Uinspirert tristesse
Minor Majority-frontmannens solodebut føyer seg til den nærmest endeløse rekken av intetsigende norske formelfolkskiver. 

Jeg sitter inne med så mange spørsmål. 
Mest av alt lurer jeg på hvorfor musikken din kjeder meg så grenseløst; hvorfor jeg ikke klarer å føle musikkglede over mollakkordene jeg hører, eller makter å gripe høstmelankolien du ønsker å formidle. 
Er det jeg som ennå ikke har knekt koden - hvis den finnes - eller kan det ha seg slik at Follow Me er nok et album som bør sorteres sammen med allerede altfor mange andre norske singer-songwritere? 
Derfor skriver jeg dette til deg, som en representant for en uorganisert bande som nærmest har skapt tradisjon i å formidle amerikansk country- og britisk folktradisjon på kjedsommelig vis. 

Én ting vet jeg riktignok: 
Det behøver ikke nødvendigvis være som dette. 
Man kan enkelt styre unna lyriske selvmedlidenhetsfloskler som "Sit down, relax, while I make some coffee/and have a sigarette/there should be plenty left" (fra "Shut The Door Behind You"), uinspirerende duetter som skapt for ufarlig ettermiddags-tv ("Follow Me" med The Voice-Monika Blomeid) eller den generiske snusingen på storhet mot slutten av "We Go On". 

Pirrende er imidlertid grunnlaget for sporene "James Gandolfini" og "From The Desk of Dr. Melfi", hvor del én henvender seg til Gandolfini-karakteren Tony Soprano, mens minste-felles-multiplums-postrocken i del to er rettet mot Sopranos psykolog. 
Men det forblir kun en fiffig idé - en konseptuell forfriskning midtveis i Follow Me - for låtene i seg selv er omtrent like forglemmelige som resten av albumet. 

Mitt arbeid består av å lytte til og bedømme musikk. 
Det betyr at jeg blir nødt til å høre godt etter - og ikke fullt så godt etter - på utgivelser i ulike omgivelser og i ulikt humør. 
Og selv om dette kanskje utgjør fire-fem timer med lytting per album, er det klart at dette er kun en brøkdel av en brøkdel av arbeidstiden som ligger bak skivene det gjelder. 
Hva gjelder min opplevelse av Follow Me tror dessverre jeg ikke mer tid vil tilføre albumet tyngden og egenarten platen tydelig mangler. 
