med følelsen av at 3D-teknikkens muligheter kunne vært utnyttet bedre i koreografien: gjerne enda flere føtter i fjeset! 

I tillegg skjemmer dårlig oversettelse de norske tekstene. 
Sjokoladen Kit Kat er blitt til kattemat. 
Det å drille/øve lidenskapen ut av danserne har blitt å banke den ut av dem, og det å være «cheeky», altså frekk, har blitt til jålete. 
Selv til å være en dansefilm er denne av den overtydelige sorten: 
Igjen lærer man å være seg selv 110 prosent, og fjerde gangen det understrekes at dansegruppa er en familie, har du fått nok. 

Det er lyspunkter i «Streetdance 3D». 
Den er fylt av spenstige kropper, halsbrekkende hopp og både hjerte og smerte. 
Om du kobler ut hjernen kan øynene bare boltre seg - i partier. 
Men faktum forblir at selv om denne dansefilmen er i 3D, er den litt for... tja... flat. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
