Det blir for mye føling, rett og slett
Symfoniske Håkan er tidvis vakkert, men blir fort en parentes i den gode Hellström-katalogen. 

ALBUM: 
Helt siden Håkan Hellström avsluttet en usedvanlig vellykket turné (med unntak av en avlysning i Oslo i juni), har det vært stille rundt göteborgeren. 
Han ville hente ny inspirasjon, og i tilbaketrukket tilstand har han vært i studio med Göteborgs symfoniker. 
Og så gjør han som så mange andre i det siste, overrasker med «lynslipp» av et nytt album. 

Noe annet 

Han har hatt lyst til å gjøre noe helt annet enn for eksempel det lekne sistealbumet «Du gamla du fria» fra 2016. 

I utgangspunktet en god idé, og det er mange som har gjort det med glimrende resultat, men ti låter i dempet toneleie og noenlunde samme tempo er en kraftig overdose. 

Pompøst 

Hellström går i samme retning som blant andre Rod Stewart, Willie Nelson og Bob Dylan har gjort, med den forskjellen at dette er egne låter (skrevet sammen med Björn Olsson) og ikke evergreens. 

Og visst er det gode øyeblikk her, som «Vänta tills våren» (hvis vi glemmer at barnekoret på toppen av stryket blir en smule pompøst) og «Mitt hjärta er ett jordskred», sjøl om disse unektelig hadde gjort seg bedre som «pauselåter» på et mer typisk Hellström-album - som noen av hans beste låter, «Valborg» og hans versjon av Fred Åkerströms viseklassiker «Trubbel» fra cover-ep-en «Luften bor i mina steg» (2002). 

En svensk versjon av Joni Mitchells «Both Sides Now», «Båda sidor nu», som han har spilt inn også tidigere, skjemmes dessuten av en irriterende vibrato. 
Det blir for mye føling, rett og slett. 

Snakkesynger 

På mange av låtene snakker han nesten mer enn han synger, og det blir noe døsig over melodier som likner så til de grader i strukturen. 
Vanlige «rockeinstrumenter» er nesten fraværende. 

Musikalsk er det nesten noe julete over «Illusioner». 
Det skyldes selvfølgelig de massive stryke- og blåsearrangementene og det dempede, nesten sakrale uttrykket. 
Det er neppe tilsiktet, men han ønsker et «Gott nytt» på tampen. 
Det er også albumets beste spor. 

Brennende cover 

Det er forresten ikke så lett å skjønne symbolikken i albumcoveret, som viser en røykende Håkan som setter fyr på singelen «Känn ingen sorg för mig, Göteborg». 
Er det et varsel om at han hiver på bålet det vi har elsket ved ham? 

La oss håpe han kommer til fornuft og overrasker oss med noe han kan neste gang. 
Det hadde vært «gott nytt»! 
