Spillanmeldelse:«The Legend of Zelda: 
Skyward Sword» 

«The Legend of Zelda: 
Skyward Sword» klarer mesterstykket å virke nyskapende, nesten uten å endre på noe annet enn kontrollmåten. 
Resultatet er et av tidenes beste Zelda-spill. 

Som ikon i spillhistorien, er det kanskje bare Mario som overgår Link. 
«Skyward Sword» er den åttende konsolltittelen i Zelda-serien. 
Tar man også med hans håndholdte eventyr, blir dette den grønnkledte heltens sekstende spillhovedrolle siden debutten for 25 år siden. 

Og for de som måtte lure, «Skyward Sword» er et Zelda-spill til fingerspissene. 
Riktignok spiller historien en større rolle enn før, og utvalget av hjelpemidler har både vokst og endret seg, men den underfundige, herlige Zelda-verdenen er seg selv lik. 
Selv om den annonserte koblingen mot «Ocarina of Time» først blir synlig sent i spillet. 

For «Skyward Sword» begynner i skyene, nærmere bestemt i byen Skyloft. 
Skyloft er så fargesprakende og koselig at man nesten glemmer at det hele kjøres på Nintendo Wii, iallefall hvis man ikke sitter så altfor nærme TV'en. 
For «Skyward Sword» er ikke bare et vakkert spill, men et kjempeeksempel på at kunstnerisk kreativitet alltid vil trumfe kraftige grafikkprosessorer. 

Gjennom spillet er det kun Skyloft og noen spredte småøyer som fungerer som pusterom mellom eventyrene. 
Mesteparten av gåtene og slemmingene befinner seg under skyene, nede på overflaten. 
Her nede er det klassiske skillet mellom templer og verdenen rundt delvis uthvisket. 

For det er aldri særlig langt mellom gåtene, og man må regne med å sette de små grå i sving opptil flere ganger før man kommer så langt som inngangspartiet til neste tempel. 

Den litt naive, fargesprakende og koselige atmosfæren til tross, «Skyward Sword» er ikke noe enkelt spill. 
Følelsene har en tendens til å gå i berg-og-dalbane mellom sydende frustrasjon når man kjører seg fast, og ren lykke når man endeling finner løsningen. 

Tidlig i spillet står man for eksempel foran et stort metalløye og en dør med gitter. 
Det var tydelig at man måtte gjøre noe med øye for å få fjernet gitteret, men jeg slet lenge med hva det kunne være. 
Øyet stirret dumt på spissen av sverdet mitt, og hvis jeg brukte andre hjelpemidler, lukket det seg. 
Samtidig var øyet utenfor rekkevidden til sverdet. 

Løsningen slo meg først når jeg forlot sakkosekken for å ta meg et glass vann. 
Og uten å avsløre hva du må gjøre, så er dette bare ett eksempel på hvordan «Skyward Sword» tvinger deg til å tenke utenfor boksen. 

Blir du stående helt fast, byr spillet på et par hjelpende hender. 
Man kan spørre «Fi», en hjelpende ånd som bor i sverdet ditt, men hun er atskillig bedre til å drive plottet videre i filmsekvenser enn å hjelpe til med vanskelige gåter underveis. 

Da er det mer hjelp i en snakkende stein som bor i Skyloft. 
Steinen kan vise korte filmsnutter av hvordan man løser visse gåter. 
Dog mister man litt av gleden over å finne løsningen selv, det føles litt som å måtte ty til YouTube for hjelp. 

«Skyward Sword» er som sagt tradisjonelt bygget opp, men kontrollene er til gjengjeld alt annet enn tradisjonelle. 
Her ligger spillets største nyskapning, og Nintendo har virkelig latt «Motion Plus»-teknologien få utfolde seg fritt. 

Om det er rolig, taktfull veiving for å spille harpe, noe kraftigere veiving for å få fuglen man sitter på til å flakse, eller vill fekting i intense kamper mot sjefsmonstere, er ikke dette et spill du spiller mens du døser på sofaen. 

Den kanskje mest vellykkede nyskapningen er den fjernstyrte, mekaniske flyvebillen. 
Ikke bare kan den kutte tråder og utforske områder du ikke kan nå selv, med en liten oppgraderinger og en tilgjengelig bombeblomst fungerer den som et fjernstyrt bombefly. 

Til tross for at hver millimeter av «Skyward Sword» oser kvalitet, finnes det noe småtteri å pirke på. 
Jeg savner å ri på Epona over noe som minner om sletten i «Ocarina of Time» og synes godt det kunne vært litt flere småspill å bryne seg på. 
Dessuten må man gjennom unødvendig mange lastetider for hver gang man vil en kjapp tur oppom Skyloft. 

At ingen spillfigurer er stemmelagt og at Link fortsatt er stum som en østers, synes jeg derimot er helt greit. 
«Skyward Sword» er jo som sagt et Zelda-spill til fingerspissene, samtidig som det nærmest perfeksjonerer kunsten å integrere bevegelsessensorer i spillopplevelsen. 

Med «Skyward Sword» viser Link at han takler overgangen til bevegelsesstyring like elegant som han taklet hoppet til den tredje dimensjon i «Ocarina of Time». 
Tjuefem år er en evighet i spillhistorien, men Zelda-serien viser få aldringstegn. 
Snarere tvert imot, serien har aldri vært bedre enn den er akkurat nå. 

THE LEGEND OF ZELDA: SKYWARD SWORD Plattform: 
Nintendo Wii Genre: Action/eventyr Alder: 12+ Utvikler: 
Nintendo Utgiver: 
Nintendo 
Mer info (på Wikipedia) 
