Pinlig, tomt og usammenhengende
Det er så mye som ikke stemmer i «Infinite Undiscovery». 

Å finne ut at man har en dobbeltgjenger, og at denne dobbeltgjengeren attpåtil er en høyt ansett helt som kjemper for jordas ve og vel, har sine ulemper. 
Dette er tilfellet for hovedpersonen Capell i «Infinite Undiscovery». 

Etter å ha levd et liv med seg selv og sine egne interesser i sentrum, blir han tatt for å være den store Frigjøreren og forventet å oppføre seg som en helt. 
Han må derfor velge hvorvidt han ønsker å la sitt liv ta en noblere retning gjennom å kjempe mot ondskap, usseldom og alskens pøbelvirksomhet. 

Verden står nemlig overfor en mørk trussel. 
En mystisk gruppe har av ukjente grunner begynt å spenne opp tjukke kjettinger mellom månen og jorda, og monstre og mørke sprer seg i skremmende hastighet. 

Et helt OK utgangspunkt for et eventyr, men historien som utspiller seg klarer dessverre ikke å fenge nok til å holde spillet flytende. 

Alt er middelmådig, og selv spillets tittel - som for øvrig må være den mest intetsigende tittelen selv et asiatisk rollespill har tillatt seg å putte på coveret - virker å være valgt for å dekke over mangelen på orden og sammenheng i innholdet. 

Kampsystemet foregår i sanntid og blir aldri spesielt spennende. 
Du vandrer rundt i en gruppe med opp til tre medhjelpere og du kan sette en overordnet strategi som får dem til å delje løs på det som måtte falle dem inn, fokusere på ditt utvalgte offer og så videre. 
Teammedlemmene er som regel lydige nok, uten at spillet kan sies å gi noen reel følelse av strategisk dybde. 

Det mest originale med kampsystemet er muligheten til å kople seg opp mot et av teammedlemmene for å benytte seg av hans eller hennes spesialangrep, men også her fordufter det som sikkert egentlig er en helt grei idé i et alt for kronglete system. 

Verdenen du løper rundt i føles dessuten rett og slett for stor og for tom. 
Lange avstander blir fort kjedelige og alt for langdryge, noe som er dumt for det er mye forvirret løping med uklare mål i vente. 

Det føles litt som å vandre rundt i et alt for stort hus man har glemt å fylle med møbler. 
Man føler seg ikke velkommen, og omgivelsene gir et halvhjertet, uferdig inntrykk. 
Fiender og diverse krimskramseri av alskens sorter er riktignok spredt omkring, men på en tilsynelatende tilfeldig måte uten mål og mening som gjør landskapet både ensformig og kjedelig. 

Det aller verste er likevel filmsekvensene som presterer å levere de pinligste dialogene jeg noensinne har vært vitne til. 
Til tider tar jeg meg selv i å rødme meg gjennom filmsekvenser hvor historien utspiller seg så stivt, hakkete og unaturlig at man ikke kan annet enn skjemmes på spillfigurenes vegne. 

Det er rett og slett pinlig og til tider på kanten til smertefullt å se på når figurene stotrer seg gjennom sine banale replikker med påfølgende unaturlige reaksjoner og lange pauser. 

Musikken er også til stadighet enten for pompøs og plagsom for både omgivelser og hendelser, eller smertelig fraværende der den skulle vært stemningsskapende. 

Alt i alt oppleves «Infinite Undiscovery» litt som et puslespill der bitene ikke passer sammen, og da kan man ikke forvente at spilleren vil få mye glede ut av et forgjeves forsøk på å sette det sammen. 

Trailer fra Xbox 360-rollespillet Infinite Undiscovery. 
