Frelseren Freeman
Endelig har tidenes beste PC-spill fått sin oppfølger. 
Med «Half-Life 2» leverer antihelten Gordon Freeman en spillrevolusjon av de sjeldne. 

Revolusjon, plutselige nyvinninger og forandringer som endrer hverdagen til folk, industrier - ja, nasjoner, har preget menneskehetens historie. 

Ilden. 
Hjulet. 
Dampmotoren. 
Elektrisitet. 
Kommunismen. 
Kondomet. 
Datamaskinen. 
Demokratiet. 
Mobiltelefonen. 
Internett. 
Caffe Mocha Latte. 

Sakte men sikkert erstatter det nye det gamle, en ofte årelang prosess, mens vi haster videre inn i fremtiden uten å ofre det som var mer enn en og annen nostalgisk tanke. 

Spillbransjen har ikke den luksusen. 
Denne fremdeles purunge underholdningsindustrien har siden 70-tallet vært definert av plutselige forandringer og nyvinninger. 
Spillbarhet og ny teknologi som får alt annet før det til å virke gammelt og utdatert over natten. 

«Doom». 
«Super Mario 64». 
«Tomb Raider». 
«Jak and Daxter». 
«Battlefield 1942». 
Genredefinerende øyeblikk som sender konkurrentene tilbake til tegnebordet i innbitt kamp om å ta igjen forspranget. 

«Half-Life» kan i aller høyeste grad sies å tilhøre denne eksklusive klubben. 
I 1998 leverte Valve en spillopplevelse som omdefinerte en sliten skytespillgenre, revitaliserte hele PC-spillindustrien og som ga hobbyprogrammerere verden over et kraftig verktøy til å selv ta regien. 

Og nå har Valve jaggu gjort det igjen med «Half-Life 2». 

Passende nok er det revolusjon som står på dagsorden i spillet også. 
Gordon Freeman, den bebrillede vitenskapsmannen fra forgjengeren, ankommer den østblokkinspirerte byen City 17, hvor Wallace Breen har hovedkvarter for sitt verdensomspennende diktatur. 

Breen kom til makten da han signerte en overgivelsesavtale med okkupasjonsmakten fra en annen dimensjon, i bytte mot makt. 

Depresjonen og undertrykkelsen er å lese i de grå ansiktene til innbyggerne i City 17, der de kryper sammen i sine skitne leiligheter i frykt for å bli hentet av væpnede soldater. 
Breen styrer med stalinistisk jernhånd, all motstand blir slått hardt ned på. 

Men motstanden er der naturligvis fremdeles. 
Og Freeman blir snart hvisket om som deres frelser. 

Dermed er det duket for en heidundrende actionopplevelse, hvor Freeman må kjempe mot både aliens og Breens militære styrker til fots eller bak rattet på diverse kjøretøy. 

Rent visuelt snakker vi om det vakreste spillet jeg har sett noen gang - ikke nødvendigvis fordi alt ser så realistisk og flott ut, selv om det gjør det, men først og fremst fordi alle områdene du er i er så fordømt gjennomtenkte. 
Vi snakker om art direction på svært høyt nivå. 

Den filmatiske stemningen er til å ta og føle på, med en kombinasjon av episk musikk, nøye regisserte begivenheter og din egen kreativitet som grunnlagsmateriale. 

Det er forresten første gang jeg har sett et PC-spill med så bra støtte for bredskjermformat, dere med plasma- eller LCD-TV har god grunn til å glede dere. 

Dessuten er fysiske lover mer gjeldende enn i noe annet spill til nå, alle gjenstander har troverdig vekt og oppfører seg som de skal i miljøet de er i. 
Det er noe du både kan og innimellom må forholde deg til for å komme deg videre. 

I det hele tatt må du relativt ofte tenke litt for å overkomme hindringer i veien. 
I motsetning til de fleste andre spill i denne genren, hvor du blir ført fra område til område som om du var en ku på vei til slakteren. 
Herlig! 

Våpnene er også fantastiske, spesielt antigravitasjonsvåpenet, som lar deg leke med den vidunderlige fysikken. 
Zombier skal ikke nødvendigvis skytes, kanskje det funker bedre å kyle avgårde et sagblad eller noe annet du finner på bakken i steden. 
Eller knuse dem under et kjøleskap. 
Eller kanskje bruke en radiator som skjold mot skytende soldater. 
Mulighetene er endeløse. 

Jeg elsker også historien. 
Den er kanskje ikke så innmari original, men den er bare så utrolig bra fortalt. 
Skuespillerne gjør en strålende innsats og dialogen er skarp, naturlig og ofte morsom. 

Spillet er i det hele tatt krydret med noen deilige doser humor, som sørger for å løse opp den ellers intense, tette stemningen. 

Den aller største nyvinningen står derimot rollene i seg selv for. 
Hver eneste person du møter har sin egen, troverdige personlighet. 
De viser frykt, glede, overraskelse, sorg og resignasjon ved hjelp av en imponerende mengde unike ansiktsuttrykk. 

Ikke så imponerende, sier du? 
Vel, tenk på hvor mye følelser vi mennesker får overført fra andre. 
Vi blir glade når andre er glade, triste når andre er triste og redde når andre er redde. 
Dette har film alltid utnyttet som dramatisk effekt, det er først nå teknologien har kommet dit i stor skala i spill også. 

I «Half-Life 2» knyttes du til personene du møter, du bryr deg om dem. 
Sammen med alle mulighetene du har til å påvirke miljøene rundt deg og den ellers flotte grafikken og stemningen, snakker vi om total innlevelse i det som skjer. 

Med andre ord: 
Er du blant dem som alltid har trodd dataspill bare handler om å leke med animert grafikk på en skjerm, er det kanskje på tide å revurdere. 

Det er ikke noe hokus-pokus med i bildet, først og fremst er «Half-Life 2» et resultat av eksepsjonelt godt håndtverk og implementeringen av virkemidler og spillbarhet ingen har fått til i nevneverdig grad før. 
Derfor blir resultatet magisk. 

Lykkerusen over at «Half-Life 2» faktisk overgår de skyhøye forventningene mine bare nekter å gi seg. 

Og det beste er at følelsen kan vare lenge. 
Nå er det bare å lene seg tilbake og vente på hobbyprogrammerernes modifikasjoner, tilleggspakker og andre utvidelser (vær så snill, Valve: 
Team Deathmatch!) av «Half-Life 2»-universet. 
O' lykke. 

Det hender noen spør meg hvorfor jeg er så interessert i spill, og hvorfor jeg har valgt å jobbe med det som journalist og anmelder. 

Mitt nye svar er «Half-Life 2». 
Spill som underholdningsmedie tar med jevne mellomrom et stort skritt fremover, i retning mot, ja, hvem vet hva fremtiden bringer, jeg vet bare den blir utrolig interessant og morsom. 

Høsten 2004 overtok Gordon Freeman støvlene. 
«Half-Life 2» er tidenes beste actionspill og den nye fanebæreren for spillrevolusjonen. 

Viva la revolution! 

PS: 
«Half-Life 2» skal etter planen komme på Xbox til neste år, og det snakkes også om en versjon til Playstation 3 en gang i fremtiden. 

EN PS TIL: 
Spillet må aktiviseres via Steam. 
Du trenger altså nettilgang for å spille. 
