Norsk landskap møter nederlandsk melankoli i «Forsvunnet»
Jakob Oftebro har en flott motspiller i Rifka Lodeizen. 

Filmentusiaster generelt og godt voksne kinogjengere spesielt vil huske Ingmar Bergmans «Høstsonaten» fra 1978, med Ingrid Bergman og Liv Ullmann i rollene som mor og datter. 

Det er en film som spiller opp til «Forsvunnet» på så mange måter at sistnevnte like gjerne kunne hett «Vintersonaten». 

Også her har vi å gjøre med en mor med en mangeårig karriere som konsertpianist bak seg, og en voksen datter som hungrer etter hennes kjærlighet og anerkjennelse. 

Louise, moren i «Forsvunnet», har etter en skilsmisse flyttet til et avsidesliggende sted i Norge, der hun gir pianotimer og driver med sledehunder. 
Hun har også en 13 år gammel sønn, Bengt, som dyrker en helt spesiell musikalsk interesse. 

Hit kommer datteren Roos med et ærend. 
Det strekker seg ut over ønsket om å komme nær den ganske distanserte, kjølige moren. 

Innspilt i Troms lykkes filmen godt i å utnytte det storslåtte landskapet. 
Den hvite vinterkulden korresponderer med kulden mellom mor og datter. 
Langsomt fallende snø og musikken Bengt fremkaller fra is, pust og hjerteslag korresponderer med den stille, poetiske og melankolske tonen som gjennomsyrer filmen – kontrastert av det livlige og lett erotisk ertende forholdet mellom Bengt og Roos. 

Fint spilt av debutanten Marcus Hanssen er Bengt den ene som blåser latter og liv inn i Roos; den andre er Johnny (Jakob Oftebro) som hun nå gjenopptar sitt tidligere forhold til. 

Det finnes en konfrontasjon i «Forsvunnet», men dette er ikke primært en film som søker konfrontasjon og konflikt. 
Med sitt stille vesen er det mer en film som forsiktig søker seg frem i et emosjonelt tilfrosset landskap – også det nydelig billedlagt ved hjelp av to hull i den helt konkrete isen. 
Ett stort, der Bengt lokker Roos til et hutrende bad, og ett lite, der Johnny og Roos fisker og flørter. 

Langt mindre subtil, og langt mindre poetisk i bildebruken, blir regissør Boudewijn Koole når det kommer til en høyst forutsigbar kollisjon med en elg, der en derpå følgende slakting også innebærer at en død kalv dras ut av elgskrotten. 

Filmens andre svakhet er at den fortellermessig mangler originalitet. 
Vanskelige mor/datter-forhold er et såpass forterpet tema at det må helt nye innfallsvinkler eller synsvinkler til for å gjøre motivet virkelig interessant. 
Verken Elsie de Brauws Louise eller forholdet mellom henne og Roos får nok kjøtt på beina til at det helt engasjerer meg. 

Roos, derimot, interesserer meg. 
Også hun kunne fått litt mer fortid, men Rifka Lodeizen vet å spille maksimalt på det hun har og er i nåtid. 
Lodeizen har også en særmerket utstråling som bidrar til å gjøre skikkelsen interessant. 

Når det er sagt, har jeg sans for at en film som utspiller seg i et stort landskap våger å være liten og meditativ. 
Meditativ er også inntrykket den etterlater seg, og det er en styrke, selv om den ellers kommer noe til kort. 
