Monoton og moraliserende
Traurig fra en av vår tids mest overvurderte regissører. 

FILM: 
Det finnes en håndfull grunner til at en film er over to timer lang. 
Ingen av dem er som regel gode nok. 
Det kan være at filmen er basert på et så trygt populærkulturelt fenomen, for eksempel «Ringenes herre», at det er grunn til å tro at folk vil trekkes mot kinoene som fluer uten å sjele til lengden på filmen. 
Eller det kan være at filmens regissør er blitt så mye av en legende at han (det er som regel en han) kan tillate seg hva som helst. 
Det er nok Clint Eastwoods stjernestatus som er grunnen til at hans «Changeling» får tikke inn på to timer og 22 minutter. 
Det er i alle fall førti minutter for mye. 

«Changeling» er et blytungt og moraliserende epos som henter opp en glemt nyhetshistorie fra 1928 for å vise oss forskjellen på Rett og Galt. 
Det handler om Christine Collins (Angelina Jolie), en alenemor i Los Angeles i ei tid lenge før alenemødre kunne bli kronprinsesser, eller noe særlig annet for den saks skyld. 
En dag forsvinner hennes ni år gamle sønn Walter. 
Noen måneder seinere får hun beskjed fra Los Angeles-politiet om at sønnen er funnet. 
Problemet er bare at gutten som møter henne på togstasjonen ikke er hennes eget barn. 
Når Christine forsøker å påpeke dette, blir hun bryskt satt på plass av et politivesen som ikke vil ha på seg at de har gjort feil. 
Selvsagt er det hennes sønn. 
Det er bare alenemoren som er forvirret og hysterisk. 
Christine blir avvist, motarbeidet, og til sist sperret inne på psykiatrisk institusjon fordi hun skaper problemer for politiet. 
Så begynner en politimann å grave i flere forsvinningssaker og komme på sporet av en seriemorder av det virkelig gufne slaget. 

Eastwood er en dyktig, tradisjonell håndverker, som rent teknisk komponerer scenene sine med stor musikalitet. 
Han lykkes i å skape en tett klaustrofobi i scenene der det går opp for Christine Collins at systemet jobber mot henne, ikke med henne. 
Men det forblir vanskelig å tro på «Changeling», selv om det som fortelles faktisk fant sted og resulterte i en oppvask i det korrupte Los Angeles-politiet. 
Dette er et gjennomgangsproblem med de historiene fra virkeligheten som blir gjenfortalt på film: 
De er ofte dramatiske, men ikke spesielt interessante. 
Nå kunne «Changeling» vært interessant ved å omfavne det bisarre i den opprinnelige historien, eller ved å gå nærmere inn på spørsmålet om hva som egentlig skjer med oss mennesker når autoritetspersoner prøver å overbevise oss om at vi er noe vi ikke er. 
Men det er ikke veien Eastwood velger å gå. 

«Changeling» blir en David mot Goliat-historie, fortalt av en regissør som er opprørt på alenemorens vegne. 
Han gjør overtrampene mot henne så bombastiske at flere scener får et snev av absurditet. 
Politiet og de ansatte på institusjonen er rene monstre, manipulerende og ufølsomme. 
Alt er uttalt, alt er oppe i dagen. 
Dette handler om løgn mot sannhet, ikke påstand mot påstand. 
En slik tilnærming er ålreit i en sjangerfilm, men ikke i et ambisiøst drama som dette. 

Jeg frøs litt på ryggen da jeg i våres var på pressekonferanse med Clint Eastwood i Cannes. 
Nær åtti år gammel var han fremdeles rank og høyreist, han så ut som en kriger eller konge. 
Men han hadde ikke så mye spennende å si om filmen sin. 
Og for all min ungdoms begeistring for Blondie i «Den gode, den onde og den grusomme» og Dirty Harry, er og blir han en svært overvurdert regissør. 
Bak de mørke historiene, under den macho overflaten, ligger en kjerne av vammel sentimentalitet. 
Filmene hans er fulle av ofre, edle, kjempende kvinner som Angelina Jolie i «Changeling» og Hilary Swank i «Million Dollar Baby», og søte, ubesudlede barn som kommer i kontakt med verdens ondskap i «A Perfect World», «Changeling» og «Mystic River». 
En annen gjennomgangsfigur er den ensomme, bitre mannen, ofte spilt av Eastwood selv, som har sett for mye og som er blitt desillusjonert av verdens ondskap. 
Men også denne figuren har en edel kjerne, en romantisk lengsel, han har prinsippene og idealismen i behold, dypt der inne et sted. 
Han er en helt, selv om han ikke viser det før en time ut i filmen. 
Men han er sjelden egentlig spennende eller særegen. 
Noe i Eastwood er fremdeles Dirty Harry, mannen med pistolen som skal ut og hamle opp med de slemme, tilsynelatende uten tanke på hvor komplekse historier om skyld og uskyld ofte er. 

