Roseoverdose
Guns N' Roses leverer nostalgien, men taper på lyd og utmattende konsertlengde. 

Så har endelig dagen landets rockhoder har ventet på, kommet. 

Guns N' Roses er tilbake på Valle Hovin, med flere av originalmedlemmene i besetningen. 

Sist gang bandet spilte her var tilbake i 1993, så man kan trygt si at dette er en stor begivenhet for mange. 

Det er bare noen år siden en slik reunion virket uaktuell, men gjengen har åpenbart innsett at de tjener mest på å henge sammen. 

Dette er tross alt den fjerde mestselgende konsertturneen noensinne. 
Slett ikke verst. 

Setter stemningen raskt 

Sola skinner, slik den har fått for vane denne bysommeren. 
Lukten av svette og lunken øl skaper riktig stemning for det alle venter på – det sitrer i folkehavet når klokken begynner å nærme seg halv åtte. 

Så blir vi servert en videointro med en animert tanks med GNR-tema, som snurrer og går i en liten evighet (foreshadowing?). 

Bandet blir godt mottatt når de endelig entrer scenen og kontant setter i gang med «It's so easy». 
De virker i god form, mens våpen og lettkledde kvinner akkompagnerer fra storskjermen. 

«Mr. Brownstone» er neste ut, og festen er i gang. 
Axls vokal er ikke alltid helt på plass, men fungerer godt nok til at fansen ser bort fra småfeil. 

Når «Welcome to the jungle» kommer allerede som låt nummer fire, er publikum i fyr og flamme. 
Dette er det de har ventet på, noen i flere tiår. 

Spørsmålet er hvorvidt GNR kan ri denne bølgen i tre timer. 
Spoiler alert: ikke helt. 

Lydgrøt 

Det er et bredt aldersspenn på tilskuerne. 
GNR favner vidt med sine fengende riff og bombastiske ballader – de har jo solgt over 100 millioner plater. 

Selv om de i sin tid ble kalt «verdens farligste band», er det lite å frykte fra gjengen med aldrende rockere på scenen. 
Dette er et noenlunde familievennlig greatest hits-type show. 
Sex, drugs and rock n' roll-etoset har svunnet hen til å hovedsakelig gjelde rocken, sett bort fra noen småsøte animasjoner av skjelettsex. 

Låtene kommer tett, med lite pusterom. 
Bandet holder koken, men alt er ikke like spennende. 
Settet kunne med fordel vært kortet ned med en tredjedel. 

Det hjelper heller ikke at lyden er udefinert – mye av musikken blir til grøt. 
Slash sine soloer bryter gjennom lydmuren, men bass og vokal forsvinner til tider. 
Dette legger et fokus på gitarrunkingen, som det blir en god del av. 

Det er for så vidt gøy, Slash er en flink fyr. 
Men det går en grense der også, spesielt når mange av de samme triksene blir gjengangere. 

Nå vel. 
Tilskuerne virker i det minste fornøyd, og det er vel det viktigste. 

Dødtid og høydepunkter 

Nå skal jeg ikke bare klage. 
Vi får et atmosfærisk høydepunkt med «Civil war» halvveis ut i settet. 
Her får vi høylytt allsang, og gode overganger mellom rolige og røffe deler. 
Dette er GNR slik vi vil ha dem. 

« 
Sweet child of mine» blir selvfølgelig også en suksess, med riffet som er blitt forbudt i flere gitarbutikker. 
Man merker at publikum blir mer fokuserte når hits som disse kommer. 

Vi får også en del coverlåter som artige avbrekk, med en hakket løsere, mindre regissert stemning. 
Det hjelper på det som ofte kan føles som dødtid i konserten. 

Ting roer seg ned mot slutten, og hyl og hopp byttes til småprat og påfyll av øl før ekstranumrene setter i gang. 

Til syvende og sist er dette en relativt hyggelig, om enn langdryg, nostalgiseanse. 
Midtpunktene Axl, Slash og Duff begynner å dra på årene, og alt sitter ikke like godt lenger, men de holder på fansen. 

Når «Paradise city» kommer mot slutten av ekstranummeret, eksploderer det som er igjen av publikumet. 

Så, kritisk blikk til side, det var nok en gøy konsertopplevelse for de oppmøtte, og som vanlig er det viktigste. 
