Høstens vakreste kjærlighetshistorie
«God’s Own Country» forener gjørmete realisme og stillfaren poesi på en bemerkelsesverdig måte. 

Spesielt én scene i filmen kommer til å kjøres i repeat i hodet mitt: rumenske Gheorghe, innleid hjelpegutt på Saxby-familiens gård, skjærer forføttene av et dødfødt lam og flår den vesle kroppen nennsomt før han kler et lite kopplam med skinnfellen og sender det inn til søyen. 
Hun begynner straks å slikke det, som var det hennes eget. 
Da lammet begynner å die, ser vi Johnny, filmens hovedperson, smile for første gang. 

Scenen bærer i seg en naken råskap, men er samtidig uendelig vakker, med en særegen poesi i sin korthoggede fortelling om forvandling og tilknytning og et liv som ikke ble noe av, men som likevel kunne videreføres. 

Samtidig fanger scenen selve essensen i Frances Lees markante debutfilm. 
Og da snakker jeg både om tematisk essens og om Lees bemerkelsesverdige evne til å forene sensualitet, sensitivitet og gjørmete brutalitet. 

Vi er på landsbygden i Yorkshire, der det både myke, åpne og barske landskapet brer seg ut som om det kommuniserte direkte med og i kontrast til menneskene vi møter. 
I «God’s Own Country» er alt natur og underlagt naturens krefter og luner, være seg landskap, krøtter eller mennesker. 

Johnny (Josh O’Conner) lever på gården med sin bestemor Deidre og sin slagrammede far, Martin, nydelig spilt av veteranene Gemma Jones og Ian Hart. 
Ingen av dem er i utgangspunktet spesielt enkle å like. 
Det hviler ingen eim av anerkjennelse, oppmuntring og omsorg over bruket. 
Kommunikasjonen er like sparsom som den kan være på den danske, norske eller finske landsbygden, og den svenske med, for alt jeg vet. 

Forbitret av tilværelsens uutholdelige tyngde avreagerer Johnny med fyllerunder på puben og tilfeldig sex, og prøver ellers å få gårdsdriften til å gå rundt. 
For å hjelpe under lammingen hyrer Martin inn Gheorghe. 
Og nei, det er ikke kjærlighet ved første blikk mellom skeiv, mutt odelsgutt og myk adonis. 

Deres første erotiske basketak er omtrent like håndfast og sølete som gårdsarbeidet er. 
Johnnys evne til en viss ømhet synes begrenset til kyr og sauer. 
Men Gheorghe er som en slags emosjonell boksåpner i verden. 
Han stikker et bitte lite hull i Johnnys lukkethet, og maner ømt frem en intimitet som overskrider den rent seksuelle. 

Så fra omtrent der vi ser Johnny smile første gang, dreier filmen i en mykere, mer romantisk retning. 
Likevel forblir den en usedvanlig jordnær skildring av hvordan kjærligheten kan dukke opp når man trenger den som mest, og gro frem på sin egen odde måte. 
Frances Lee forlater knapt det seige gårdsarbeidet; det er som om han utvider kjærlighetsbegrepet til også å gjelde jordbruket, for samtidig å si at slik en gård må vedlikeholdes, må også kjærligheten holdes ved like, av og til repareres, lik et nedrast gjerde der stein må hogges til på nytt for å tilpasses, og der man risikerer sår og skrammer mens man arbeider. 
Så kan man innvende at dette er enkle metaforer, men i Lees film fungerer de nettopp fordi de er så konkrete og innvevde i filmens fortelling og stil. 

Mange vil nok sammenligne «God’s Own Country» med Ang Lees «Brokeback Mountain», og likhetene er der, gitt miljø og scener såpass sammenfallende at de fremstår som referanser til Ang Lees film. 
Men her er også store ulikheter. 
Frances Lees film foregår i en annen tid. 
Vi ser spor av homofobi, men dette er ikke en film om angst for konsekvensene av å komme ut av skapet. 
Det er en film om kjærlighet. 
