Slektningers blod på fortauet
Med de rette folka i hovedroller kan krimdramaer føles djupe som ultralyd i kroppen. 
Her er rollene de rette. 

Joaquin Phoenix ser mer ut som Johnny Cash enn han gjorde i «Walk the line». 
Året er 1988. 
Han spiller nattklubbvert i et russisk-eid støy-fenomen av den sorten hvor en mann kan komme inn som jomfru, IOGT-medlem og kretsmester i sjakk og komme ut som nygift med både en stripper og hennes søster kokain og med færre hjerneceller enn man trenger for å passere Start i Monopol. 
Filmen tar seg litt tid til å glane rundt i Sodoma. 
Filmer liker det. 

Phoenix er en urovekkende mann, for han ser hele tida ut som om han bærer på en så tung sorg at hoftene er i ferd med å ryke. 

Bror hans er Mark Wahlberg, som spiller speidergutt-purk, dydsmønster og moraliseringsmester, så brødrene er ikke gode venner. 
Dessuten har han pappa på sin side. 
Politimester Grusinski i NYPD, spilt av Robert Duvall. 
Som 75-åring er Duvall som en blykjøl eller som et anker — det er han som holder skuta på plass, og sjøl avkjølte intellektuelle vil stirre på Duvall slik fjortisfans gjør, for han er ei interesse-felle av en mann, han tar deg og beholder deg. 

Den egentlig klassiske amerikanske bror-mot-bror-historien får et dramatisk vendepunkt da politibroren blir skutt i hodet på fortauet utenfor huset sitt. 
Blod er tjukkere enn sprit, og når Wahlberg har spilt sitt på gata, oppdager den slemme og frie Phoenix hva slags væske han bærer i sitt hjerte. 
Han er en fryd å se på etter hvert som lidelsene bare hauger seg opp i New Job-erens liv. 
Midt inne i det hele sitter Eva Mendes med langt ansikt og fikk ikke den mannen hun hadde tenkt å ha, men også hun blir positivt smittet av det fertile tungsinnet i denne filmen. 
Underholdende og intens. 