Det store kampene i filmene til Clint Eastwood står mellom enkeltmennesket og systemet, ikke inne i menneskene selv. 
Det er ikke rart Hollywood-skuespillere står i kø for å være med i Eastwoods filmer, der får de brukt hele registret og spilt ut sinne, sorg, lykke og fortvilelse. 
Men rollene de slåss om å få er nesten uten unntak flate og enkle. 
Det stormer for lite i dem. 
Et unntak er Forest Whitakers rolle som Charlie Parker i jazzbiografien «Bird». 
Og i «Broene i Madison County», definitivt en av Eastwoods beste filmer, skaper han og Meryl Streep varme og levende skikkelser, blottet for gravalvoret og den moralske indignasjonen som kjennetegner hans seinere verk. 
I «Changeling» viser Angelina Jolie at hun ennå ikke er noen Meryl Streep. 
Jeg tror på at hun er sint, jeg tror på at hun er lei seg, men jeg tror ikke et øyeblikk at hun er noen annen enn Angelina Jolie. 
Nå spørs det om det finnes noen skuespiller som kunne gjort Christine Collins særlig spennende. 
Hun er i altfor stor grad definert ut fra sin rolle som Kjærlig Mor til å noen gang framstå som et menneske av kjøtt og blod. 

Det er sjelden en god idé ikke å gi en filmheltinne en eneste dårlig egenskap. 
Det skaper en avstand mellom den vakre Jolie og de som sitter i salen, innstilt på å leve seg inn i hennes fortvilte situasjon. 

Og så var det dette med lengden. 
Den siste timen av «Changeling» er en tilsynelatende endeløs parade av scener som skal gjenopprette den stakkars Christines ære. 
Den ene unødvendige scenen følger etter den andre, og det er ikke grenser for hvor mange ganger Christine skal måtte høre setninger som «Jeg har aldri sett noen kjempe så lenge og så hardt som du har, og så åpenbart for en rettferdig sak». 
I en så mørk og monoton affære som «Changeling» føles det spesielt anmassende. 
Clint Eastwoods og «Changelings» verden er en verden i svart-hvitt, og selv om den er mer sort en hvit, finnes det fremdeles altfor få nyanser. 

« «Changeling» » 

3 

Kategori 

Regi Clint Eastwood Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

clint_eastwoodangelina_joliefilmanmeldelserfilmanmeldelsekulturchangeling 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

«Changeling» er et blytungt og moraliserende epos som henter opp en glemt nyhetshistorie fra 1928 for å vise oss forskjellen på Rett og Galt. 
Det handler om Christine Collins (Angelina Jolie), en alenemor i Los Angeles i ei tid lenge før alenemødre kunne bli kronprinsesser, eller noe særlig annet for den saks skyld. 
En dag forsvinner hennes ni år gamle sønn Walter. 
Noen måneder seinere får hun beskjed fra Los Angeles-politiet om at sønnen er funnet. 
Problemet er bare at gutten som møter henne på togstasjonen ikke er hennes eget barn. 
Når Christine forsøker å påpeke dette, blir hun bryskt satt på plass av et politivesen som ikke vil ha på seg at de har gjort feil. 
Selvsagt er det hennes sønn. 
Det er bare alenemoren som er forvirret og hysterisk. 
Christine blir avvist, motarbeidet, og til sist sperret inne på psykiatrisk institusjon fordi hun skaper problemer for politiet. 
Så begynner en politimann å grave i flere forsvinningssaker og komme på sporet av en seriemorder av det virkelig gufne slaget. 

Eastwood er en dyktig, tradisjonell håndverker, som rent teknisk komponerer scenene sine med stor musikalitet. 
Han lykkes i å skape en tett klaustrofobi i scenene der det går opp for Christine Collins at systemet jobber mot henne, ikke med henne. 
Men det forblir vanskelig å tro på «Changeling», selv om det som fortelles faktisk fant sted og resulterte i en oppvask i det korrupte Los Angeles-politiet. 
Dette er et gjennomgangsproblem med de historiene fra virkeligheten som blir gjenfortalt på film: 
De er ofte dramatiske, men ikke spesielt interessante. 
Nå kunne «Changeling» vært interessant ved å omfavne det bisarre i den opprinnelige historien, eller ved å gå nærmere inn på spørsmålet om hva som egentlig skjer med oss mennesker når autoritetspersoner prøver å overbevise oss om at vi er noe vi ikke er. 
Men det er ikke veien Eastwood velger å gå. 

