Anmeldelse:Ikke alltid lett å si «jeg elsker deg» på bergensk 

Mangt blir sannere og finere på bergensk. 
For ikke å snakke om høyere og tydeligere. 

Men selv med en dialekt der det med ulike mengder ironi synges om gull allerede etter første fotballserierunde, kan en komme i stuss med Gabrielle Leithaug. 
Å spre rundt seg med store ord og følelsesmessige klisjeer krever et visst glimt i øyet. 

Det har ikke bergenserinnen hver gang. 
Best illustrert av de to (!) singlene hun har hatt inne på VG-listen før albumet lanseres: 
Tellerskritthiten «Ring meg» har noe fengende genialt som oppfølgeren, «Bordet», mangler. 
På albumet er det like så: bruddstykker av banal genialitet som «Meg og deg. 
Vi to. 
I hver sin båt. 
Under en hvit bro» møter banaliteter som «Men nøden lærer naken kvinne å spinne». 

27-åringen har flere slike omskrivinger. 
Noen ganger er de en forse, men for ofte blir de det motsatte. 
På oppstemte og luftige låter, som «Ring Meg», «Høster» og tittellåten hjelper det til å løfte. 
De mer manisk synthmonotone elektropopinnfallene, som produksjonen er hjemsøkt av, blir derimot enda mer like seg selv. 

En av de bedre nettbaserte reklamekampanjene i Bergen i fjor besto av håpløse kjærlighetserklæringer opplest etter brukerens valg. 
De drøyt tjue «diktene» var gjennomført ungdomsskolepoesi, på alle måter nedtynget av språklige klisjeer og banaliteter. 
Hvilket også var meningen. 

I Gabrielle sitt tilfelle krysses grensen for hva som er banalt og hva som er er gjort med glimt i øyet altfor mange ganger. 
Det er, mildt sagt, frustrerende. 
Men veldig bergensk. 

BESTE LÅT: 
«Høster» 

TOR MARTIN BØE 
