Mamma Mia! overgår seg selv
ABBA-låtene er mindre kjente, men det er bare en fordel i «Mamma Mia!»- oppfølgeren. 
Som er en sjarmerende, skjønn og velspilt lykkepille av en hyllest til kjærligheten, livet og musikken. 

Mamma Mia: 
Here We Go Again! 

Sjanger: Komedie/Musikal. 
Nasjonalitet: USA 2018. 
Regi og manus: 
Ol Parker. 
Skuespillere: 
Amanda Seyfried, Pierce Brosnan, Meryl Streep, Colin Firth, Stellan Skarsgård, Cher, Andy Garcia, Julie Walters, Christine Baranski, Lily James. 
Lengde: 
1 time 53 min. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 

Mamma Mia!-fans i alle aldre: 
Det er bare å glede seg til et nytt sommereventyr i kinosalen. 
I oppfølgerfilmen er sommeren i sydenparadiset like besnærende, musikken minst like bra og historien mer spennende. 
Singalong-faktoren er ikke like umiddelbar, men det vil nok ordne seg. 
Og det er bare å finne fram de gamle ABBA-albumene, denne gangen har de gravd dypt og funnet riktig så mange halvglemte godbiter. 

I den først filmen var det spunnet en historie rundt ABBA-låter om den gifteferdige Sophie, som ikke visste hvem som var hennes far. 
Dermed inviterte hun alle de tre potensielle kandidatene til bryllupet. 
Noe hennes mor Donna ikke var særlig begeistret for. 

Nå har fem år gått, og Sophie har overtatt hotellet og restauranten. 
Det er klart for nyåpning og stor fest, men Sophie sliter litt i ekteskapet til Sky. 
Samtidig går historien tilbake til Donnas ungdom, og viser hvordan hun traff de tre fedrene Bill, Harry og Sam, og havnet på sin greske drømmeøy. 
Og sang og danset i bandet Donna and the Dynamos med venninnene Tanya og Rosie. 
I tillegg dukker også en lenge fraværende bestemor opp, i Chers skikkelse. 

Trykk på bildet for bildegalleri fra filmen. 

Når manuset skal bygges rundt utvalgte sangtekster fra 70-tallet, sier det seg selv at det ikke blir noen dyptpløyende historie. 
«Mamma Mia! 
Here we god again» er tråklet godt nok sammen, selv om dialogen nok lugger litt av og til. 

Gøy på 70-tallet 

Donnas mannehistorier fra det frie 70-tallet er mer gøyale enn de farseaktige pappaforviklingene i eneren. 
Toeren føles mindre flau og klam. 
Kanskje fordi manusforfatteren har hatt mange flere låter å velge mellom enn de opplagte hitsene denne gangen? 

Lily James har påtatt seg rollen som den unge Donna, og hun er helt suverent sjarmerende! 
Hun synger og danser bra, og stråler av livsglede på sin reise ut i verden på jakt etter skjebnen sin, etter fullførte Oxford-studier. 

Også klesstilen setter en ekstra spiss på det visuelle: den karakteristiske 70-tallsmoten er mildt med ABBA-stilen på en måte som får den til å føles aktuell. 

Her blir selvsagt gjensyn med hele den herlige gjengen fra første film, og to nykommere setter også en fin spiss på både humoren og handlingen: 
Andy Garcia som hotelldirektør med honningtunge, og en stivmasket, selvironisk Cher som «bestemoren fra helvete», som aller nådigst dukker opp til festen til slutt. 

Musikalsk bedre 

Dette skrives av en som fikk et ubehagelig kultursjokk av å høre karaokeversjonene av de perfekte ABBA-innspillingene i den første filmen. 
Denne gangen er jeg forberedt, og dermed stiger den musikalske opplevelsen av «Mamma Mia! 
Here we go again» med flere hundre prosent. 
Også fordi filmskaperne denne gangen har tatt et dypere dykk i ABBA-katalogen enn til hits-samlingen «ABBA Gold», og har funnet fram mindre kjente perler fra hele ABBA-epoken. 

De har også tatt lærdom fra hvilke rollefigurer som ikke trenger å synge så mye i fortsettelsen, for eksempel Pierce Brosnan. 
Samtidig brukes instrumentale snutter av storhitsene med enten piano eller gitar som bakgrunnsmuskk. 

Takk for musikken! 

Resultatet er en riktig så deilig musikkopplevelse, flott og sjarmerende sunget og danset. 
Følelsene spenner fra det såre og vemodige, via det usikre, håpefulle og nostalgiske, til en helt uimotståelig hedonistisk omfavnelse av alt det skjønne livet tross alt har å by på. 

Og dermed blir teksten i ABBA-låten «Thank you for the music» så relevant: 
Om hvordan musikken bringer glede og tårer, farger opplevelser og minner, får blodet til å bruse og kroppen til å danse, og ikke er til å leve uten. 

Tusen millioner takk for musikken, ABBA! 
