Det hadde ikke vært The National uten tristesser
Men «Trouble Will Find Me» har fått et vellykket løft. 

ALBUM: 
I løpet av de siste åra har amerikanske The National, akkurat som musikken deres, jobbet seg bestemt, men behersket framover, og uten nevneverdig hypestøy posisjonert seg som et av vår tids mest solide og personlighetssterke band. 

Forrige plate («High Violet», 2010) var et kommersielt viktig steg på veien, men kunne tross noen store høydepunkter føles litt tung og monoton. 
Det gjør ikke «Trouble Will Find Me». 

Alvorstung vokalist 

Jo visst har vokalist Matt Berninger fortsatt en helt spesiell evne til å høres ut som livskraften når som helst kan renne ut av ham, alvorstungt mumlende på tekstlinjer som «I was a television version of a person with a broken heart». 

Og det hadde ikke vært The National uten noen høyst minneverdige tristesser: 
«Fireproof», for eksempel, med sitt tvinnende gitarfingerspill, glidende strykerlinjer og forsiktig vispende trommedriv, eller «This Is The Last Time», som åpner med en basstreng-linje og dyp, spartansk kombinasjon av cello og treblås. 

Lettere stemning 

Men gjennomgående har den ofte dirrende dype stemmen fått litt mer luft og lys i tonefølget denne gangen. 
Det fyldige, mykt drivende kompet er elegant bygd ut med detaljer; bløte synther, diskret stryk og runde blåsere. 

«Trouble Will Find Me» kan dessuten skryte av celebre gjester som Sufjan Stevens og St Vincent. 
Men hadde du ikke visst det, hadde du ikke tenkt over at noen andre var en del av dette. 
Det er et hederstegn. 
