En røre av forviklinger, svik og bedrag
BOK: 
Alle jukser, og en følelsesmisbrukt forteller er selv både falsk og rørete sentimental. 

Mari Ann Augestad: 
Tre kvinner. 
Roman. 
166 sider. 
Gloria. 

At det ikke skal så mange personene til for å lage en ugjennomtrengelig røre av forviklinger, svik og bedrag, kan man til overmål studere i debutanten Mari Ann Augestads (1963) roman «Tre kvinner» - som ellers handler om tre generasjoner kvinner som selv får sine skeive liv skakkjørt av fraværende menn, med tilhørende ringvirkninger for alle de har kontakt med. 

Fra starten av gjelder det beinharde, ondsinnete og dommedagsdømmende bestemor Maria, i sin tid forlatt av sin flottenfeier av en ektemann som stakk av til Amerika. 
Det gjelder dernest datteren hennes, nå en alderssvekket gammel enke – og sånn sett forlatt av sin døde mann. 
Hun er igjen mor til den femtifemårige jeg-fortellende hovedpersonen Maria, en livsvarig «trofast», sveket og svikende, samt intrigant journalist. 

Denne skrivende Maria har selv en datter på tjue, med en mann hun ikke ville ha. 
Til gjengjeld tviholder hun og insisterer på sitt livs kjærlighet, som det heter, den ti år eldre mannen hun kaller «min elskede», fra ungdommen av og til denne dag. 
Hun vil fortsatt ikke gi slipp, enda «min elskede» etter flere tiår fortsatt er gift med sin Helle, som han ikke vil forlate. 
Og så har både de og leseren det gående. 

«Tre kvinner» handler da om de mange forviklingene dette kokihopet av folk og følelser på fortelletidspunktet har ført fram til, med løgner og fortielser, intriger, svik og bedrag, skam og lyst, der alle som fortsatt kan, til slutt bedrar alle. 
Og fortelleren vil ha seg selv og sine innforståtte lesere til å tro på hennes altoppslukende lidenskap for ham som ble hos sin kone, men aldri gir avkall på sine hyrdestunder med Maria – som hun takknemlig deler med ham, igjen og igjen. 

Romanen hopper med driv, spenst og spenning fram og tilbake i tid, med effektive riss av en familie over tre generasjoner. 
Men den savner temperatur, slik at fortellerens påståtte lidenskap – eller monomane besettelse – er vanskelig å fornemme der hun skildrer livet sitt, som «har blitt en eneste lang CV». 
Og som bokstavelig talt nok vil forplante seg til den nå tjueårige datteren hennes, men som leseren ikke ser stort til, i en ikke språklig klisjefri roman heller: 
«Sola skinner fra blå himmel.» 
