Mannen med gassmaska
«Den tilfeldige rockestjernen» er en tilfeldig dokumentarfilm. 

FILM: 
Det er mulig det ligger noe innsiktsfullt og vektig i bunnen av «Den tilfeldige rockestjernen». 

Det mener i alle fall regissør Igor Devold, som drukner sin nye dokumentar om Kaizers Orchestra i melodramatiske effekter, melankolske fioliner og stive blikk. 
Men jeg klarer ikke for mitt bare liv å forstå hva det er. 
I halvannen time veksler filmen mellom det forvirrende og det fullstendig trivielle. 

Troen på helvete 

Først og fremst følger «Den tilfeldige rockestjernen» Helge Risa, som er «mannen med gassmasken» i bandet. 

Den sjenerte, dypt kristne Risa ble tidlig dratt med i dragsuget, og har brukt store deler av voksenlivet sitt på en livsstil som ikke har noen sterk appell for ham. 

På eksakt to steder pirkes det borti noe som utvilsomt ville være verd å krafse mer i. 
Det ene er når Risa medgir at han tror bandmedlemmene han reiser sammen med, kommer til helvete. 
Hva det innebærer for hans syn på dem, og hvordan dette føles for de andre, er noe man som seer umiddelbart lurer på, men ikke får besvart. 

Det andre er når frontfigur Janove Ottesen nevner Kusturica-filmen «Underground», der livet leves til tross for en langvarig krig, som inspirasjon for Kaizers særpregede univers. 
Også her antydes spennende ideer som aldri blir fulgt opp med et hvorfor eller hvordan. 

Markedsføringsspråk 

I stedet serveres en lang omvei der fire Kaizers-fans bedyrer hvor himmelhøyt de elsker musikken, noe som blir platt all den tid de ikke får større armslag til å beskrive Kaizers-opplevelsen mer spesifikt. 

Helge filmes på vandring i en slags krypt der de andre i bandet dukker opp på gamle tv-apparater. 
De snakker mest om egen suksess, på et kjepphøyt markedsføringsspråk. 
Sangene framføres og iscenesettes nede i krypten med stirrende gamle mennesker og yppige pikeliller som statister, uten at det ser ut som noe annet enn kaotisk amatørteater i ustrøkne kostymer. 

Kaizers Orchestra har en slående estetikk med de gamle gassmaskene og oljefatene sine, og lager sanger om et egenartet og eksentrisk persongalleri. 

Jeg velger ennå å tenke at prosjektet har en interessant kjerne, selv om «Den tilfeldige rockestjernen» jobber hardt for å overbevise meg om det motsatte. 
