Alle som vurderer å se «Utøya 22. juli» må tenke seg nøye om.Dette er hard kost. 

Erik Poppes rekonstruksjon av terroren er årets vondeste og viktigste film. 

For mange vil det aldri være noe riktig tidspunkt å lage film om Utøya på. 
Det vil være for tidlig uansett. 
Den holdningen skal man skal ha dyp respekt for. 

Samtidig er dette et personlig og nasjonalt traume som nødvendigvis må nedfelle seg i kunsten, på ulikt vis. 
Erik Poppe er den første som nærmer seg tragedien så direkte. 

Filmen foregår i sanntid gjennom de 72 minuttene massakren på øyen varte, pluss en innledende sekvens som bringer oss nær noen av ungdommene, med den fiktive karakteren Kaja i sentrum. 

Filmet i ungdommenes øyehøyde og hele tiden tett på Kaja, blir Martin Otterbecks kamera nærmest personifisert. 
Mer enn å være en observatør eller flue på veggen er kamera som en vettskremt ungdom som panisk fanger hendelsene, hører skuddene og skrikene, leter etter fluktveier, løper gjennom skogen og langs sjøen, og ved ett tilfelle fanger synet av terroristen i et glimt. 

Det er eneste gangen vi ser ham, og jeg nevner det fordi en innvending mot film om 22. juli er at det tjener som plattform for terroristen, eller gir ham oppmerksomhet. 
Poppes film gir ham verken ansikt eller oppmerksomhet. 
Den viser utelukkende konsekvensene av hans uhyrlige handlinger. 
Den viser hva skytevåpen gjør med en kropp. 

Men også her er Poppe tilbakeholden. 
Filmen viker ikke unna døden, men er mer et hyperrealistisk nærbilde av panikken og angsten, av forvirringen og behovet for å hjelpe, for å ta ansvar, og dilemmaene som oppstår når det å ta ansvar for andre kan bety at man setter seg selv i fare. 

Manusforfatterne Anna Bache-Wiig og Siv Rajendram Eliassen har skrevet manus på bakgrunn av vitneskildringer og fakta, og i nært samarbeid med noen av de overlevende. 
Det gir en autentisitet som strekker seg fra reaksjonsmønstre til replikker. 
18 år gamle Kaja gestaltes av Andrea Berntzen, en amatørskuespiller som med dette gjør en bemerkelsesverdig filmdebut. 
Ikke bare er hun i fokus nærmest hele tiden, rollen og innspillingsform må også ha vært uhyre krevende psykisk og fysisk. 
Og hun spiller himmelropende godt. 

Er «Utøya 22. juli» en nødvendig film? 
Før jeg så den, var jeg i tvil. 
Ikke fordi vi ikke trenger filmer som tar for seg en rekke aspekter ved det som hendte. 
Mer fordi jeg betvilte at vi trengte en film for å forstå hvilket helvete som utspant seg på Utøya. 
Så gjør Poppe dette: 
I åpningsscenen lar han Kaja snu seg og si direkte i kamera at «dere kommer aldri til å forstå». 

Det tok noen sekunder før jeg forsto at hun snakket i telefonen. 
Men replikken har en dobbel funksjon. 
Vi som ikke opplevde terroren på nært hold, kan bare forstå til et visst punkt. 
Poppe gir oss muligheten til å forstå bare litt mer. 
Via lerretet gir han oss angsten nærmest intravenøst. 
Dette er 90 minutter med kroppen i helspenn, med kvalmen i halsen. 
Det er en film som både fysisk og psykisk er så gjennomborende vond å se, at den påkaller en advarsel. 
Det er en film du skal vite på forhånd at du tåler å se. 
Og likevel er smerten og sorgen jeg føler i kinosetet bare en brøkdel av virkelighetens. 
Jeg er trygg i en kinosal. 
Barnet mitt er trygt. 

Jeg kan aldri helt forstå. 

Det er vi også ved en av filmens kanskje viktigste funksjoner. 
Den fiksjonaliserer virkeligheten på en måte svært få filmer makter. 
Den er en påminnelse om hvilken massiv strøm av fiktiv vold vi utsettes visuelt for, og hva det gjør med oss, hvor numne vi blir, hvor likegyldige vi blir til de reelle konsekvensene. 
«Utøya 22 juli» er en 90 minutter lang oppvåkningsalarm, en påminnelse om hva vold og terror faktisk er. 

I den manøveren beveger Poppe seg forbi det politiske og patologiske, forbi diskusjoner om straffemetoder og minnesmerker. 
Han tilbakefører historien til dem som fremdeles bærer konsekvensene på og i kroppen. 
Vi blir minnet om hvem de er, slik vi blir minnet hvem de var, barna og ungdommene vi mistet. 

Det betyr ikke at filmen er apolitisk. 
Tvert imot. 
I denne påminnelsen ligger et tydelig, politisk budskap. 

Filmen deltar i hovedkonkurransen under filmfestivalen i Berlin, som pågår nå. 
Den får ordinær premiere 9. mars. 
