Jeg håper jeg slipper å se denne fordømte filmen igjen
En film som man samtidig ikke klarer å se på, og ikke kan ta øynene fra. 

Denne anmeldelsen sto først på trykk etter filmens premiere i Cannes i mai 2018, og publiseres på ny i forbindelse med den norske kinopremieren. 

FILM: 
Jeg håper jeg slipper å se denne fordømte filmen igjen noen gang. 

Premieren på Lars von Triers «The House That Jack Built», som markerte regissørens tilbakekomst til filmfestivalen i Cannes, syv år etter den skandaløse pressekonferansen som gjorde ham til persona non grata i filmbyen, var gjenstand for svirrende buzz og stor etterspørsel. 
Likevel var det mange som forlot salen under visningen, og da rulleteksten slo mot publikum, svarte noen med taktfast applaus og andre med høylydt buing. 

Lange drapsscener 

Det er da heller ikke så rart, med tanke på at filmen har flere, uttværede og ubehagelige drapsscener, der menn som kvinner som barn ligger livløse igjen. 
Den som dreper, er Jack (Matt Dillon), en ingeniør og seriemorder som har to livsprosjekter: 
Et hus han aldri får bygget, og en kjeller der han samler opp likene til dem han har drept, for å bruke dem i diverse estetiske prosjekter. 

Lars von Trier har aldri vært én som har vendt blikket vekk fra det mørke og sadistiske, snarere stirrer han på det med fascinert interesse og dytter hovedpersonene sine, og publikum, over det som måtte være av grenser. 

Et slags geni 

Så har det seg slik at han også er et slags geni, og at «The House That Jack Built» trolig kommer til å stå igjen som en av årets mest interessante filmer, og som et uunngåelig dokument for alle som vil dukke ned i malstrømmen som er Lars von Triers sinn. 
Det er en film som kan være fæl å se, men som det er spennende å ha sett, og som man går fra med en sverm av ideer og noen majestetiske bilder på netthinnen. 
Det lystige syttitallssoundtracket, med sterkt innslag av David Bowie, tyder på at regissøren også her fryder seg over å vekke blandede følelser. 
Det samme gjør den beksorte humoren. 

Spørsmål om kvinner 

Den oppstår blant annet når én som må skjule sporene etter et drap, ikke klarer å slippe taket i sin egen renslighetsbesettelse. 
Det virker som om von Trier ser seg selv i seriemorderen. 
Han gir ham flere av sine egne egenskaper, deriblant en tung hang til tvangstanker. 
Gjennom Jack stiller von Trier spørsmålene han har utforsket så mange ganger gjennom årene. 
Han stiller spørsmål om den amoralske naturens forhold til kulturen og kunsten vi lager ut fra den, og om kunsten ikke er et sted der man kan leve ut alt det mørke og ulovlige vi går og bærer på. 
Om det egentlig er noe som ikke kan være kunst, om det er egentlig noe som ikke er lov når man leter grådig etter de beste byggematerialene for det man skal lage. 

Interessant nok blir Jack også stilt spørsmålet, direkte, i en løpende dialog som kommenterer det som skjer, om hvorfor han fremstiller kvinnene i sin historie som så dumme, som ofre med åpen munn som går villig inn i fare, uten at han har noe godt svar på det. 
Dette minner om spørsmålene som jevnlig har blitt stilt til Von Trier selv, om hvorfor han så ofte lager filmer om kvinner som blir fornedret — samtidig som kvinnene ofte er både de sterkeste og de mest sammensatte skikkelsene i historiene han koker opp. 

Guddommelig komedie 

I denne stadige samtalen diskuterer Jack med en annen mann, i noe som etter hvert viser seg å være en parallell til Dantes og Vergils reise sammen i «Den guddommelige komedie». 
Og det er på slutten av denne reisen, på tampen av filmen, at Lars von Trier gir seg hen til sine mest barokke tilbøyeligheter, bruker verkene fra middelalderen, 1600-tallet og den tyske høyromantikken som alltid har fascinert ham, og maler opp noen enorme, fantastiske panoramaer fra de to mennenes ferd nedover i dypet. 
Noen av dem beveger seg bare såvidt, og blir hypnotiserende tablåer som man nesten må stirre gapende på, etter å ha sittet i nesten to og en halv time og kikket mellom fingrene. 

Det er enestående, og jeg skal medgi at jeg skulle ønske at filmen hadde bestått av litt mer av dette og litt færre spente samtaler som først og fremst peker frem mot drap. 
De er veldig mange og de tilfører ikke nødvendigvis mer ved at det blir stadig flere av dem. 

God Dillon 

Matt Dillon er, pussig nok, ganske perfekt i rollen som en mann som vet han er psykopat, som tilbringer timer foran speile med å øve på normale menneskelige ansiktsuttrykk. 
De store, årvåkne øynene hans synes å være både dypt konsentrerte og til syvende og sist forvirrede. 
Det er, tross alt, så mye av det som skjer rundt ham, deriblant fortvilelsen til ofrene han har valgt seg ut, som han bare ikke begriper. 
Det skrives mye om karismatiske filmpsykopater, men Dillon er først og fremst vemmelig, en ofte fomlete og humørsyk sadist som man egentlig bare vil vekk fra. 

Men han er, altså, delvis von Trier, og gjennom «The House that Jack Built» klipper regissøren inn en rekke bilder fra sine tidligere filmer, blant annet fra «Riget» og «Melancholia», i et slags tilbakeblikk på huset han selv har bygget, som kan få en til å spørre om dette er svanesangen. 
I så fall er det bare passende at det er en film som man samtidig ikke klarer å se på, og ikke kan ta øynene fra. 

Og jeg skal aldri, aldri se den igjen. 
