Søtladen New Age-romantikk
Skillingsvise møter fantasy i uskjønn romantisering av sykdom, død og mirakler. 

Tjo og hei. 
Rollelisten først. 
Colin Farrel som Peter Lake. 
Eller «det gode» om du vil, forkledd som foreldreløs innbruddstyv i New York i 1916. 
Mot ham: demonen Pearly Soames (Russell Crowe), det ondes håndhever, med et ansikt som stundom sprekker av raseri. 
Bokstavelig talt. 

William Hurt er sjefredaktør Isaac Penn, far til underskjønne Beverly (Jessica Brown Findlay), en tæringssyk pike som spiller Brahms på piano og er rede til å dø med sitt røde hår flommende ut over puten. 

Peter og Beverly elsker hverandre. 
Kjærligheten blir ikke mindre av at underdogen er en støver til å danse elegant på overklassevis. 

Innimellom dukker Will Smith opp som Lucifer, iført diamantøredobber og T-skjorte med Jimi Hendrix på bringen. 

Det er dog ikke blant filmens underligste øyeblikk. 

Du har for eksempel øyeblikket der Peters foreldre, avvist på Ellis Island i 1885, legger ham i et modellskip, lårer ham fra skuten og lar ham duppe inn til Brooklyn som en annen Moses. 

Eller da Athansor, en flygende, hvit hest, dukker opp som Peters skytsengel på Brooklyn Bridge. 

Du har situasjonen der Peter kommer ridende på Athansor, og i en blanding av merkelig timing og stygg dataanimasjon river Beverly ut av Pearlys demoniske grep akkurat idet han skal stikke kniven i henne. 

Du har Peter og Beverly hånd i hånd omgitt av snødekte, kunstig lysende trær, mens hun ramser opp navnet på himmelens stjerner, og snøen smelter under de feberhete, nakne føttene hennes. 

Eller øyeblikket i 2014, der Peter — som har levd uforandret i mer enn 100 år (men lider av hukommelsestap) - mottas ufortrødent med en klem av et menneske som kjente ham i 1916, og som i en alder av ca. 104 er i full vigør som sjefredaktør. 

Men det aller, aller, aller underligste øyeblikket er det der William Hurt, sittende i godstolen foran peisen mens han sludrer med tjuvradden Peter, plutselig begynner å spille sjefredaktør Penn som om Penn ble spilt av Bill Nighy. 

Det er et rent ut eventyrlig øyeblikk. 
Det varer bare noen sekunder, men det er som om Hurt i et penibelt øyeblikk (se på bena hans; de er stokk stive) har spurt seg selv hvordan han kan spille seg ut av denne dritten, og finner svaret der og da: 
Lat som om du er Bill Nighy! 
Less ettermælet over på briten! 

Noe av det samme høres i Jennifer Connellys spørsmål da hun som matspaltist anno 2014 snur seg mot Peter: 
«Er dette mulig?». 
Replikken står sikkert i manus, men du skjønner hva hun egentlig sier. 
Du forstår at spørsmålet er like dypfølt som den konstante fortvilelsen i Colin Farrels blikk. 

Filmen bygger på Mark Helprins roman, og kanskje fungerer historien - med sin blanding av fantasy og magisk realisme - mellom to permer. 
Kanskje er den bare en nyreligiøs tåketale om kosmiske planer, lysets kraft, sammenvevde skjebner og engler og demoner. 
Jeg vet ikke, jeg har ikke lest den. 
Livet er for kort. 
To timers nærkontakt med Akviva Goldsmans kalkunsuppe holder lenge. 

Jo da. 
Med sin besynderlige miks av melodrama, endimensjonale figurer og godtkjøpsfilosofi har oppkoket en viss underholdningsverdi. 
Hadde det ikke vært for den emne, kvalmende ettersmaken den etterlater seg ved å gjøre dødelig sykdom til en romantisk kamp mellom «det gode» og «det onde», og overlevelse til et spørsmål om mirakler i en Tornerose-seng under glitrende stjerner. 
