Bob Dylan i Bergen:Stoppet regnet 

For de som er opptatt av Bob Dylans antatte guddommelighet: 
Han har fått en ny overjordisk egenskap og kan nå styre vær og vind. 

KONSERT: 
Bob Dylan STED: 
Koengen, Bergen PUBLIKUM: ca. 14 000 

Det er en forunderlig oppstemt Bob Dylan som returnerer til Bergen nesten på dagen ti år etter at han var her første gang. 
Passende nok åpner han med samme låt som han avsluttet med sist, «Rainy Day Women no. 12 og 35». 
Og enda mer passende sluttet det å regne i samme sekund. 
Trivelig i en by som har fått skjenket over 120 mm mer nedbør enn normalt den siste måneden. 

Allerede her var det ting som tydet på at dette kunne bli en av 70-åringens større kvelder. 
Og flere skulle det bli. 
Riktignok startet han sceneperiodisk riktig med å støtte seg mot rullatorkeyboardet sitt, men i låt nummer to, «It's all over now, Baby Blue» tar han livlige kroksteg fram til mikrofonen. 
Om han smiler, er umulig å si - sceneshowet er selvsagt fritt for moderne fiksfakserier som storskjermer og publikumskontakt (utover å presentere bandet). 

Ikke at det er forventet, og ikke at det gjør noe. 
Kledd i den flate hatten og gullkantete uniformen sin, fortsetter han med en låvedansete «Things have Changed» og tryller fram gitaren på «Beyond Here Lies Nothing», før han sammen med fembandsbandet går over i en litt sur, men etter hvert virkelig nydelig «Simple Twist of Fate». 
Selvsagt uten å gå opp på slutten av versene. 

Rockeksellensens improvisatoriske forhold til setlister og ikke minst hvordan han radbrekker både klassikere og nytt materiell, har vært diskutert langt forbi det kjedsommelige. 

Men en Dylan-konsert er fremdeles det totalt motsatte av en strømlinjedesignet konsertopplevelse. 
Nå er det derimot betraktelig lettere å dekode låtene - som selvsagt aksentuerer seg rundt midten av sekstitallet med drypp fra hans nåværende periode, der han gjenoppdager sin musikalske arv, slik bare en mann med hans populærmusikalske pondus kan gjøre. 
Som når han først pløyer fram en intens «Highway 61 Revisited» - der han nesten viser tendenser til å svette - før han roer ned med «Forgetful Heart». 

Oppvarmer Suzanne Vega spilte en låt om Pablo Picasso, men det er Bob Dylan som er den egentlige Picasso. 
En Picasso som maler om igjen alle bildene sine for hele tiden å gjøre dem bedre - selv med et åpenbart publikumsfrieri av en ekstranummerrekke, som både består av «Like a Rolling Stone», «All Along the Watchtower» og «Blowin' in the Wind». 
Men da titter til og med sola fram. 
Det skulle vel egentlig bare mangle. 

TOR MARTIN BØE 
