Enda en klisjéfest
Marian Aas Hansen vil og vil, men får det ikke til. 

||| 
ALBUM: 
Det er ikke godt å si om det er det emosjonelt forflatede og fullstendig begivenhetsløse låtmaterialet eller den dvaske pseudojazz/ bossapop/balladeschmaltz-grunnstillingen som er det største problemet på Marian Aas Hansens tredje album. 

Man skjønner jo forsåvidt hvor hun og apparatet hennes vil - det har vært svært tydelig både på debuten «One Small Step For Me» og på oppfølgeren, julealbumet «It's Beginning To Look A Lot Like Christmas». 

Også denne gangen låter det trygt, pent og sjansefattig - en demonstrasjon av likegyldighet og middelmådighet på samme tid. 

Lodotter Kanskje er det litt synd på Aas Hansen, som pakkes inn i disse lodottene av noen omgivelser. 
Hun er da en sympatisk og flink sangerinne, er hun ikke? 

Vel, kanskje er det like gjerne hennes mangel på ekstreme vokale ferdigheter (her er ikke en gang et snev av «briste-eller-bære»-patos) som sender dette prosjektet ned i kjedsomhetens kjeller. 

Hun evner i hvert fall ikke å puste noe nevneverdig liv inn i det dårlige materialet, som hovedsakelig er skrevet av «The One And Only»-énhitvidunderet Chesney Hawkes eller Aas Hansen selv. 

Misforstått versjon 
Og hun kommer fullstendig til kort når materialet er førsteklasses, som avslutningssporet «The Book of Love», hvor hun covrer en av låtene fra The Magnetic Fields' 1999-klassiker «69 Love Songs». 

I originalversjon er dette en lakonisk metalåt om kjærlighetsklisjeer. 
Her ender det opp som en pompøs, synthdrapert Rolf Løvland-aktig suppe av, nettopp, klisjeer. 

Hvilket jo på mange måter er ganske symptomatisk for en del av de gjennomgående svakhetene ved albumet også. 
