Julens første budskap
Omtrent på disse tider pleier jeg å se etter den egentlige julefilmen. 
Det kan godt være denne. 

En røft fortalt, men djupt følt historie om vold, hevn og soning skråstrek tilgivelse kan utmerket godt tilegnes alle voldsofre i verden og idiotene som fikk dem dit. 

En ung fyr fra Nova Scotia kommer ut av fengsel etter ti år. 
Han ble dømt for å ha mishandlet en ung svart bokser slik at han fikk varig hjerneskade. 
Da Donnie kommer hjem, ulmer det i sviende glør, og rasemotsetninger og hevnhat kulminerer med en boksekamp der det svarte samfunnet i Halifax endelig skal belønnes med tilfredsstillelse. 
Siden jeg har antydet julefilm-kvaliteter, skjønner dere sikkert at menneskelighet og fine tanker oppstår underveis. 
Ikke alt i filmen er like troverdig, men det finnes følsomme og flotte scener som virkelig kommer til å gripe deg der juleribba slutter. 
På en måte føles «Poor boy's game» som å være i en Sean Penn-film, bare litt naivere. 

Utenom det har filmen uventa gode arbeiderklasseroller. 
Hovedpersonen Rossif Sutherland (Donalds sønn fra 1978) er en mektig skuespiller, og han gir filmen en sår, maskulin hjertetyngde helt uten fakter, men med en nesten autistisk, styrt fraværenhet fordi han aldri mer må bli sint. 
Lange Laura 
Regan er fra Halifax og spiller den prøveløslattes mishandla svigerinne med nesten magisk mjukhet. 
Sutherland og Regan er så magnetiske sammen at du nesten glemmer å være sint. 

Danny Glover spiller den hjerneskadde guttens som et mildt sorg-monument, og han representerer filmens furete forsonings-engel etter å ha gitt opp å få sjelefred fra revolveren. 
Glover knirker fram sitt smertefødte budskap, og du føler med ham. 
Liten sjanse for at du slår noen i drosjekø den dagen. 
