Skoleheksa er verre enn Voldemort
Hovedskurken i denne stormfulle Potter-episoden er gudskjelov ikke den evindelige Voldemort, men ei forferdelig møkkakjerring fra skoleverkens verste byråkratt. 
Det er bra. 
Det er herlig. 
Les mer om film på Aftenbladets filmblogg. 

DERMED får den lidende unge mannen Harry en fiende fra virkeligheten, og filmen repeterer klassiske nytelser fra pubertetens omfattende samling av indignasjonsporno. 
Imelda Staunton er terapeut-smilende ond og ekkel, og egentlig bygger hele filmen opp mot at hun skal få seg skikkelig på trynet. 
Hvis jeg skulle ha noen innvendinger mot «Harry Potter og føniksordenen», måtte det være at manuskriptet skusler vekk raseriet vårt. 
Vi får aldri se at Harry flater den inntrengte rektor-rotta seriøst. 
Vi får aldri se ham bli en skikkelig Rambo. 
Vi trenger en Rambo nå, for det er nok sutrende antihelter i verden. 

TIL GJENGJELD er Potter en alvorstynget ung mann fortapt i minnene om sin egen framtid. 
I den forrige filmen brøt førpuberteten seg inn i trollguttens liv. 
I denne står han midt oppe i alle de klassiske symptomene på voksenverk: 
Forrevet av flyktige fornemmelser og illusjoner om ensomhet, tvilende, sårbar, sint og avvisende fordi han ikke lenger er et barn med enkle forestillinger om livet, men akselererer en kompliserende modning som nærmer seg galskapen. 
Hva skjer med meg? sier den unge Potter. 
Han er bleik og skakk av søvnløshet og depresjoner. 
Han føler at farsskikkelsen Humlesnurr unngår ham, han får visjoner om at den døde pappaen ikke var så storarta som han trodde. 
Og som om ikke det var nok: 
Han blir utvist av skolen uten grunn, og Galtvort overtas av idiotå fra ministeriet og hennes sørgmodige maktmester. 

SAMTIDIG er Føniksordenen selvsagt en frodig tryllefilm med luksus-effekter, fullvoksne fantasi-utfoldelser og action av mild magesjau-styrke. 
Bildemessig er filmen en nytelse, for hver minste visuelle stemning er gjennomført og Men kampen mot Voldemort er egentlig bare grei nok. 
Mer spennende blir det faktisk at Potter og med-elevene trener seg til en tryllekyndig Humlesnurr-hær da den gamle rektoren får sparken. 
De gjør åpent opprør mot øvrigheta, og i en skjønn scene smeller de to terrorist-tvillingene opp hele undervisninga i et overdådig fyrverkeri. 
Det skulle vært mer sånt. 
Ulydighet er avhengighetsskapende, og egentlig blir Voldemort etter hvert en deprimerende fyr som vi har hørt nok om: 
Bli kvitt ham og kom dere videre. 

FOR KANSKJE er manglende utviklings-muligheter i djevle-metaforen den største svakheten i mamma Rowlins endeløse historie. 
Han burde ha dødd i denne filmen. 
Voldemort har ikke mye mer å fare med etter at vi fikk se pizzadeig-fjeset hans. 
Når det dukker opp noe så velsigna enkelt og menneskelig som en drittsekk-rektor, er det som om noen åpner vinduet og slipper inn ny luft. 

Harry Potter trengte ny luft. 
Han kommer til å trenge enda mer i framtida. 
