Closer:En småmorsom hilsen fra 90-tallet 

Fire gode skuespillere hater, elsker og sviker hverandre i en tragikomedie som dessverre er like irriterende som morsom. 

I år er det 20 år siden komiker Patrick Marber skrev Closer, og fikk sitt gjennombrudd som dramatiker. 
Handlingen er moderne og dramatisk. 
Fire mennesker møtes tilfeldig og blir sittende fast i hverandres liv. 
De hater, slåss, sårer og elsker, før de drives mot en usikker fremtid hver for seg. 

Det er både et morsomt og uendelig trist stykke, men i Per-Olav Sørensens regi føles det aller mest utdatert. 

Han har satt det til vår moderne tid (hvert fall hvis vi skal tro Iphone-modellene og kostymene), men ikke tatt seg bryet med å oppdatere stykket. 
Det vil si at det røykes på restaurantene i London, at kameraene er analoge og at stripperen har på seg rosa parykk. 

En av nøkkelscene foregår i et hemmelig chatterom, med noen totalt malplasserte hashtags. 
Hvis dette liksom skal være vår egen samtid, hvorfor har ikke Sørensen sendt karakterene på Tinder? 

Kunstnerisk latskap 

De manglende oppdateringene er ett eksempel på kunstnerisk latskap. 
Dessverre er det flere. 
Hele det visuelle konseptet til forestillingen virker som en nedskåret post på budsjettet. 
En rekke minimalistiske sofaer og stoler fra tidlig 00-tall plasseres mot publikum, og brukes til å illustrere alt fra leiligheter til gallerier og strippebuler. 

Problemet er bare at det blir så halvveis. 
Sofaene skal fortelle om et konkret miljø, men gir ingen bilder. 
Når de ikke brukes, stables de bak scenen, uten at det gjør scenebildet mer spennende. 

Musikken i forestillingen spenner fra Beethoven til La La Land (!). 
Ja, nettopp, årets største hollywoodhit, plassert i et britisk samtidsstykke om destruktiv kjærlighet. 
Det kan sikkert være en fungerende kontrast om noen år, men nå går tankene rett til filmmusikalen. 

Anders Danielsen Lie gjør en god debut 

Jeg blir sittende og irritere meg over ganske mye, og det er synd. 
For Per-Olav Sørensen har samlet fire riktig gode skuespillere: 
Ester Grenersen, Andrea Bræin Hovig, Nicolai Cleve Broch og Anders Danielsen Lie. 

Sistnevnte er blitt en av våre beste filmskuespillere, særlig etter fjorårets TV-serie Nobel, også den regissert av Sørensen. 
I Closer debuterer Danielsen Lie på scenen, som den emosjonelt frynsete nekrologjournalisten Dan. 

Danielsen Lie kommer godt fra det. 
Særlig i scenene med Alice (Ester Grenersen), er en sjelden kjemi på plass mellom de to karakterene. 
Man tror på at de møtes helt tilfeldig, og velger å bli hos hverandre. 
For en stund. 

Replikkene fyker som pingpongballer 

Andrea Bræin Hovig gjør en god rolle som fotografen Anna. 
Hun har både integritet og følsomhet, og er like deler kul som lengtende. 
Nicolai Cleve Broch forsvarer sin sexavhengige lege, og klarer å gjøre ham både menneskelig og sjarmerende. 
Marbers kvikke replikker fyker som pingpongballer mellom karakterene. 

Godt fremført og herlig britisk, men det skaper også en avstand. 
For det er jo ikke sånn man snakker sammen, hvert fall ikke når livet er på sitt mørkeste. 

Under premièren på Parkteatret i Moss, fikk skuespillerne masse latter. 
Det var vel fortjent. 
Selv slet jeg mer med de mer emosjonelle scenene. 
Det er mye dirrende stemmer. 
Det er lite som virkelig berører. 
Det er ingen spennende valg. 

Her er det menneskelige følelsesregisteret helt likt såpeoperaens. 
Våre kjærlighetsliv er kanskje enda mer flyktige nå enn for 20 år siden. 
Derfor er det synd at denne oppsetningen av Closer føles både gammel og lettvint. 
