Godt å se dere!
Odd-Bjørn Hjelmeset er en strålende ny lagfører. 
Men det som gjør «Ingen grenser» så utrolig bra, er fortsatt deltakerne. 

Året var 2009 og kanalen NRK. 
Ekspedisjonslederen het Lars Monsen, og vi? 
Vi satt i sofaen og ble sjarmerte, inspirerte og ikke lite rørt av 11 modige deltakere som tok begrepet «sammen er vi sterke» til et helt nytt nivå i programsuksessen «Ingen grenser». 
Deltakerne basket seg sammen til topps, og vi heiet. 
Gråt gjorde vi også. 
Og vi lo med dem. 

Nå? 
Nå gjør vi alt det der igjen for 11 nye deltakere. 

Rett mann på plass «Ingen grenser» er tilbake, nå på TV2 og med Odd-Bjørn Hjelmeset som lagfører. 
Ikke få sukket da det ble kjent at Monsen skulle gi seg etter to sesonger, og dét med rette. 
Han har vært en sabla god og godt likt ekspedisjonsleder. 
Men når først en arvtaker måtte til, kunne produksjonselskapet Mastiff neppe valgt en bedre «erstatning» enn Hjelmeset. 
Han dukker opp og er ... akkurat slik han pleier! 
Blid, åpen, direkte, morsom — og herlig lettrørt så tårene triller innimellom. 
Han legger ikke hodet unødig på skakke og jatter. 

Han tør å mase deltakerne opp om morgenen, og ikke er han redd for å være morsom, heller. 
Dét skulle bare mangle. 
Det er jo ingen som er påmeldt fordi de mangler et humorbein. 

Når det trengs, setter han seg ned og motiverer dem som har det i tyngste laget. 
Det gjør han på en så varm og real måte at vi får litt lyst til å strekke oss litt lenger sjøl. 
Rent bortsett fra at deltakerne for lengst har inspirert oss til å gjøre akkurat det. 

Stå-på-skole for alle 
De 11 har selvsagt alle sine fysiske utfordringer å baske med på veien. 
I én måned skal de kjempe seg til Hardangerjøkulen. 
Det er mange høydemeter som skal klatres. 
Men som før gir deltakerne alt. 
Det er klart vi blir inspirert av dem! 

Av Christian Fjeldal med CP som knytter tråd rundt livet før han stavrer seg oppover mens han trekker en rullestol. 
Av Sareng Amini som har så vondt i beina at han griner, men som likevel klatrer videre for lagets skyld. 
Av Kristin Maridal som har brudd i nakken og store smerter, men som likevel bare gråter fordi hun ikke «kan hjelpe til så mye som hjertet vil». 
De bør nevnes alle sammen, med er dessverre ikke plass. 

I stedet sier vi som Hjelmeset, når han på et tidspunkt på en fjelltopp ikke klarer å holde seg («eg har ikkje sjans»), tårene kommer og han må si det: 
«Dei har kjempa og kjempa seg opp og gleder seg for kvar meter. 
Heilt eventyrlig! 
Eg e så imponert over den her gjengen!». 
