James Murphy er seg selv lik
LCD Soundsystems comeback viser at de fremdeles har stålkontroll. 

James Murphy laget noen av forrige tiårs sterkeste album med sitt band LCD Soundsystem. 
I 2011 avsluttet han tilsynelatende prosjektet for godt etter tre svært suksessfulle og innflytelsesrike slipp, men nå er han altså tilbake. 

Og godt er det. 
Om dette var en godt planlagt markedsføringsstrategi er ikke så viktig, når musikken er såpass god. 

Setter stilen i en annen sammenheng 

Så, hva har skjedd siden sist? 
Musikken ligner – det er fremdeles klare referanser til artister som David Bowie og Kraftwerk – i en innpakning av funk, retro synthpop, og dansbar alternativrock. 
Og Murphy er fremdeles en medrivende frontmann med sin karakteristiske snakkesang. 

Han kjører på med samme sound som han har etablert på de foregående albumene, flere av låtene her har klare røtter i LCDs tidligere materiale, men setter stilen inn i en annen sammenheng. 
Det funker. 

Eksempelvis har vi «Change yr mind», hvor en sløy basslinje gjennombores av røffe gitarstikk à la hva Robert Fripp gjorde på Bowies «Fashion», mens Murphy messer monotont. 
Gjenkjennbarheten blir en styrke. 

Et annet sterkt kutt er ni minutter lange «How do you sleep?». 
Denne låten opererer i et dystert, minimalistisk lydlandskap, drevet av en enkel rytme omgitt av fiffige synthdetaljer. 

Tunge basstoner setter inn etter at sangen sakte har bygget seg opp, uten at man løsrives helt fra den sterke stemningen. 
Det lyder som en slags antitese til «Dance yrself clean» fra bandets forrige album. 
Veldig stilig, spesielt når den følges kontant av singelen «Tonite», som får i gang dansefoten igjen. 

Har noe ikke alle andre har 

Dette er progressiv pop. 
Albumet beveger seg mellom avmålte kontemplasjoner og svette dansegulv, og hver låt får godt rom til å puste og utvikle seg. 
LCD Soundsystem låner åpenlyst fra klassikerne, samtidig som de aldri er redd for å gå egne veier og bryte ned popnormer. 

Dette er ikke revolusjonerende musikk, men den er mesterlig laget og ofte ekstremt fengende. 

Det hele avsluttes med tolv minutter lange «Black screen». 
Et klart høydepunkt, hvor en suggererende drone av feedback sprinkles med enkle, adspredte melodilinjer, mens Murphys rolige vokal tar førersetet. 
Låten griper tak i deg, og gir ikke slipp før siste note driver sakte forbi. 
Det er noe triumferende over en såpass eksperimentell avslutning fra en kommersiell popartist. 

James Murphy har noe ikke alle andre har: en evne til å få gamle toner til å høres nye ut, og produsere klassisk pop som fremstår stor og viktig. 
Det er imponerende. 
