Avril Lavigne:«The Best Damn Thing» 

(RCA/Sony BMG) 

Rart å tenke på at et eller annet sted i USA, på et dyrt kontor, har det sittet en høytstående plateselskapsperson og sagt: 
«Ja, Avril, denne platen er bra. 
Dette skal vi gi ut.» 

Men sånn holder de på. 

Med tanke på hennes enorme suksess tidligere, og i hvert fall ett genuint blinkskudd i «Sk8er Boi», ville det nå vært på sin plass om Lavigne tok steget fra furten tenåringspunkjente til semidiva med klasse. 
Gudene skal vite at det finnes nok penger og talent til leie for å skape den slags ut av nærmest hvem som helst. 

I stedet har Lavigne begått en gneldrete kvasipunkpopplate som er en slags dum, ond forlengelse av det band som L7 og Hole startet tidlig på nittitallet. 
Låtene er overivrige og klossete, tekstene hinsides stupide, fulgt av et «hey-hey!»-mas som starter allerede på omslaget. 
Lavigne, 22 år og nygift, retter seg nå mot et enda yngre publikum enn det hun traff som 17-åring. 
Besynderlig og dumt. 

ANBEFALT KJØP: 
«Keep Holding On» 
