Anmeldelse:Marit Reiersgård snubler i egne snubletråder 

Ikke helt vellykket Drammen-krim. 

Sommeren 1989 blir 18 år gamle Camilla Carlsen funnet drept utenfor Drammen. 
Åstedet er den såkalte Paradisbakken på Lier. 
Camilla har vært en del av en tett sammensveiset gjeng med ungdommer. 
Flere av dem har befunnet seg i området drapsdagen. 
Mistanken faller nokså raskt på den litt underlige Dennis. 

Men Dennis er forsvunnet. 
Etter noen dager finner man båten hans drivende på fjorden. 
Og et avskjedsbrev. 
Saken synes nokså opplagt. 

To tidslinjer 

To tidslinjer 

Når drapsofferets gamle venninner kalles inn til nye avhør, dukker også nye opplysninger opp. 
Og etter en felles fuktig aften på byen, blir en av dem funnet meget død og myrdet. 
Av alle steder i utstillingsvinduet på motebutikken der hun arbeider. 
Flere detaljer peker direkte mot fortiden og den drepte Camilla. 

Hele boka utspiller seg langs disse to tidslinjene. 
Var det ikke Dennis som sto bak udåden likevel? 
Var selvmordet bare et blindspor? 
Kan han ha vendt tilbake etter alle disse årene? 

Svært lite troverdig 

Svært lite troverdig 

Når det likevel går ganske så galt etterhvert, skyldes det først og fremst at det går aldeles over stag for forfatteren når hun skal legge ut blindveier og snubletråder for leseren. 

En attenåring skaffer seg ny identitet og bygger seg opp et helt nytt liv. 
I en av verdens dyreste byer. 
Og setter i gang med en prosess som krever masse penger. 
Uten at forfatteren i det hele tatt forsøker å forklare hvordan noe slikt kan gå til. 
Dette er ett eksempel. 
Jeg kunne ha fylt hele anmeldelsen med liknende. 

Når boka likevel ikke mislykkes totalt, er det fordi her er både sjarm og humor. 
