Film:Grøss som stagnerer 

Grøsser som starter heftig og sterkt, men som vikler seg inn i en litt for innfløkt og patetisk affære. 

Sterke navn som Jessica Chastain og Nikolaj Coster-Waldau har hovedrollene i denne delvis suggererende historien signert spanjolen Andres Muschietti. 

Historien starter med et mord og bortførelse. 
To små jenter havner i en hytte i en skog med sin morderiske far. 
Skjebnen dukker opp i form av et iltert spøkelse som sørger for at far forsvinner. 
Fem år senere blir jentene funnet i hytta, som moderne utgaver av Mowgli - uten nevneverdig språk og med klar dyreaktig fremtreden. 
Jentenes onkel (Coster-Waldau) og hans bass-spillende kjæreste (Chastain) tar, med god hjelp av en forsker, ansvaret for jentene. 

Raskt dukker unotene opp - i form av underlige hendelser, lyder, bevegelser som tilhører et gjenferd. 
Brå bevegelser og visuelle grep gir filmen puls og nerve. 
Nysgjerrigheten trigges ved en solid dose grøsser-rytmer. 
En historie fra fortiden ble vesentlig, men jo mer plass den får, jo mer stagnerer filmen. 
Den glir gradvis over til å bli en noe sentimental smørje som gjør at troverdigheten - (ja, den finnes selv i de mest utrolige grøssere) - blir borte. 

Det er filmens aktører som redder situasjonen. 
Danske Coster-Waldau og kollega Chastain behersker den vanskelige miksen av å fremstille rasjonalitet kombinert med ren skrekk. 
De to småjentene er overbevisende troverdige i sin vekselsvise tilstand av dyp bekymring og skepsis til både sin mørke fortid og - for dem - noe uvirkelige nåtid. 
Skrekkeffektene holder langt på vei, men kruttet er brukt opp når den klønete og påtatt sentimentale slutten nærmer seg. 
