Teateranmeldelse:«Samtale før døden» 

BERGEN (VG) 
Stykket om Adolf Eichmanns siste timer er et ubehagelig ekko til det som foregår rundt oss akkurat nå. 

«Samtale før døden» er ikke en historisk korrekt gjengivelse av Adolf Eichmanns siste timer før henrettelsen i Israel i 1962. 
Samtalen mellom Eichmann og hans dommer er fiktiv, hendelsene de snakker om er reelle. 
Oppsetningen på DNS er tett på, intens og tydelig, men krevende. 

DEN NATIONALE SCENE, BERGEN 

I blant drukner ord i rask replikkføring, og inni mellom er det hele noe tungt massivt. 
Men det forhindrer ikke at tekst og fremførelse poengterer enkelt-individets ansvar for å opponere mot forbryterske maktsystemer. 

At den danske dramatiker, skribent, og «Munter mat»-programleder Adam Price har valgt Eichmann som utgangspunkt, gir også muligheten til å fokusere på det kanskje farligste og tristeste av alt; at svært mange «vanlige» folk er ofte redde, feige og tør ikke gjøre opprør. 
Og det kan gjelde både bøddel og offer. 
Og det kan definitivt gjelde i dag når håndteringen av den enorme flyktninge-krisen setter både myndigheter og «vanlige» folk på etiske prøver. 

Eichmann var strategen bak logistikken rundt deporteringen av jødene til konsentrasjonsleirene. 
Han var med der de sentrale beslutninger ble tatt, som i Wannsee i 1942, der «den endelige løsning» ble bestemt. 
11 millioner europeiske jøde skulle utryddes. 

Eicmann slapp unna etter krigen, men ble tatt til fange av israelerne i Argentina i 1960.Etter en dramatisk og TV-sendt rettsak i ble han dømt til døden. 
Han bedyret hele tiden at han aldri hadde drept noen, at han var en embedsmann som kun utførte ordre. 

Dermed er vi inne på hva plikt og angst kan få selv «vanlige» folk til å gjøre. 
I en scene om Krystallnatten sies det av SS-offiser Heydrich at «mytifisering av vold er et våpen i seg selv». 
Og i samtalene med sin dommer provoserer Eichmann med ondskapens vesen; hvilke ekstreme forhold som tilsier hvilken grad ondskapen har. 

Øystein Røger som Eichmann gir tyngde og troverdighet til en mann som var god på logistikk, og som man visste ville følge det rådende system fullt ut. 
Røger er dempet, men bevisst, dragningen mellom bevisst skyld eller rent pliktarbeid er åpenbar. 
Røssummoen er god og sindig som dommeren som bevisst forsøker å lette sin egen skyldfølelse ved å dømme Eichmann til døden, ved å drive Eichmann til å innrømme sin skyld. 

Essensen i stykket er klar. 
Det handler om oss og om vi sier «hva skulle jeg sagt, hva skulle jeg ha gjort» når demokrati og menneskelig verdig blir angrepet. 
