«Rom 213» er en snill grøsser
En grøsser som nesten er forfriskende ved sin mangel på horroreffekter. 

Horrorfilmer for barn og ungdom er blitt så mørke og bevisste sin egen sjanger at det skal mye til for å gjøre inntrykk på dagens 12-åringer. 
Derfor er denne svenske grøsseren nesten forfriskende med sin mangel på skumle hensikter, og insistering på at også et spøkelse kan være snilt på bunnen. 

Hvorfor filmen har fått 12-årsgrense er en gåte; jeg tviler på at noen 10-åringer vil bli skremt av noe som helst i denne filmen. 

I sin debutfilm bruker Emelie Lindblom en slitt ramme for historien da vi blir med tre 12-årige jenter på feriekoloni på et øde sted i de svenske skoger. 
Elvira (Wilma Lundgren), Meja (Ella Fogelström) og Bea (Elena Hobsepyan) blir plassert sammen i det hjemsøkte rommet 213 som ingen lenger bruker. 
Det utløser ”krefter” i rommet som oppsøker dem om nettene, og skaper splid mellom jentene. 

Enkelt univers 

I starten antydes det at noe i Elviras bakgrunn kan være forhekset, som en ring hun arvet fra bestemoren. 
Men dette er bare en av mange teasere som skal holde på interessen vår, og etter hvert blir det litt for mange slike antydninger og for lite konkret vi kan forholde oss til. 

Jentenes fantasi løper selvsagt fort løpsk når mørket senker seg, men det virker noen ganger for tilfeldig hvordan dette grøsseruniverset er skrudd sammen. 
Lindblom er nesten kategorisk i sin motvilje overfor å sette jentenes gryende hormonelle tilstand og nysgjerrighet overfor gutter i ledtog med de mørke fantasiene. 
Dermed blir handlingen blottet for den kompleksiteten vi vet preger 12-årige jenters virkelighet, og som kunne ha satt det hele mer på spissen. 

Antiklimaks 

Det er likevel gode skuespillerprestasjoner Lindblom får ut av sitt unge ensemble. 
Lundgren i hovedrollen er litt anonym i starten, men kommer sterkere, og enkelheten i spillet og relasjonene kler filmens mangel på tradisjonelle horroreffekter. 
Det er nok av scener som viser at disse jentene kan vi få se mer av i fremtiden. 

Bortsett fra et litt skummelt lydbilde, som noen ganger blir altfor tydelig og kommer for tidlig i scenene (som for å advare istedenfor å overrumple oss), er det ingen saftige grøssersjokk vi får oppleve. 
Og for noen av de minste er det sikkert helt greit. 
Jeg satt og ventet på at spøkelseshistorien skulle utløse noe mer i disse 12-åringene som står på terskelen til tenårene, og at avsløringen av mysteriet ville bli et vendepunkt. 
Men så får vi servert kinohøstens kanskje største antiklimaks. 
