Snoop Dogg - «Malice N Wonderland»
Snoop på autopilot. 

«Pimpin' ain't EZ», nei. 
Spesielt ikke når man er en lykkelig gift småbarnsfar med et lite forretningsimperium og en unik status å ivareta. 
Snoop Dogg, alltid i fare for å bli redusert til en slags hip hop'ens aldrende kjæledegge, har det med å gjøre kredibilitetsmanøvre akkurat idet tiden er i ferd med å renne ut for ham. 
Mellom slagene er han ikke fremmed for å ta det helt piano, og nøye seg med å bare være til: 
Genrens kanskje mest umiddelbart gjenkjennelige arketyp. 

«Malice N Wonderland» sorterer under sistnevnte kategori. 
Det er et minste-felles-multiplum moderne Snoop-album, helt uten nye ideer å spore. 
«Bare» 12 kutt, pluss introduksjon og «utroduksjon», balansert mellom typisk sleipe, sløyt leverte gangstatrudelutter og sanger til fruen der hjemme. 
Det er ikke godt å si hvilke av de to variantene som bærer mest preg av pliktskyldighet. 

Faktum er likevel at albumet ikke er kjedelig, og bare inneholder én katastrofe (autotune-skjærsilden «Pronto»). 
Ekstremt uambisiøst. 
Overhodet ingen åpenbaringer. 
Men underholdende uansett. 

ANBEFALTE KJØP: 
«1800», «That's Tha Homie», «Pimpin' Ain't EZ» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
