Mer topp enn Bond
Jack Reacher er tilbake der jeg liker ham best, i jeg-person, men ellers i sedvanlig brutal og ufeilbarlig hevn-modus. 

"Det er ikke det samme med en skarpskytter der ute." 

Britiske Lee Child leverer med "Personlig" den 19. boka om røslige Reacher, tidligere elitesoldat som har lagt ut på en endeløs vandring gjennom den amerikanske landsbygda. 
Stort sett har vår helt bare en tannbørste i lomma og en hang til å kjøpe et nytt sett tøy og kaste sitt gamle i stedet for å bruke kreftene på klesvask. 

Child heter egentlig Jim Grant og valgte Child som psevdonym for å havne mellom Raymond Chandler og Agatha Christie i krimhylla. 
Han startet serien om Reacher etter å ha fått sparken fra tv-selskapet Granada på midten av 1990-tallet. 
Hver bok er presis som mannen bak Kunstdetektivene, Bjørn Sortland, en gang beskrev drømmen om den perfekte serien for meg: 
Ikke ekstremt god, ikke sensasjonell spesiell i seg selv, men akkurat like god eller først og fremst lik den foregående. 

Noen av Child-bøkene er likevel bedre enn andre. 
"Personlig" er ikke blant de beste, verken målt mot forgjengeren "Vend ikke tilbake" eller fjorårets "Make me" som fortsatt ikke er oversatt til norsk. 
Men bevares, det holder i lange baner for oss som liker Sherlock Hjemløs med mye muskler, våpenglede på høyde med rettferdighetssansen og tungt, tungt koffeininntak. 
Denne gangen handler det høytflyvende, men ikke altfor innfløkte plottet om et attentat mot den franske presidenten som utløser verdensledernes frykt for et tilsvarende anslag mot den kommende G8-samlingen i London. 

Reacher forlater småbyene i Midtvesten som han ellers gjerne ramponerer med stort hell. 
Her besøker han både morens grav i Paris og ymse bandehovedkvarter i London mens han deler ut brå og voldsom død til diverse skurker. 
Pur underholdning for de av oss som liker gladvold i store doser og noen ikke altfor finurlige overraskelser underveis. 
