Jenny Wilson:Elektroeksorsisme 

Hun viser styrke gjennom sårbarhet og har samtidig laget noen av sine mest dansbare låter. 

Jenny Wilson: 
"Exorcism" (Goldmedal/Border) 

Er det lov å danse til teknopoplåter om artistens opplevde voldtekt? 
Med «Exorcism» må svaret være ja. 
Den nå 42 år gamle svensken slapp den sterke «Demand the impossible!» i 2013. 
Da var det kampen mot brystkreften som dannet bakteppet for et sylskarpt og politisk album, hardere og mer elektronisk enn tidligere. 
Det låt som en høynet knyttneve. 

Denne gangen får vi knyttneven i mellomgulvet. 
Albumet handler om voldtekten hun opplevde for to år siden. 
Før lanseringen fortalte hun at dette ble en måte å vinne tilbake noe som gikk tapt, å rense seg for smerten. 
Etter seks måneder i taushet tok hun fatt på sitt femte studioalbum. 

Det begynner med «Rapin*». 
Den bygger seg opp kjølig, før intensiteten stiger. 
Nesten monotont deler hun opplevelsen av en voldtekt, av å måtte kle av seg foran helsepersonell som foretok undersøkelsen i etterkant. 
Hvorfor, spør hun. 
Den animerte musikkvideoen som følger låten får magen til å velte seg. 

«Lo Hi» fortsetter inn i situasjonen, med linjer som his left hand shut me up/Listen close/I said NO! 

Svimlende og nesten forstyrrende likefram, og veldig dansbar, med stikkende teknorytmer. 

«Your angry bible» er en slags forvridd og vakker hymne. 
I det hektiske tittelkuttet er hun klar for kampen. 
Det er blodspor i horisonten, hun er en drage. 

Balladen «It's love (and I'm scared)» følger opp, hudløs og sår. 
Vokalen har en særegen sound, nesten styggvakker. 
Bruken av vocoder er framtredende, og det er en hårfin balanse mellom det mekaniske og det sjelfulle. 

Etter flere gjennomlyttinger finner jeg ikke et eneste svakt spor blant de ni. 
Hele veien er det en mesterlig tilbakeholdenhet i produksjonen i kontrast til dramatikken som skildres, og en stilig sparsommelighet i den analoge synthlyden. 

«Exorcism» er brutal og rå og en kreativ triumfferd for Wilson. 

Beste spor: 
«Lo Hi», «Exorcism», «Your angry bible». 
