Luksusnostalgi
Simon & Garfunkels andre gjenforeningsturné siden de ble oppløst i 1970, låner navn fra låten «Old Friends». 
De kunne like gjerne ha valgt «Keep The Customer Satisfied». 

Det løsnet etter at de uforskammet godt bevarte The Everly Brothers kom på scenen. 
Det er en fin gest å ha dem med på denne turen, og Simon var ærligåpen om i hvilken grad brødreduoen, som har kranglet minst like heftig som Simon & Garfunkel, la grunnlaget for Paul og Arts suksess. 
Ikke at opptredenen deres var all verden - de låt bra hver for seg, men harmoniene har mistet merverdien - men de fungerte utvilsomt som en slags katalysator for at det tødde opp mellom hovedpersonene etterpå. 

Pianojazztendensene i mellomspillet på «Homeward Bound» var smått ufikse, den baktungt omarrangerte «The Sound Of Silence» stotret en smule, «AmericanTune» ble i Arts versjon en litt småsekunda «Bridge Over Troubled Water», og både Paul & Art gjorde seg skyldige i nokså pretensiøse sangprestasjoner i nettopp det sistnevnte paradenummeret. 

Best til sist 

Den siste timen i går var likevel unektelig hyggelige greier. 
Simon er en undervurdert kassegitarist, «The Only Living Boy In New York» er og blir en nydelig sang, og thereminsoloen(!) i «The Boxer» var om ikke annet uventet. 
Rent generelt låter Simon & Garfunkel livligere på denne turneen enn de gjorde under gjenforeningen tidlig på 1980-tallet. 
Om du kan leve med at en gang potent og vesentlig musikk nå utelukkende er nostalgi, om enn suveren nostalgi, samt at den uhyre flinke sangsmeden Simon har latt seg redusere til å opptre som en underholdningsartist - vel, så var gårsdagens konsert relativt uangripelig. 
Ikke rockens fremtid akkurat, men en fin, fin fortid. 
