Auður Ava Ólafsdóttir skriver ømt og tragikomisk om fortapte sjeler
Island har en sterk kandidat til Nordisk råds litteraturpris i år, med en underfundig, vittig og velskrevet roman om en handyman som finner livet meningsløst. 

Hvis den islandske forfatteren Auður Ava Ólafsdóttir vinner Nordisk råds litteraturpris til høsten, er det en verdig og god kandidat som får den. 
Ólafsdóttir var også nominert i 2009 for boken «Stiklingen», og «Arr» er hennes tredje bok som er oversatt til norsk. 
Tone Myklebost har gjort en overbevisende jobb med å overføre bokens lettere surrealistiske stil og mange gode setninger til norsk. 

I «Arr» møter vi den 49-årige fraskilte jeg-fortelleren Jonás. 
Han har kommet frem til at livet er meningsløst. 
Den dagen vi møter ham, får han tatovert en vannlilje på brystet, besøker sin tynne, krigselskende mor på sykehjemmet, før han går for å låne geværet til naboen Svanur. 
Å fullføre prosjektet med å skyte seg byr derimot på flere problemer. 

Blant annet synes han det er feil at datteren skal være nødt å rydde boden, som han selv har utsatt å gjøre i årevis. 
Jonás bestemmer seg for heller å reise til et ikke-navngitt land som nylig har vært herjet av krig, og ta livet av seg på hotellet. 
Dermed bærer det av sted med nesten bare verktøy som bagasje. 
Blant annet har han med en drill han skal bruke til å henge opp en krok i taket på hotellrommet. 

«Arr» lar seg lese på flere plan, kanskje mest av alt som kjærlig harselering med moderne manns- og kvinneroller. 
Det vil si moderne, tause menn, hvis identitet enten er å reparere eller være tøffelhelt. 
Da Jonás besøker Svanur, baker han glutenfrie kaker til sin kone Áróra. 
Svanur lurer på hvorfor Jonás ble skilt fra Gudrún: 

«Han ser bekymret ut og vil vite om det hadde ligget noen signaler i luften før Gudrún gikk sin vei. 
Jeg tenker meg om. 
– Hun sa jeg gjentok alt hun sa. 
Han er forvirret. 
– Gjentok, hvordan da? 
– 
Jo, hun sa at når hun sa noe til meg, så svarte jeg ved å gjenta det hun sa, for eksempel ved å forandre en påstand til et spørsmål. 
Svanur ser ut som et eneste spørsmålstegn. 
Jeg forklarer. 
– 
Når hun sa: 
Vatnalilja ringte, så svarte jeg, ja ringte Vatnalilja? 
Det kalles gjentagelse sa hun. 

Svanur ser ut som jeg har kastet frem en hypotese om den fysiske loven om tidens svarte hull. 
Han spør nølende: 
– Er det ikke i orden å gjenta, da? 
– Nei, Gudrún syntes ikke det var i orden.» 

«Arr»s naivistiske stil og lett absurde univers har likhetstrekk med bøkene til finske Arto Paasilinna og vår egen Erlend Loe, som også har skrevet om den moderne manns trøblete identitet. 
På hotell Silence blir selvmordsprosjektet til Jonás forstyrret av alt han må reparere, i et land som ligger i ruiner og som mangler det aller meste (spesielt verktøy som drill). 

Indirekte skildrer «Arr» en moderne mann som finner mening med livet ved å være til nytte for andre, og at det aldri kan bli for mange reparatører. 

Forfatteren viser stor ømhet for sitt snodige persongalleri i «Arr». 
Noe av det beste med boken er hvordan hun lar folkene i byen representere grunnleggende følelser som håp og optimisme, til tross for grusomheter som nylig har funnet sted. 

Omgivelsene forminsker Jonás´ meningstomhet, og når begjæret endelig våkner til liv igjen, tennes livsgnisten på nytt. 
«Arr» kan også leses som en oppmuntring til moderne kvinner om å bruke mindre tid på gluten – og mer tid på kyss. 
