Nå er til og med Meryl Streep dårlig!
Når man ikke kan stole på Meryl Streep en gang, kan det være like greit å se VM i fotball. 
I "It's complicated" streeper hun seg ned til en slags Kabaret Meryl. 

Den middelaldrende fjolle-fantasien blir et sammensurium som minner litt om velta koldtbord i graset, en slags skilsmesse for en moder. 
Meryl Streep henter litt av matlagings-tøyseriet fra Julia-filmen og blander det med den livsglade restauratørersken i «Mamma Mia». 
Av den miksen lager hun Diane Keaton, som er årgangssutrenes prestinne. 
Omtrent som å blande mel, egg og kjøttdeig og få bløtkake. 

To myter skal avlives. 
Den ene er at Meryl Streep utpensler rollene sine. 
Det gjør hun ikke. 
For at ikke smørblomstene skal vokse på Nordpolen, resirkulerer hun seg rått. 
Dama er i ferd med å bli en gjentakelseskunstner. 
Den andre myten er at Hollywood er et ungdomssted. 
Feil. 
Hollywood regjeres av guttaktige og solnedgangsbitre femtiåringer som hater alt som skjer dem i livet. 
«Sex and the city» er bare ett av varslene om ondarta aldring. 
«It’s complicated» er verre egentlig. 

Filmens hovedpoeng er uappetittlig. 
Alec Baldwin – blid som ei lommelerke og rødmussa som en champagne-fyllik — har vært gift med Meryl, men de skilte lag fordi de ikke orket være i samme rom. 
Han er nå gift med en av disse unge, nye konene som Hollywood forakter så ubarmhjertig at FN burde gripe inn. 
Hun ser ut som Draculas datter og har en sønn som filmen sjikanerer fordi han beveger på seg i stedet for å sitte stille foran mors mat. 
På grunn av uhellig bar-besøk blir eksemannen Alec så kåt at han har selverklært super-sex med den fraskilte. 
Dermed får han det for seg at han kan komme tilbake til gamlakånå og spise sjokoladekaka hennes igjen. 
Men Meryl er et småjabbende, men eksistensielt oppvåkna feministisk ikon, og hun vil heller ha den seksuelt sett døvstumme arkitekten Steve Martin, som må ha gjennomgått ansiktskirurgi for å få fjerna mimikken sin for alltid. 

Nummer én: 
Jeg er så lei av filmer som fremstiller 50 år gamle kvinner som halvbitre halvfulle venninnekjattrere som vifter rundt med hetetoktene sine og logrer for egen bitterhet. 
Jeg vil heller sett Meryl Streep som Lara Croft enn som dette patetiske Lucy Show-vesenet. 
Dama fniser etter hvert så mye at du får mistanke om at de putta lystgass i champagnen i stedet for kullsyre. 
Det blir som å være gjest hos Sarah Palin i julen. 

Nummer to: 
Jeg hater også et samlivs-tyranni som tilsier at ikke noe menneske har rett til å bevege seg videre i livet uten at det sitter mann eller kvinne med livslangt abonnement på ham eller henne og kjukler over livets fortredeligheter. 
Slutt med den sutringa. 
Gå til helsike ut og lev sjøl. 

Filmens Meryl gjør faktisk det, men stadig med en slags underliggende Geirr Tveitt-moll av velbrukt, klissete sjølmedlidenhet. 
Dama som spilte «Sofies valg» skusler vekk de tårevåte øynene sine på dill. 

Denne replikken skal være sjarmerende og kommer fra Baldwin: 
«Alderen er noe av det jeg liker best ved deg. 
Og har du mer sjokoladekake hjemme?» 
