Naiv suppe fra Michael Moore
Finanskrisa er pine. 

||| 
FILM: 
Det var morsomt første gang Michael Moore stod med caps og ropert foran en skyskraper og forlangte å få snakke med mannen i dress på toppen. 
Nå fremstår Moore heller som den litt for fulle kompisen i gjengen som maser om at de andre må bli med på byen, når de mest av alt vil hjem til kona. 
Vært der, gjort det. 
Det var hyggelig en gang. 
Men så må man bevege seg videre i livet. 

Vittig 
I andre partier av dokumentaren «Capitalism — A Love Story» viser Moore at han har bevart en spiss sans for humor og en skarp nese for amerikansk populærkultur på sitt mest cheesy. 
Forsert lystige tv-programmer og reklamejingles illustrerer det motsetningsfulle og iblant tragikomiske i den amerikanske drømmen og virkeligheten. 

En sekvens der den politiske arven fra Ronald Reagan illustreres med scener fra den tidligere B-skuespillerens filmografi, der han slår ned menn og kvinner for fote før han rir inn i solnedgangen, legger et vidunderlig vidd for dagen. 

Fortvilelse Moore henter også frem viktige enkelthistorier. 
Noen hver kan svelge hardt i møte med dommeren som dømte uskikkelige tenåringer til lange fengselsstraffer fordi han fikk prosenter av det private ungdomsfengselet, med selskapene som tegner livsforsikring på de ansatte for å profitere på deres mulige død og med de usunt tette forbindelsene mellom USAs forrige finansminister Henry Paulson og hans tidligere kollegaer i Goldman Sachs. 

Og selv om det neppe er noen god idé å fryse alle utkastelsessaker i USA, som Moore foreslår, har ingen vondt av å bli brakt tett på fortvilelsen til en familie som har mistet hjemmet sitt. 

For enkel 
Men dette er for enkelt. 
Det er for mye følelser her. 
Moore er en opprørt mann på en panisk jakt etter noen å gi skylden for alt som er galt. 
For ham er alt næringslivstoppene sier og gjør et utslag av kynisme, drevet av et ønske om å utnytte de som er på bunnen. 
Moore vil avskaffe kapitalismen, men han presenterer aldri noe ordentlig alternativ til en verden der næringslivet får utfolde seg. 

Utopien om et næringsliv der alle eier like mye, virker naiv. 
Han reflekterer ikke over historiens kollektivistiske eksperimenter. 
Når han fordømmer Bush? første redningspakke til bankene, tar han ikke høyde for at bankene ville tatt både sine egne ansatte og små, lånavhengige bedrifter med seg i fallet. 
Og han har tilsynelatende ingen forståelse for at bedrifter trenger gode vilkår for å vokse og skape arbeidsplasser. 

Og uten et litt mer nyansert syn på vår tids store spørsmål er Michael Moore bare en ensom mann som står og roper oppover en blank vegg mot noen som ikke hører og ikke svarer. 
