Vakkert om vekten av et liv, tyngden av en bør
Må du ha hardkokt action og stor spenning, ligg unna Bent Hamers «1001 gram». 
Men har din sjel antenner for det tenksomme, underfundige og nedtonede, får du god uttelling. 

"1001 gram" Regi/manus: 
Bent Hamer. 
Med: 
Ane Dahl Torp, Stein Winge, Hildegun Riise, Per Christian Ellefsen, Laurent Stocker. 
Norge 2014. 
1 time 31 minutter. 
Musikk: 
John Erik Kaada. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Hamer ble med «Eggs» og «Salmer fra kjøkkenet» berømt som filmskaperen for de odde menn, disse livets godt voksne slitere som takler hverdagen uten å bry særlig mange. 
Regissøren har i sin portrettkunst dyrket understatements og absurd humor. 
Å forske på enslige menns ritualer var det sprø skjelettet i «Salmer fra kjøkkenet», i "O'Horten" handlet det om togfører Odd Hortens første døgn som pensjonist. 

Nå har Hamer skapt seg en kvinnelig, langt yngre hovedrolle, utformet av skuespiller Ane Dahl Torp. 
Slektskapet til de odde menn er så absolutt til stede, for figuren Marie er ytterst ensom. 
Midt i 30-årene, etter et barnløst samboerskap, sitter hun alene igjen i en arkitektonisk utsøkt leilighet som likevel er sjelløs av mangel på noen som elsker hverandre. 
Ensomheten forsterkes av kontrasten til kontordamen (Hildegun Riise) som utstråler omtanke og varme overfor den forknytte Marie. 
Hva veier et liv? 

Hva veier et liv? spør Maries far (Stein Winge). 
Hva er viktig i livet, er det han egentlig spør om. 
Ved å gi Marie en jobb i Det norske justervesenet der man sikrer korrekte vekt av vårt nasjonale kilo, har Hamer funnet et symbol som fungerer på flere nivåer. 

Først det visuelle: 
Ritualene rundt oppbevaring og veiing av den fysiske kiloklumpen gir regissøren et arsenal av scener der pinlig nøyaktighet, for ikke å si firkantet presisjon er den viktigste målestokken. 
I atskillige bilder popper den hamerske absurditet og merksnodige humor fram, som da Marie strever med å få kilobeholderen gjennom den franske tollen. 
Eller fra en justervesen-konferanse i Paris der deltakerne marsjerer under blå paraplyer for å beskytte hver sin beholder med et lands kiloklump i. 

Kiloveiingen er perfekt for å skildre Marie. 
Livet hennes er redusert til regel— og pliktstyrte handlinger, noe Dahl Torp matcher utmerket ved å gi henne et tilknappet, forpint, nesten bittert ansiktsuttrykk. 
Skuespilleren gir en ytterst troverdig tolkning av en kvinne som kan gå til grunne i ensom rødvinsdrikking. 
At hun attpåtil spiller mange scener på et overbevisende og naturlig fransk, er hyggelig å melde. 
Hvordan en serie besøk i Paris åpner henne for en verden der spontanitet, kjærlighet, fuglesang (!) og andre måleenheter gjelder, er vakkert fortalt, flere alen unna standard hollywoodoppskrift. 
Undertekst 

Altfor mange norske filmer mangler undertekst og dybde. 

Hamer lykkes i å utvide symbolikken til å lage et bilde på hva vekten av et menneske er. 
Jeg røper ikke hvordan, men det vitner om regissørens kreativitet at han iscenesetter den gamle myten om at en sjel veier 21 gram idet den forlater den døende. 
Illustrasjonen halter litt i filmen, men det gjør alle lignelser. 

Sist må nevnes at de beste fagfolk er med. 
Fotograf John Christian Rosenlund har komponert skjønne bilder i en nøye uttenkt fargeskala (blått versus rødt, kaldt versus varmt). 
Og komponist John Erik Kaada har gitt filmen et nydelig tonefølge som treffer vemodet og lengselen i Maries liv. 

Se og lytt. 
