Clooney er verdens kjedeligste mann
Noen må restarte «ER» sånn at George Clooney kan komme i fast arbeid. 
For øyeblikket kjeder han oksygenet ut av kinopublikum i to filmer. 
Tenk på det: 
Mannen var til og med kjedelig som Batman. 

Jenter er privilegerte. 
Hvis en mann sier at han liker Pamela Anderson, blir han ikke bedt i utdrikningslag på UiS en gang. 
Men ei dame kan ustraffa si at hun elsker George Clooney, sjøl om fyren både har mindre mimikk og mindre bryster enn Pamela Anderson. 

Det er noe feil med nåtids-konseptet film. 
En mann på kino skal komme ridende inn i småbyen Tuxedo og skyte kvegeiere mens han tenker på nabodattera Susanna som han elsker over alt i verden. 
Han skal krype hostende ut av sitt aller beste skinn av bare ulidelig lidenskap og spre roser og verselinjer i rennesteinen. 
Han skal ha musketer-hatt og edelt sinn og han skal ikke feie over flyvertinner, men urettferdigheter. 

«Up in the air» er en uformelig film med en sentimentalitet av den sorten som gjør at folk griner ved tanken på at det kan ha vært en hund i Sachsenhausen. 
Clooney er ansatt for å si opp folk ansikt til ansikt. 
I 322 dager i året reiser han over hele USA for å gi ulykkelige mennesker sparken. 
Men poenget med filmen er ikke at noen burde ta ham ut på herredassen og slå ham i hjel med knudrete stokk. 

Poenget er at det blir leit for ham da ei tynnrøysta, psykologi-utdanna korpiekylling innfører effektivitet i hans eget selskap: 
Herfra skal de si opp ved webcam. 

Clooney er av den gamle, hederlige sorten som ikke-føler ting ansikt til ansikt, så han er indignert. 
Den forkomne næringslivsdokka må følge ham rundt omkring for å lære hva menneskelighet skal brukes til: 
Si opp folk med de rette setningene. 

Det blir mer synd på mr C. 
Han treffer ei heftig-reisende dame av den sorten som skryter av flytoalett-sex med mjuk-mekanisk telefonventer-stemme, så du ett øyeblikk tror at hun er en Jack Nicholson-transvestitt. 
Dermed blir den antakelig mer enn 50 år gamle checkinkø-ferkeren følelsesmessig for første gang i sitt liv, og det er ikke satirisk eller patetisk eller rett og slett magevendende. 
Nei, det er søtt og sørgelig. 

Å, hvorfor har ikke jeg familie sånn som alle de andre. 
Å, hvor ensomt det er å fly rundt og ødelegge andre menneskers liv så de hopper fra bruer og styrter ned i desperasjon. 
Lonely at the top. 

Fullt fortjent. 
Ferdig med det. 
