Anmeldelse:Terje Dragseth lar leseren rase gjennom verden med flere par øyne 

Eksplosiv poetisk kraft. 

I diktene til Terje Dragseth finnes motstridende krefter som kan sammenfattes med en av hans boktitler: 
«Fundament for dannelse av kaos» står i mine øyne som en enlinjes poetikk for forfatterskapet. 

I årets «Jeg skriver språket» har han valgt et grunnleggende enkelt, men dristig formgrep. 
Ordene «Jeg skriver» åpner setningene og går som et taktfast stempel over de åttiseks sidene. 

Verket står eller faller på om repetisjonene bærer hele boka gjennom, noe de heldigvis gjør. 

Flere par øyne 

Flere par øyne 

På sitt ypperste gir Dragseths fasettøyepoesi leseren følelsen av å bevege seg i full fart gjennom verden med flere par øyne. 

«det ukorrekte språket / skriver jeg vertikalt / det fordømte / skriver jeg horisontalt / med spytt blod / hengende opp ned / skriver jeg dette språket» 

Eksplosiv kraft 

Bokas suverene avslutningslinje kaster nytt lys over både boka og resten av forfatterskapet. 
Dragseths energiske diktning har gjennom et kvart århundre funnet retning uten å drukne i metaforkaskader eller implodere i ekstase. 
Det står som oftest nok på spill til å drive temperaturen opp og tekstene framover. 

Poeten har kanskje blitt enklere og mer utilslørt med åra, men uten å måtte gi slipp på sin eksplosive, til dels termonuklære poetiske kraft. 

«Jeg skriver språket» er en enkel bok om sammensatte forhold, med et fortryllende fravær av poetisk hokus pokus. 
