Kunstens flotte balansegang
Anmeldelse: 
Alt stemmer i utstillingen til Susanne Kathlen Mader og Kjell Varvin på Hå gamle prestegard. 

Utstilling 

Hå gamle prestegard, Susanne Kathlen Mader og Kjell Varvin, «Farge møter linje». 
T.o.m. 12. nov. 

En sjelden gang er samspillet mellom to utstillere så tett og så godt at alt synes å stemme, at to kunstnertemperamenter finner sin optimale balanse og utstillingens ulike elementer får sin naturlige plass, som om det skulle være den mest naturlige ting, og skaper en symbiotisk helhet. 
Nå skjer det på Hå gamle prestegard, hvor Susanne Kathlen Mader og Kjell Varvin har laget en totalinstallasjon hvor de blander sine arbeider i monteringen, men slik at hver av dem likevel beholder sin kunstneriske identitet og snakker med sin egen stemme. 
I tett dialog. 

Det er ikke minst balansen mellom linje, flate og farge som gjør utstillingen interessant. 
Både Mader og Varvin er opptatt av kunstens grunnleggende virkemidler, men også av kunstens virkning i rommet, dvs. dens forhold til meg som betrakter. 
Varvin har lenge gått over streken: han har hentet tegningen ned fra veggen, bort fra flaten og ut i rommet. 
Skulpturene hans i sveiset stål er en form for tredimensjonale tegninger – ikke bare strekker de seg ut i rommet, flere er også montert slik at de skaper skyggemønstre på veggen. 
Slik får de en dobbel identitet, de besitter egenskaper som både er konkrete, håndfaste og håndgripelige, og eteriske, flyktige. 

Kunsthistorie 

Når Varvin strekker sine tegninger ut i rommet, er det som om han begjærer dette rommet, penetrerer det på en fysisk konkret måte. 
Han plasserer en «Hjørneskulptur» i en ellers oversett del av galleriet, gjør den prominent, betydningsfull. 
Men disse tredimensjonale tegningene strekker seg også bakover i kunsthistorien, ikke minst til den russiske avantgarden tidlige på 1900-tallet. 
Særlig er konstruktivismen og Kasimir Malevichs suprematisme til stede som en klangbunn her – Malevich sa f.eks. at «kunst er evnene til å konstruere» – men her er også et slektskap til amerikanske Sol LeWitts minimalisme fra midten av sekstitallet og framover. 
Fra begge kilder har han hentet en sterk sans for geometri. 

Geometrien og det kokrete ved kunsten er også klart til stede i Maders kunst. 
Mens Varvin liker å leke seg improvisatorisk med stålet sitt, har Mader stålkontroll på sine runde objekter; de er malerier med klare skulpturelle og til dels arkitektoniske trekk. 
De befinner seg altså i et flytende grenseland, men i komposisjonene finnes ingen utflytende elementer. 
Her er klare, sterke farger, geometriske former og tydelige linjer, utført i den suprematistiske ånd, for, som Malevich sa: kunstens verdi ligger i fargenes og flatens innbyrdes forhold, basert på geometriens og fargenes renhet. 
Slik går Mader hinsides det rent dekorative i disse objektene; hun diskuterer sine egne virkemidler sett i forhold til kunsthistorien, men også forholdet mellom flate og rom, ved at fargeflatene gis en forsiktig tredimensjonal objektkarakter. 

Fargene stråler: 
Da blir spranget kort til hennes veggskulpturer, utført dels som 3D-print i et plastmateriale, dels i lakkert aluminium; de ser ut som om de skulle være en slags maskindeler, men har ingen nyttefunksjon. 
De er beslektet med hennes to store bilder utført som UV-print på akrylglass, «Composizione» #6 og 13, en slags kompakt hinterglasmalerei. 
De klare, rene fargeflatene stråler ut i rommet, samtidig som formelementene ser ut som en slags absurde arbeidstegninger – surreale realia. 
Kontrasten er stor mellom disse og Maders tre malerier på papir, «Trouvaille» 1 og 3, og «Estival»: her er et løst formspråk, en heftig ekspresjonisme, men det er slett ikke et resultat av spontan improvisasjon; hvert billedelement er nøye kontemplert og avmålt i forhold til helheten, som domineres av lys og luft. 

Det er dette siste poenget om også er til stede i Maders og Varvins komposisjon av helhetsutstillingen. 
Selv om det kan se ut som om de lett og uanstrengt har lekt fram hele totalinstallasjonen, er den basert på årelang erfaring med kunst i rommet, og en helt særegen sans for balansen mellom de ulike elementene de hver for seg bringer med seg inn i utstillingen. 
Dens ulike tråder samler de i en felles «Hjørneinstallasjon», hvor Varvins tredimensjonale tegnekunst og Maders sirkelobjekt elegant speiler og utfyller hverandre. 
Det er som om de sier: fargens flate og tegningen linje er begge romlige størrelser. 
Tidløse, om de bare kan formes av kunstnere i full balanse. 
