Dristig Stavanger-fabel som lander på beina
«Now It’s Dark» er reise gjennom et uggent eventyrland 

FILM: 
Den som ennå skulle drømme om å flytte til Stavanger, og ikke er tilstrekkelig avskrekket av vitnesbyrdene om livet etter oljå, kan bli desto mer betenkt av «Now It’s Dark». 

I Arild Østin Ommundsens nye film er det nattlige Stavanger blitt til et neonblinkende og uforutsigbart sted, fullt av forunderlige og foruroligende skikkelser. 
Verket er en erklært parallell til «Alice i Eventyrland», noe som blant annet signaliseres ved bruken av et sitat av Lewis Carroll i begynnelsen, og jammen dukker det ikke også opp en mann med flamboyant smak i hatter og en mystisk katt. 

Men først og fremst henger kameraet ved Ommundsens kone og førstedame Silje Salomonsen, og ansiktet hennes som fascinerende nok er både uttrykksfullt og uutgrunnelig. 

Glemt eller fortrengt 

Salomonsen spiller Lene, og om publikum skulle lure på hva hun føler, har det med å gjøre at hun ikke alltid vet det selv. 
«Now It’s Dark» åpner med at Silje ser det som tilsynelatende er ektemannen eller kjæresten i tett og naken omfavnelse med en annen kvinne, og blir så satt ut av dette at hun løper ut i byen mitt på natten og tilbringer de små timer med å streife rundt i Stavanger sentrum. 
Men tegnene på at det ikke er fullt så tilforlatelig, kommer tidlig. 

Lene oppsøker en venninne for å spørre om hun kan overnatte hos henne, men venninnen er overrasket over at Lene anser dem for å være så nære. 
Samtidig som Lene møter stadig nye og merksnodige fremmede i gatene rundt Breiavatnet og konserthuset, får publikum drypp om hva historien hennes egentlig er, og hva hun kan ha glemt, fortrengt, eller valgt ikke å ta innover seg, fordi det er for vanskelig. 

Skrekkfilmgrep 

Arild Østin Ommundsen har tilkalt mange av de samme skuespillerne som småsludret foran kameraet hans i «Mongoland» (2001), filmen som gjorde at den såkalte Stavanger-bølgen i norsk film bygget seg opp og som skjøv skuespillere som Pia Tjelta og Kristoffer Joner ut i det nasjonale rampelyset. 

Tjelta og Joner er på plass her også, som den andre halvdelen av Lenes tidligere artistduo og en plaget gangsterbakmann med håndvåpen som kanskje er enda hakket mer uforutsigbar enn de andre. 
Det er når han endrer scenen at det kommer inn en følelse av noe uggent, av at det bare er en spørsmål om tid før noe blir blodig, men at det er vanskelig å si hva eller hvem det vil være. 
Kjente skrekkfilmgrep benyttes uten at Ommundsen henfaller til skrekkfilmens billige payoff, og Thomas Dybdahls vakre, myke musikk bygger oppunder det som er av uhygge nettopp ved ikke å understreke den for mye. 

Både ansiktene og bygningene gjøres smått uvirkelige av den fargesterke lyssettingen, i rødt, grønt og gult, som liksom understreker at dette er et sted der det er vanskelig å vite hva som finnes og hva som ikke finnes, hva som har skjedd og hva som er diktet opp. 
Og i bunnen av det hele ligger en følelse av tap, av å ha mistet kontrollen, kanskje av å være maktesløs, et spillkort på vannet som driver med strømmen. 

Tidvis pretensiøs 

I begynnelsen er det likevel ett og annet som lugger. 
Det er ikke alle dialoger eller opptrinn her som sitter som de skal. 
«Mongoland» utmerket seg ved å være lavmælt, tilforlatelig og underfundig, et troverdig bilde av en gruppe venner som sto i et visst motsetningsforhold til den noe deklamerende tonen som preget norsk film ellers. 
I begynnelsen av «Now It’s Dark» kan det virke som om Ommundsen rent glemmer at dette er hans store force som filmskaper, og istedet lar Lenes tilfeldige møter i natten være preget av tung symbolikk og høytidelige forsikringer om at alt betyr noe, ledsaget av megetsigende blikk. 
Underfundig er det ikke. 
Snarere pussig pretensiøst. 

Når det likevel er grunn til å berømme «Now It’s Dark», har det å gjøre med at det fort fester seg en følelse av at Østin Ommundsen vet hvor vi er på vei. 
Han eksperimenterer og fabulerer, sklir ut i volter og digresjoner, men eksperimentet fremstår som kontrollert. 
Symbolene inngår i et nett og en sammenhengende historie. 
Publikum kan leke med, trekke linjer mellom de forskjellige bildene og tegnene som snakker med hverandre. 
Det er dristig, og når dristigheten lykkes i så stor grad som dette, er det all grunn til å glede seg. 
