Filmanmeldelse:«Star Wars: The Force Awakens» 

Jada, «Star Wars: The Force Awakens» innbyr til galaktisk moro! 

«STAR WARS: 
THE FORCE AWAKENS» 

USA. 
Regi: 
J.J. Abrams. 
12 år. 
MED: Daisy Ridley, John Boyega, Mark Hamill, Carrie Fisher, Harrison Ford, Andy Serkis, Domhnall Gleeson, Adam Driver, Oscar Isaac, Max von Sydow. 

Det er faktisk ganske så imponerende, ettersom en ny film i Star Wars-universet befinner seg i en meget utfordrende skvis: 
Mellom snart 40 år gammel egenhistorie; den opprinnelig «Star Wars» kom i 1977. 
Og på den annen side: 
En ny tids voldsomme krav til avansert action, basert på den eksplosjon av muligheter som dataanimasjons-utviklingen har betydd. 

De seks forutgående filmene har ikke alltid vært innbyrdes logiske, hverken i historiefortelling eller egen kronologi. 
«The Force Awakens» er på sett og vis bygget på film nr. 3 (kronologisk regnet), «Jediridderen vender tilbake» (1983). 
Vi er 30 år etter denne, og de gamle helter likeså. 

Men nye er født. 

Greia er at den siste jediridder, Luke Skywalker, har trukket seg langt, langt tilbake, til en avkrok av Universet. 
Jediridderne er den fremste godhetens og rettferdighetens forvalter av den altoverskyggende Kraften, Star Wars-universets all-gud, så å si. 
Men Kraften har også en mørk side, og ondskapens håndlangere er like opptatt av å finne Skywalker som godhetens forkjempere; det er den klassiske rivaliseringen mellom ondskapens og godhetens, mørkets og lysets krefter, som pågår, må vite. 

Det finnes et kart til Skywalkers oppholdssted. 
Det er jakten på dette kartet, som er plottet i «The Force Awakens». 
Uten at vi skal røpe mye mer; spoiler-faren er overhengende! 

Men, altså: 
Gammel-universet er tatt vare på av nøkkelskuespillere som Harrison Ford, Carrie Fisher og Mark Hamill. 

Den nye tid er først og fremst representert med engelske Daisy Ridley som nøkkelfiguren «Rey» og like engelske John Boyega, som soldaten Finn, deserterende Stormtrooper med samvittighetsnag. 
Det er to glimrende figurer, som begge vokser inn i den større sammenheng og tilfører fornyelse. 
Det er ikke vanskelig å spå om at særlig 23 år gamle Ridley etter dette er en nyfødt superstjerne på filmhimmelen. 

Filmens action må sies å være helt, helt patent. 
Ørlite monoton og kanskje litt for langtekkelig i små øyeblikk. 
Men helt innenfor hva den skal være. 
Superpiloten Poe (Oscar Isaac) blir såpass nøye portrettert, at man forstår tendensen i regissør J.J. Abrams intensjoner: 
Å bringe menneskelighet inn i et ellers tungt maskert univers. 
Masken tas også av «Kylo Ren» (den «nye» utgaven av superskurken Darth Vader) med godt resultat - for det samlede filminntrykk. 

For øvrig er John Williams dundrende musikk stadig en like uløselig knyttet til denne filmen, som alle de tidligere. 
Og utvalget av fantasifigurer i de mange og vidt spredte, utfyllende biroller er stadig imponerende fantasirike - om enn en smule mer i bakgrunnen i forhold til de rent menneskelig gestalter. 

Star Wars-universet er filmskaperen George Lucas uforlignelige skaperverk og imperiebygger. 
Disney har kjøpt ham opp for milliarder. 
Hvilket for denne filmen må kalles en fordel: 
Lucas hadde nemlig den svakhet at han stundevis kunne bli for humørløs og tung på labben. 
J.J. Abrams makter det beundringsverdige å løse opp hele fortellingen: 
Filmen er ofte lekende og nesten lett i fortellermåten, sentimentaliteten er tonet ned, kvinner får større plass. 
Og: 
Aner vi en ørliten ansats til en smule likekjønnet kjærlighet, i et hjørne? 
Tiden vil vise, fortsettelse vil komme. 

For, sannelig: 
«Star Wars: The Force Awakens» er et romeventyr for vår tid. 
Og det synes som Kraften vil følge eventyret fremover! 

JON SELÅS 
