Blendende vakkert om kvinner i en brytningstid
«Vokterskene» er en stille og meditativ familiesaga fra en brutal epoke i europeisk historie. 

Året er 1915. 
Det blodige slaget ved Verdun ligger ett år frem i tid. 
Første verdenskrig skal rase i tre år til. 

Med den franske landsbygden nærmest tømt for menn, sørger kvinnene for at gårdsdriften holdes i hevd. 
Zoom inn på aldrende Hortense der hun går krumbøyd bak plogen. 
Henri, mannen i huset, er gammel og revmatisk. 
Sønnene Constant og George er ved fronten, det samme er Clovis, mannen til Hortenses datter Solange. 

Dette er kvinnene vi skal følge. 
Men det kommer inn en kvinne til – 20 år gamle og foreldreløse Francine, som ansettes som midlertidig gårdshjelp under innhøstingen. 
Hun blir værende. 
Hun trengs. 
Hun er arbeidsom. 

Da George kommer hjem på perm, oppstår en dragning mellom ham og Francine. 
Den næres av brevene de sender hverandre. 

På fascinerende og subtilt vis siver konsekvensene av krigen inn i familiens liv. 
På den ene siden brutalt, i form av dødsbudskap, på den andre siden gjennom teknologiske nyvinninger. 
Dette var den første krigen da fly, ubåter og stridsvogner ble tatt i bruk, tidsmessig sammenfallende med at den industrielle revolusjonen nådde landsbygden i form av moderne og arbeidsbesparende maskiner. 

Våren 1917 går USA inn i krigen, noe som etter hvert gjorde det mulig for de allierte å gjennomføre flere vellykkede offensiver. 
For Hortense og Solange blir amerikanerne en viktig inntektskilde. 
Men deres tilstedeværelse på gården skal få ytterligere konsekvenser. 

Mot dette bakteppet spenner Xavier Beauvois og fotograf Caroline Champetier opp et malerisk lerret som spenner over flere år, der hverdagslivets arbeid og årstidenes gang pensles ut, langsomt og dvelende, detaljert og blendende vakkert, ofte badet i gyllent lys fra solen eller lamper og med bilder man får lyst til å fryse for å kunne se på lenge. 

Filmen kan leses som en hyllest til alle kvinnene som holder hjulene i gang i krisetider, men den er også en intim skildring av kvinner i en brytningstid mellom tradisjonelle verdier og klasseskiller, og kommende frigjøring og modernitet. 
I front her står på den ene siden Hortense, på godt og vondt en matriark og en bauta, formidabelt spilt av veteranen Nathalie Baye. 
På den andre siden står Francine og Solange, to selvstendige kvinner i kim, nydelig tolket av Iris Bry og Laura Smet. 

I så måte har «Vokterskene» likhetstrekk med «Om guder og menn», Beauvois film fra 2010 om en gruppe munker i et avsidesliggende kloster. 
Også den var en lavmælt undersøkelse av kolliderende tankesett. 
Politisk hadde den kanskje større sprengraft enn «Vokterskene», om et ord som sprengkraft overhodet kan brukes om en så stille film. 
«Vokterskene» er mer interessant som portrett av ulike kvinner i ulike aldre og posisjoner, og som et tidsbilde for en epoke vi i ettertid kjenner konsekvensene av – økonomisk og kulturelt, politisk og ideologisk. 

Mange vil kanskje finne filmen i lengste laget. 
Men i sin raffinerte billedskjønnhet maner den frem en nærmest meditativ stemning, og en kjærlighet til disse kvinnene og dette landskapet som i sin tur etterlater en ro man sjelden opplever i et kinosete, og som varer lenge etterpå. 
