Han kan hvis han vil
«Django Unchained» er Quentin Tarantinos beste film på 15 år. 

Jeg tilhører demsom mener at Quentin Tarantino ikke har laget en virkelig god film siden «Jackie Brown» — som mener at «Death Proof», «Inglourious Basterds» og «Kill Bill»-filmene er underholdende bagateller, og som irriterer seg grønn over hans patologiske hang til å spekke filmene sine med filmhistoriske referanser som peker utover og blottstiller hans ofte banale plott og klisjépregede rollefigurer. 

Med «Django Unchained»er den Tarantino jeg liker tilbake: 
Det er ikke det at filmen inneholder så mange færre referanser enn hans foregående filmer; jeg tar det for gitt at det er en haug med nikk og vink jeg ikke oppfatter. 

Det som derimot er forskjellen på «Django …» og for eksempel «Kill Bill», er at filmen ikke konstant endrer retning og tone for å inkorporere hyllester til alt Tarantino har sett siden sist. 
Faktisk talte jeg kun to tilfeller hvor regissøren går ut av sin vei for å klappe filmhistorisk kyndige publikummere på skulderen; nemlig den maskerte kvinnen som ikke tjener noen funksjon, samt barscenen med Franco Nero, som spilte Django i "Django" fra 1966. 
Den opprinnelige «Django» var en italiensk western regissert av Sergio Corbucci, som takket være sin suksess avstedkom en haug med oppfølgere som ikke hadde noe med den opprinnelige filmen å gjøre. 

For å kapitalisere på suksessen til originalen døpte opportunistiske produsenter ganske enkelt filmene sine «Django», en tradisjon Tarantino her viderefører. 
Interessen for de særegne kvalitetene i filmer produsert ut fra denne exploitation-tankegangen er den mest åpenbare røde tråden i Tarantinos karriere. 
Og hans ambisjoner synes alltid å være å fange den karakteristiske intensiteten som oppstår når kynisk populisme møter små budsjetter. 

Imidlertid undergraverTarantino ofte denne intensiteten ved overtydelige sitat- og referansegester som skaper en klar distanse til filmene hans. 

Det interessante med "Django Unchained" er i så måte at referansegrunnlaget her ikke begrenser seg til filmhistorien, men også inkluderer den amerikanske historien som sådan. 
Dermed får hans referansemani et mer konstruktivt utløp: 
Det er langt mer interessant å se ham forholde seg til hvordan mennesker har levd og dødd, enn å se ham sitere nok en scene han synes er «awesome». 

Tarantino harsom vanlig fått gode rolletolkninger ut av sine skuespillere, og selv om Leonardo DiCaprio er den største positive overraskelsen, er det også her den manierte og teatralske Christoph Waltz som bærer filmen. 

Og ved siden av det at filmen er minst en halvtime for lang, at musikkbruken mangler den intuitive elegansen som preger Sofia Coppolas «Marie Antoinette», og at Tarantino har gitt seg selv en distraherende rolle som australsk cowboy, er det faktum Jamie Fox ikke har fått større plass i tittelrollen den kanskje aller største svakheten ved «Django Unchained». 

Men på tross avsine åpenbare feil og mangler er den en morsom, spennende, ambisiøs og kompleks film om en del av den amerikanske historien som kontinuerlig blir forsøkt feid under teppet, og dermed en film som gjør at Quentin Tarantino fremstår som en relevant filmskaper - også utenfor populærkulturen. 
