Baseball-banaliteter
Svulmende sentimentalitet. 

Clint Eastwood, sist sett i «samtale» med en tom stol, tilbake i gretten gammel gubbe-modus: 
Bukselinningen trukket opp under armhulene. 
Svarer stort sett «grrr» når noen spør ham om noe. 
Snubler på vei til kjøkkenet, der han spiser Jaka Bov rett fra boksen. 
Noen ganger blir det øl og ansjospizza til frokost i stedet. 

Han er talentspeider i baseballbransjen, men synet har begynt å svikte. 
Han har en intelligent, snill og smellvakker datter (Adams), som er i ferd med å bli partner i et advokatfirma. 
Hun deler til alt hell den livslange lidenskapen hans også. 
Hun går ut med en kollega av typen slimål, som synes de to «passer veldig godt sammen, på papiret». 

Eastwood - eller Gus, som han heter her - får en siste sjanse til å reise så vel private som profesjonelle kjerringer. 
Han sendes ut på veien for å sjekke ut en utålelig «hotshot»-pitcher på gymnasnivå i North Carolina. 
Datteren, vel vitende om farens sviktende syn, følger etter for å hjelpe ham. 

Kommer far og datter til å komme nærmere hverandre? 
Kommer datteren, Mickey, til å treffe en fyr som er mye kjekkere og mer «ekte» enn den kjipe advokatstreitingen? 
Kommer Gus til å gi det fæle baseballtalentet kontrakt? 
Kommer han til å få beholde jobben sin? 

«Tilbake i spill» føles like gammeldags, like «Gud, Amerika og eplepai», som et Norman Rockwell-maleri fra mellomkrigstiden. 
Karakterene er klisjeer, historien er lagt etter puslespillprinsippet, musikken er svulmende og sentimentaliteten tykk nok til å kunne skjæres i med kniv. 
Slutten er så over toppen eventyraktig at den ville ha føltes for drøy i en «hestefilm» for unge jenter fra Disney. 

Ingen «Moneyball» (2011) altså, ei heller en utfordrer til Eastwoods egen beslektede «Gran Torino» (2008). 
Men så vidt verdt det for Eastwoods karisma, en serie severdige karakterskuespillere, John Goodman og Amy Adams' nydelige oppstoppernese. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
