En herlig graut av rock, jazz og blues
Hedvig Mollestad Trio blir tøffere for hvert album. 

ALBUM: 
Hvor går grensa mellom tung rock, blues, bluesrock, frijazz, jazzrock, psykedelia og progressiv musikk? 
Ikke spør Hedvig Mollestad Thomassen, for hun kan trolig ikke svare. 
Ikke er det så viktig, heller. 

Hun bare spiller alt sammen, gjerne samtidig. 
En enfant terrible... 

Han har sans for norsk kvalitetsmusikk, og er uttalt fan av band som BigBang, Motorpsycho og nå altså Hedvig Mollestad Trio. 

Eget sound 
Det er en vanskelig sjanger, men du vet det er god instrumentalmusikk når du ikke savner vokalen. 

Trioen har gjennom to tidligere album dyrket fram et eget sound, suggererende og sugende jazzbluesrock - uten vokal, men med tilhørende herligheter. 

Her er både kontante gitarriff og sugende rytmer som tøyes og dras. 

«Penere» gitartone Musikken kommer enten som et drønn, som i «Arigato, Bitch», «Liquid Bridges» og «La Boule Noire», eller den slentrer av gårde som i avslutningslåten «Pity The Children». 

Her briljerer Mollestad Thomassen med en enklere og «penere» gitartone enn vanlig. 

I korte, men nærmest rabiate «Rastapoupolos», signert trommis Ivar Loe Bjørnstad, høres det ut som om alle har det svært travelt med å bli ferdige med låten. 
Bassen til Ellen Brekken nærmest bjeffer! 

Rock og jazz Musikken er tuftet på inspirasjon fra rockhelter som Led Zeppelin, Black Sabbath, Santana og Free, men også jazzstørrelser som John McLaughlin og Terje Rypdal. 

Samtidig virker det som om trioen frigir seg mer og mer fra disse inspirasjonskildene for å dyrke sitt eget sound. 

Musikken er blitt råere, tøffere og skumlere og mer avansert for hvert album. 
Derfor kunne jeg også tenkt meg mer enn seks låter som klokker inn på fattige, intense 36 minutter. 
Jeg vil ha mer! 

Men det går selvfølgelig an å sette på plata en gang til! 
