Praktfullt, men pompøst
Det var kanskje idet dinosaurene viste seg «The Tree of Life» bikket over. 

FILM: 
Og der var årets mest splittende film under Filmfestivalen i Cannes et faktum. 
«The Tree of Life», den manisk etterlengtede og lenge utsatte filmen til Terrence Malick («Badlands», «The Thin Red Line»), ble etter første visning møtt med høy buing og entusiastisk applaus. 

Twittrerne etterpå vekslet mellom å beskrive tennisballstore klumper i halsen og forlange de siste 140 minutter av livet tilbake, med renter. 

Som Job 

«The Tree of Life» er en brontosaurus av en film der enorme verdensromslerreter av meteorer og planeter veksler med panoramaer av jordiske fjell og fossefall, oftere enn ikke satt til sakrale soprantriller på volum elleve. 
Midt oppi denne symbolorgien snapper historien om en navnløs amerikansk femtitallsfamilie etter pusten. 
Brad Pitt er en pater familias av den gamle skolen som skal lære de tre sønnene å bli harde. 
Jessica Chastain er den mykere moren, som klamrer seg til en religiøsitet som det skal bli stadig vanskeligere å holde på når en av sønnene dør. 

Det handler om Livet, med stor L, om de veldige krefter som starter, styrer og utslukker det. 
Og om forsøkene på å holde fast ved troen på en mening med det hele og en god fremtid når alt du er glad i tas fra deg like enkelt som det gis. 
«Jobs bok» er en uttalt referanse. 

Med dinosaurer 

Stundom skildres dette med stor kraft. 
Både foreldre og barn, særlig den ene sønnen, han med det vanskeligste sinnet, strever for å leve et godt liv, men i kosmisk sammenheng er de nesten latterlig små og skjøre. 

Ingen filmer gresstrå duvende i brisen som Terrence Malick. 
Mange av naturbildene, de som ikke bikker over i stjernedrysset saturnmasturbasjon, er strålende vakre. 
Malick finner også noe nydelig og komplekst i det kvadratiske, litt tunge ansiktet til Brad Pitt, og ikke minst i barna. 

Jessica Chastain ser ut som om hun er konstant på gråten. 
Sean Penn, som stikker innom og sier hei i rollen som den vriene sønnen som voksen, er overflødig. 
Det er også dinosaurene — ja, dinosaurene — som stikker sine dataanimerte hoder inn i bildet etter en halvtimes tid. 
Og minst tre av de hylende lacrimosa?ene på soundtracket. 

Kristendomskitsch 

For Malick vil for mye. 
Og han tenker for lite. 
«The Tree of Life» er for svær for ham, for svulstig, for full av sorgtunge voiceovers og generell Donner und Blitzen. 
Dens langtrukne sekvensene av naturgyteri og slo-mo-skildringer av jordens veldige prosesser har på et punkt tilsynelatende ikke annet å si enn at vi er alle forbundet, at planeten er blitt til og skal bli borte slik mennesker har, og skal, og er ikke det utrolig, dere. 
De blir fort anmassende. 

En religiøsitet som er vanskelig å svelge gjennomrisler alt. 
Å ta opp troskriser med slikt alvor som dette, er uvanlig i dag og ville oppleves som mer kjærkomment om det ble gjort mer følsomt. 

Men «The Tree of Life» kulminerer i uforfalsket kristendomskitsch, der kameraet farer gjennom skyene og solstrålene skinner gjennom dem, og alle vi har møtt står barbent og føler i fjæra i et forsoningstungt etterliv. 

Det er en dvask og klam og kløefremkallende slutt på en film, for ikke å snakke om på en eksistens. 
Om det er slik det viser seg å være på slutten når jeg en gang går ut av tiden, kommer jeg til å bue litt, jeg med. 
