TV-anmeldelse:Helstøpt om halvbrødre 

Illusjonen i «Halvbroren» er så god at du tilgir små hull i slektssagaen spekket med svik, halvsannheter og løgn. 

Norsk dramaserie i 8 deler Produsert av Monster Film Sendes søndager, NRK1 kl. 20.55 

«Halvbroren» starter på Røst i 1988, der Barnum Nilsen (Nicolai Cleve Broch) skriver seg gjennom slektens mysterier. 
Og det er ikke få mysterier i familien Jebsen/Nilsen - forgrenet som den er med prøvede mødre, forsvunne fedre og mulig morderiske halvbrødre. 

Barnum setter tonen med å sitere sirkuseieren og jukseeksperten han selv er oppkalt etter, P.T. Barnum, på at verden vil bedras: 
«Det er ikke det du ser som er viktig, men hva du tror du ser». 

Og med Barnum som forteller hopper vi tilbake til 1945, der hans mor Vera (Mariann Hole) på selve frigjøringsdagen blir voldtatt på tørkeloftet og blir gravid med Fred (Frank Kjosås). 

Serien fortsetter å veksle mellom flere tiår, med størstedelen av handlingen lagt til 60- og 80-tallet. 

På 60-tallet følger vi halvbrødrene under oppveksten på Fagerborg i Oslo, med Arnold Nilsen (Jon Øigarden) som far og stefar. 
Og på 80-tallet følger vi Barnums liv med barndomskjæresten Vivian (Agnes Kittelsen) mens han forsøker å oppklare Freds forsvinning fra 1966 og skrive filmmanus, og hun stort sett maser om å få barn. 

Sentralt står også de tre manneløse matriarkene, Den Gamle (Ghita Nørby), hennes datter Boletta (Marianne Nielsen) og datterdatteren Vera. 

Krim i bakgrunnen 

Gåten «Hvem er Freds far?» det innledningsvis ser ut til at vi skal følge, forblir ikke i fokus. 
Den blir værende som en kilde til konflikt og en del av de gjennomgående temaene identitet, opprinnelse og slektsbånd. 
Men dramaet i serien ligger mer i spenningspunktene mellom menneskene enn i detektivhistoriene. 

Det er mye drama i de lavmælte scenene: 
I nærbildene av Veras ansikt mens hun blir voldtatt, av Boletta når sjefen gjør seksuelle tilnærmelser, og i spenningen rundt middagsbordet rett før en tror Arnold vil eksplodere. 

«Halvbroren» er likevel ingen lavmælt serie. 
Det er en fantasispekket, storslagen saga, selvfølgelig mye takket være Lars Saabye Christensens episke roman som grunnlag, uten at den blir svulstig. 

Slinger i valsen 

Manusforfatter Mette M. Bølstad og regissør Per-Olav Sørensen har måttet ta mange vanskelige valg i prosessen med å gjøre et 650 siders bokverk om til egen visjon. 
Og de har i stor grad lykkes. 

Enkelte elementer er lite lettsvelgelige, som at Barnum skal være så veldig liten. 
At platåskoene hans vises i flere klipp og at Cleve Broch er kledd i en gedigen skinnjakke, dekker ikke over at han aldri virker spesielt lav. 
Andre elementer er såpass komprimerte at en mister litt forståelse, som Vivians bakgrunnshistorie. 
Og selve rammehistorien med Barnum skrivemaskinhamrende på Røst tilfører lite. 

Til gjengjeld er skuespillet jevnt over j*** godt. 
Frank Kjosås spesielt fremstår som en kameleon av et menneske, som kan veksle uttrykk fra uskyld til truende mørke på sekundet, og også slipper unna med å spille alt fra tenåring til 40-åring uten at du stusser. 

Han har en ubestemmelig og uutgrunnelig kvalitet han utnytter til det fulle. 

Mariann Hole takler alderssprik fra 19 til over 60, hjulpet av god sminke. 
Hun uttrykker mye med lite og viser troverdig spekter fra skjør til handlekraftig. 
Øigarden som Arnold fanger vekselstrømmen i mannen, og gir deg støt av empati og antipati for rollefiguren. 

Unge Barnum tolkes fint av Oskar Sandven Lundevold som en gutt med overskudd av ønske om å bli likt av alle, mens Cleve Broch tar ham erfarent videre som voksen med mangel på ryggrad. 

Det hele formidles gjennom fotografene John Christian Rosenlund og Lars Vestergaards bilder, som ofte er visuelle godbiter, og løftes av Kristian Eidnes Andersens musikk tilpasset tidsepokene, som vet når den skal rope og når den skal holde seg i bakgrunnen. 

Illusjonens kunst 

Vi vet, i likhet med flere av rollefigurene, aldri helt hva som er sant i fortellingen. 
Det regissør Sørensen og hans Barnum leverer er en forestilling, komplett med illusjoner, halvsannheter og løgn. 
Underveis serveres velspilt spenning, smerte, svik og seire. 

Dermed er «Halvbroren» blitt en illusjon det er verdt å la seg lure av. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
