Bokanmeldelse:James Rhodes: 
«Instrumental» 

Den britiske kjendispianisten James Rhodes (43) er en bedre pianist enn forfatter, men hans bekjennelse om den lange veien fra overgrepsoffer til pianist, og hvordan musikk kan redde liv, gjør inntrykk. 

Den britiske pianisten James Rhodes kan best beskrives som en blanding av Jamie Oliver, Russell Brand og David Helfgott (du husker kanskje den eksentriske pianisten fra filmen «Shine»?). 

«Klassisk musikk gir meg stå», skriver Rhodes og trekker leseren inn i en dypt personlig helvetesskildring som begynte da han var seks år og ble voldtatt gjentatte ganger av gymlæreren på en privatskole i London. 

Derfra går det raskt nedover med den gløgge, musikalske unge gutten: 
«Vil du vite hvordan du kan rive hele barnet ut av et barn? 
Pul det.» 

Rhodes' historie er grufull og hjerteskjærende. 
Han har vært alkoholiker, narkoman og selvskader. 
Alt for å takle det han ble utsatt for som barn. 
Diagnoselisten hans er like lang og komplisert som kadensen i Rakhmaninovs klaverkonsert nr. 3. 

Etter å ha gitt opp pianistdrømmen som ung mann og avvist studieplassen på en prestisjefylt musikkskole, spilte ikke Rhodes piano på ti år, men jobbet som selger i Londons finansdistrikt. 
Han ble gift, fikk en sønn, tjente gode penger. 
Fra utsiden levde han et vellykket øvre middelklasseliv. 
På innsiden var han, derimot, i ferd med å gå fullstendig bananas. 

Først nærmere tre tiår etter voldtektene, fortalte han om overgrepene til sine nærmeste, og livet raknet fullstendig. 
Psykiatriske institusjoner, tvangsinnleggelser, avrusning – you name it. 

Samtidig tok han opp pianospillingen igjen: 
«Det er bare to ting jeg vet om som er udiskutable i livet mitt – kjærligheten til sønnen min og kjærligheten til musikk. 
(...) Nærmere bestemt klassisk musikk.» 

På godt og vondt er denne selvbiografien et salig rot. 
På omslaget presenterer forlaget den som en bok om musikk: 
«Jeg ble voldtatt da jeg var seks år. 
Jeg ble lagt inn på psykiatrisk sykehus. 
Jeg var narkoman og alkoholiker. 
Jeg prøvde å ta livet av meg fem ganger. 
Jeg mistet foreldreretten til sønnen min. 
Men jeg vil ikke snakke om det. 
Jeg vil snakke om musikk.» 

Det siste er løgn. 
Bortsett fra at hvert kapittel starter med en kort introduksjon til et klassisk musikkstykke og komponisten bak verket (hele spillelisten ligger på Spotify), er det påfallende lite om musikk i denne boken, hvis vi ser bort fra all namedroppingen, da. 
Men hva annet kan man forvente av en narsissistisk bløffmaker som Rhodes? 
(Han innrømmer det selv). 

Nei, dette er først og frem en rasende, kaotisk, gjentagende, ofte klisjefylt, men aldri likegyldig bekjennelse fra en plaget mann. 
Rhodes har etter å ha gjenopptatt karrieren som pianist i godt voksen alder, blitt et fenomen på konsertscener verden over. 
Hans store misjon: 
Å bringe den klassiske musikken bort fra snobberiet og de museale tradisjonene som fremdeles preger den. 
Inn med ungdommen, ut med grått hår og smoking! 

Etter å ha hørt Rhodes spille under lesingen, er konklusjonen klar: 
Han er en langt bedre pianist enn forfatter. 
«Instrumental» er likevel en tankevekkende bok som til tross for sine svakheter, gjør inntrykk. 
Og enda viktigere: 
Den inspirerer til å oppleve og lytte til klassisk musikk på nye måter. 
Bravo! 