«Changeling» blir en David mot Goliat-historie, fortalt av en regissør som er opprørt på alenemorens vegne. 
Han gjør overtrampene mot henne så bombastiske at flere scener får et snev av absurditet. 
Politiet og de ansatte på institusjonen er rene monstre, manipulerende og ufølsomme. 
Alt er uttalt, alt er oppe i dagen. 
Dette handler om løgn mot sannhet, ikke påstand mot påstand. 
En slik tilnærming er ålreit i en sjangerfilm, men ikke i et ambisiøst drama som dette. 

Jeg frøs litt på ryggen da jeg i våres var på pressekonferanse med Clint Eastwood i Cannes. 
Nær åtti år gammel var han fremdeles rank og høyreist, han så ut som en kriger eller konge. 
Men han hadde ikke så mye spennende å si om filmen sin. 
Og for all min ungdoms begeistring for Blondie i «Den gode, den onde og den grusomme» og Dirty Harry, er og blir han en svært overvurdert regissør. 
Bak de mørke historiene, under den macho overflaten, ligger en kjerne av vammel sentimentalitet. 
Filmene hans er fulle av ofre, edle, kjempende kvinner som Angelina Jolie i «Changeling» og Hilary Swank i «Million Dollar Baby», og søte, ubesudlede barn som kommer i kontakt med verdens ondskap i «A Perfect World», «Changeling» og «Mystic River». 
En annen gjennomgangsfigur er den ensomme, bitre mannen, ofte spilt av Eastwood selv, som har sett for mye og som er blitt desillusjonert av verdens ondskap. 
Men også denne figuren har en edel kjerne, en romantisk lengsel, han har prinsippene og idealismen i behold, dypt der inne et sted. 
Han er en helt, selv om han ikke viser det før en time ut i filmen. 
Men han er sjelden egentlig spennende eller særegen. 
Noe i Eastwood er fremdeles Dirty Harry, mannen med pistolen som skal ut og hamle opp med de slemme, tilsynelatende uten tanke på hvor komplekse historier om skyld og uskyld ofte er. 

Det store kampene i filmene til Clint Eastwood står mellom enkeltmennesket og systemet, ikke inne i menneskene selv. 
Det er ikke rart Hollywood-skuespillere står i kø for å være med i Eastwoods filmer, der får de brukt hele registret og spilt ut sinne, sorg, lykke og fortvilelse. 
Men rollene de slåss om å få er nesten uten unntak flate og enkle. 
Det stormer for lite i dem. 
Et unntak er Forest Whitakers rolle som Charlie Parker i jazzbiografien «Bird». 
Og i «Broene i Madison County», definitivt en av Eastwoods beste filmer, skaper han og Meryl Streep varme og levende skikkelser, blottet for gravalvoret og den moralske indignasjonen som kjennetegner hans seinere verk. 
I «Changeling» viser Angelina Jolie at hun ennå ikke er noen Meryl Streep. 
Jeg tror på at hun er sint, jeg tror på at hun er lei seg, men jeg tror ikke et øyeblikk at hun er noen annen enn Angelina Jolie. 
Nå spørs det om det finnes noen skuespiller som kunne gjort Christine Collins særlig spennende. 
Hun er i altfor stor grad definert ut fra sin rolle som Kjærlig Mor til å noen gang framstå som et menneske av kjøtt og blod. 

Det er sjelden en god idé ikke å gi en filmheltinne en eneste dårlig egenskap. 
Det skaper en avstand mellom den vakre Jolie og de som sitter i salen, innstilt på å leve seg inn i hennes fortvilte situasjon. 

Og så var det dette med lengden. 
Den siste timen av «Changeling» er en tilsynelatende endeløs parade av scener som skal gjenopprette den stakkars Christines ære. 
Den ene unødvendige scenen følger etter den andre, og det er ikke grenser for hvor mange ganger Christine skal måtte høre setninger som «Jeg har aldri sett noen kjempe så lenge og så hardt som du har, og så åpenbart for en rettferdig sak». 
I en så mørk og monoton affære som «Changeling» føles det spesielt anmassende. 
Clint Eastwoods og «Changelings» verden er en verden i svart-hvitt, og selv om den er mer sort en hvit, finnes det fremdeles altfor få nyanser. 
