Mesterlig om religiøs manipulasjon
Paul Thomas Anderson har laget en mesterlig film som kanskje bare handler om den åndelige forføreren og hans offer. 
Men "The master" er like mye en lignelse om religionen som manipulerer de skadde og svake ved å selge omsorg og felleskap og trøst i bytte mot lojalitet. 
Og om religionens systematiske, hypnotiske ødeleggelse av evnen til å oppleve virkelighet. 

USA. 
2013. 
2 timer, 24 minutter. 
15 år. 
Regi: Paul Thomas Anderson. 
Med: 
Philip Seymour Hoffman, Joaquin Phoenix, Amy Adams, Laura Dern. 

»The master» er uansett så vellaget at du ikke merker regien, og Joaquin Phoenix og Hoffman spiller sånn at du ikke føler den normale avstanden til filmen. 
Dessuten forteller den en historie som kanskje bare resiterer det selvfølgelige, men sannsynligvis også er en lignelse om irrasjonelle, okkulte avhengigheter som vi har lært oss å godta. 

Phoenix spiller annen verdenskrig-soldaten Freddie som vender tilbake fra Asia som en så trauma-skadd alkoholiker at han blir som et aggresjonsdrevet, sjelelig og kroppslig skeivt barn. 
Han er en villmann moden for endring, han er ubeskytta klar for omsorg og tilhørighet og som ved et av de mytiske miraklene kommer Mesteren inn i livet hans. 

Vi ser med en gang at Seymour Hoffman spiller en svindler av den sorten som selger frelse på telt-turneer. 
Men det er ikke så enkelt. 
Den spekulative predikanten er allerede detronisert, vi tror ikke på han lenger. 
Hoffman er en religionsstifter. 
Menigheten hans er ikke stor, men manipulasjonen hans er av universell styrke og besettelsen har kvaliteter som metafor. 

Mesteren bringer menneskene inn i tidsreiser tilbake til det de var for trilliarder av år siden (da jorda ikke eksisterte), og han gjør det ved samtale, han gjør det med å messe om og om igjen sine spørsmål til de blir mantraer, han gjør det med sang og dans og esoterisk, besatt avhengighet. 

«Ikke glem at jeg er den eneste som liker deg», skriker han til alkoholikeren når han tviler. 
Og Freddie er fanga, slik den nyfrelste narkomane eller alkoholiker blir. 
Han blir en nyttig torpedo i Mesterens religionssystem, og presten tar avstand fra volden hans samtidig som han høster nytten. 

Den bisarre mystisismen er beskrevet med intensitet og frodighet, her er scener som funker som lignelser, her er vittige, deprimerende scener som er poetiske og skremmende samtidig. 
Freddie og Mesteren drar til fjellet for å hente hans siste skrifter. 
Den stakkars mannen blir temmet til sjelelig monogami ved at han må øve seg i timesvis i sinnsforvirring og virkeligsfornektelser. 
Han går fra vegg til vindu og sier at de er noe helt annet enn de er for å få bli i beskyttelsessfæren. 
Det er som å se en vakker, vond og satirisk framstilling av kirke-tukt og monoteisme: 
Du skal ikke ha andre guder enn meg. 

Da han følger livets egentlige punkt fordi Mesteren brakte ham til den åpne ørkenen, forsøker profeten å vinne ham tilbake med en utrolig versjon av sangen «Slowboat to China» som på sitt eventyrlige vis oppsummerer religionsstifteres natur. 
«Hvis du på din ferd i den frie verden treffer ett eneste menneske som ikke tjener en herre, så si fra, for ingen andre har klart det,» sier Hoffman med rødsprengt oppriktighet. 

Helliget vorde ditt navn. 
Komme ditt rike. 
Filmen starter med kjølvannet til Freddies skip. 
Kjølvann er opprørte, som den fortida vi forlater. 
Vi er forskrekka reisende og lette å lede. 
Følg med på parkometeret. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
