En forvirrende frisk øyenfryd
Tenk deg at du skal gi samleterning for et fiske-koldtbord som både serverer rekenyrer i Thousand Island, torskehalekomla, fiskepinner og dieselbakt belugakaviar. 

«At world's end» er en fryd for øyet, men baksida av synsnervene lider tålmodig over en historie som etter hvert blir så rikholdig og innfløkt at bare Mensa-foreningens Star Wars-gruppe klarer å henge med. 

Hjernen min er lat. 
Den vil ha enkel action-underholdning. 
Øynene syns det er moro med bankende hjerte i trekasse, men den orker egentlig ikke holde rede på hvorfor Elizabeth Swann plutselig var konge og sjørøver-verdenen ble urettferdig belemra med en reggae-gudinne som av alle ting heter Calypso, som jeg alltid har trodd var en bevegelse som feite nordmenn i bermudashorts foretar i utlandet under påvirkning av blått brennevin med solskjerm. 

SYMPATI-MUSKLENE mine er også late. 
De vil ha en å holde med. 
En synlig person med fin cv og god utdannelse. 
«At world's end» har minst tre hovedpersoner, og rundt dem myldrer det en bivånelsesverdig bråte sterke personligheter som gjør at du får følelsen av å være til stede da «Titanic» gikk ned med Oscar-publikummet. 
Gore Verbinskis tredje film er så lang og forteller så mange gode sketsjer at interessen står i fare for å fisjonere. 
Alt avhenger av den enkeltes dagsform. 
Har du tatt vitaminene dine, har du sovet godt ut etter natt til 17. mai, har du spist lite kullhydrater og spasert rundt Stokkavannet, er det absolutt en sjanse for at formen holder i to og en halv time. 
Men hvis du tar deg sjøl i å lure på hva slags ukedag St. Hans-aften er, da har du tapt. 

STARTEN er klassisk. 
Verbinski ironiserer over amerikansk paranoia og vestlig terrorist-lovgivning og lar skurkene synge i et medrivende slavekor: 
«Thieves and beggars shall never die». 
Det er filmens politiske manifest. 
Stemningen er mørk og velgjørende da Keira Knightley ror rundt i Singapores brakkvann, og sjørøvere i US-marine-aktige hjelmer ramboer sjøen. 
Keira er filmens Pippi, og starten med Sao Feng er fiks og forventningsfull. 

Det er også overraskende surrealistisk å følge en litt chapliniøs kaptein Sparrow i en alternativ-sartresk Intethet der samværet med seg sjøl er helvete, ikke de andre. 

Det er fantastisk når sjørøverne seiler over Verdens Ende og driver mellom isfjellene i det evige ødeland. 
Veldig mye er bra. 

MEN ALLE har forskjellige ting fore: 
Elizabeth Swann må tilbakebringe Sparrow fordi hun forrådte ham, Sparrow skal vel egentlig bare befri seg sjøl, Will Turner skal redde sin skjellskadde svenske pappa, tinnsoldaten skal bringe alle frie røvere til Guantánamo, kaptein Barbossa skal. 
æh. og Tia Dalma skal altså ha havet tilbake, mens Davy Jones bare skal forsøke å holde hjertet sitt bankende, mens Broderskapets fargerike brødre vil diskutere Calypsos fortsatte guddommelighet i noe som likner en håndfast statskirke-diskusjon mellom Ap og KrF. 
Midt oppi det har Billy og Bettan et slags humanetisk fektebryllup, men får de bryllupsnatt? 

SETT BITVIS er filmen glimrende. 
Alt er visuelt imponerende i «At world's end». 
Alt skvetter friskere enn før. 
Sjøslagene flerrer flere trefliser enn en gammeldanslørdag på piggsko (sjelden ting). 
Men det er en form for filmunderholdning som forutsetter at man liker handlinger som beveger seg i episoder og får deg til å føle at filmen begynner fem ganger. 
