Blodkomla til frokost
Hvordan kan folk som ikke spiser komle, se seg i speilet og påstå at de er rogalendinger? 
Jeg fatter det ikke. 
Send dem til Håland på Klepp, og de skal bli kurert. 

Enkelte retter skiller menn fra gutter og kvinner fra jenter. 
Blodkomla er en slik rett. 
Det vil si, ifølge den store, avdøde humoristen Fredrik Stabel var komle slett ingen rett. 
Han så på det som en plikt. 
Men Stabel var austlending og som sådan helt uten injurierende kraft. 
Alle ordentlige mennesker vet at komle er blant de absolutte kulinariske høydepunkter. 

Jeg kjenner ynkelige mennesker som sliter med å få i seg en helt vanlig komle, og kunne forleden dag ikke la være å undres på hva disse samme menneskene hadde følt i møte med komlas svartkledte fetter. 
Blodkomlå. 
Dette mesterverket av blod og gryn og mel og rosin. 
Som to illsinte kirkebrennere på tallerkenen, garnert med småkuttet bacon, badende i baconfett, med to typer pølse og salt lammekjøtt. 
En kraftig kålrabistappe med små biter av gulrot. 

Joreple 

Blodkomle. 
Bare ordet forteller at dette ikke er for hvem som helst. 
Men de utvalgte, de innvidde, tilhører et velsignet sjikt av befolkningen. 
De har fått innsikt i Mysteriet, og skjell har falt fra deres øyne. 
De ser seg aldri tilbake. 

Edeståvå til Håland kjøtt på Klepp, med kokk Petter Kirkhus bak grytene, er et kjekt sted å besøke. 
Denne anmeldelsen baserer seg på to, eller egentlig tre, besøk. 
Det siste av dem altså med blodkomle. 
Gangen før var det kjøddkaga, som var utmerkede med alt det tilbehøret som retten krever, inkludert gode melne joreple til sausen, og gangen før det var det fullt. 
Det er nemlig rift om bordene hos Håland sine fra tid til annen, og det er ikke så rart. 

De Tre Store 

For Edeståvå har med den største selvfølge tatt plass blant de Tre Store innen norsk tradisjonsmat, servert fra disken, i vårt distrikt. 
De to andre som for tiden (og kanskje for evigheten) står på pallen sammen med Edeståvå, er Lura Turistheim og Patrioten Bistro i Hillevåg («Pattå», blant venner). 
Blant utfordrerne er for eksempel Karlsbu ved Undheim, som blant annet kan slå i bordet med den beste ertestuinga jeg kan huske å ha spist sør for Børfjord, som ligger i Finnmark. 

Edeståvå er et hyggelig lite lokale innenfor slakterforretningen til Håland, som ligger i et anonymt forretningsbygg ved kjøpesenteret Jærhagen like utenfor Klepp sentrum. 
Lett tilgjengelig og med mange parkeringsplasser. 
For de grønne og de drikkfeldige er det heller ikke lange spaserturen fra Klepp Stasjon. 
Bare lang nok til å bli sulten. 

Jærsk meny 

De ansatte er fjåge og ser ut til å like å få besøk. 
Det er kjekt å være der. 
Menyen er en fryd, skrevet på jærsk og med den ene klassikeren etter den andre. 
Komla. 
Kjøddkaga. 
Kryddarpølsa. 
Joreple. 
Dessær. 
Smørbrø. 
Kaffi. 
Og alltid en "dagens". 
Som altså var blodkomla, denne steikende varme formiddagen jeg passerte Klepp og kom på at jeg ikke hadde spist frokost. 

Blodkomla til frokost, med surmelk til. 
Bilen sa at det var 25 varmegrader ute. 
Noe inne i meg sa at dette vil du ha. 
Dette skal du ha gjort en gang i livet. 

Salt og søtt 

Komler vil aldri bli en "fin" rett. 
Komler skal etter min mening være relativt kompakte, uten å bli tunge eller limete. 
Det skal være rikelig med fett. 
Og - for å kaste inn en brannfakkel - gjerne en liten asjett med kaldt smør i tillegg, som den enkelte kan forsyne seg av etter ønske. 
Dette manglet hos Håland, men det skal de ikke trekkes for. 
Blodkomle, på grunn av tendensen blodet har til å "lime" seg til de øvrige ingrediensene i komlå, risikerer å bli enda mer kompakte enn vanlige komler. 
Men Håland kan dette. 
En helt formidabel smak, salt og søtt på samme tid. 

Pølsene var altså av to typer. 
En litt finmalt, og en grovere. 
Begge var herlige. 
Særlig den grove, med litt sennep på. 
Det var rikelig med bacon, som var akkurat passe stekt og med mye fett. 
Dette er veldig viktig. 
Stappe: 
Jeg tilhører egentlig den trosretningen som sier at kålrabistappe skal være grov og ubesudlet, altså uten gulrot. 
Men denne regelen er myntet på pinnekjøtt. 
Til komle er gulrot ikke bare akseptabelt i stappå, men en forbedring. 

Dessær 

Edeståvå har alle rettigheter. 
Det er altså mulig å få øl og akevitt til både komla og annet snadder. 
Men ærlig talt er det svært lite som kan konkurrere med iskald surmelk. 
Gjerne to glass. 
Syren i melka renser unna baconfettet og frisker opp. 

Kaffi er inkludert. 
Og ja, jeg hadde dessær. 
Dronning Maud-fromasj med revet sjokolade. 
Den var lett og fin og ikke for søt. 

Edeståvå er tradisjonsmat på skyhøyt nivå. 
Også til frokost. 
