FILM:Eksplosiv eleganse 

Å se «Drive» er noe så underlig som en meditativ reise i krypende angst og plutselig vold. 
En biltur du bør bli med på. 

Sugende sveip over glorete opplyste bylandskap, en lakonisk einstøing, sitrende biljakt, pulserende elektronisk musikk og rosa 80-tallsvignetter. 
Fra første anslag viser Nicolas Winding Refn publikum at vi får se en film som skamløst tar opp arven fra 70- og 80-tallets B-filmer med biljakter, kupp med komplikasjoner, og en dash film noir. 

Ryan Gosling er den ordknappe og stoiske bilføren som jobber som stuntmann om dagen og fluktbilsjåfør om natten. 
Livet hans slynger seg smidig gjennom gatene i Los Angeles, helt til han møter på nabojenta Irene i sin anonyme boligblokk. 
Da sporer han av. 

Og å avvike fra sine faste rutiner, og å engasjere seg i hva som er rett og galt, fører ham naturligvis til knes i trøbbel. 
Sjåføren kan minne om både Clint Eastwoods Dirty Harry og Steve McQueens Bullitt, eller Kurosawas samuraier, for den saks skyld. 
Hans moralske kompass opererer ikke etter vedtatte lover, men det er en overdøvende drivkraft. 

Gosling spiller den navnløse føreren med asfaltfast trygghet. 
Det meste kommuniseres med ansiktet, og de få gangene roen hans sprekker, blir du virkelig skremt. 
Carey Mulligang som Irene byr på genuin «girl next door»-søthet og vi tror på kjemien dem imellom. 

Det er vakre og varme, nærmest meditative partier mellom utbruddene av ekstrem vold i filmen. 
Noe som gjensidig forsterker «Drive»'s vidt forskjellige gir. 
For det er ikke bare biljaktene som er spennende i «Drive». 
De er sømløst stilige å se på og gir hjertepumpa rene intervalltreningen. 
Men sjelden har det vært like nervepirrende å se en person sitte helt stille inne i en bil. 
Skjønt, nervepirrende er ikke riktig ord. 
Nerveflerrende er mer dekkende. 

Winding Refn er ingen Tarantino. 
Men han er stilsikker i egen rett, og i motsetning til vikingeposet «Valhalla», hvor innholdet til tider druknet i den selvbevisste estetikken, balanserer «Drive» elegant form og innhold. 
Filmen er ikke original, og vi får ikke mange lagene å dykke i i hverken rollefigurer eller handling, men rytmen Winding Refn bygger opp historien med får uvilkårlig opp turtallet på publikums puls. 

«Drive» er en film du både føler på kroppen og slikker opp med øynene. 
Det holder langt. 
INGVILL DYBFEST DAHL 
