«Per Dybvig holder høyt internasjonalt nivå»
UTSTILLING OG BOK: 
Per Dybvigs tegnekunst holder høyt internasjonalt nivå, skriver Trond Borgen om utstillingen «Svartfossen». 

Galleri Opdahl: 
Per Dybvig, Svartfossen, tegning og bok. 

Enkelt er det ikke: livet er ikke til å fatte. 
I Per Dybvigs billedverden er det ingenting som gir logisk mening, ingen tråder vi kan gripe for å skape en hel fortelling om menneskets eksistens i denne verden. 
I sine nye bilder kalt Svartfossen, nå utstilt i Galleri Opdahl som en billedsuite på 128 tegninger og samtidig utgitt som bok (Flamme forlag), skildrer Dybvig livet som absurd teater: en historie tappet for mening, blottet for sammenheng og forklarlig framdrift, og uten utvikling; det går ikke godt til slutt. 

Livet er skildret som et eventyr, men av det skumlere slaget, for det er uten barmhjertighet, uten nåde. 
Brødrene Grimm snarere enn H. C. Andersen. 
Det rommer en tilværelse hvor menneskene ikke synes å forstå sin skjebne; derfor lider de kanskje ikke slik de ville ha gjort det i en logisk fattbar verden, hvor ting og fenomener kan forklares ut fra forestillinger om årsak og virkning. 

Lider gjør de likevel, for i Dybvig eventyrlige verden finnes ingen utgang, ingen fluktmulighet. 
Alle skikkelsene vi ser i disse tegningene virker låst i sin egen situasjon – de lever i et klaustrofobisk isolat, men vet ikke bedre. 
Dybvig skildrer livet som et tragisk spill, men samtidig som morsom komedie, full av besynderlige situasjoner og merkelige detaljer. 
Tegningene skildrer et tragikomisk eventyr. 

Tidskapsler 

Nå er de elegante, intrikate strektegningene i svart-hvitt fra den forrige boken hans, Jegeren. 
En fortelling fra skogen, skiftet ut med tettere blyanttegninger i farger og gråtoner. 
På ett plan er disse bildene en form for tidskapsler, for de opptar i seg en mengde kunst- og kulturhistoriske tråder, klanger og referanser. 
Her er elementer fra tysk ekspresjonisme og nysaklighet (Otto Dix og George Grosz’ satiriske forvrengninger), Kittelsens lyriske vinterlandskap, samtidskunstens allegoriske kunst (den britiske maleren Peter Howson), italiensk renessansekunst (altertavlene til Lorenzo Lotto, som ofte lar merkelige ting utspille seg i bakgrunnen) og, ikke minst, surrealismens absurde sammenstillinger av inkongruente størrelser – for bare å nevne noe. 

Av dette skaper Dybvig sin egen stil, hvor han anvender farger og gråtoner til å frammane figurer, rekvisitter og situasjoner med enkle virkemidler, slik at hver enkelt tegning kommuniserer det essensielle i motivet. 
Det kan skje gjennom vâre, poetiske gråtoner, eller deres kontraster, blussende farger som noen ganger kan se feberhete og temmelig betente ut. 

Bisarre 

Billedsuiten forteller nok en historie, men den har ingen rød tråd; Dybvig gir oss en stor serie enkeltepisoder om mennesker som bare dukker opp, uforklart, og som ofte relaterer til andre av disse skikkelsene nettopp gjennom sitt utenforskap, sin skadeskutthet, sin ufølsomhet osv. 
I boken ledsages tegningene av korte, lakoniske tekster. 

Selv får jeg i enkelte av de mest kompakte motivene assosiasjoner til Kaizers Orchestras bisarre tekstverden, med de underligste detaljer: en mann med ansvaret for all ferskvannsfisk på fryselageret husket at han mistet armen sin der; en annen mann sitter på en stol med begge beina kappet av over kneet, men uten blod («De hadde plassert ham på gangen sammen med fem andre»); en mann koples til den elektriske stol («Håret var nykjemmet og mykt, som fløyelsgrøt»); orkesteret spiller opp i et altfor trangt rom («Den eldste øverst på hylla slapp fuglene løs»). 

Noen av tekstene er rene perler og spiller godt opp mot bildene («De dro ham bort til låven. 
Kroppen var oppblåst, delvis fylt med vann. 
Det var her de lekte da de var små»). 
Andre virker litt lettvinte, i slekt med Sigmund Falchs raske tekst-poenger i bøkene hans med gamle fotografier (Dybvig: 
«Ingen registrerte hva han hadde å komme med. 
Noe det fjollete kostymet hans måtte ta mye av skylden for»). 

Dette er nok en utstilling hvor Per Dybvig demonstrerer at tegnekunsten hans holder et høyt internasjonalt nivå, i teknikk, form og innhold. 
