Formelpreget katastrofefilm
«Geostorm» er fullstendig tullete og spekket med klisjeer, men heldigvis ganske underholdende også. 

Geostorm Sjanger: Action / Sci-Fi / Thriller Skuespillere Gerard Butler, Abbie Cornish, Jim Sturgess, Ed Harris, Robert Sheehan, Andy Garcia Regi: 
Dean Devlin USA, 2017 Lengde: 
1 t. 48 min. 
Aldersgrense: 
12 år 

Ved første øyekast kunne man tro at man hadde forvillet seg inn på en visning av Al Gores nye film: 
Polis smelter, flom og ekstremvær truer jorden, noe må gjøres, de mektigste landenes toppledere setter sine motsetninger til side og går sammen om å løse problemene. 
Men der Gore fortsatte med et langtrukket festskrift over seg selv, har regissør Dean Devlin gjort en kjempeinnsats for å posisjonere seg som den nye Michael Bay. 
Vi snakker pompøs musikk, spektakulære, dataanimerte katastrofescener, helter som redder verden og den lille mann mot makteliten. 
Flett inn en del avledninger om hvem som egentlig er skurkene, en gammel familiefeide, et desillusjonert geni, en obligatorisk kjærlighetshistorie og en lang rekke idiotiske vitser, og du har denne parodien av en film. 

Hovedhandlingen starter noen år inn i framtiden. 
Hovedpersonen er Jake Lawson (Gerard Butler) en rufsete vitenskapsmann som har konstruert et slags satelittskjold som beskytter jorden mot ekstremværet som rammet kloden og truet menneskeheten med utslettelse noen år tidligere. 
Men han er stor i kjeften og lite ydmyk overfor sine overordnede, og mister derfor jobben. 
Den som gir ham sparken, er hans egen bror Max (Jim Sturgess), noe som selvsagt setter et visst preg på forholdet dem imellom. 
Noen år senere begynner ting å skjære seg med satelittskjoldet, og Max oppdager at store deler av verdens befolkning er truet med utslettelse. 
Dermed må den utstøtte broren ordne opp, men ikke før vi har fått se noen imponerende scener hvor kjente landemerker rundt om i verden blir rasert av flodbølger, plutselig ekstrem istid, lava og så videre. 
Disse scenene er blant filmens beste, skamløst overdrevne som de jo er. 
Men de redder på ingen måte den formelpregede, klisjétunge historien og alle de hjelpeløse replikkvekslingene. 
