Panasonic TX-P54Z11 er stor og god
Sverger du til plasma? 
Da bør du følge med her, for til tross for et stort skår i gleden er dette den beste vi har sett hittil. 

Det har ikke vært så lett å være plasma-produsent i det siste. 
Både i inn- og utland var det stort sett alltid Pioneer som vant sammenligningstester, og da de la ned hele TV-produksjonen sin tidlig i 2009, ble det et lite vakuum de øvrige produsentene fortsatt ikke har fyllt helt. 
Helt fram til nå har faktisk de fleste nye plasma-modeller blitt omtalt som gode, men ikke fullt så bra som Pioneers siste Kuro-generasjon. 

At LCD TV-ene med LED-belysning også har begynt å imponere kresne testjournalister har heller ikke gjort saken bedre for Panasonic-sjefene, og resultatet ser vi her: 
For med Z11 og Z1-modellene har de ikke spart på noe for å gjenerobre plasma-tronen. 

Del 1: 
Rett og slett nydelig 

For når det gjelder design er det bare å konstatere at de har satt en ny standard. 
Det første du legger merke til er selvsagt hvor utrolig slank og lekker den aluminiumsbørstede TV-en er. 
Vi hadde 54-tommeren på test (den kommer også i 46-tommer), og den er altså bare 2,47 cm dyp, noe som er svært imponerende med tanke på at dette er en plasma-modell. 

For å få til dette har Panasonic tatt i bruk et velkjent Pioneer-knep; alle tilkoplingene på selve TV-skjermen gjøres nemlig på en separat medieboks, som også innholder digital TV-tuner for RiksTV. 
Dermed får du altså nok en boks som må plasseres i stua, men du minimerer også kabelmaset under selve TV-en - enten helt eller delvis. 

To ulike modeller 

For å overføre signalene til TV-en gir nemlig Panasonic deg to valg: 
Vår modell (Z11) er den "rimeligste", der alle lyd- og bildesignalene overføres via en enkel HDMI-kabel. 
Men skal du virkelig fleske til, velger du selvsagt toppmodellen (Z1), som overfører signalet trådløst. 

Jepp, full HD-oppløsning uten en tråd altså. 

Merk deg at Z11 og Z1 er identiske bortsett fra dette - det er altså bare den trådløse overføringen som skiller. 
Kan du leve med en enkel HDMI-kabel mellom tuneren og TV-en sparer du altså noen kroner. 

Med mindre du er en av svært få med en stue som lar deg gå bak TV-en, så synes vi nok Z-serien vil gjøre seg best på veggen. 
TV-en leveres likevel med en svært lekker TV-fot, og de sidemonterte høyttalerne kan du selv bestemme om du vil henge på eller ikke. 
Også dette kjenner vi igjen fra Pioneers TV-modeller, og vi liker at du som kunde får valget. 

For det første synes vi TV-en ser langt bedre ut uten høyttalerne (se bildespesialen), og kjører du lyden gjennom surroundreceiveren din uansett, ja så klarer du deg fint uten. 

Med et lite unntak av fjernkontrollen, som av uforståelige grunner fortsatt er i klassisk Panasonic hardplast-stil, så er det ingen tvil i vår bok: Z-serien er ikke bare en av de peneste TV-ene vi har sett, den oppleves også som langt mer eksklusiv enn konkurrentenes toppmodeller. 
Så langt så vel altså, men hva med bildet? 

Del 2: TV-en i bruk og bildekvalitet 

Ikke uventet har Z-serien alt det Panasonic klarer å tilby av finesser. 
Vi nevner kort Viera Cast (som er Panasonics internett-funksjon via TV-en), minnekortinngang, DLNA-funksjon for overføring av bilder, musikk og Divx-filer fra PC-ene i heimen. 

Merk deg at Viera Cast er låst til de innholdsleverandørene Panasonic har avtale med (f.eks Eurosport og Youtube og Picasa) og altså ikke lar deg surfe på vanlige nettsider. 

Også bildemessig har de rotet i skuffen med de dyreste delene, og og den nå velkjente 600Hz-funksjonen vi så på V-serien er også på plass (les mer om den her). 

De to modellseriene er forøvrig interessante, ettersom de også bruker det samme NeoPDP-panelet (G12), som bruker mindre strøm enn tidligere modeller samtidig som det gir høyere lysstyrke. 
Også her får vi et nesten latterlig høyt dynamisk kontrastnivå (2.000.000:1), og uten å gå nærmere inn på det, konstaterer vi bare at sortnivået er bra. 

