Cage hos heksesekta
På ei øy i staten Washington finnes ei øy som utelukkende blir bebodd av norske stereotyper. 

Kafeen ser ut som en blanding av Twin Peaks-hotellet og Byrkjedalstunet. 
På brygga ligger hummerteiner og assortert tauverk. 
Dissident-damer med hulderlangt spekehår serverer mjød, og de har ansikter som dystre ettermiddags-diftonger. 
Til gjengjeld er Nicolas Cage så brunsminka at han likner Harry Belafonte. 

Denne nyinnspillingen av et matriarkalsk grøssersamfunn er så aldeles umulig at man ikke engang klarer å le av den. 
Politimannen Cage får brev fra eksforloveden om at hennes datter er blitt borte, så han leter etter lyshåra barn i høyet, siden han er en låvens mann (unnskyld, jeg tar egentlig tabletter mot de der). 

Filmen er først og fremst uten spenning. 
Den har også mindre uhygge-stemning enn en campingplass i Setesdalen i festivalsesongen. 
To slutter på DVD. 
De er nesten helt like. 
