Litt for mange merksnodigheter
Fienden i grøsseren «Dark Skies» må samle tankene. 

FILM: 
Akkurat hvor mye indre logikk må det være i det uforklarlige? 
Det burde skaperne av «Dark Skies» tenkt gjennom før de satte seg i sving. 

Det er i forstadshuset til familien Barrett, på nifseste nattestid, det merkelige begynner å skje. 
Hermetikk og matvarer står plutselig balansert oppå hverandre i høye tårn. 
Familiefotografier forsvinner fra rammene. 
Det tar ikke lang tid før familien også begynner å føle på kroppen at noe er galt. 

Finanskrise og romvesner Inn i dette blandes finanskrisen på snedig vis: 
Når far har mistet jobben og mor klamrer seg til sin, kan spørsmålet om å skru på den dyre husalarmen igjen for å se hvem inntrengerne er, avføde mer enn én ekteskapelig gnisning. 
«Dark Skies» smugler også litt sympatisk hverdagslighet og gode, avslappede dialoger inn mellom alt det mystiske, i alle fall før moren Lacey (Keri Russell) leser noen konspiratoriske avisartikler og begynner å mumle om gjester fra det ytre rom. 

«Dark Skies» må kalles en science fiction-grøsser, og den har sine skikkelig nifse øyeblikk. 
Men det blir for mange merksnodigheter, med for liten sammenheng seg i mellom, og for korte mellomrom. 
En halvtime ut i filmen har det allerede vært en rekke nølende turer ned i stuen og kjøkkenet om natten, med påfølgende gisp og oppsperrede øyne når det såklart har skjedd noe skummelt der. 
Det føles fort repetitivt. 
Rytmen blir stakkato. 
Gåten blir kjedelig. 

Kamera som fugl Ellers er «Dark Skies» en anonymt velsmurt film, som gir forstadslivet en svak, forskjønnende glans og som iblant klarer å gi bildene noe avventende og illevarslende, som når eldstesønnen i huset, Jesse, sykler hjem om kvelden og kamera betrakter ham høyt ovenfra, som en fugl som henger i luften over ham, og understreker både den ukjente fiendens opphav og Jesses sårbarhet. 
Slutten er vemodig, uforløst på en god måte. 
Men det skramles mye før den tid. 
