Anmeldelse:«The Martian» 

Ridley Scott og Matt Damon serverer et uimotståelig stykke realfagspropaganda. 

FILM: 
Når en gruppe astronauter på oppdrag på Mars tvinges til å evakuere på grunn av en sandstorm, etterlates den antatt omkomne Mark Watney (Matt Damon) alene på den røde planeten. 
Og etter å ha forsonet seg selv med situasjonen serverer den handlekraftige botanisten følgende replikk til videodagboka si: 
«I?m going to have to science the shit out of this». 

Sjarmoffensiv 
Denne entusiastiske glamoriseringen av realfagene er velkjent for de av oss som har sett vår andel amerikanske animasjonsfilmer de siste åra, men «The Martian» representerer Hollywoods hittil mest påkostede forsøk på å bringe den til et voksent publikum. 
Det snakkes mye om at naturvitenskapelige fag har blitt neglisjert i vestlig utdanning de siste tiåra, og sympatisk nok har den amerikanske filmbransjen tatt på seg oppgaven med å inspirere de oppvoksende generasjoner til å omfavne disipliner den tradisjonelt har framstilt som vanskelig tilgjengelige og lite attraktive. 

Med sin pedagogisk utporsjonerte problemløsning - tenk «Apollo 13» med et islett av «MacGyver» - er det lett å forestille seg at «The Martian» vil bli en klassiker innen utdanningssystemet. 
Og i et slikt perspektiv er det nesten underordnet at den også er en særdeles vellaget og effektiv underholdningsfilm. 

Lett og instrumentell Historien om hvordan Watney overleverer på Mars mens Jordas skarpeste hjerner pønsker ut hvordan de skal hente ham tilbake er full av velkjente Hollywood-grep som det både er lett å gjennomskue og vanskelig å ikke la seg påvirke av. 
Her er det internasjonalt samarbeid, fargerikt fellesskap og menneskehetens ukuelige håp opp og i mente, og når det hele forankres i Matt Damons uanstrengte karisma blir det etter hvert umulig å ikke la seg rive med. 

«The Martian» er en film som lokker fram patosfylte tårer det ene øyeblikket og brede smil og entusiastiske high fives det neste. 
Det er en film uten noen større motstand eller dypere klangbunn, men det gjør lite når håndverket er såpass bunnsolid og fengende som det Ridley Scott serverer her. 

Og til syvende ogs sist er dette uansett ikke en film som er ment å få publikum til å reflektere over den menneskelige tilstand — snarere er målet at de skal styrte ut av kinosalene og kaste seg over realfagsbøkene. 
