Intenst om valg og ansvar fra Marstein
Jeg tror faktisk dette blir Trude Marsteins bokhøst. 

Når Trude Marsteins nye romankarakter Monika overrasker seg selv, får det henne til å bli en annen. 
Og Monika vil hele tiden være en annen. 
Romanen «Så mye hadde jeg» handler om valgene vi tar. 
Om å forlate og søke nye og bedre relasjoner, om å velge samvær med en fersk kjæreste framfor å få med seg datterens skoleforestilling, velge lidenskapen framfor sjelevennen, en hyggelig kveld på byen framfor en filmkveld med datteren. 

Monika skuffer. 
Hun bortforklarer. 
Hun forandrer på virkeligheten. 
Hun velger Frank, hun velger Roar. 
Tollef. 
Bob. 
Øystein. 
Roar igjen. 
Geir. 
Trond Henrik. 
Roar igjen. 
Terje. 
Stadig velger hun å lystre følelsene og forfølge tvilen, for det hun har er vel ikke alt livet har å by på? 

Vi følger henne i sprang gjennom voksenlivet, fra hun er 12. 
Hele tiden gir hun seg selv lov til å rykkes ut av noe, ut av ansvaret og inn i friheten, om du vil. 
Mennene som blir forlatt, ofres ikke så mange kalorier. 
Og Marstein lar sin hovedperson være udømt, hun får leve seg igjennom svik og oppbrudd gjennom fire tiår, uten moralisering fra forfatteren og uten nevneverdige konfrontasjoner fra omgivelsene. 
Nettopp dette fraværet av en uttalt etisk bevissthet i teksten understreker det selvsentrerte og den manglende evnen til forpliktelse og innlevelse i andre mennesker som hovedpersonen uttrykker. 
Det er nydelig sett og drivende godt skrevet. 

Noe småpirk er det, noe man trodde skulle være viktig, (en fetter, en tante, et dødt barn) forsvinner litt underveis, noe overforklares (hun angrer, men det har vi forstått forlengst) – men disse innvendingene er knapt verd å nevne. 
For dette er rett og slett et heftig portrett av et vanlig og litt selvsentrert menneske. 

Er det så dette man sitter igjen med når man skal gjøre opp regnskap, en erkjennelse av tap, at man har litt mindre enn man hadde da man startet leken? 
Tittelen indikerer det, «Så mye hadde jeg» spiller på leken der du kaster småstein eller sand opp i lufta og ser hvor mye du får igjen når du tar imot det igjen. 

Uansett. 
Det leseren sitter igjen med – tross fortellerstemmens ikke-moralske imperativ – er muligens dette; at frihet koster. 
