I maktens korridorer
«In the Loop» er britisk, politisk satire fra øverste hylle. 

||| 
FILM: 
Samme dag som det ble klart at Barack Obama var årets mottaker av Nobels fredspris, bestemte Bergen Internasjonale Filmfestival seg for å åpne festivalen med «In the Loop». 

«Vi synes vi har gjort et scoop som åpner med denne komedien etter farsen som har funnet sted på Det Norske Nobelinstitutt i dag», meldte festivalen i et presseskriv. 

Høyt tempo 
At filmen får norsk premiere denne uka, samme uke som Obama er i Oslo, er nok heller ikke tilfeldig. 
Derfor er det viktig å påpeke at «In the Loop» ikke er en direkte Obama-kritisk film, men en sterk harselering over måten politikk bedrives i vestlige demokratier. 

Filmen kan enklest beskrives som en blanding av Aaron Sorkins eminente tv-drama «The West Wing»(1999 - 2006), og Ricky Gervais toneangivende BBC-komedie, «The Office» (2001 - 2003). 
Tempoet er med andre ord svært høyt, og komedien veksler mellom det akademiske og enkel slapstick. 

Mareritt for ministeren «In The Loop» følger Storbritannias utviklingsminister, Simon Foster (Tom Hollander), som i et radiointervju tidlig i filmen uttaler at «mulighetene for en kommende krig i Midtøsten er vanskelig å forutse». 
En vag formulering som utvikler seg til et mareritt for ministeren, da han etter hvert, av høytstående amerikanske politikere, blir brukt som argument for at britene er klare for å vise handlekraft i krigen mot terror. 

Briljerende satire 
Filmen foregår utelukkende i de politiske korridorene, men aldri på høyeste nivå, og driver briljerende satire over politiske vurderinger og viktige avgjørelser, som i filmen ofte tas på grunnlag av enkeltpersoners karrieremotivasjoner, deres mangel på kunnskap, eller uvilje til å høre på andre enn seg selv. 

Filmen er et tydelig spark til britenes og amerikanernes angrep på Irak, og på deres beviser for at Saddam Hussein hadde kjernefysiske våpen. 
Likevel er filmen tidløs, da verken Bush, Blair eller Hussain nevnes med ord. 
I stedet er filmen en mer generell kritikk av all verdens valgte regjeringer, da filmen, til tider svært vittig, påpeker at de folkevalgte også er avhengig av å gjøre sitt fornødne, at de er folk av kjøtt og blod, fylt med menneskelige laster, fanget i et spill der de ikke alltid selv kjenner reglene. 

Bannemaskin 
Skuespillet i filmen er godt og Iannucci har plukket kvalitet framfor kjente navn. 
Foruten skuespillere som James Gandolfini og Chris Addison, er det mest naturlig å trekke fram Peter Capaldi som spiller Malcolm Tucker, den britiske regjeringens pressesekretær. 
En karakter som best kan beskrives som en britisk, intellektuell avart av Ari Gold («Entourage»). 
Sagt med andre ord, en mer velartikulert, forbanna bannemaskin skal man lete lenge etter. 

Reel betraktning Filmens klare styrke er at man til tross for galskapen, sitter igjen med en følelse av at Iannucci bringer oss nokså nærme sannheten. 
Her hjemme trenger man ikke se lenger enn til Åslaug Haga og Bjarne Håkon Hansens siste krumspring, for å få en fornemmelse av hvilken bedømmelseskraft som befinner seg i regjeringskorridorene. 

Handlingen utspiller seg delvis i London, delvis i Washington, og saker som står på den politiske agendaen veksler mellom hagemurer som står feil oppført, til vedtak om igangsettelsen av invasjoner på fremmede kontinent. 
Filmen påpeker hvor kort vei det er fra å være uutdannet lokalpolitiker fra Lanchester eller Sotra, til å sitte ved kongens bord og treffe beslutninger man langt på vei ikke aner ringvirkningene av. 

Noe som må sies å være å være en skremmende og høyst reel betraktning av den politiske virkeligheten. 
