Mellom himmelen og havet
Psevdonymet S.K. Tremayne imponerte med debuten. 
Nummer to-boka holder nesten mål. 

S.K. Tremayne: 
Ildbarnet. 
Oversatt av Tore Aurstad. 
379 sider. 
Font Forlag 

Forgjengeren "Istvillingene" var lagt til Skottland. 
Denne gangen er vi i et av mine favorittlandskap i krim-sammenheng: 
Ferieidyllen Cornwall langt lenger sør. 

"Ildbarnet" er en gotisk-inspirert spenningsroman som trekker sterke veksler på særlig èn forgjenger i sjangeren. 
Jeg tenker på Daphne du Maurier og hennes "Rebecca". 
Sistnevnte klassiker ble filmatisert med stort hell av Alfred Hitchcock. 

Både "Ildbarnet" og "Rebecca" handler om unge kvinner som gifter seg med enkemenn etter kort tids bekjentskap og blir husfruer på herregårder i Cornwall. 
Der møter begge på forskjellige måter gjenferdet etter ektemannens første kone. 

Men "Ildbarnet" er en på alle måter modernisert versjon av den gotiske uhyggen, godt egnet til peiskos i årets seine påske. 

Hovedpersonen og for en stor del jeg-forteller Rachel faller pladask for advokaten David Kerthen. 
Hun forlater de kommunale boligene i Sørøst-London med lett hjerte for å bli hjemmeværende på den forfalne, men flotte herregården Carnhallow. 
Der bor også stesønnen Jamie, mens David fortsetter å pendle til London og er borte mye av tiden. 

Idyllen kan selvfølgelig ikke vedvare. 
Uten å røpe for mye: 
Jamie som var svært hengiven til å begynne med, endrer oppførsel og spår Rachels død før jul. 
Er han virkelig synsk? 
Er Rachel i ferd med å miste grepet? 
Er hennes hengivne mann en helt annen enn hun trodde? 
Boka begynner 178 dager før jul, og så teller vi nedover mot en mulig katastrofe. 

Underveis finner vi ikke bare ut at noe ikke stemmer med ulykken som tok livet av Davids første kone, men også at skjønne Rachel skjuler langt flere hemmeligheter enn vi først antar. 

"Ildbarnet" fungerer som psykologisk thriller, båret av flotte naturskildringer og inngående beskrivelser av gruvene i Cornwall. 
Oversetter Tore Aurstad har gjort en god jobb. 

Men tidvis er Tremayne nærmere Victoria Holt og hennes mange romantiske underholdningsromaner enn Daphne du Mauriers gotisk-inspirerte grøsser. 
Det blir i overkant mange herregårds-klisjeer, og brikkene faller til slutt på plass på et vis som jeg har vanskelig for å feste lit til. 
Uten å røpe for mye så bygger plottet på et sammentreff av de sjeldne som nærmer seg en Lotto-gevinst i sannsynlighet. 
