Ganske svart for rosa panter
Åh, for et mas. 

Dessverre fikser ikke Harald Zwart den hårfine balansen mellom lattervekkende påfunn og masete støy. 
«Rosa Panter 2» er blitt en lite morsom komedie. 

Nå er åpningen ikke så gal. 
Visittkort fra en mystisk Tornado ligger igjen i verdens storbyer. 
Skurken har stjålet skatter som likkledet i Torino og et hellig sverd i Tokyo. 
Snart er også Frankrikes vakreste diamant — den rosa panteren - forsvunnet. 

Ett festlig øyeblikk inntreffer da John Cleese får sammenbrudd. 
Det er gøy. 
Hans politiførstebetjent Dreyfus tåler ikke at den selvsentrerte inspektør Clouseau (Steve Martin) blir utpekt til leder av et internasjonalt dreamteam av etterforskere. 

Men deretter trekker ideene knapt i smilebåndene. 
Regissøren bombarderer oss med situasjonskomikk og Clouseau-blødmer i et ustoppelig kjør. 

Komedie er kanskje det vanskeligste man kan lage, da det krever stor intuisjon for rett timing i skuespilleri, men også i klipp og dramaturgi. 

Steve Martin gjør sitt beste for å fyre av tåpelighetene i rette sekund. 
Latter vekkes når en dame forsøker å pille Clouseau fri for sextrakassering og rasisme. 
Men mangelen på hvilepunkter gjør ham oftest anmassende. 
Det må Zwart ta ansvar for. 

En stor mulighet for latterkick ligger i ideen om å gi parodien på den franske detektiven konkurranse fra briten, italieneren, japaneren og amerikaneren i drømmeteamet han leder. 
Men heller ikke dette utnyttes godt nok, ut over velkjente klisjeer. 

Og når ikke jakten på tyvene blir spennende, får ikke regissøren drahjelp der heller. 
Synd. 
Replikker som «my Gød, it's a bømb» er berømte, men redder ikke en rosa panterfilm alene. 

Det ser svart ut for en ny Zwart-suksess. 
