Glimrende bygdepop
Narum fra Toten perfeksjonerer sitt lune lydbilde på album nummer to. 

ALBUM: 
Søskentrioen Narum sto for fjorårets store albumoverraskelse på morsmålet, nærmere bestemt totning. 

Kritikerne var samstemte om at «Samma hen du fær» var et album med solide kvaliteter fra første akkord til siste tone, og strødde om seg med femmere og en og annen sekser på terningen. 

Albumet solgte også til gull. 

At trioen også behersker liveformatet, beviste den under Bylarm i Oslo i februar. 

Og hvordan følger man opp en sånn pangstart som band? 

Fininnstiller uttrykket Vel, Narum har igjen gjort det meste riktig. 

Nyhetens interesse og det avvæpnende overraskelsesmomentet er borte. 

Oppskriften er den samme, men det Narum gjør nå er å fininnstille uttrykket fra sist og perfeksjonere det. 

Instrumentene slåss ikke om oppmerksomheten her heller, samtidig får både Jon Anders' og Lars Christian tilstrekkelig rom til å briljere på henholdsvis diverse strengeinstrumenter og alskens tangenter. 

Tempoet er dessuten mer variert enn sist. 

Fine detaljer «Ælt som var søkk borte» er spekket med fine detaljer, men albumet blir aldri overlesset. 

Denne minimalismen er en stor styrke for Narum, men innenfor den er det også rom for mange gode enkeltprestasjoner. 

Det kan dreie seg om Benedikte Narum Jenssens alltid like lune stemme, Lars Christian Narums gjennomgående varme orgeltoner og forsiktige pianospill — i motsetning til når han hopper opp og ned bak orgelet i Hellbillies, eller Jon Anders Narums myke gitarspill — som en Robbie Robertson på «Ingen veit åhen vind blæs» og «Tida skar gi deg helt andre øvver» og som en Eric Clapton på «En million mil» og den jazzflørtende «Åssen væg ælt tok». 

Familieforetak Bare en søskentrio i full harmoni kan få til noe sånt. 

Og om ikke det er tilfelle, skjuler de eventuelle motsetninger meget godt. 

Den sømløse produksjonen er også holdt i familien. 

Som sist har Jon Anders tatt på seg den jobben, mens Lars Christian også denne gang har skrevet alle tekster og melodier — med unntak av «Når det mørkner på himmal min», med melodi av Jon Anders. 

Det føles som om Lars Christians tekster har en videre horisont denne gang, vekk fra det lokale og over i mer universelle temaer, som i «Tida skar gi deg helt andre øvver»: 

«Ta vare på ælt som har ment no for deg når væla en dag fær tæl ei anna lei For tida skar gi deg helt andre øvver For tida skar gi deg ei væl du æller helt skjønner Der Alice har reist fra Eventyrland Aslan har jaga prins Caspan Peter Pan har stoppet ut Tingeling og Merlin har pantsatt magien sin. 

Soul og bluesrock «Ælt om var søkk borte» er ikke fullt så lavmålt som debuten, og sjøltilliten har vokst noen hakk. 

Lysten til å strekke seg litt lenger musikalsk er også merkbar, sjøl om basisen er en slags totensk symbiose av n'Alf (Prøysen) fra nabofylket Hedmark og Woodstocks store sønner, «rootsmonsteret» The Band. 

Men denne lytter aner også andre tilnærminger. 

«Tida skar gi deg helt andre øvver» har for eksempel soulvibber, mens «Ingen veit åhen vind blæs» og tittellåten er countryrock i Hellbillies-landskapet. 

«Nattas kurér» har et anstrøk av bluesrock, men er mest r'n'b og soul — sånn det kanskje ville låte om Booker T. & The MG's hadde holdt til på Eina og ikke i Memphis. 

Det er også albumets mest overraskende låt, mens åpningen «Helgøya» og «Hjærte dæ flyg» ligger nærmest det lydbildet Narum tok en slags copyright på sist. 

Og som sist har Narum lagd et album som vokser for hver eneste lytting. 
Akkurat det kjennetegner god musikk som varer en stund. 

«Nå er ventetida over» er første tekstlinje på «Ælt som var søkk borte». 
Albumet var verdt å vente på. 
Og snart er det jul. 

Narum kan høres live på Sentrum Scene i Oslo fredag og lørdag, i Drammen 2. desember og Bergen 3. desember (alle steder som support for Hellbillies), mens releasekonserten blir på Veste Toten Kulturhus tirsdag 30. november. 
