Kjører på dampen
«Biler 2» tværer ut en idé som ikke var særlig god i utgangspunktet. 

FILM: 
Totninger i alle land, foren eder. 
Reis dere i protest. 
Det er på høy tid. 
Gang på gang har dialekten deres blitt brukt i populærkulturen som selve markøren på bondsk enfold. 
I Pixars animasjonsfilm «Biler 2», oppfølgeren til «Biler» fra 2006, har fokuset skiftet fra racerbilen Lynet McQueen til hans totningtalende bestevenn, den rustmarinerte kranbilen Bill. 

De to forlater småbyen til fordel for et billøp som tar dem til et antall verdensmetropoler så latterlig høyt at det bare kan forklares med animatørenes brennende begjær etter å forme Eiffeltårnet og Big Ben på lerretet - og Bills mange feiltrinn i møte med storbylivet er blant de viktigste kildene til underholdning i filmens første del. 

Som Prøysen 

At vi er ment å sympatisere med den uvørne kranbilen, gjør det nesten verre - det blir noe nedlatende over sympatien, og noe fordumsfullt over regissør John Lasseters fantasi om den landlige Bills barnlige rakryggethet. 

Det er litt som når den urbaniserte dikteren vender tilbake til hjembygda i Alf Prøysens «Trost i taklampa», og taler salvelsesfullt om hvor fryktelig det ville være om folket der hjemme skulle moderniseres og miste sin rurale uskyld: 
Med andre ord gis samme muligheter som han selv har benyttet seg av. 
Uten sammenligning forøvrig. 

Sjarmløs 

Den originale «Biler» har vel ikke akkurat blitt stående som noe digitalt monument, men bak billøpene var den gjennomstrømmet av en sorg over avfolkingen av den amerikanske landsbygda og småbyenes død som ga den en viss resonans. 
«Biler 2» har ikke noe slikt alvor, ikke noe rom for ro. 

Den er skrålende og sjarmløs, hyperaktiv og lakkglinsende. 
Mangelen på dynamikk, på topper og bunner, skaper kjedsomhet. 
Den tar sikte på å være en agentfilm og en bilracefilm på én gang, uten at noen har tenkt nærmere over hvordan de to kan fungere sammen. 

Dårlig mimikk 

Dessuten var det kanskje ikke noe columbi egg å lage animasjonsfilm basert på biler i første omgang. 
I det altfor omfattende, øh, bilgalleriet er det svært få som har vellykket mimikk og velutviklet karakter, og møtet med dem skaper omtrent like mye friksjon som en filtkluts sklitur nedover et bilpanser. 
Og selv om biljaktene og billøpene fremdeles er energiske, er det å se bilene gjøre noe annet enn hva biler stort sett gjør, fremdeles mer merkelig enn noe annet. 

Det er en scene i «Biler 2» der en bil slenger seg i et tau fra en plattform til en annen. 
På det punktet håper jeg en av animatørene så opp på skjermen, tittet bort på sidemannen og spurte: 
«Synes du ikke vi har en litt rar jobb iblant?». 
