Gult
Aldri har du sett en langsommere film, aldri har du ventet så lenge på første replikk, aldri har du sett så mye film før historien melder seg. 

Men du er betatt lenge før, du har åpnet deg for poesien i de grågule landskapsbildene som fyller lerretet, de forlatte fjellene og de tomme dalene, de seine scenene der den gamle mannen går og går sammen med sitt lille barnebarn, og du aner ikke hvorfor de går eller hvor de skal. 
Du hører rytmen i sandalene som subber i støvet, du ser ansiktene som bærer historier du aldri kan kjenne, du ser rester av krig og aner smerten bak. 

Så snakker den gamle: 
«Alle er døde, ingen er igjen». 

Så snakker den lille: 
«La oss dra til et sted hvor det finnes lyd.» 

Så finnes historien der, om landsbyen som ble bombet, om slekten som er borte, om barnebarnet som mistet hørselen men tror at alle lydene er fanget i tanksen, om faren som jobber i gruvene og kanskje vet, kanskje ikke. 

Dette er en mollfarget bildebok der menneskene snakker til hverandre i ordtak og poesi («Sorgen smelter og renner ut av øynene»), det er stillesterke liv fra bak alle overskriftene om krig. 
