Kilmer i puslete gangsterjabb
Val Kilmer har tung LO-frakk fra 1957, han har bukkeskjegg og sint holdning i parken. 

Utover det er han en kontemporær duste-gangster som skal fordele penger etter et kupp, men tilsynelatende kommer i konflikt med de upålitelige helerne sånn at det ender med halvhjerta løping, småskyting og dårlig arbeidsmiljø. 

Det verste ved filmen er at Kilmer treffer en liten nysgjerrig gutt i parken, og manusforfatteren bruker dette eddiemurphyske menneskelighetspåfunnet som kapittel-verktøy. 
Etter en stund gjorde jeg en avtale med meg sjøl: 
Hvis den gutten fremdeles er med om ti minutter, skrur jeg av filmen for resten av livet. 
Han ble borte litt. 
Kilmer blir en slags telefonplager-frik som ringer i øst og vest som en mann som vet han skal dø. 
Han plager dattera si, han plager kjæresten sin, han plager eks-kona si, og der dukket guttungen opp igjen! 
Jeg spolte. 
Så kommer Jimmy Espinoza inn i filmen, latino-gangsteren som er så tøff at han skjøt sin egen mor. 
Men jeg tror ikke jeg vil se en film der skurken har tango-navn. 
Jeg spoler. 
Guttungen dukker opp, og Kilmer kjøper en leie-onkel til ham. 
Så dytter forbryterne hverandre i parken. 

Jeg kunne godt ha fortalt slutten også, men dere ville komme til å spole anmeldelsen. 
Det er en skam med Kilmer. 
Han ble laget for å bli uvenner med folk og spille magnetiske filmer. 
Denne var tenkt som indie-drama, men de som kjøpte filmen, laget action-scener som de plasserte inn i den i ettertid, med body double for Kilmer. 
Men guttungen hadde de med hele tida. 
