Ensom ulv
Michael Fassbender briljerer i «Shame», Steve McQueens oppfølger til «Hunger» 

FILM: 
Steve McQueen (f. 1969) hadde lenge vært en prisbelønt videokunstner da han i 2008 brakdebuterte som spillefilmregissør med «Hunger», om sultestreiken som tok livet av IRA-medlem Bobby Sands i 1981. 
Den brutale fengselsskildringen var også det store gjennombruddet for den tysk-irske skuespilleren i hovedrollen, Michael Fassbender («X-Men: 
First Class», «Jane Eyre»). 
Tre år seinere er McQueen og Fassbender tilbake med en ny historie om en plaget mann, men Brandon Sullivan er fange i en annen type fengsel: 
Han er sexavhengig. 

Maskinelt 

Brandon jobber i et it-firma på Manhattan, han tjener gode penger og har en lekker, steril leilighet i Chelsea med nydelig utsikt mot Hudson-elva. 
I de første scenene virker det som Brandon er en vanlig ungkar i storbyen, på jakt etter sex og spennende kvinner. 
Men det tar ikke lang tid før vi skjønner at det er noe maskinelt over jakten og at Brandon har lite glede av sine seksuelle eskapader. 
Det er lett å kjenne seg igjen i enkeltsituasjonene, der flørt og subtile antydninger er blant ingrediensene, men hvor blir det av intimiteten? 
Skal han aldri bli kjent med noen av sine erobringer? 

«This movie has as much to do with sex as alcoholism has to do with being thirsty,» sier McQueen i et intervju. 
Det er noe sykelig ved Brandons væremåte. 
Hans pertentlige og ordnede verden forstyrres når søsteren dukker opp og må bo i leiligheten. 
Der Brandon er disiplinert og skyr intimitet, lever Sissy (Carey Mulligan) et kaotisk liv og lengter etter trygghet. 

Intimt 

McQueen er gjerrig på opplysninger om søskenparets bakgrunn, men det antydes at de har hatt en vanskelig oppvekst i Irland og New Jersey. 
Den vanligvis så kontrollerte Brandon har vanskelig for å holde sinnet i sjakk når han må forholde seg til Sissy. 

Carey Mulligan bidrar med et par hudløse scener, men «Shame» er først og fremst Fassbenders film. 
Jeg har ikke klart å bestemme meg for om jeg «liker» denne filmen, men Fassbender spiller på et bredt register og er så intens at det veier opp for det overdrevent mennesketomme og sterile New York som McQueen gir oss. 
På den annen side bidrar kjøligheten til at kontrasten blir desto sterkere når Brandon prøver å forandre seg i møte med den varme, smarte, tålmodige og nydelige Marianne (Nicole Beharie). 
Scenene med de to viser McQueen som en instruktør av rang. 
Hans neste film bør være et romantisk drama. 
