Omsorgsfulle superhelter ordner opp
Fartsfylt og morsomt møte mellom Disney og Marvel. 

Inspirasjonene er mange og kreativt skrudd sammen i dette actionfylte eventyret. 
At «Big Hero 6» likevel føles frisk og opplagt, skyldes i stor grad Baymax, roboten som utgjør fortellingens hjerte og sjel. 
Hvit, rund og myk som en oppblåst plastsnømann, er han spesialdesignet for å drive sykepleie (hei, hei, Norsk Sykepleierforbund, her har dere kos og underholdning på neste landsmøte!) 

Elskelige Baymax er et resultat av unge Tadashis studier ved et teknologisk institutt. 
Men det er Hiro, Tadashis 14 år gamle lillebror, som er Baymax' følgesvenn og filmens hovedperson. 
Like nerdesmart som broren får han bruk for sin idérikdom når ting skjer som snur opp ned på tilværelsen. 

At handlingen foregår i et teknologisk miljø i San Fransokyo — en fremtidsby grodd ut av nåværende San Francisco - gir filmskaperne en haug med muligheter til å slå seg løs med alskens fiffige detaljer og fantastiske effekter. 
Og det gjør de. 
Her hentes friskt fra så vel «Iron Man» som «X-Men» (filmen er basert på en gammel Marvel-serie), og det serveres mer enn én hommage til japansk animasjonstradisjon. 
Selv om flygeferdighet inngår i superhelters kunnskapsbase, er Hiro og Baymax' lange, svimlende flyturer en opplagt inspirasjon fra og hilsen til mesteren Hayao Miyazaki. 

Uhyre vellaget, ofte skummel og dramatisk, byr «Big Hero 6» også på visuelt flotte scener. 
En av dem utspiller seg midt i dramatikken, idet Hiro, Baymax og vennene deres kjører på sjøen etter en herlig klassisk biljakt gjennom San Frans karakteristiske bakkegater. 

Laget med finesse gir ulike figurer og skikkelser liv og personlighet til filmen. 

Humoren er skapt for å gå hjem hos store og små, og Baymax står for mesteparten av moroen. 
I en spesielt minneverdig scene begynner han å gå tom for batteri, og vaser slunken rundt som var han dritings. 

«Big Hero 6» spiller på hele følelsesregisteret, og unnslår seg ikke for å ta opp mørke temaer, som tap og sorg. 
Som så ofte ellers står godt mot ondt, men ondskapen har en bakgrunn som relaterer til Hiros egne erfaringer. 
Det er en riktig fin nyansering som sier noe om at begge kreftene romsterer i oss, at sorg kan forblinde og at gitte situasjoner kan utløse ondskap så vel som godhet og oppofrende heltemot. 

Inn i dette føyes en velplassert poengtering av verdien av å si ting fra nye vinkler. 

Med på kjøpet får du en fin, liten forfilm om hundelykke. 
