Band of Gold på Øya:Tilbakelent eksperimentering 

Band of Gold manet frem solen i Tøyenparken med sin funky lydlek. 

Da jeg gjorde research om Band of Gold denne morgenen, fant jeg anmeldelsen jeg gjorde av dem på Øya for to år siden. 
Der gikk halve teksten med til å beskrive hvordan bandet ble en solstråle i det mørke regnværet. 
Veldig poetisk. 

Denne gangen har regnet roet seg noenlunde ned i tide til konserten, så vi slipper en reprise. 
Vi får sogar tendenser til sol som til slutt tar overhånd. 
Også musikalsk er dette langt fra en reprise. 

Sammensatt lydbilde 

Publikum samler seg raskt foran scenen. 
Det er et godt oppmøte for det stadig mer populære bandet. 
De setter kontant i gang med rolige «Ready» fra debutalbumet. 
En folkaktig låt som gradvis bygger seg opp, og fungerer som en fin introduksjon. 

De retro orgelakkordene lyser opp Tøyenparken før vi er over i dansbar soul med fantastiske «Bring Back». 
Her får vi løs jamming og fete rytmer, en tilbakelent sound som skaper litt bevegelse blant de oppmøtte. 
Dette er et modus Band of Gold holder på i mye av konserten. 

Duoen, bestående av Nina Mortvedt og Nikolai Hængsle, har allerede sluppet et av årets sterkeste album. 
Man skulle nesten tro at de hadde holdt på mye lenger når man hører det velskrudde, sammensatte lydbildet på deres andre album. 

Det klinger minst like godt fra scenen, hvor de har med et flott lag av talentfulle musikere. 
I løpet av konserten blir vi servert spretten funk med magiske pophooks, melankolsk balladeri fullt av følelser, og instrumentale partier som beveger seg mot groovy progrock. 

Leker med låtene 

Band of Gold har en tendens til å leke seg med låtmaterialet. 
Sløye synther, sylskarpe gitarer, pene vokalharmonier og finslepne basslinjer danner grunnlaget for den lette eksperimenteringen der rytme står i fokus. 

At flere på scenen er multiinstrumentalister, holder det hele interessant. 
Det er en sur note her og der og noen litt irriterende volumforskjeller, men det går som regel ikke ut over konsertopplevelsen. 

Låtene glir pent over i hverandre, med lite publikumsinteraksjon utover et og annet utrop. 
Her står musikken i sentrum. 
«I picture movies» blir en flott lydreise der bandet tester grensene for låtstrukturen, mens «Well who am I» skaper liv og røre med en ellevill jam. 
For en ekstremt catchy låt! 

Det er kanskje litt lite respons i publikum, men for en gangs skyld klarer de fleste å holde kjeft. 
Tilskuerne virker heller som om de lar seg suge inn i de suggererende lydlandskapene. 

Når «But in the movie baby» avslutter det hele, har solen endelig tatt over, manet frem av gode vibber. 
