Suverent og svart
Man skal ikke kimse av dem som har passert femti. 
De kan være uvurderlige i arbeidslivet. 
Innenfor rockeyrket styrker W.A.S.P. teorien om at de gamle er både eldst og best, og opptrer forbilledlig for unge og lovende som har tenkt å velge seg denne karriereveien. 
Å nå opp til bandets nivå skal riktignok godt gjøres. 

W.A.S.P. er kjent for å ha irritert foreldre i flere tiår, og de har dynket sitt publikum i blod, mel, glitter og fjær. 
Vokalist og gitarist Blackie Lawless har tygd store stykker rått kjøtt, men denne gang hadde han nok ikke rukket innom Idsøe. 

Det gjorde ingenting. 
OK, man hadde kanskje forventet litt teater à la Alice Cooper. 
Men i likhet med Cooper har W.A.S.P. låtmateriale som mer enn bærer en konsert, noe de til det fulle viste i går. 
Egentlig var konserten en eneste lang hitparade, og selvsagt altfor kort. 

Når Blackie henger i alle mikrofonstativers mor og gyver løs på gitaren, er det som å oppleve et historisk øyeblikk, et som vil inngå i den mentale minneboka i kapittelet som omhandler rockelegender. 

Bandet har blant annet verdens beste metalballade på samvittigheten, «Sleeping in the fire». 
Og den ikke rent lite kompliserte gitarsoloen taklet Chris Holmes sin arvtaker svært så glimrende. 
I det hele tatt var det et eminent band som gledet et fullstappet Folken, riktignok plaget av enkelte tekniske problemer, som heldigvis aldri fikk ødelegge stemningen. 

Fra første stund hadde bandet jerngrep om sine tilhørere, og det var ingen dum idé å bruke The Doors' «The End» som intro. 
Fansen ble også belønnet med «Arena of Pleasure» fra The Crimson Idol, som bandet, ifølge mr. Lawless, aldri har spilt live før. 
Smått historisk må det vel også sies å være at de vitale rockerne serverte «Widowmaker» for første gang på 20 år. 

W.A.S.P. er i gang med de innledende rundene av en verdensomspennende turné. 
Fortsetter de i samme spor som i går, er det mange grunner til at folk over hele verden kan glede seg. 
Uansett hva de mener at bokstavene i bandets navn står for. 
