Med «Lazy boy» skulle man tro Franz Ferdinand beskrev sin egen innsats
Discopop på total tomgang. 

ALBUM: 
Franz Ferdinand har alltid trasket i skyggen av større og bedre band. 
Alle kan ikke være Jesus, så det behøver ikke være en forbannelse. 

LCD Soundsystem, dance punk-orkesteret som skottene har mest til felles med, har for eksempel bygd hele sitt imperium på gravrøveri. 
Der James Murphys selvbevisste referanselek reflekterer tidsånden – musikalsk var 00-tallet mye gjenbruk av gamle oppfinnelser – er musikken til Alex Kapranos & co. ikke så voldsomt mye mer enn et produkt av sin tid. 

Når det er sagt, har Franz Ferdinand skrevet gode låter om å plante hæla i taket. 
Problemet med «Always Ascending» er at ingen av dem er å finne her. 
Melodiene er nesten konsekvent som luftspeilinger, i kritisk mangel på noe håndfast å gripe fatt i. 

Sånn sett er «Lazy Boy» en slags maskot for albumet. 
Når Kapranos bæljer «I’m a lazy boy/what a lazy boy» skulle man faktisk tro at han beskrev bandets egeninnsats på skiva, både som tekstforfattere og låtskrivere. 

For hver «Paper Cages» – et uinteressant, men akseptabelt stykke discopop – finnes det dobbelt så mange av «The Academy Award» og «Huck and Jim», sanger som bare er rot og høres mest ut som bandet gjør narr av seg selv, eller Nick Cave (som Kapranos’ stemme minner mer og mer om med årene). 

Samlingens sterkeste nummer er det avsluttende utskuddet «Slow Don’t Kill Me Slow», en vektløs psykedelia-ballade i David Bowies ånd. 
Selv om den har noe vakkert ved seg, kjennes også den litt halvkokt – som om det ved et uhell var demoversjonen som havnet på albumet. 

Man kommer neppe til å skrive om forgjengeren «Right Thoughts, Right Words, Right Action» (2013) om hundre år, men den inneholdt i det minste en håndfull sanger hvor det faktisk hørtes ut som Franz Ferdinand hadde det gøy sammen. 
Det er vanskelig å si det samme om «Always Ascending». 
