«Stories from Norway» er Ylvis på sitt aller beste
Rapport fra et sjarmerende pottittland. 

Etter fem sesonger med talkshow på TVNorge, ba Ylvis-brødrene om å få lov til å gjøre noe annet. 
Og resultatet, som nå er klart for tv-skjermen i form av det sju episoder lange «musikaldokumentar»-programmet «Stories from Norway», ligner ikke noe annet på norsk tv. 
Derimot er det umiskjennelig Ylvis - på sitt aller beste: 
Absurd humor og gjennomførte musikalske parodier på Norge og nordmenn, og på musikal- og dokumentarsjangeren. 

Hver av de sju episodene er en frittstående dokumentar om et tema fra det norske nyhetsbildet, som viser fram pottittlandet i all sin prakt. 
Komisk alvorlige dokumentarfilm-intervjuer med de involverte kombineres med over the top-musikalnumre, der Ylvis-gutta og medhjelpere spiller ut rollene. 
Humoren ligger i kontrasten mellom det store og det lille: 
Det overdimensjonerte alvoret i intervjuene med svart bakgrunn, de svære faktene og følelsene i musikalnumrene, og de i utgangspunktet nokså puslete sakene som ble til digre fadeser. 

Sjarmerende 

Første episode tar for seg stupetårnskandalen på Hamar, tidenes kommunale budsjettsprekk, mens den andre er viet Justin Biebers famøse konsertavbrudd etter vannsøl på scenen, og den spinnville mediedekningen av det hele. 
Velkjente saker, og ingen nye opplysninger, men det er heller ikke poenget. 

I Ylvis’ verden er Norge den søte lillebroren som så gjerne vil leke med de store, uten helt å ha lært seg reglene. 
Men vi har svulstige drømmer og masse oppsparte lommepenger. 
Vi er arkitekten som ville sette Hamar på kartet med et stupetårn til flerfoldige millioner. 
Vi er politifolkene som dro på studietur til England for å lære å håndtere gærne beliebers. 
Og vi er pressefolka som dekket Biebers norgesbesøk som om det var en verdensbegivenhet verdt alle gravemusklene vi kunne oppdrive. 

Vi er faktisk ganske sjarmerende. 

Ler av oss selv 

Selv om intervjusekvensene er til å gapskratte av – mye takket være fingerspisstiming i klippen – er alle de involverte varmt portrettert. 
Pilotepisoden om stupetårnet er klart mest gjennomført. 
Her er karakterene langt tydeligere enn i Bieber-episoden. 
Varaordfører Geir Byberg med stupedrømmen er en naturlig helt, i en historie som følger klassisk musikaldramaturgi. 
Fra drøm, via store utfordringer, til happy ending. 
Her er både såre ballader og festlige fellesnumre, og en «Les Miserables»-aktig marsj der borgerne protesterer mot galskapen. 
Samt en forførende tango, der Byberg blir lurt utpå av stadig nye pengekrav. 
Vendepunktet kommer når Krf-politikeren får støtte fra oven. 
Han der oppe forsikrer ham om at «Dette er Norge. 
Det finnes alltid mer penger!». 

Bieber-episoden er mer rotete, og også mer ensartet musikalsk – her går det selvsagt i Bieber-pop hele veien. 
Til gjengjeld er sistelåta, «Normal Boy», både et humoristisk og musikalsk høydepunkt. 
Noen ny «The Fox» er ikke å skimte foreløpig, og det er det eneste som skuffer litt. 
Men hele 40 nye låter skal være laget til programserien, og vi kan jo håpe at de fem siste episodene kommer med noen ekstra revestreker. 

Serien har nok internasjonale ambisjoner, alle låter synges på gebrokkent engelsk, og temaene er USA-vennlige. 
Samtidig ligger mye av sjarmen nettopp i at vi som ser på, ser oss selv utenfra og ler av det. 
Begge historiene har elementer som knytter oss sammen i et fellesskap: 
Vi som bor i dette rare, lille landet med de store vyene. 
Det er nokså fint, egentlig. 
