En musikkscene i episode to er kandidat til årets tv-øyeblikk
«Babylon Berlin» er angstpreget noir i verdensklasse. 

Tysk tv-industri har etablert seg som en av verdens stødigste leverandører av høykvalitets historiske dramaer om forrige århundre. 
Så har nasjonen også en del dramatisk historie og velge fra. 
Fra før har vi krigsskildringen «Unsere Mütter, unsere Väter» fra andre verdenskrig, familiesagaen «Ku’damm 56», om Berlin før muren ble oppført, og spiondramaet «Deutschland ‘83» fra den kalde krigen siste tiår. 

Med den elegante og intense «Babylon Berlin» (som ble lansert i fjor, men ikke har funnet veien til norske skjermer før nå) har turen kommet til mellomkrigstidens Weimarrepublikk, og sjangeren denne gangen er krimthriller, av typen kullsvart noir (noirens forfader, ekspresjonismen, blomstret jo opp i nettopp Tyskland på 20-tallet). 

Dekadent underverden 

Året er 1929, republikkens såkalte gullalder – en liten glippe av lys mellom hyperinflasjonen etter første verdenskrig, og depresjonen som spredte seg fra USA året etter. 
Politiinspektør Gereon Rath (Volker Bruch) er sendt til Berlin fra sedelighetsavsnittet i Köln for å spore opp bakmennene i en politisk pikant utpressingssak. 
Etterforskningen tar ham inn i storbyens dekadente underverden, og hans veier krysses blant annet med trotskijisten Kardakov (Ivan Shvedoff) og unge, fattige Charlotte Ritter (Liv Lisa Fries), som drømmer seg vekk fra tingenes nedtrykkende tilstand på dansegulv i byens depraverte nattklubber. 

Serieskaper Tom Tykwer («Løp, Lola, Løp») er en av tysk films største nåtidige regissører, og har bygget et mørkt og medrivende univers som lar det engasjerende og forholdsvis konvensjonelle krimplottet utfolde seg i uanstrengt pardans med mer kunstneriske tilbøyelighete. 
Den er proppfull av angstpreget eksistensialisme og hypnotisk drømmeaktige øyeblikk. 
Et sang- og danseinnslag på en nattklubb i midten av episode to er David Lynch verdig, og utvilsomt en kandidat til årets tv-øyeblikk for undertegnede. 

Ekspresjonistisk ubehag 

Tysk mellomkrigstid er en epoke som kanskje ikke høres like saftig ut som de tidligere nevnte, men det er bare på overflaten. 
Weimarrepublikken ble opprettet i kjølvannet av kapitulasjonen i 1918, da keiser Vilhelm ble tvunget til å abdisere og det tyske imperiet var en saga blott. 
En hel generasjon tyske menn var gått tapt i skyttergravene, og de som kom tilbake i live var merket for alltid, enten av kuler, giftgass eller granatsjokk. 
På toppen av det hele måtte de forholde seg til en skakkjørt økonomi grunnet krigsutgifter og vanvittige erstatningskrav i kjølvannet av et sjokkerende nederlag de færreste av dem forsto noe av. 
Det hele var en ydmykelse det tyske folk aldri glemte, og som skulle legge grobunnen for nazistenes maktovertagelse femten år senere. 

Foruten en bihistorie om sovjetiske kontrarevolusjonære, nærmer ikke «Babylon Berlin» seg dette politiske bakteppet direkte i de første episodene (fiendebildene består i hovedsak av en kriminell underverden og kommunistiske grupper, nasjonalsosialister nevnes ikke med et ord i de tre første episodene). 
Den overlater også til oss å trekke de åpenbare parallellene til vår egen tid, men lar heller det ustabile status quo sive inn i den skyggefulle art-deco-scenografien i form av en tyngende atmosfære av Weltschmerz og udefinert ubehag, godt hjulpet av et besnærende visuelt uttrykk som låner kraftig fra datidens tyske ekspresjonisme (spesielt Fritz Langs «M» kommer meg i hu). 

Det er fortsatt fire år til det skjøre parlamentariske demokratiet – under angrep både innenfra og utenfra – skal bukke under for antidemokratiske strømninger og la Hitler komme til makten. 
Men den kvelende fornemmelsen av at verden hvert øyeblikk kan gå av hengslene igjen – til tross for at man knapt har kommet seg opp til overflaten for å gispe etter luft etter første verdenskrig – henger over «Babylon Berlin» som gasslyktopplyst storbysmog. 

For å si det med Dylan: It’s not dark yet – but it’s getting there. 

(Anmeldelsen er basert på de første 3 episodene.) 
