Ingenting er mer Harry enn gress
En merkelig film laget av den usymmetriske skuespilleren Tim Blake Nelson, som på mange måter virker som Tom Waits’ analfabetiske bror. 

Dette er virkelig det vi kaller en harrykomedie, men den utvikler seg på samme måten som når hamstere blir til rosa krokodiller. 
Før du vet ordet av det dør folk på seg, og det er ikke det minste morsomt. 

Det er rart med hasj. 
Stoffet startet som bevissthetsutvidelse for sjeleorienterte dagdrivere på syttitallet, men det gikk ikke mange år før bladdopen var forbeholdt menn med stygge sko og lav IQ. 
Sånn er det her. 
Edward Norton spiller en universitetsprofessor av den sorten som dyrker kontroll fordi Platon anbefalte det. 
Hans bror driver urtefarm i Oklahoma sammen med omfangsrik lokalbefolkning som ville blitt nekta adgang til motorsykkelklubber på Storhaug fordi tatoveringene deres kunne oppfattes som merking av fleskekvalitet. 

Jeg skal gjøre en sær historie kort: 
Det ender med at den kontrollerte broren mister herredømmet over sitt liv og havner i pasjonssegmentet der de uheldige og uforsvarlige går rundt og sier oops. 
Det er seriøst mye oops i denne filmen, men bibliotek-Norton treffer i hvert fall ei retro-kul, småbrysta dame som siterer Walt Whitman og kysser så du kjenner det. 

Moralen. 
Den kommer her. 
Som barn var Norton redd for Oklahoma-uværene. 
Derfor leste han om skyene. 
De kom for det. 
Livet gjør visst også det. 
