Visuell slagkraft
En tradisjonell historie til tross: 
Actionsekvensene i «Kung Fu Panda» kan ta pusten fra deg. 

HANDLER OM: 
Den klumsete, ivrige pandaen 
Po arbeider i farens nuddelrestaurant, men drømmer om å bli kung fu-proff. 
Ved det som kan virke som en stor misforståelse utpekes han til å oppfylle en gammel profeti om å være den som skal redde verden fra den onde Tai Lung. 

Master Shifu og hans tropp av kampsportkrigere går motvillig i gang med å lære opp Po, så han kan redde verden med kung fu. 

DOM: 
DreamWorks nye produksjon, «Kung Fu Panda,» har en humor som holder seg på et godt humrenivå, og filmen henvender seg i større grad til et barnlig publikum enn for eksempel «Shrek». 

Den konvensjonelle historien om antihelten som redder verden, tar selvsagt de kjente vendingene. 
Det er ikke her filmens styrke ligger. 

Animasjonsfilmene har de seinere åra slåss om å overgå hverandre med elleville historier, nyskapende animasjonsteknikker og budsjettstørrelse. 
«Kung Fu Panda» slår i alle fall ut mange konkurrenter når det kommer til det visuelle og fortellertekniske - her er panda-filmen fornøyelig frisk. 
Faktisk er det slik at actionsekvensene nesten slår pusten ut av deg. 

En ting er de lekre bakteppene. 
Det er de gigantiske sveipene og den spektakulære «kameraføringen» som åpner øynene for hvor grenseløs animasjon kan være. 
Du får et virkelig sug i magen når du i filmen heises deg opp til svimlende høyder og så raser mot bakken igjen. 

De animerte karakterene er i stor grad tilpasset stemmene i originalversjonen, med stjerner som Jack Black, Dustin Hoffman og Angelina Jolie. 
Det aspektet forsvinner nødvendigvis i den norske versjonen. 
At pandaen med stemmeskiftet i tillegg har skiftet ganske så mye personlighet, og blitt ti år yngre, virker unødvendig. 

Likevel: 
Dette er en tettpakket energibombe av en film. 
Jeg er middels interessert i animasjon og under middels interessert i kung fu, men blir sittende og måpe, som etter en berg-og-dalbane-tur. 
