Mytemakt
Nyansert og innsiktsfullt om makt og myter, og om mytens makt 

TEATER: 
Når Anette (Line Heie Hallem), David (Kai Remlov), Borgny (Hege Aga Edelsteen) og Goliat (Herman Bernhoft) entrer scenen, er de tynget av menneskestore tøydukker, formet omtrent som seigmenn eller julekaker. 
Disse fire rollefigurene er seg selv, men de bærer også vekten av flere enn seg selv. 

Dette kan få stå som et symbol på hele Katinka Rydin Berges regi av «Goliat», og for Maria Tryti Vennerøds utforming av teksten. 
«Goliat» er symbolsk ladet teater, et konsentrat av store og sammensatte ideer i en intim ramme. 
Det er allmennmenneskelig innsiktsfullt, og det er tankevekkende både på et nært og på et overbyggende nivå. 

Familien 

De fire er en familie: 
Mor Borgny, hun som er «kjærligheten selv», men som bare har fortalt en av sine to voksne sønner at hun er gravid, nær fødeklar med sitt tredje barn. 

Storebror Goliat, den fysisk sterke og utstøtte. 
Herman Bernhoft fører seg som en stor og sterk mann i rollen som en enda større og enda sterkere mann, med kroppspositurer som på en og samme tid framhever fysisk styrke og signaliserer at Goliat er redd for å ta plass. 

Lillebror David, puslingen som er morsfavoritten, har til gjengjeld et kroppsspråk som krymper ham, samtidig som det viser hvem han ønsker å innsmigre seg hos og hvem han tar avstand fra. 
Kai Remlov lar stemmebruken signalisere hva, av det David sier, David faktisk tror på, og hva han bare ønsker å tro på. 

Og den ufødte Anette. 
Hun er den utenforstående og dermed ikke forutinntatt. 
Hun er åpen for inntrykk og i stand til å gjøre sine egne vurderinger, som en uhildet idealpublikummer. 
Men også hun er aktivt handlende, for også hun har egenskaper og tar valg som gjør henne til et motstykke til alle de tre øvrige. 

Alle de fire skuespillerne får klart fram både de ytre, åpenbare lagene i sine rollefigurer, og flere lagvise lag under. 

Hardt og mykt 

Det er lett, men også for lettvint, å si at motsetningen i «Goliat» står mellom verdier som tradisjonelt regnes som maskuline og som feminine. 
Hardt og mykt, aktivt og passivt, aggressivt og mottakelig, utadrettet og innadrettet. 
For lettvint, for «Goliat» er mer nyansert enn som så. 
Det viser det myke i det harde og det harde i det myke, det aktive i det passive, og det passive i det aktive. 

Grenseoppgangene mellom omsorg og manipulasjon, aksept og motstand er flytende, og det samme er grensene mellom det som blir uttalt og det som ligger under. 
Dette er teater som formidler både psykologiske innsikter og samfunnsinnsikter. 
Det forstår ulike former for kjærlighet, ulike former for omsorg og ulike former for kommunikasjon, inkludert forbeholdene i den kjærlighet som erklæres som «betingelsesløs». 
Det forstår mytens makt til å begrense den som myten handler om, og honnørordenes baksider. 
Det forstår dynamikker og samspill og hvor vanskelig det er å løse opp fastlåste mønstre. 

For mange problemstillinger i ett? 
Jeg opplever det ikke slik. 
Alt henger sammen. 

Billedrikt 

Maria Tryti Vennerød knytter store ideer sammen i enkle, nære replikker, så tilforlatelig direkte at de, om de blir løsrevet sitert, kan lyde som om alt blir sagt og ingenting ligger usagt igjen. 
Men undertekst er her rikelig av, i lag på lag og i sirkler inni sirkler. 

Ingen av situasjonene trenger å tolkes realistisk eller bokstavelig, heller ikke de der dialogen knyttes direkte til situasjonene ordene blir sagt i. 
Alle samtalene kan også være billedgjøringer av videre problemstillinger. 
Familiescenene spilles ut under forklarende overskrifter, og de forbindes med poetiske innstikk. 
Trådene går til det bibelske, og da ikke bare historien om David og Goliat, men også til Kain og Abel, og den dobbelthet av «lam og løve» som hører til beskrivelser av Jesus. 

Humoristisk snert, musikalske forstørrelser og fysiske kontrastscener, som i sekvensen der Anette blir født, gjør det dessuten svært underholdende. 
