Et satans rockteater
Ghost slår et slag for stadionrocken. 

ALBUM: 
Man kan med sikkerhet fastslå at ambisjonsnivået til våre svenske venner i Ghost har endret seg dramatisk siden bandets hovedmann, dødspresten Papa Emeritus, lastet opp en håndfull låter på proto-strømmetjenesten MySpace i 2010. 

Fra å være et, i undergrunnkontekst, tidstypisk retrorock-band med et godt øre for fengende melodier, er Ghost på «Prequelle» et fullblods rocketeater med refrenger som uproblematisk vil resonnere godt i en arena eller på en stadion. 

Der hvor «Meliora» var tung som Metallicas «svarte» på den ene siden og progrocka på den andre, er «Prequelle» et herlig sammensurium av Queen, ABBA, Bon Jovi og Alice Cooper. 
Dramatisk i oppbygning, teatralsk i formen og selvsagt rasende fengende i de riktige øyeblikkene. 

Turbulens 

Tematikken på «Prequelle» er satt til den pestbefengte, mørke middelalderen og er etter sigende en allegori om overlevelse og om å se lyset i enden av tunellen. 
Kanskje ikke så rart gitt at det har vært ganske turbulent i Ghost-kulissene i oppkjøringen til plate nummer fire. 

Samtlige av musikerne som utgjorde «The Nameless Ghouls» fikk på tampen av 2016-turneen beskjed om å reise hjem og aldri komme tilbake. 
«Spøkelsene» svarte med å saksøke bandets leder Tobias Forge og med det sparke bein under anonymitetsveldet. 

Man trenger ikke bruke mye fantasi for å tilegne tekstlinjer som: 
«Many a rat I've befriended (...) But of all of the demons I've known, none could compare to you» og «Every day that you feed me with hate I grow stronger» til Papa Emeritus tidligere makkere. 

Men mørke og turbulens til tross, dette er mest av alt en drivende god rockeplate som først og fremst streber etter å underholde. 

Åpningslåten «Rats» slår et dugalt slag for den bredbeinte hårrocken Alice Cooper gjorde til en landeplage da «Poison» herjet ved utløpet av 80-tallet. 
«Dance Macabre» er Bon Jovi, Journey og disco-Kiss i en farlig effektiv legering. 

Den første av to instrumentaler, «Miasma», kunne sklidd rett in som lydspor til hvilken som helst actionfilm-klassiker fra 80-tallet. 
Komplett med saxofon-solo og et mellomparti som ligger farlig tett opp til Michael Jacksons udødelige «Beat It»-riff. 

Sammensatt 

Man blir tatt med på en berg-og-dalbane som slynger deg mellom progressiv hardrock - «Faith», orkestrerte ballader av fineste merke - «Pro Memoria» og knyttnevepumpende stadionrock - «Witch Image». 
Avsluttende «Life Eternal» er så prangende som bare Queen kunne være på sitt stolteste. 

Alt nennsomt sammenvevd av introer og små melodiske motiv som dukker opp flere steder gjennom albumet. 
Om Papa Emeritus I, II og III tok oss gjennom 70-tallets progressive og symfoniske rock, tar Ghosts «nye» spradebasse-frontmann, Cardinal Copia, oss med inn i det grandiose 80-tallet hva musikalske virkemidler og produksjonsmessig koloritt angår. 

Det handler om en total skamløshet som garantert vil gjøre Ghost til årets mest underholdende rocksirkus. 
I en samtid hvor musikk- og underholdningssfæren blir mer og mer navlebeskuende og reality-orientert, er det et friskt pust å kunne ruse avgårde i Ghosts finstilte tidsmaskin og lande der hvor rocken fremdeles har virkelighetsflukt og underholdning som høyeste mål. 
