Gammelt og kjedelig Wikileaks-nytt
Filmen om Wikileaks og Julian Assange bærer alvorlig preg av at verden har gått videre, og filmskapernes feige valg. 

Det prøves så hardt å gjøre "Den femte statsmakt" intens, relevant og spennende: tempo, flimmer, skjulte fiender, alvorlige maktmennesker og konspirasjonsteorier. 
Men dessverre. 
Ikke alle gode historier gjør seg som film. 
Ikke blir vi noe klokere av den to timer lange filmen om varslingsnettstedet Wikileaks, og grunnlegger Julian Assanges vekst og fall. 
Faktisk er det mest kjedelig å se datategn flimre over dataskjermer og menn trykke på knapper, selv om det er akkompagnert av et intenst, dataspillaktig lydspor. 

Gammel sensasjon 

Visst var Wikileaks og avsløringene en sensasjon da de skjedde, og lekkasjene fikk viktige konsekvenser. 
Vi følger historien fra Julian Assange møter Daniel Domscheit-Berg i Berlin: to datanerder finner hverandre i felles internettfascinasjon og ytringsfrihetsidealisme. 
Men det som starter som ren idealisme utarter etter hvert som Wikileaks vokser seg beryktet og berømt, og støter på flere etiske dilemmaer som krever at tidligere prinsipper droppes. 

"Den femte statsmakt" er basert på to bøker skrevet av tidligere Wikileaks-folk. 
Assange nekter for mange av detaljene, og det er sannelig ikke lett å vite hva vi skal tro. 
Synsvinkel ligger stort sett hos Domscheit-Berg (Daniel Brühl), som er filmens rettskafne. 
Mens Assange, med sitt enorme ego og diffuse motiver, forblir stort sett gåtefull. 
Akkurat slik han ville ha det. 
Benedict Cumberbatch gir et godt portrett av en svært merkelig mann. 

Frynsete troverdighet 

Til tross alt dette: 
"Den femte statsmakt" byr bare på gammelt nytt. 
Verden gikk videre, makta overlevde avsløringene. 
Nå er vi mest opptatt av Snowden og hans avsløringer. 
Og når Assange, i Cumberbatchs skikkelse, får siste ord fra et ferskt intervju, bidrar det ytterligere til å understreke filmens feighet og frynsete troverdighet. 
