- Mitt favoritt-album fra Beyoncé
Bow down, bitches. 

ALBUM: 
Som de fleste nå har fått med seg, kom julaften tidlig i år for alle Beyoncé-fans, men samtidig også forde av oss som kanskje ikke har befunnet seg helt på tilbeder-siden. 
Forstå meg rett, det er ingen tvil om Queen Bey sin storhet, men for en som setter pris på musikalsk finesse og subtilitet, kan dama til tider bli litt vel i meste laget. 
For mye Tina og for lite Nina, om du vil. 

Når det er sagt, vet jo de av oss som spiller såkalt urban musikk på byen, at det er noe helt eget ved Beyoncé. 
Et konsekvent øre for internasjonalt fengende hits, og ikke minst en evne ulikt noen andre til å forene kvinner fra alle etnisiteter, land og samfunnslag. 

På hennes nye juleoverraskelse er fokuset derimot ikke lenger på de typisk åpenbare hitlåtene. 
Istedet begir Beyoncé seg ut på et nytt, musikalsk kapittel. 
Et lagt mer spennende kapittel. 

Mer sexy, mer utfordrende, og kanskje også enda mer selvsikkert - selv om sistnevnte vel aldri har vært et spesielst stor problem der i gården. 
Fra sjebnens utgvalgte prinsesse til fullvoksen dronning. 

Sunn feministrepresentant «They listen to me when I talk ?cause 
I ain?t pretending/It took a while, now I understand just where I?m going/I know the world and I know who I am, It's 'bout time I show it/I?m a grown woman/I can do whatever I want/I can be bad if I want/I can say what I want», sang hun tidligere i år på den uoffisielle singelen «Grown Woman» (ikke med på albumet). 

En av våre beste - og sunneste - representanter for den moderne feminismen. 
Uten hat eller bitterhet, men sikker nok på seg selv til å både være komfortabel i rollen som dominant sjef og overforelsket jente med sanger om å sove i kjærestens T-skjorte. 
Det nye albumet er også et manifest for nettopp denne selvstendigheten, og ikke minst kampen for å komme seg dit. 
Tonen settes allerede med første setning i åpningslåta «Pretty Hurts». 

«Mama said, you're a pretty girl/What's in your head it doesn't matter/Brush your hair, fix your teeth/What you wear is all that matters». 

Så ærlig, oppriktig og til og med sosialt engasjert som vi omtrent ikke har sett Beyonce før, og som leder fram mot de mektige ordene til den nigerianske forfatteren Chimamanda Ngozi Annotatedichie på «Flawless». 
Mer «Independent Women» enn Destiny's Child-singelen fra 2000 noensinne var. 

«We teach girls to shrink themselves, to make themselves smaller. 
We say to girls: 
"You can have ambition, but not too much. 
You should aim to be successful, but not too successful. 
Otherwise, you will threaten the man» 

Beyoncé-beste 
Men de 14 låtene byr ikke bare på en mer sosialt bevisst Beyonce. 
Det musikalske leverer altså også på mildt sagt imponerende måte. 
Visstnok samlet hun alle låtskribentene og produsentene i et hus i Hamptons forrige sommer, med en ambisjon om å gjøre det selvtitulerte albumet så gjennomført som mulig - noe hun langt på vei lykkes med. 
Gigantnavn som Pharrell Williams, Timbaland, Justin TImberlake, The-Dream, Drake og Frank Ocean setter alle sitt preg på skiva, som strekker seg fra basstunge klubblåter, beroligende ballader, funky spor som nærmest tvinger deg ut på dansegulvet, og deilige, deilige D'angelo-inspirerte harmonier. 

Og til tross for «mangelen» på åpenbare superhits, vil jeg gå så langt som til å si at dette nok er mitt favorittalbum fra Beyonce så langt. 

Et uventet musikalsk steg videre, og en imponerende maktoppvisning fra en kvinne man nesten ikke kunne tro hadde mer igjen å bevise. 
