Filmen «The Beguiled» er en imponerende produksjon, men skuffende kunst
Sofia Coppolas nye film blander et psykologisk kammerspill med elementer fra thriller-sjangeren. 

«The Beguiled» åpner med at vi ser på himmelen: 
Solstrålene skinner gjennom skodde og mektige trær, mens lyden av sirisser og fugler er overveldende og vakker. 
Er vi i Eden? 
Så hører vi skudd og eksplosjoner i det fjerne. 

Vi er i USA, året er 1864. 
Borgerkrigen virker ikke å prege den unge sørstatspiken Amy (Oona Laurence). 
Hun leter etter sopp, men finner noe annet i skogen: 
En sterkt skadet soldat (Colin Farrell) som trenger øyeblikkelig hjelp. 
Problemet er at han har kjempet for fienden. 
Det skal fort vise seg at det er et like stort problem at han er en mann. 

Amy tar ham med seg til internatskolen, hvor hun, rektor Martha Farnsworth (Nicole Kidman), læreren Edwina Morrow (Kirsten Dunst), pluss noen få medelever har isolert seg. 

Krigen har ført til at de ikke har noe trygt sted å reise til. 
Internatskolen, hvor de lærer fransk og gode manerer, var fri for farer, men tilstedeværelsen til den sjarmerende «fienden» vekker komplekse følelser hos dem. 
Etter hvert påvirkes det sosiale samspillet av sjalusi. 
Han ligger i sengen med en skadet fot, men innser at han har makt. 

«The Beguiled» blander sammen dette psykologiske kammerspillet med elementer hentet fra thriller-sjangeren, og er regissert av Sofia Coppola. 
Hun er en interessant filmskaper, og debuterte med «The Virgin Suicides» (1999). 
Den handlet om fremmedgjorte piker på 1970-tallet, og privilegerte jenter som ikke blir forstått av omgivelsene sine, er et motiv som går igjen i hennes filmografi. 

Et kjennetegn i Coppolas regi er at hun plasserer kameraet med en større distanse til skuespillerne enn det som er vanlig. 
Samtidig klarer hun i «The Beguiled», sammen med fotograf Philippe Le Sourd, å isolere rollefigurene i bildeutsnittet, slik at vi sitter igjen med følelsen av at de er alene selv når de er sammen med andre. 
Når Coppola og Le Sourd viser oss pikene samlet i bildet, er bildekomposisjonen slik at internatskolen oppleves som stor og skummel. 

Slike subtile grep imponerer, det samme gjelder den proffe bruken av de vakre omgivelsene og de tidsriktige kostymene. 
Men bortsett fra å kommunisere følelsen av isolasjon og sviktende kameratskap, og at menn ofte er irritasjonsmoment – hvilket jo stemmer – skuffer Coppolas forsøk på å si noe større. 

Jeg lurer på om det er fordi «The Beguiled» er en nytolkning av en 1971-film, regissert av Don Siegel. 
Coppola har skiftet perspektivet fra soldaten til kvinnene, men dette grepet har få konsekvenser for hvordan fortellingen fungerer: 
Det er fortsatt soldaten som driver handlingen. 
Kvinnene reagerer. 

Slik dynamikk er som regel verre i akkurat den type filmer Siegel – og hans beundrere – pleide å lage: 
Tøffe menn med pistoler og blod på nevene. 
Kvinnene var jomfruer i nød. 
Er «The Beguiled» et forsøk på å kommentere dette, men uten å gjøre om på makten mellom dem? 

Coppola må jo ha sett at 1971-filmen styrer sin (parodisk slemme) machohelt over ende i løpet av den siste halvdelen. 
Hun har også fjernet en slave-rollefigur, noe som i originalen minnet seeren på at her bør ikke hovedrollene «heies på». 

De største forandringene til Coppola handler mest om «stemning», og 2017-filmen er langt mer selvhøytidelig. 
Man undres på hvordan man da skal tolke fjerningen av slaver fra fortellingen som noe annet enn feighet. 
At en film ikke konfronterer historie akkurat slik man skulle ønske, er ikke det kjipe her – de som bryr seg om historie, uansett politisk ståsted, blir ofte skuffet av underholdning. 
Filmer bør være gjennomtenkte, selv det som skal være lett underholdning. 

Til slutt var det filmens åpningsscene som best oppsummerer det beste filmen har å si: 
Man får ikke ha et Eden i fred hvis det er på bekostning av andre. 
Kirsten Dunst har ikke bare vist oss dette i tidligere samarbeid med Coppola («Marie Antoinette»), men også i den langt bedre «Bring It On» (2000). 
«The Beguiled» har bedre, påkostet filmproduksjon. 
Men som filmkunst mangler den hva «Bring It On» har: 
Mot. 
