Nå synger hun
Tine Thing Helseth har nettopp fylt 30. 
Hun har vært på musikkstjernehimmelen siden hun var i tenårene. 
Nå følte hun at hun måtte beskrive følelsene og tankene sine med ord og vokal, og ikke bare via trompeten. 

Ni låter i en fyldig og fin produksjon. 
Mathias Eick har produsert. 
I tillegg spiller han orgel og flere andre instrumenter. 
Jarle Storløkken spiller gitar, Aksel Jensen bass og Olaf Olsen perkusjon. 
Med fire damer fra Oslo strings i tillegg, fyller de opp lydbildet så det holder. 

Tine Thing Helseth synger helt ålreit, selv om hun ikke har den helt store identiteten i stemmen sin. 
Teknisk sett bra, men uten at man som lytter sitter og måper, full av beundring. 
Låtene er i hovedsak og i utgangspunktet rolige i en slags balladeform. 
Dette er pop, kan vi si, med en naturlig dimensjon av jazz her og der. 
Av og til litt nærme det Silje Nergaard holder på med. 

Tekstene er selvsagt viktige når hun først tar trompeten fra munnen og bruker stemmen sin. 
Tittelkuttet forteller at Helseth har vært inne i en vanskelig periode, men at hun nå er ferdig med den. 
Hun vil aldri tilbake til bortkastet gråt, og til faren ved å være alene, synger hun på "Never Going Back". 
Hun synger om smerte og om spøkelser, men at hun etter hvert føler seg fri. 

Tine Thing Helseth har sammen med sine gode samarbeidspartnere skapt lekker og fin musikk. 
Men til tross for at tekstene er sterke nok, så framstår ikke musikken som helhet som det. 
Det er noe spakt over dette, og det skyldes først og fremst at låtmaterialet er litt kjedelig. 
