Magisk nostalgitripp
«Midnight in Paris», Woody Allens nye film, er en frydefull tidsreise med Owen Wilson som storøyd guide. 

FILM: 
Hvis du leser denne anmeldelsen, vil du få mindre glede av «Midnight in Paris» enn undertegnede. 
Litt mindre. 
Jeg prøver alltid å sette meg i salen med blanke ark og visste ikke annet enn at årets Woody med stor sannsynlighet handlet om en amerikansk nevrotiker i Paris, hovedsakelig på kveldstid, denne gangen spilt av Owen Wilson. 
Så, hvis du stopper her: 
God film! 
Er du glad i Askepott og «Den tapte generasjonen», kan du se fram til en trivelig kinokveld. 

De siste ti årene har Woody Allen laget film med venstrehånden. 
Som alltid har han skrevet seg gjennom vinteren, filmet om sommeren og klippet sammen historien utover høsten. 
Med én hånd på ryggen. 
Filmene har ligget på en skala fra fort glemt til fryktelig irriterende, så hvis jeg blander meg i applausen og hevder at «Midnight in Paris» er Woodys beste på minst ti år, betyr ikke det nødvendigvis all verden. 

Forfatterdrømmen 

Men nok arroganse. 
«Midnight in Paris» er en bagatell, men en fornøyelig, bittersøt bagatell. 
Det starter riktignok på sedvanlig vis og jeg frykter at Allen skal gjøre det samme for Paris som han dessverre har gjort for London de siste årene. 
Vi møter et knippe relativt masete individer på ferie/jobb i Paris. 
Gil (En perfekt castet Owen Wilson) og Inez (Rachel McAdams) har ulike mål i livet. 
Inez ønsker å bo i Malibu, forsørget av en suksessfull manusforfatter. 
Den suksessfulle manusforfatteren, derimot, vil heller være i Paris, verdens navle, kulturens episenter, byen hvor amerikanske forfattere kan skape sin dikterkunst i smakfulle, historiske omgivelser. 
Særlig om våren. 
Når det regner. 

Inez vil shoppe, henge med foreldrene og la seg «kultivere» av en typisk Allen-karikatur (Michael Sheen) som snakker belærende om Rodin, Picasso og annen verdenskunst. 
Gil, derimot, liker å vandre gatelangs på den våte brosteinen og når klokka slår tolv, skjer det noe merkelig. 
Uten store fanfarer og effekter, blir Gil plukket opp av en bil og transportert tilbake til 1920-tallet. 
Her småprater han med Scott Fitzgerald og hans ustabile kone Zelda, deler en vin med Hemingway, flørter med dama til Picasso og får romanen sin vurdert av Gertrude Stein. 

Drømmekvinnen 

Kanskje skyldes det at Allens idoler er mine idoler, men denne luftige, sødmefylte og naive tidsreisen er virkelig en frydefull fantasi. 
Gil er overveldet der han går storøyd omkring, begeistret som et barn, og når han treffer den usannsynlig vakre musen/kulturgroupien Adriana (Marion Cotillard), er drømmen fullkommen. 
Det er også på sin plass å rose Darius Khondji (foto) og Anne Seibel (production design) for å bidra til å gjøre 20-tallets Paris så forlokkende. 

Mye kan sies om alvoret som ligger i bunnen av denne komedien. 
«Midnight in Paris» handler ikke kunst og litteratur, men om nostalgien som farger våre liv. 
Mye kan sies, men heldigvis har jeg ikke mer plass. 
God reise! 
