Billig unnskyldning for humørløs gladvold
Mel Gibson tilbake i gammelt, om ikke direkte godt slag. 

||| 
FILM: 
Basert på tittelen alene, vil nok noen slutte at «Edge of Darkness» er en vaskeekte b-film. 

Og selv om tittelen i realiteten er tatt fra en prisbelønt BBC-miniserie fra 80-tallet, om en politibetjent som i jakten på sin datters morder ruller opp de lyssky metodene og dulgte hensiktene til et våpenproduserende kjernekraftverk med forgreininger til myndighetene — og selv om regissøren av denne amerikanske oppdateringen er den samme (newzealandske Martin Campbell, som i mellomtida har lagd to James Bond- og to Zorro-filmer) — vil nok mange trekke den slutningen etter å ha sett den også. 

Man kan så klart argumentere at Campbell i «Edge of Darkness» 2.0 bare leker seg med en b-film-sensibilitet — at det er derfor direktøren av kjernekraftverket (spilt av Danny Huston) er såpass grovt tegnet at han fra sitt toppetasjekontor med panoramautsikt hevder han simpelthen «forsker på nye energikilder basert på fusjonsteknologi», for deretter å gå hjem til sin innhegnede villa og trekke i gullskimrende badekåpe, eller at det er derfor det lyder et tordenskrall hver gang politibetjent «Ronald Craven» (Mel Gibson) er i fare, derfor han bearbeider datterens bortgang ved å vasse målløst i strandkanten, og derfor han banker livskiten ut av alle skjellig mistenkte uten så mye som å lese opp rettighetene deres først. 

«Jeg er en mann som ikke har noe å tape, og driter i alt», påpeker han, noe som historisk sett har vært et alle tiders utgangspunkt for Mel Gibson — tenk for eksempel hvilken vending det fører til i gisseldramaet «Ransom» (1996), når han på direktesendt TV kunngjør at snarere enn å utlevere løsepenger til sin datters kidnappere, vil han gi dem i dusør til førstemann som dreper dem — men denne gang høres det mest ut som en litt billig unnskyldning. 
