Best i öppna landskap
PLATEANMELDELSE: 
Et stilfullt og kløktig lite hamskifte på en av Dybdahls aller beste plater. 

Thomas Dybdahl: 
«The Great Plains» (Petroleum Records) 

På sitt beste treffer popmusikken begge hjernehalvdeler. 
Den roter i den kaotiske, intuitive og artistiske høyre, samtidig som den pirrer noe i den analyserende og detaljorienterte venstre. 
Quick fixen er å holde seg til den ene, men de beste kombinerer. 
Thomas Dybdahl er blant de beste, og sammen med et lite arsenal av låtskrivere, musikere og produsent Kåre Vestrheim har han smidd en elegant og sofistikert plate. 
I tillegg til det gode håndverket og den upåklagelige meloditeften er albumet krydret med lekre detaljer og blå sjatteringer som piffer opp det åpne landskapet og det varme lydbildet. 

Åpningen, «Paradise Lost», er varsom perfeksjon. 
Duse trommer, bass og synth ligger bak bearbeida vokal og akustisk gitar. 
Så sprer det seg litt blå malurt, akkurat nok til å holde det litt skeivt. 
Låten i seg selv er nydelig. 
Pulsen øker ett hakk på «Baby Blue», en ny sang som i seg selv er ukomplisert, men som får følge av nennsom synth med atmosfæriske 70-tallsvibber. 
Stemningen og pulsen videreføres i «When I Was Young», Den milde, men effektfulle, leken med elektronikken fortsetter i «No Turning Back». 
Nok en gang er bumerket en god sang som får blomstre, men ikke være helt i fred. 
Det dukker opp noen forstyrrelser, små innspill fra en verden full av skurr, skeivtråkk, strøm og mindre komfortabel lyd. 
Ikke mye, men akkurat passe. 
Strykere og steel-gitarene er borte. 
Maleriarbeidet er overlatt til synther, noe som fungerer veldig godt. 
Synthene, som er grepet her, blir aldri så dominerende at mannens særegne vokal og tilhørende gitar blir undersåtter. 
Kåre Vestrheims produksjon er varm, organisk og supersmart gjennom hele albumet. 
Det treffer både det emosjonelle og umiddelbare, og det treffer dem som har behov for litt mer tyggemotstand. 

Filmassosiasjoner dukker opp på både «Moving Pictures» og «Bonny & Clyde», ikke bare i låttitlene, men også i lyden. 
Sistnevnte har et hurtig trav gjennom Amerika, jaget fram av en varm synth-vind. 
Singelen «3 Mile Harbor» er i sin radiovennlighet albumets mest behagelige, og kanskje også mest forglemmelige, spor. 
Melodisk er den utmerket, men kvesset mangler på albumets mest letthørte spor. 

Symbiosen og balansen er på plass igjen i «Born & Raised» og «Just a Little Bit», som er herlig hakkete og et stykke ut i funky Prince-land. 
Finalen er «Bleed», en låt Dybdahl gjorde sammen med Coucheron på en EP. 
Her får Dybdahls white-soul-vokal flyte på toppen av noe som franske AIR kunne laget. 
Når den siste synth-alarmen brått forsvinner, har du hørt et av Dybdahls aller beste album. 
Justeringene fra strenger til synther har vært vellykka og usedvanlig smart gjort. 
Samtidig har han beholdt teften for melodier og vendinger som inviterer inn i hver sang. 
Det kunne blitt lyden av kompromisser, men det har blitt lyden av finesser. 

Beste spor: 
«Paradise Lost»,«When I Was Young», «Just a Little Bit». 
