Ubetydelig spill-Batman
På fredag får du se hvor legenden Batman startet i den glimrende filmen «Batman Begins». 
Spillet er ikke like storslagent. 

Jeg er en stor fan av Batman. 

Ikke av den kappekledte dusten som Adam West foreviget på TV-skjermen, selv om han også har sin lattermilde verdi. 
Eller av den som har levd godt i tegneserieform i flere tiår. 

Nei, jeg snakker om Frank Millers Batman. 
Når en av verdens mest anerkjente tegneserie-skapere (nå aktuell med filmen basert på hans «Sin City») gjenoppfant Batman i 1987 med «The Dark Knight Returns», snudde han alle konvensjoner om hva en superhelt egentlig er på hodet. 

Vi møtte Bruce Wayne ti år etter at han hadde lagt kappen på hyllen, i et Gotham som fremstod som et symbol på den vestlige verdens forfall. 

Media, det amerikanske samfunnet, Gothams innbyggere, politikere og andre autoritetsfigurer ble sylskarpt beskrevet og parodiert. 
Og i sentrum for det hele: 
En lett psykotisk og særdeles menneskelig Batman i kamp mot både indre og ytre demoner. 

Millers Batman sørget for å bringe de konvensjonelle superheltene inn i den moderne verden, helter det var mulig å forholde seg til for en ny generasjon. 

Det var denne versjonen av Batman som Tim Burton såvidt touchet innom i sine filmer fra 1989 og 1992. 

Og ikke minst: 
Det er denne versjonen av Batman som fredag brer sin store kappe ut over norske kinosaler i «Batman Begins». 

«Batman Begins» kombinerer tonen fra «The Dark Knight Returns» og Frank Millers tilbakeblikk på hvordan myten om Batman startet, «Batman: Year One». 
Det er den soleklart beste Batman-filmen til nå, et mørkt og nært portrett av milliardæren Bruce Wayne og hans vendetta mot Gothams underverden. 

Med masser av intens og heftig action, naturligvis. 
Hvilket danner utgangspunktet for spillet basert på filmen. 

I spillversjonen av «Batman Begins» får du selv muligheten til å styre Batman gjennom mange av sekvensene fra filmen. 
Det vanker mye sniking i skygger, rett-på-sak neddæljing av skurker og noen heftige turer med batmobilen. 

En slags «Splinter Cell» møter «Tekken», med en dæsj «Burnout» i Batmans beist av en bil, altså. 

I utgangspunktet var jeg ganske positivt innstilt til spillet. 
Det er vellaget, ganske engasjerende og i det hele tatt et hederlig forsøk på å spillmatisere filmen. 

Men etter å ha sett filmen (på en pressevisning, om du skulle lure), er det åpenbart at spillet blir bortimot en ubetydelig parantes. 

Det er ikke i nærheten av å skape den samme følelsesmessige tilknytningen jeg har til hverken filmen eller Frank Millers Batman-historier. 
Vi snakker om et helt OK actionspill, og jeg mener det bør være lov å forvente mer. 

Eller for å si det på en annen måte: 
Det å lunte fra brett til brett uten å videreformidle myten og psykologien rundt Batman på annet vis enn via korte filmsnutter, er å undervurdere spill som underholdningsform. 

For det er mulig å tilby noe mer engasjerende. 
Se bare på «The Chronicles of Riddick: 
Escape From Butcher Bay» og forsåvidt også «Spider-Man 2», som begge klarte å bygge videre på filmene de var basert på. 
Samtidig som de utnyttet spillenes egenart til å lage unike spillopplevelser. 

Jeg leser nå Frank Millers klassiske samlede Batman-verker for ørtende gang, og gleder meg stort til å se filmen igjen. 

Spillet er lagt på hyllen for godt. 
