En urimelig film
En kransekake av klisjeer. 

Det finnes mange myter om populærmusikk, og en av de mest standhaftige er at en poplåt kan endre menneskeliv før den engang er ferdigspilt. 

Det finnes ikke tall på hvor mange filmer og oppvekst— romaner som inneholder scener hvor hovedpersonene skifter klesstil, livssyn og vennekrets etter å ha lyttet til en sentral punk-, rap- eller black metal-innspilling for første gang. 
Det er en romantisk forestilling, og et hendig dramaturgisk grep, men det strider også imot grunnleggende menneskelig psykologi. 

«Begin Again — Forelsket i New York» er basert på premisset om at mennesker i 2014 står parat til å gå fullstendig bananas på grunn av radiovennlig poprock komponert av frontmannen i The New Radicals. 

Hovedpersonene er den fallerte, alkoholiserte produsenten Dan (Mark Ruffalo) og den aspirerende singer-songwriteren Gretta (Keira Knightley), som nettopp er blitt dumpet av popstjerne-kjæresten Dave. 
Sammen skaper de, forutsigbart nok, musikalsk magi. 

I alle fall er det slik det fremstilles. 
Å se «Begin Again» er som å bli kastet inn i en diskusjon med en tilårskommen mann som lirer av seg truismer om musikkbransjen i halvsøvne. 

Det er en salig røre av klisjeer fra den uutholdelig lette underholdningens verden, og det klart mest prisverdige ved filmen er at den langt fra er like uspiselig som den høres ut. 

Filmen hviler tungt på New York-sjarm, og castingen av Adam Levine som innbilsk ekskjæreste-rasshøl er intet mindre enn inspirert. 

«Begin Again» er en på alle måter urimelig dum og flau film, hvis ære reddes av det faktum at den i henhold til all konvensjonell logikk burde vært så mye, mye verre. 
