Gaven til sci-fi pysene
«Transformers» derimot. 
Verdensrommets fremmedkulturer har mista kuben sin, og derfor kommer de jernrånende til Jorden som gjenfødte Volvo Amazon-er over Midtøstens sanddyner. 

Kjøretøyene er fortidsting, og du minnes «Philadelphia-eksperimentet», som var yndlingsfilmen til de snille sci-fi folka, de som liker filmer med forskere i fotformsko som finner opp pommes frites uten kreftylamid. 

Men hovedpersonen i filmen er ikke Swiss-knife-teknologagsene. 
En ung mann vil ha bil av far sin, og han blir valgt av en gul Camaro, som i sin tur også plukker ut ei fullt utvokst UVB-jente med tenner som aldri har vært marmor i Italia. 
Den unge gutten er en utrolig kul fyr, og han bærer filmen videre med stil. 
Det engasjerer også at Jon Voight spiller forsvarsminister, for blir du ikke redd av det, har du nerver av smeltefritt stål og kan du dra til Nord-Afghanistan på Kristin Halvorsen-pass. 

Mange stilige ting myldrer. 
Ikke minst Biltema-krabbene, som fyller presidentens fly som tekno-gremlins og er helt i nærheten av å bli desembers kjæledyr-favoritter på tross av nissene. 
Stålskorpionene følger etter de flyktende soldatene i Qatar-ørkenen, og for at også den pigmentrike bybefolkningen i USA skal få med en fyr, tar den australske Erika-kopien Maggie med seg kodene til amatørkryptologen i the 'hood, og FBI dukker opp på ett komma hoi og dermed oppstår akutt-etnisk tradisjons-underholdning. 
Brukt, men ikke kjedelig. 

Mer tvilsomt blir det da filmen går over i den sentimentale King Kong-delen. 
Plutselig er alle transene fredeligere enn Erik Solheim, og hvis de hadde bedt oss befri Sri Lanka fra østerskrabbene, ville ingen ha sagt nei. 
Freden varer ikke lenge. 
Deseptikerne kan sine ting, og de sørger for et akseptabelt sluttoppgjør. 

«Transformers» er julegaven til mange. 
Ingen innvoller, ingen strippere og ingen Eddie Murphy noe sted. 
