Ny og fersk rødfarge
Johnny Hazard & Co. spilte naturligvis gamle hiter og nesten-hiter som «Too proud to tell», «After ages» og «The big balloon» — sistnevnte tilegnet en av salens kvinner som fylte år. 

Men det gjenoppståtte haugesundsbandet lot være å hvile på gamle poplaurbær. 
Bandet imponerte med en rekke nye — og gode - låter. 
Det er dermed all grunn til å ønske The Colors Turned Red tilbake. 
Vår lille klode trenger popband som vil noe mer enn bare å lindre dagenderpåmareritt i følsomme sjeler. 

For The Colors Turned Red er et av få norske band som makter det kunststykke å kombinere vakker popvellyd og popeleganse med elementer av råere og mørkere musikalske uttrykk. 
Bak de åpenbare popstrukturene skjuler det seg lag på lag av komprimert energi og aggresjon. 
Og noen ganger koker popkjelene over - og bandet forvandles til en popvulkan som slynger lava, ild og aske ut over sal og publikum. 

The Colors Turned Red bærer stadig i seg elementer av åttitallets stilsikre britiske pop i kombinasjon med sekstitallets amerikanske glade surfpopharmonier à la The Beach Boys og syttitallets noe mer dandypregede poplyd à la Roxy Music. 
Dette demonstrerer bandet klart på årets «Summer ep» og fremragende låter som «New California» og «Lyn». 

Mer overraskende er det at konsertversjonen i perioder under lørdagens Checkpoint Charlie-konsert også nærmet seg punk og protopunk. 
Et eksempel på sistnevnte var monsterversjonen av The Whos «The real me» - hvor trommeslager Morten Jackman i noen øyeblikk lot seg forvandle til Keith Moon og hvor bassist Ketil Torgersen så like bister ut som salig John Entwistle. 

På det tidspunktet var vokalist Johnny Hazard allerede bar på overkroppen. 
Han hadde kastet håndkleet, trillet terningene og krysset sin Rubicon - vel vitende om at det ikke lenger var noen vei tilbake. 

Og gitarist og låtskriver Haakon Larsen? 
Han holdt galskapen i gang uten å imitere Pete Townshends fysiske scenestrategier. 
Larsen ser derimot ut til å ha blitt frosset opp fra 1988 få timer før lørdagens konsert: 
Bøttefrisyren, den smale dressen, det skjeve gliset - alt var ved det samme. 

Så får tida vise om The Colors Turned Red har mer flaks denne gang enn sist. 
Den gang kollapset prosjektet som følge av interne stridigheter og laber publikumsinteresse for norsk pop på engelsk - det til tross for at Kjetil Rolness i musikkavisen Nye Takter utropte debutalbumet til «det beste norske albumet på engelsk.» 

Det skal nok et lite mirakel til denne gangen. 
Nye tryner dukker opp, nye navn krever sin rett. 
Men ett er sikkert: 
Som plate- og konsertband står ikke The Colors Turned Red tilbake for noen i dagens norske pop. 
