Det smaker Oscar av Gary Oldmans Churchill-portrett
Virtuos film om en europeisk skjebnetime. 

Tidligere denne uken kunne Gary Oldman plassere en Golden Globe-statuett på peishyllen. 
Ingen bør bli forundret om den etter 4. mars får selskap av en Oscar. 

Fortjenstfullheten skyldes ikke den nesten altomfattende transformasjonen Oldman gjennomgår for å kroppsliggjøre Winston Churchill, selv om også den er bemerkelsesverdig. 
Bragden ligger vel så mye i måten Oldham menneskeliggjør den britiske statsmannen. 
Hvordan han går bak det oratoriske geniet og viser en ufullkommen mann som både er høy på seg selv og samtidig full av tvil og usikkerhet. 

Bemerkelsesverdig nok greier Oldman, og regissør Joe Wright, å gjøre det uten å slippe det retoriske av syne. 
«Darkest Hour» er en film om et avgjørende øyeblikk i britisk og europeisk historie, men den er også en film om språkets makt. 
Samtidig viser den retorikerens kamp for å finne frem dette språket. 

Vi befinner oss på nøyaktig samme punkt i historien som Christopher Nolan tar for seg i «Dunkirk». 
Filmene bruker ulike kunstneriske virkemidler og kan som sådan ikke sammenlignes, men de utfyller hverandre. 
Der Nolan viser enkeltmenneskenes innsats for å evakuere 340.000 allierte soldater fra et kringsatt Dunkerque, viser «Darkest Hour» den politiske opptakten til aksjonen. 

Det er mai 1940, og Chamberlain (Ronald Pickup) har nettopp overgitt statsministerstolen til Churchill. 
Den tyske fremrykningen er massiv. 
Storbritannia kan stå foran en snarlig invasjon. 
Britenes konservative utenriksminister, Viscount Halifax (Stephen Dillane), ivrer for fredsforhandlinger med Hitler via den italienske fascistlederen Mussolini. 
En politisk svak og til dels uglesett Churchill må fatte en beslutning. 

Filmatiske historietimer som denne, kan fort bli stive og tunge på labben, slik tilfellet er med Jonathan Teplitzkys «Churchill». 
Her er det Brian Cox som gestalter statsmannen, denne gangen i timene før invasjonen av Normandie. 
Også det et drama av dimensjoner, men i Teplitzkys konvensjonelle regi redusert til en tørr fremvisning av snakkende, alvorlige menn som vandrer inn og ut av dører og gjennom maktens korridorer. 

Korridorer og snakkende, alvorlige menn er ikke akkurat mangelvare i Joe Wrights film heller. 
Og som historisk drama er også den langt på vei konvensjonell. 
Men som regissør er Joe Wright nærmest for ballettkoreograf å regne. 
Han står bak filmer som «Stolthet og fordom», «Om forlatelse», actionfilmen «Hanna» og en særmerket, fascinerende versjon av «Anna Karenina», der han nærmest overfører teaterets dreiescene til kinolerretet, og gjennom et glidende kamera foretar noen forbløffende sceneskift. 

I «Darkest Hour» tar han med seg mye av det teatrale, og lar fotograf Bruno Delonnel føre kamera på omtrent samme vis, observerende, flytende, vekslende mellom tette nærbilder og et fugleperspektiv som maler ut det politiske så vel som og det krigsherjede landskapet vi befinner oss i. 

Det gir filmen en betakende, malerisk visualitet, og en fortellermessig eleganse og varme, supplert av en porsjon humor så liten at den ikke tar brodden fra det historiske alvoret, men stor nok til at også det bidrar til å gjøre dette til mer av et menneskelig portrett enn et helteportrett. 
Filmen følger Churchill så tett at vi til og med blir med ham på do, der han snakker i telefonen med den amerikanske presidenten. 

Wrights faste komponist, Dario Marianelli, står for musikken. 
Den er mesterlig, og understreker, sammen med kameraflyten, den nærværende følelsen av alt som står på spill. 

Så kunne man ønske at filmen ga større rom til de eneste kvinnene som får plass i fortellingen, begge betegnende nok knyttet til Churchill som henholdsvis sekretær (Lily James) og ektefelle (Kristin Scott Thomas). 
Scott Thomas gjør likevel det ytterste ut av de få og viktige scenene hun er med i. 
Kanskje ville det å gi dem større plass også fordret en annen film. 
Vi snakker tross alt om en situasjon der Lily James’ Elizabeth Layton får beskjed om at kvinner ikke har adgang til kartrommet. 

Jeg skulle også ønske at Wright og manusforfatter Anthony McCarten ikke hadde sendt Churchill ut på egen hånd med undergrunnsbanen. 
Ikke fordi turen neppe fant sted; ifølge McCarten kunne den det – gjennom krigsårene hendte det ofte at Churchill dukket opp blant vanlige mennesker i London, og bega seg i snakk med dem for å lodde stemningen. 
Slik sett er dette en kunstnerisk frihet som bidrar i bildet som tegnes av Churchill. 
Men sekvensen er et litt for tydelig dramaturgisk påhitt, med snev av en nesten sentimental skjønnmaling. 

Det svekker likevel ikke filmen som helhet. 
Som historietime makter den kunsten å gjøre politikk underholdende, på en tiltalende måte. 
Og som historisk drama sender den, med sin sluttreplikk, et stikk til vår tid, der talen til verdens mektigste mann består av imbesile enstavelsesord. 