Det som skiller Z- (og også V-) serien fra de billigere modellene er imidlertid ikke sortnivået i seg selv. 
Forskjellen ligger rett og slett i den sorte renheten. 
Studerer du en scene i en Blu-ray film som skal være helt sort, ja så er den altså det. 
De rimelige Panasonic-modellene sprekker ofte opp med litt flere fargenyanser i det mørke området, men det slipper du altså her. 
Den økte lysstyrken G12-panelet gir, er også med på tydeliggjøre forskjellene mellom sorte og lyse scener, så alt i alt er det opplevde sortnivået definitivt i toppklasse. 
Vi hadde dessverre ingen Kuro for direkte sammenligning, men våre kollegaer i LydogBilde hadde det, og faller ned på samme konklusjon som oss. 

Z-serien har forøvrig fått et frontglass som hindrer lysinnslipp og pimper sortnivået et ekstra hakk. 
Heldigvis gir ikke det noe stort gjenskinnsproblem, noe som gjør det lettere å holde fokus på filmen du ser på. 
På dette punktet har spesielt LG og Samsung mye å lære. 

Vi liker også at Panasonic har åpnet innstillingsmenyene sine, slik at du kan finstille både hvitbalanse og gamma-nivået til øyet blir vått og tørt. 
Har du råd til dette beistet anbefaler vi at du gjør det også. 
Kjøp deg denne kalibrerings Blu-rayen om du er usikker. 

I likhet med V-serien får du også her THX-modus på bildeinnstillingene. 
Det betyr kort fortalt at bildet blir stilt slik THX-ekspertene liker best. 
I praksis slås det meste av TV-ens bildeforbedringsfunksjoner da helt av, eller blir i det minste kraftig dempet - slik at bildet skal minne mest mulig om rykk og napp opplevelsen du har i et vanlig kino-sete. 
Her vil selvsagt smak og behag spille inn, men selv liker jeg beste den vanlige Cinema-innstillingen til Blu-ray kvelden, der er nemlig Smooth-film funksjonen (for å minimere hakking ved panoreringer) fortsatt aktivert. 
(Se forøvrig mer om dette i testen av Panasonics V-serie. 

TV-en gjør også en helt grei jobb på skalering av bilder, men på 54-tommer er det ikke til å komme i fra at opptak eller TV-sendinger i småslapp kvalitet blir litt stusselig. 
Skal du ha denne TV-en er altså Blu-ray spiller et must, og jo flere HD-kanaler du har, jo bedre. 

Konklusjon 

Designet og finishen er glimrende, og også sortnivået oppleves som gull. 
I min bok er dette derfor modellen som endelig detroniserer Pioneer fra plasmatronen og det er fristende å bruke den klassiske: 

Kongen er død, lenge leve kongen - for ytelsesmessig er dette omtrent full pott. 

Panasonics store svakhet er imidlertid prisen. 
For selv i de billigste nettbutikkenes prislister koster den rimeligste modellen Z11 hele 62.000 kroner, og skal du ha Z1 med trådløs HDMI-overføring må du slenge enda flere tusenlapper på bordet. 

Det vil faktisk si at den er dobbelt så dyr som Philips glitrende LED-modell 9704 (Eisa-vinneren - test kommer på DinSide i neste uke) på 52-tommer, og det er rett og slett en prisforskjell vi har vanskelig med å forsvare. 

Tilhører du gruppen som bare MÅ ha plasma ville vi derfor heller valgt lillebror V-serien, som har omtrent like bra bilde, til tross for sitt mer tradisjonelle design. 

Er du derimot blant de heldige få som ikke bryr deg om noe så basalt som penger, ja da er det bare å slå til: 
Dette er rett og slett modellen for deg skal ha den største, beste og dyreste plasmaTV-en akkurat nå. 

Et ekstra tips til slutt: 
Flere butikker oppgir at Z-serien har fire HDMI-innganger, og det stemmer jo når du teller dem. 
Husk imidlertid at den ene inngangen okkuperes av tunerboksen. 
Det betyr faktisk at du bare har tre HDMI-innganger tilgjengelig for produktene dine. 
Det holder nok for de fleste der ute, men prisen tatt i betraktning burde det nok vært en til. 
Minst... 
