Den vanskelige biofilm-sjangeren – igjen
Skuespiller Naomi Watts har påtatt seg den nærmest umulige oppgaven å spille Lady Diana i filmen om de siste årene av prinsessens liv. 
Det lykkes hun bare delvis med. 

"Diana" Regi: 
Oliver Hirschbiegel. 
Med: 
Naomi Watts, Naveen Andrews, Juliet Stevenson, Michael Byrne, Cas Anvar, Douglas Hodge, Daniel Pirrie, Charles Edwards. 
Storbritannia/Sverige/USA 2013. 
1 time 52 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Hovedproblemet er at et verdens mest fotograferte ansikter fortsatt sitter som et yndig, muligens nostalgisk forskjønnet minne i våre hoder etter som årene har gått. 
Dermed tar det lang tid før man som kinogjenger aksepterer at Watts levendegjør selveste prinsessen av Wales. 
Det skyldes ikke bare at skuespilleren (født i 1968) er ni-ti år eldre enn Lady 
Di var før sin død, men også at Watts ansikt – til tross for utstudert mimikk og tidsriktig frisyre – likevel ikke ligner nok på den kongelige berømtheten. 

Dette er selvsagt ett av biofilm-sjangerens store dilemmaer. 

Men jeg sliter mer med å bli vant til Watts som Diana enn jeg gjorde med Meryl Streep som Margaret Thatcher (Jernkvinnen) eller Helen Mirren som dronning Elisabeth (The Queen). 

Overbevisende mimikk 

Når man omsider blir fortrolig med Lady Watts, oppdager man alt hun gjør for å virke lik. 
Skuespilleren kikker opp på fotografer og fans med lett bøyd hode og et blikk som på samme tid utstråler usikker sjenerthet og trygg bevissthet om publikums beundring. 
De berømte setningene fra Dianas kontroversielle BBC-intervju om samlivet med Charles ("there were three people in this marriage, so it was a bit crowded"), er overbevisende formidlet. 

Et annet dilemma er selvfølgelig at biofilm-sjangeren foregir å vise sannheten om et menneskes innerste sorger og gleder. 
Nå har jeg aldri forlest meg på utgitte bøker om hvem Diana elsket etter at ekteskapet med prinsen gikk i stykker. 
Regissør Oliver Hirschbiegel og hans manusforfatter bygger filmen på "Dianas last love" av Kate Snell. 
Denne fortellingen hevder at prinsessens to år lange forhold til den pakistanske hjertekirurgen Hasnat Kahn var mye viktigere for henne enn den antatte romansen med rikingen Dodi Fayed. 

Noe skurrer 

Her slår sjangerproblemene ut i full blomst. 
I London har den virkelige Hasnat Kahn gitt et intervju der han avviser at filmen er en troverdig skildring av hans to år lange forhold til Diana. 
Men om man som kinogjenger godtar filmstoryen, er det også ting som skurrer. 
Snells poeng er at Diana selv regisserte at paparazzier fikk tatt bilder av henne kyssende på Fayed ute på yachten hans i Middelhavet. 
Men regissøren klarer ikke godt nok å formidle prinsessens motivasjon for å gjøre dette. 
Av selvplageri? 
For å straffe muslimen Kahn som ikke ville gifte seg med en av verdens mest berømte kvinner – en hvit, kristen, men likevel skilt? 

Pussig nok føles det ikke så interessant å trenge inn i den nå avdøde Dianas innerste følelser. 
Det beste man kan si at filmen lykkes med, er å framstille et dypt ensomt og ulykkelig kongehusmedlem, samt minne oss på at hun gjorde en helhjertet innsats mot produksjonen og bruken av landminer. 
