BOK:Fred er ei det beste 

BOK: 
Følsomt, innsiktsfullt og reflektert om krig og fred, menneske og natur, og menneskenaturen. 

Eirik Ingebrigtsen: 
Kvit bok mørk vinter. 
Roman. 
123 sider. 
Oktober. 

I navlebeskuelsens tidsalder er det befriende å lese Eirik Ingebrigtsen (f. 1975, deb. 
2001), som på sin stillferdige og observante måte synes å ville innsirkle helt andre ting enn sin egen hjerte-smerte, senest i romanen ”Spikrar frå fallande plankar” (2015), om grensene for menneskets personlige ansvar. 

I likhet med det øvrige forfatterskapet kretser også ”Kvit bok mørk vinter” rundt grunnleggende eksistensielle og etiske problemstillinger i en stramt komponert, poetisk og reflektert fortelling som forener ”gammal og ny tid i ein einaste vond knute, utbomba” (s. 99), der den tematiske kjernen er ”dette helsikes blodet knytt til arv, knytt til historie, knytt til tru, knytt til vanære, knytt til væpna menn som rir i flokk” (s. 15). 

Handlingen foregår i og omkring byen Gjakova i Kosovo og strekker seg over én sprengkald vinterdag med 32 minusgrader, da et arbeidslag med krigsveteraner fra Kosovokrigen har dratt ut for å felle trær til brensel. 
Sentralt i fortellingen står 14-åringen Isa, som er halvt serbisk, hans beskyttende halvbror Shkodran og stefaren Reza, som er tynget av traumatiske krigsminner, og som dessuten har svært vanskelig for å forsone seg med at han har en uekte sønn, serbergutten Isa, skambarnet, som ble til fordi også serberne, i likhet med Reza selv, fikk ordre om å voldta. 

Selv om det har vært fred i mange år og vedhogsten bidrar til å holde krigsminnene på avstand, bærer veteranene med seg de frykteligste bilder av drap, voldtekter og forbrytelser, som de i det ene øyeblikket skryter og ler av, og unnskylder for hverandre med at ”det var jo krig”, men som desto oftere gjør fredstilstanden så vanskelig og umulig. 

Brenselsdugnaden forløper heller ikke helt knirkefritt og uten uhell, men utvikler seg etter hvert i en tilspissende retning, der den underliggende nerven i forholdet mellom Reza og sønnene, som Ingebrigtsen så overbevisende etablerer og opprettholder, til slutt finner en utløsning i denne velskrevne og tankevekkende romanen om vår europeiske samtid. 
