Ezra Furman:Livet som annerledes 

En paranoid biltur gjennom dagens USA, med en engel ved sin side. 

Ezra Furman: 
"Transangelic exodus" (Bella Union) 

Ezra Furman kaller seg "queer", på norsk noe i nærheten av "annerledes". 
Ordet brukes som en paraplybetegnelse for homoseksuelle, biseksuelle og transpersoner, men også om andre som faller utenfor normene. 
Hva dette kan gjøre med deg, er tema for Furmans sjuende album. 

Han åpner med "Suck the blood from my wound", der lyden vrenges, klippes og sendes alle veier før han bryter gjennom med noe som ligger tett opp til MGMTs "Time to pretend". 

Angel, don’t fight it, to them, you know, we’ll always be freaks. 

Dette er hans "Born to run", hans "Bat out of hell". 
En sang om å slite båndene. 
Videoen på hans hjemmeside hjemsøkes av ånden fra Nirvanas "Smells like teen spirit". 

Bilen brukes som et bilde på frihet: 
If we can make it across the state line, then baby, we're golden. 

Bilen er også redningen i "Driving down to L.A.". 
Det kan hende ferden ender utfor klippekanten, men det er veier man er nødt til ta. 
Drømmer man må følge. 

På "God lifts up the lowly" skifter han gir og slipper til cello, trommer og synth. 
Også her er vi innom biler og veier på Springsteen-vis, men Furman har rikelig med egne bilder å by på: My guardian angel got wings of tinfoil and cigarettes found in the street. 

"No place" åpner med majestetiske blåsere, nær druknet i støyen. 
Han røde Chevrolet Camaro vender tilbake, hans deus ex machina som han rimer med Pasadena. 
Furman slynger ut at denne verden ikke er et sted å være. 

"The great unknown" starter med trommer og roping og Furman syngende langt mer melodiøst enn resten skulle tilsi. 
Ut på tur igjen: 
Drive with me into the great unkown. 

Han fortsetter med "Compulsive liar" og "Maraschino-red dress $8.99 at Goodwill", der sistnevnte – foruten å være en suveren tittel – har ett og annet med Talking Heads å gjøre. 

"From a beach house" blir et mellomspill før "Love you so bad", der celloen vender tilbake med et ekko av Bryan Ferry. 
Furman synger sårt om barndomskjæresten som flyttet. 

Normalt er det Velvet Underground og Jonathan Richman han kan sammenliknes med, men denne gang er spekteret bredere. 
"Come here get away from me" har en undergangsstemning a la Tom Waits. 

Ikke alt det gamle er forkastet. 
"Peel my orange every morning" preges av Lou Reed, som Furman snart kommer med en bok om. 

Albumet rundes av med Beatles-inspirerte "Psalm 151" og forholdsvis lyse "I lost my innocence": 
I lost my innocence to a boy named Vincent. 

Furman har byttet navn på backingbandet fra The Boy-Friends til The Visions, samtidig som han har hatt bedre tid til å rote rundt i studio. 
Det merkes i opphakkingen, i tilgrumsingen, i ønsket om forandring. 

Han omtaler albumet som noe nær en roman, en blanding av fantasi og halvsanne memoarer. 
En paranoid road trip, en queer outlaw saga. 

Historien er at han elsker en engel, men at engler er ulovlige. 
Ordet "transangelic" viser til at folk kan bli til engler. 
Det får noen til å tro at det er smittsomt, og panikk oppstår. 

Albumet er et bilde på dagens USA, med autoritær holdning, paranoid stemning og stigmatisering av grupper. 
Et land der nazismen brer seg, noe som vekker gamle mareritt i jødiske Furman. 
I videoen til "Driving down to L.A." forfølges engelen og han av en gjeng nazister. 

Vil dette bli stående igjen som årets mest annerledes popplate? 
Kanskje. 
I hvert som en de mest spillbare. 

Beste spor: 
"Suck the blood from my wound", "Driving down to L.A.", "God lifts up the lowly", "Love you so bad". 
