Steinkule Kula
Noen fordommer er det lett å ta med seg når man skal på konsert med band som har gjort fint lite de siste ti årene. 

Spiller de sammen igjen fordi de har brukt opp pengene de tjente i forrige runde? 
Mange av oss mistet noen illusjoner under Sex Pistols sitt famøse comeback på Roskilde i 1996, og dermed er mistroens frø sådd. 

Hvis Kula Shaker tok en Sex Pistols, skjulte de det jammen godt. 
Akkompagnert av indisk plingplongmusikk entret de Pulpit-scenen, og viste fra første sekund en intens spilleglede. 
Slageren «Hey Dude» var ikke noe dumt valg som åpningsnummer, og det samspilte og overskuddspregede bandet presenterte en god miks av gamle og nye låter. 
Jeg er enig med vokalist og gitarist Crispian Mills i at de nye sangene er en naturlig videreføring av det de laget på 90-tallet. 
Særlig låter som «Die for love» og «Dictator» fungerte bra. 
Sånn sett framsto konserten som helhetlig, men også variert. 

Oppgaven som vokalist, frontfigur og eneste gitarist kan ikke være bare enkel, men Mills briljerer virkelig i front. 
De andre musikerne er tilsynelatende like dyktige, ikke minst den noe eksentrisk kledde organisten. 
Han skapte assosiasjoner til gamle gode The Doors mer enn en gang. 

Ikke uventet sparte Kula Shaker hitene «Tattva» og «Hush» til slutten, og satte dermed et verdig punktum for sin første konsert i Norge på lenge. 
De kan godt komme tilbake igjen om ikke så lenge, og da bør publikum møte opp manns— og kvinnesterke. 
