Andre bind i «Byens spor» er strammere og mørkere enn første bind, og minst like god
Stemningsfylt, med klang fra djevelens piano. 

Lars Saabye Christensens forfatterskap består av mer enn 50 utgivelser av fortrinnsvis romaner og lyrikk, noe som gjør ham til en av de mest produktive forfatterne her til lands. 
Første bind i «Byens spor» kom i fjor og mottok gode kritikker. 
I høstens oppfølger befinner vi oss akkurat på samme sted, nemlig på Fagerborg i Oslo. 

Vi følger de samme personene med familien Kristoffersen i begivenhetenes sentrum. 
Røde Kors-medlemmet 
Maj er blitt enke etter at reklamemannen Ewald døde i forrige bind. 
Sønnen Jesper er 15 år i det boken tar til, og Stine som ble født i første bind er nå blitt syv og har begynt på skolen. 

Rundt familien 
Kristoffersen har Saabye Christensen bygget opp et rikt persongalleri av bipersoner som vi etter hvert er blitt godt kjent med og bryr oss om. 
Saabye Christensen beveger seg imponerende sømløst mellom skiftende synsvinkler. 
Vi følger Jespers bestevenn Jostein, og sneier innom enkefru 
Vik som nå har giftet seg med Olaf Hall. 
Pianist Enzo Zanetti har en mer sentral rolle i dette bindet. 
Bjørn Stranger er fortsatt med, det samme er doktor Lund og hans kone. 

I dette bindet trer Fagerborg mer frem som en landsby, der alle vet det meste om alle. 
Også i dette bindet avrunder sitater fra møteprotokollene til Fagerborg Avdeling av Oslo krets av Norges Røde Kors de fleste kapitlene. 
Ifølge en bitter Jesper, som får fast følge i løpet av boken, er dette «en veldig sentral for sladder, rykter og refrenger.» 

Moralens voktere har også fått sete i Fagerborgs Røde Kors-avdeling, noe Maj får erfare når hun drar på eventyr til Roma. 
Mor og sønn, det vil si Maj og Jesper, danner hver sin hovedlinje i bokens fine mylder av mennesker. 
Jesper på 15 er en talentfull pianist. 
Om høsten får han i oppdrag å spille på vårens skoleavslutning, men det skal vise seg at det er en del skjær i sjøen. 
Jespers historie byr ellers på standard pubertetsproblemer, som vansker med å forstå det annet kjønn. 
I tillegg til den lette overflaten, tematiserer boken mer kompositoriske sider ved musikk, som klang, lyd, stillhet og melodier. 

Bind to har selv en mørk klang. 
«Byens spor II» fremstår ikke som en nostalgisk roman over en tapt tid. 
Snarere er det en roman som veksler mellom lette hendelser som klassefest og flørt, og tunge tema som unge jenter og selvmord. 
Ensomhet og galskap ligger stadig og lurer under den lette overflaten, noe som gjør at selv sitater fra Røde Kors´ møteprotokoll får noe tvetydig over seg: 
«For øvrig hygget vi oss med julebakst, uten å overdrive». 

Når vi følger Maj minner «Byens spor II» om tv-serien «Mad Men». 
Maj begynner nemlig som sekretær i det samme reklamebyrået som hennes mann arbeidet i. 
Som i «Mad Men» evner Majs kvinneblikk å se nye og kreative utforminger på ulike reklamekampanjer. 
Antakeligvis stemte dette i virkeligheten, dette er en kvelende konform tid hvor selv manglende vindusgardiner medførte klager fra vaktmestere og formenn. 
Til tross for at Maj er mer handlekraftig i dette bindet synes jeg likevel hun blir blassere enn i første bind. 
I stedet for å utvikle seg i en mer selvstendig retning på arbeidsfronten, blir det typisk nok kjærligheten som skaper mest dramatikk. 
Samtidig klarer Saabye Christensen godt å få frem hvilke mekanismer som var i sving for å holde kvinner på plass på 50-tallet. 
Også Majs historie forsterker det mollstemte i denne boken, men det ser ut som datteren Stine vil få mer plass i tredje og siste bind. 

«Byens spor II» bygger videre på personer og hendelser fra første bind, men er mer handlingsmettet og strammere komponert. 
Foreløpig er det noe hemmelig og uavklart over personer som Margrethe Hall og Bjørn Stranger. 
Muligens vil de tre tydeligere frem i siste bind av det som ser ut til å bli en rik og mørk trilogi. 
