Erik Rudeng legger seg paddeflat for borgerskapet i «Konsulens døtre»
Glansbilder og tomme ord. 

Wiel-slekten innvandret fra Danmark til Norge sent på 1600-tallet, den spredte seg som kapitalismens tentakler i de enorme skogsområdene på Østlandet og ble til langt inn i forrige århundre sittende som en elite av velhavende godseiere, trelasthandlere, skipsredere og industrigründere. 

Dynastiet fikk makt og innflytelse i Halden da Mads Wiel i 1813 opprettet et bomullsspinneri i Tistedalen, kjent som landets første moderne industribedrift. 

Noen år etter bygde han «Kongegården» på Wiels plass midt i Halden, et elegant og iøynefallende palé, der «konsulens døtre» noen slektsledd senere skulle vokse opp i privilegerte forhold – før de med «etablerte ektemaker», som forfatteren uttrykker det, flyttet til Oslos vestkant. 

Inn i Aschehoug 

Den ektemake som i ettertid skulle bli mest kjent og best etablert var Halden-filologen William Nygaard, som gjennom ekteskapet med konsuldatter Constance kjøpte seg inn i Kristiania-forlaget H. 
Aschehoug & Co. Senere skulle søsteren Calla bidra med ytterligere kapital skapt av Haldenvassdragets skoger, slik at svigersønnen Johan Grundt Tanum kunne overta tidligere Aschehougs Boghandel på Karl Johan. 

Som igjen skulle medføre at to av konsul Wiels oldebarn, Anne Carine Tanum og William Nygaard d. y., i nyere tid kom inn i ledelsen for henholdsvis Norges mest lønnsomme bokhandlerkjede og Norges største forlag. 

Ennå i dag ligger Wiels plass sentralt i Halden. 
Nei, det ble aldri noe av dette med omdøping til «25. septemberplassen» som minne om folkeavstemningen mot EU i 1972, slik Dag Solstad forslo i sin roman et par år seinere – der navnet Wiel levnes liten ære: 

«Hva har denne Wiel gjort som er så stort at folket skal ære ham med å kalle opp åpne plasser etter ham? 
Ingenting. 
Wiel-familien har utsugd folket i Halden i alle år. 
Den har levd på stor fot på arbeidsfolks slit i Halden.» 

Erik Rudeng, derimot, omtaler Wiel-ene i servile, forblommede vendinger. 
Om konsulen heter det at «han tilførte byen et bredt samfunnsmessig og kulturelt perspektiv.» 
Hva nå dette måtte bety på norsk. 
Hustruen var visstnok kjent for sitt varme hjertelag overfor høy og lav. 
Familien levde, får vi vite, «i en kontrollert harmoni». 

Hinsides 

I en billedtekst til et fotografi av arbeiderne på Torp bruk fremhever Rudeng at Wiel-ene oppførte solide arbeiderboliger, dog uten å tilstrebe «sosiale ordninger hinsides det vanlige.» 
På side 204 får vi til gjengjeld vite at konsulen, som i 1859 stiftet Saugbrugsforeningen, «verdsatte patriarkalsk hygge». 
Og da er vi ennå ikke halvveis i dette konglomerat av en bok. 

Men vi er i det minste ved et vendepunkt, for her dør konsul Andreas Wiel, og han etterlater seg 3,4 millioner kroner – nok til å bygge tre Storting – som deles av de fire døtrene Alette, Calla, Petra og Constance, samt sønnen og gromgutten Mads. 

De representerer en generasjon der kvinnene omsider arver like mye som mennene. 
Året er 1900 og nå skal Rudengs bok i første rekke handle om «firkløversøstrene», ettersom arven etter konsulen kom til «å utløse nye initiativer og prosjekter». 

Det betyr kjøp av nye, enorme eiendommer, utenlandsreiser og veldedighet – og for søster Alette en insistering på å bli omtalt som Hennes Nåde, i hvert fall så lenge hun oppholdt seg på Finnskogen. 
Med årene og alderen vier søstrene livet til reiser, slanking, sanatorieopphold og kurbad. 
Om Alette skriver Rudeng at hun på sine eldre dager likevel opprettholdt «sin air av ‘grand dame’». 

Samrøre med NS 

Rudeng gjør sitt beste for å framstille «søsterfirkløveret» som noe i retning av storborgerskapets rødstrømper, de hadde «emansipasjonstrang», heter det. 

Virkeligheten var at konsuldatter Petra ble innvalgt i Asker herredstyre for Frisinnede Venstre, kjent for sitt samrøre med Nasjonal Samling på 1930-tallet. 

Han pretenderer å gi et gruppeportrett av en borgerlig familie på øverste sosiale nivå i Halden, riktig nok ikke tilhørende den nasjonale elite, slik forfatteren uttrykker det, på høyde med Wedel Jarlsberg og Løvenskiold. 
Men avgjort ikke en del av småborgerskapet. 

Ifølge Rudeng har vi her å gjøre med en solid borgerlig familiehistorie under industrikapitalismens gjennombrudd. 

Denne historien er vel verd å beskrive. 
Problemet med boka «Konsulens døtre», som for øvrig mangler en tilfredsstillende bibliografi, er at Erik Rudeng, tidligere SV-er og Fritt Ord-direktør, betrakter dette halvglemte, gamle borgerskapet fra en paddeflat posisjon. 
Sånn sett kunne ikke den herskapelige Toppen Bech gjort det verre. 
