Denne må du se!
ANMELDELSE: 
Rune Andersen deler det gode og det veldig vonde i en forestilling som ikke bare er vittig - men viktig. 

Show: «Rune Andersen - Lykkeliten». 
Stavangeren. 
Regi: 
Pål Magnor Kvammen. 
Musikk: 
Elisabeth Berg 

I TV 2-programmet 
«Vårt lille land» fortalte komiker Rune Andersen for første gang hele sin historie. 
Den er full av festlige øyeblikk, og den er full av opplevelser ingen barn skal måtte ha. 
I showet «Lykkeliten» får vi et raust og tidvis vondt innblikk i det som dessverre er hverdagen for mange barn, fortalt av en som har holdt det for seg selv i 40 år. 

Andersen forteller historier og anekdoter fra oppveksten. 
Mye er gladmimring og lykkelige stunder, de fine naboene, ungene i blokka og rampestreker de fant på. 
Men like bak ligger et svart teppe som vi alle nå vet om. 
Rune Andersen, hans tre søstre og hans mor vokste opp med en far og en mann som drakk og slo. 
Han starter med idyllen, med små, morsomme historier om kameratene, om å starte på skolen og om tivoli i byen, alt fint fargelagt av Elisabeth Berg på piano og nostalgiske 60- og 70.-tallsbilder på skjermene bak ham. 
Vi humrer og ler, som vi pleier når Andersen står på scenen. 
Han er en kjempegod historieforteller. 
Det går kanskje litt seigt i starten, men kanskje er det fordi vi som sitter i salen vet hva som kommer. 
Vi er nesten litt usikre på om vi skal slippe latteren helt løs. 

Så er det plutselig alvor. 

Far kommer hjem 

Plutselig er faren, sjømannen, hjemme. 
Han drikker og slår. 
Det er vondt å høre, og man kan se at det koster Andersen ganske mye å stå der og fortelle at han som skulle være et trygt fang var en hard neve. 
Moren som går mellom, de små ungene som blir sendt ut i trappegangen for å vente til det er over for denne gang. 
Vondt. 

Mesterstykket i denne forestillingen er kombinasjonen av de to fortellingene. 
De morsomme historiene, ispedd parodier av kjentfolk, og idyllen med røverhistorier fra oppveksten, sjømannslivet og skolen på den ene siden og faren på den andre. 
Vi ler godt av det morsomme. 
Timingen er god, parodiene er korte og poengterte. 
Så snur han brått og er tilbake til det vonde. 
Da blir det knappenålstille i salen. 

Andersen forteller om de folkene rundt ham som i det minste ga ham noen lommer av lykke i oppveksten. 
Naboparet som aldri hevet stemmen, men som ba ham inn på grøt. 
De gode besteforeldrene. 
Læreren som ga ham selvtillit. 
Fortellingen om disse folkene kommer uten at han hamrer inn noe budskap, men det står likevel klart: 
Noen må bry seg. 
Noen MÅ bry seg. 
Andersen forteller varmt om de som gjorde nettopp det. 
Og ikke minst: 
Han snakker om moren, hun som gikk mellom, på en nydelig måte. 
Andersen spiller scener, men det er ikke en skuespiller som står der. 
Den er en mann som har opplevd akkurat det han gjenskaper, og det er vondt å se på. 

Det fungerer! 

Det ligger noen åpenbare muligheter til å øse på med patostunge elendighetsbeskrivelser her, men Andersen holder seg - heldigvis - til en litt mer nøktern stil. 
Han deler ikke absolutt alt, og han smører ikke på, men han forteller effektivt og poengtert. 

Så går han tilbake til humoren igjen, med nakne tyskere på Jomfruland, nye, gode parodier, ubetalelige sjømenn og en liiiten hilsen til enkeltutøvere av frisørfaget. 
Å få til disse plutselige hoppene er godt gjort, og de sitter bedre og bedre utover i forestillingen når vi i salen ser at hey, dette både-og-opplegget fungerer. 
Vi kan ha mer enn én følelse her inne. 

Humorister trenger ikke alltid mene noe eller si noe viktig om ting. 
De kan ofte klare seg med å bare lage tøys. 
Men når de først har noe på hjertet er dette måten å si det på. 
Rune Andersen bretter ut det vanskeligste i livet sitt, det han og familien holdt for seg selv i 40 år, det han lovet moren å snakke høyt om, men vente til hun ikke var her lenger. 
Han gjør det på en sterk måte, med en smart balanse mellom det morsomme og det alvorlige, og ikke minst: 
Han framstår som dønn ærlig, selv om det her er regi og skrevet tekst i bildet. 
Vi kan ane hvor vondt han og familien hadde det. 
Fem minutter senere kan vi le godt av godt fortalte trivialiteter. 
Det er en fryktelig vanskelig kombinasjon, men Andersen klarer begge deler. 
Han er begge deler. 

Ære være Andersen 

«Lykkeliten» er en utypisk, frisk og god forestilling. 
Den snuser på den absolutte toppkarakteren hvis det ikke var for noen små (og kanskje for de fleste ubetydelige) skjønnhetsfeil. 
Den er varm og lun samtidig som den gir seg i kamp med det harde og vanskelige. 
Denne bør du se, både fordi det vil gi deg en god latter, men også fordi det er en viktig påminnelse om at det er unger der ute som opplever forferdelige ting - og det er vår oppgave å bry oss. Ære være Rune Andersen som orker å gi oss den påminnelsen. 
