Fugleskvalder
For mye av det gode blir i meste laget. 

I forløperen ble vi kjent med den sjeldne papegøyen Blu. 
Fanget og smuglet til USA som unge, ble den reddet av Linda og som voksen brakt til Rio for å redde arten sammen med hunnen Jewel. 

De utgjør nå en moderne familie med tre barn, bosatt i et urbant fuglereservat. 

Ergo kunne ikke Blu vært mindre interessert i å dra på familieferie til Amazonas. 
Maktesløs overfor konen og barnas vilje blir han likevel med, utstyrt med rumpetaske og GPS. 

Inspirert av brasilianske karnevalstradisjoner og samba, trekkes det ene velkoreograferte sang— og dansenummeret etter det andre ut av ermet. 
Fargesprakende flott å se og høre, og smått overraskende av og til, som når kakaduen Nigel drar en omskrevet versjon av Gloria Gaynors discohit «I Will Survive». 

Fratrukket noen vittigheter er resten en rotete miks av spenning, slapstick, musikal og økologisk moral. 

I forrige film ble Nigel påført en ulykke der han mistet flygedyktigheten. 
Nå er den teatrale kakaduen ute på hevntokt, i selskap med en maursluker og en giftig, inderlig forelsket frosk. 

Jewels far ser med dyp skepsis på sin hjelpeløse svigersønn, som på sin side utfordres av Jewels selvbevisste barndomsvenn Ronaldo. 

Linda og ornitolog-kjæresten kommer over et kjeltringselskap som hogger ned regnskog ulovlig, inne i papegøyenes habitat. 

Konfliktene og bihistoriene blir så mange, og atskilte, at de virker som gjensidige bremseklosser. 
Det samme gjelder typegalleriet. 
Filmen er så overlesset av finurlige figurer at knapt en eneste personlighet kommer riktig frem og til sin rett. 

Slik drukner både økomoral og varme og humor i anmassende fugleskvalder og et kaos som oppleves mer heseblesende enn gøy. 
