Picassos erotiske pensel
UTSTILLING: 
Det Picasso gjorde i 1932, er noe av det sterkeste i hele hans produksjon. 
Utstillingen i Tate Modern er verdt en reise til London. 

Tate Modern, London: 
Picasso 1932. 
Love Fame Tragedy, t.o.m. 9. Sept. 

LONDON: 
Om du fortsatt skulle lure på hvorfor Picasso er en av det 20. århundres betydeligste kunstnere, kan jeg anbefale en tur til London denne våren eller sommeren. 
Tate Modern viser en enestående flott utstilling med vekt på ett eneste år av Picassos produksjon: 1932. 

På flere måter hans annus mirabilis – 50 år gammel er han nå på høyden av sin karriere, han forbereder store retrospektive utstillinger i Paris og Zürich, og i sin frykt for å stagnere er han nærmest frenetisk produktiv, idet han tar malerkunsten i nye retninger og til nye høyder. 
Han gjenoppfinner rett og slett seg selv. 

Noe av det aller beste 

Resultatet er noen av de beste og sterkeste maleriene i hele hans produksjon; Tate-utstillingen er glimrende kuratert og gir stor innsikt i hele prosessen, og den viser oss det ene maleriet flottere enn det andre. 
Den følger Picasso fra måned til måned, med nøyaktig daterte bilder, noen ganger malt i løpet av én enkelt dag. 

Og selvsagt handler det i stor grad om kvinnen, og om det uløselige, tette forholdet mellom kunsten og Picassos privatliv. 
Ekteskapet med Olga skranter, og Picasso har funnet ny kjærlighet, og ikke minst ny kunstnerisk inspirasjon, hos den 22 år gamle elskerinnen, Marie-Thérèse Walter. 
Han holder forholdet hemmelig, men nå trer hun fram i maleriene, som runde, svulmende former, som ømhetens og lidenskapens tempel, men også som det råe begjærets mål og objekt. 

Det vi ser her er mannens begjærende blikk som fornyer den gamle, klassiske akt-tradisjonen; det er Picasso, som etter seksuelt samkvem, bruker sin pensel til å mane fram drømmen og minnet om erotikkens altoppslukende kraft. 

Kontroll 

For når han maler, er ikke Marie-Thérèse til stede – Picasso maler nesten aldri med levende modell. 
Alle disse bildene er resultater av intense arbeidsøkter alene i atelieret. 
Elskerinnen er inspirasjonen, men motivene er ikke rene portretter av henne, altså ikke av en bestemt kvinne. 

Men Kvinnen. 

Her dreier det seg ikke minst om kontroll: det er i kunsten at Picasso fullt og helt kan kontrollere sine kvinner; han bretter kroppene ut, fyller hele lerretet med dem, maler dem runde og myke eller hakkete og sønderrevne. 
Han maler kvinnekroppen ulmende, hvilende etter samleie, eller aggressiv og farlig; han maler kvinnen druknende, voldtatt eller helt oppløst. 

Og når han setter en penis på kvinnens hode, både i maleri og skulptur, er det nærliggende å tolke dette – ut fra den konteksten utstillingen gir oss – som Picassos annektering av det territoriet han mener å ha krav på – en slags mannssjåvinistisk imperialisme som har som mål å underlegge seg den begjærte kvinnekroppen. 

Derfor er utstillingens malerier, tegninger, skulpturer og grafikk også, på ett plan, en form for selvportretter: 
Picasso legger sine følelser, drømmer og lidenskap inn i skildringen av kvinnekroppen. 
Selv sa han om dette: 
«Arbeidet jeg gjør, er en måte å føre dagbok på.» 

Ømt og rått 

Sett med dagens blikk er det lett å fordømme en kunstner som så tydelig tar seg til rette og bruker sine forhold til kvinner nærmest kannibalistisk, for alt de er verdt i kunsten. 
Nok av vitnesbyrd forteller at han elsket sine kvinner (sju i langvarige forhold, pluss flere andre), oppriktig og med stor ømhet, men også at han kunne være grusom og hjerterå. 

Og kunstnerisk kunne han også fortære dem, konsumere dem som råmateriale for maleriene sine. 
Uttalelsene hans om kvinnen kan også være ganske drøye: 
«For meg er kvinnen hovedsakelig en maskin for lidelse.» 
«For meg finnes der kun to slags kvinner, gudinner og dørmatter.» 

I første halvdel av 1932, som en oppkjøring til hans store retrospektive utstillinger, maler han en stor serie bilder av kvinner som sitter og kvinner som ligger, oftest nakne. 
Her er sjelden noen realistisk skildring av kroppen, snarere en aksentuering av det Picasso finner essensielt: bryst, skritt og myke, runde former. 

Kropp, stol og interiør brettes ut i flaten og formidles ved hjelp av sterke, klare fargeflater. 
Med dette flatemaleriet vil han også konkurrere med Matisse; her er en rivalisering om hvem som er den største og beste maleren. 
Når Picasso nå så tydelig maler sine motiver i flaten, når han lader dem med en blendende fargerikdom og formenes sensuelle kurver, og når han tar aktmaleriet i nye retninger, er det også for å vise at han både er en bedre maler og en større nyskaper enn Matisse. 

Dystrere 

Senere på året blir Picassos bilder dystrere; han låner fritt fra surrealismens forvrengninger og underlige sammenstillinger; han skaper oppløste versjoner av Korsfestelsen, inspirert av Matthias Grünewalds Isenheim-alter; og han lager en serie bilder i ulike teknikker hvor motivet er kvinner som drukner eller muligens blir reddet fra vannet, med skikkelser dels inspirert av renessansens og barokkens motiv med Kristi korsnedtakelse. 

Kanskje er det det stadig vanskeligere forholdet til Olga som farger denne kunsten; men Europas dystrere politiske vilkår preger også Picasso nå: den økonomiske depresjonen, nazistenes kommende maktovertakelse i Tyskland, den sosiale og politiske uroen og fascismens vekst i hans hjemland Spania. 

Gjennom utstillingen løper likevel, som klare kunstneriske høydepunkt, de mange maleriene av Kvinnen, skapt av en kunstner som aldri slår seg inn i den nonfigurative kunsten, noe som opplagt hadde vært en mulighet etter Picassos kubistiske periode mer enn 20 år tidligere. 
Han holder seg konsekvent til et figurativt formspråk og skaper malerier som balanserer lett og utvungent mellom det narrative og det dekorative: bilder som fortsatt er malerisk like levende med sine elegante linjer og rike farger – resultatet av et begjær som er dobbelt, idet det retter seg både mot selve maleriets fylde og mot dets motiv, kvinnen. 
Malt av en kunstner med en svært erotisk pensel. 
