Mye prakt, mindre innhold
Filmutgaven av den grandiose TV-serien mange vil huske fra 1981, gir for lite av for mye. 

HANDLER OM: 
Basert på Evelyn Waughs kjente roman fra 1945. 
Charles Ryder er en ung middelklassemann med kunstnerambisjoner, som i mellomkrigstiden ved Oxford blir fanget opp av den søkkrike eksentrikeren Sebastian Flyte. 
De blir venner mot alle odds, fordi Sebastian blir betatt av Charles - som på sin side ikke kan motstå Sebastians hjem: 
Det praktfulle slottet Brideshead. 
Som er en virkelig grandiost sted. 
Men også grunnlaget for hele det menneskelige, sosiale og religiøse drama som er filmens grunnfjell: 
En ateistisk, kunstnerisk anlagt middelklassegutt i møte med den ypperste overklasse, den virkelig konsekvente katolisismen, de ufattelig mange lag av sosial kutyme. 

Og oppi dette: 
Kolossale følelsesutbrudd, ettersom den vilt selvdestruktive Sebastian åpenbart er forelsket i Charles - som på sin side er glad i sin venn - men i kjødelig forstand først og fremst er betatt av hans vakre søster Julia. 
Mens husets Lady overvåker og dirigerer det hele - åpenbart med den overbevisning at hun er Guds vilje på jorden. 

DOM: Jøss, dette er storslagent! 
Men, dessverre: 
Mye tommere enn det burde være. 
Og langt tommere enn jeg husker TV-serien fra 1981. 
Problemet er at gode to timers spillefilm blir alt for lite for denne historien. 
Alt det ytre beskrives helt greit. 
Men de helt avgjørende pasjonene, som jo etablerer hele dramaet, må nødvendigvis fremstilles så rakst og skjematisk, at man blir sittende tilbake med en omfattende, kostbar, til dels meget velspilt - men nokså tom «dameroman». 
