Bokanmeldelse:Tommi Kinnunen: 
«Der fire veier møtes» 

Den tradisjonelle psykologisk-realistiske romanen har fortsatt livets rett. 
Det viser «Der fire veier møtes», en bok som ikke kan unngå å gjøre inntrykk på leseren. 

Inntrengende finsk slektsdrama 
Den tradisjonelle psykologisk-realistiske romanen har fortsatt livets rett. 
Det viser «Der fire veier møtes», en bok som ikke kan unngå å gjøre inntrykk på leseren. 
Finske Tommi Kinnunen har hatt stor suksess i hjemlandet med denne historien om en familie gjennom tre generasjoner. 
Tre slektsledd hvis skjebner er viklet inn i hverandre på en måte som på en og samme tid holder dem sammen og holder dem nede. 

Nå kan det umiddelbart se ut som noe av en litterær klisjé å skulle skrive en beretning om «sterke kvinneskjebner i tre generasjoner». 
Det er et grep vi kjenner litt for godt fra den mer melodramatiske delen av romankunsten. 
Men Kinnunen har en egen intensitet i språket, en følsomhet i skildringene og en varhet i situasjonene som løfter denne boken langt ut av triviallitteraturens dyp. 
Bokens litterære kvaliteter ser også ut til å være ivaretatt på aller beste vis av oversetteren Turid Farbregd. 

«Der fire veier møtes» 

Det starter på den lutfattige finske landsbygda i 1895, der den unge jordmoren Maria må slåss mot skepsis og direkte motstand for å kunne utøve yrket sitt. 
Det er beske skildringer av uvitenhet og armod Kinnunen her legger for dagen. 
Men gradvis kjemper den stolte Maria seg til en plass som selvstendig og yrkesaktiv kvinne. 

Det finnes en holdning og energi hos den enslige moren Maria som hun vet å bringe videre til datteren sin Lahja. 
Også hun blir enslig mor i ung alder, og dermed er det duket for et liv med tre generasjoner under samme tak – et levevis som skal vise seg å bli bestemmende for mange av de følelsene og spenningene som etter hvert utvikler seg mellom bokens karakterer. 
Trinnvise tidsforskyvinger kobler sammen handlingen på sømløst vis. 

Mens moren valgte jordmoryrket, utdanner Lahja seg i mellomkrigstiden til fotograf. 
Også det et typisk moderne yrke, men det skal snart vise seg at all frihets- og selvstendighetslengselen som både mor og datter bærer på også har en annen side: innestengthet, desperasjon og etter hvert raseri mot skjebnen. 

Stolte, lukkede og ulykkelige fortsetter de hver for seg sin kamp – alene under samme tak. 
Det er mesterlig hvordan Kinnunen maner fram den ene ladede situasjonen etter den andre, i et hus der alle grunnleggende føler seg oversett og undervurdert av hverandre. 

I tillegg til Lahjas barn, blant andre den blinde Helena, og svigerdatteren Kaarina – er hennes ektemann Onni en hovedfigur i boken. 
Han er verdens kjærligste far, men han bærer på en stor hemmelighet som truer med å ødelegger ekteskapet og tilliten dem imellom. 

Selv om historien hele veien balanserer på kanten av det sentimentale, er det likevel lenge siden jeg har lest en så presis skildring av ensomhet i familien. 

Finsk fjernsynsteater i ny drakt, altså. 
Det gjorde seg med et gjensyn. 
