En ny standard
Tør jeg si det? 
Ja, det gjør jeg: 
«Dungeon Siege 2» måler seg med favorittklassikeren «Diablo». 
Kanskje er det også enda bedre! 

Hakk, kutt - gjenta. 
Det skrev vi om «Untold Legends» i forrige uke, et spill som slettes ikke lykkes med det. 
Her kommer «Dungeon Siege 2» - et spill som viser hvordan det virkelig skal gjøres. 

Det har seg nemlig slik at rollespilling og action alltid har vært to elementer i stadig konflikt, og som for spillutviklere kan være svært vanskelig å forene. 
Dybde og lange historier kan bli kjedelig, mens for mye action kan bli hjernedødt og uengasjerende. 
Bare et fåtall spill får til begge deler. 

Heldigvis har «Dungeon Siege 2» funnet denne gyldne middelveien alle streber mot. 

Rammen for det hele er erketypisk: 
Heltens ansvar legges på dine skuldre, og du skal som kriger eller magiker gå ut i en frodig fantasiverden for å finne skatter og redde de alltid så bortkomne jomfruene. 

Kanskje er du en av dem som rynker på nesen over dette, og rygger tilbake når du ser et spill med riddere, sverd og drager. 
Da er «Dungeon Siege 2» faktisk en flott mulighet for deg å innlemmes i rollespillernes rekker. 
For her er det først og fremst rask og blodig action som regjerer. 

Men det betyr ingen mangel på fantasi og fabler. 
Universet i «Dungeon Siege 2» er forholdsvis omfattende og svært troverdig. 
Du får en solid historie, og du får møte mange forskjellige figurer. 

Det hele er likevel overflatisk. 
Du slipper den følelsen av at du egentlig leser en bok, i stedet for å spille et spill. 
Mens spill slik som «Neverwinter Nights» hadde dialoger som ville fått Shakespeare til å se ut som en episode av Sesam Stasjon, er «Dungeon Siege 2» kortfattet og ukomplisert. 

Ingen intrikate allianser eller svulstige kjærlighetshistorier. 
Dette er ingen såpeopera. 

Helt fra begynnelsen av, kastes du ut i en voldelig og grusom verden. 
Kanskje er du en halv-kjempe som blir vasket opp på stranden, umiddelbart klar til krig. 
Spillet har omtrent ingen læringskurve. 

Likevel er «Dungeon Siege 2» overraskende mangfoldig, med avansert innhold slik som muligheten til å eie et pakk-esel som blir med deg på reisene, evnen til å finne våpen du kan gjøre magiske, og et spennende «chant»-system som lar deg be om gudens nåde ved flere anledninger. 

Tro nemlig ikke at «Dungeon Siege 2» er helt flatt. 
Det er faktisk svært mye å lære her. 

Selv om historien i spillet like godt kunne vært hentet ut fra en 20-siders pocketbok i hylla på Narvesen, har den akkurat det som skal til for å skape gode pauser mellom all slaktingen. 

I sterk kontrast til mange andre spill av typen «hakk, kutt - gjenta», byr «Dungeon Siege 2» faktisk på dialoger, en mengde små og store oppdrag, og en fortelling som stadig drar deg videre. 
Det er alltid noen som trenger din hjelp, og det er alltid en hule du bare må utforske. 

Gradvis blir du sterkere, smartere og får flere medlemmer i ditt usannsynlige felleskap. 

I tråd med tidligere nevnt balanse mellom action og rollespill, trenger du ikke dykke ned i tunge tall og statistikker i «Dungeon Siege 2». 
Du får nok å fikle med, men alt holdes abstrakt på en slik måte at du ikke trenger kalkulator og regelbok for å lykkes. 

Det eneste virkelig negative ved «Dungeon Siege 2», er det som går gjennom øyne og ører. 

Selv om musikk og lyd er kurant (uten å gjøre seg fortjent til noen videre rosende ord), er majoriteten av skuespillerne bortimot kriminelt dårlige. 
Å si de kommer fra bunnskrapet i verdens mest tvilsomme talentbyråer, hadde vært en fornærmelse mot bunnskrapet i verdens mest tvilsomme talentbyråer. 

Når det gjelder grafikken, kunne den like gjerne vært tatt ut av et fem år gammelt spill (lipsync, shaders, bumpmapping - vafforno?), og spillet er i det hele tatt blottet for tekniske finurligheter. 

Likevel, omtrent på samme måte som i «World of WarCraft», har artistene greid å skape en fabelaktig verden som virkelig suger deg inn og overbeviser til det fulle, til tross for tekniske begrensninger. 
Det bugner faktisk over av detaljer, stil og atmosfære. 

Det er godt å kunne si at «Dungeon Siege 2» står frem som et nesten perfekt skoleeksempel på hvordan gode actionbaserte rollespill skal lages. 
Raskt og blodig, men ikke uten intelligent innhold. 

Som en slags salig blanding av «Diablo» og «Neverwinter Nights», består det rett og slett med glans. 

Det setter faktisk en ny standard. 
