Allahs glemte barn
Regi: 
Gahman Ghobadi. 
Med Avaz Latif, Soran Ebrahim, Saddam Hossein Faysal. 
Irak/Iran. 
Drama - 15 år. 

Vi befinner oss i kurdiske områder nord i Irak kort tid før USA går til angrep på Irak. 
I en flyktninglandsby vokser et helt spesielt samfunn opp: 
Barn og gamle har overlevd på et vis - voksne mangler, stort sett. 
Her, på eksistensminimum, skal de forsøk å overleve - i evig transitt. 

Fire små mennesker står i sentrum: 
En lokal, foretaksom Petter Smart, kalt Satellitt. 
Og en bedrøvet ungjente, hennes armløse bror og en enda mindre, blind guttunge. 

Hjerteskjærende? 
Ja visst. 
Helt forferdelig. 
Men man fatter jo unektelig interesse for disse ungene, bokstavelig talt formet av krigen og minene. 
Og det blir en livsbejaende historie om overlevelsesinstinkter og -evner. 

Historien er nok realistisk. 
Men den er mer enn det; realisme er aldri nok når det menneskelige helvetesmaskineriets ufattelige oppfinnsomhet skal fanges. 
Så regissøren tar noen små «magiske» grep - og serverer tragedien uforfalsket: 
Dette må være barna Allah glemte. 
At Gud kommer stormende etter hvert, vet vi allerede hjelper svært lite. 

«Skilpadder kan fly» er sterk inntil det utålelige. 
Samtidig er den kanskje høstens mest anbefalelsesverdige film. 
