Binoche og Stewart i glitrende samspill
Liv og teater biter hverandre i halen i dette rike kvinneportrettet. 

Interessant nok er «Sils Maria» et resultat av utfordringen Juliette Binoche ga regissør Olivier Assayas etter å ha samarbeidet med ham i «Summer Hours». 
Var han i stand til å skrive en film som dykket ned i genuint kvinnelige erfaringer? 

Åpenbart. 
Filmen behandler blant annet alder og tid på en måte som vekker gjenklang og fascinerer. 
Perspektiver og nivåer ligger nærmest stablet oppå hverandre, og gir en film som på en og samme tid oppleves sprell levende og relevant, og mystisk, nærmest mytisk. 

Det er også fascinerende å se Kristen Stewart stige selvsikkert og modent ut av rollen som Bella i «Twighlight»-sagaen, for å gå inn i glitrende samspill med erfarne Juliette Binoche. 

Det blir ikke bare en oppvisning i forholdet mellom en yngre og en eldre kvinne, det blir en oppvisning i ulike temperament, og ulike spillestiller; den ene nøktern og naturalistisk, den andre teatral, med reminisenser av forloren glamour. 

Stewart spiller Valentine, på alle måter multitaskende personlig assistent for Maria Enders (Binoche), feiret teater— og filmskuespiller i begynnelsen av førtiårene. 
20 år gammel brøt Maria gjennom i rollen som ung, tiltrekkende kvinne som innleder et forhold til en langt eldre, sårbar kvinne, Helena. 

Nå skal stykket settes opp igjen. 
Men denne gangen blir Maria bedt om å spille den aldrende part i dramaet. 
Jo-Ann Ellis (Chloe Grace Moretz), ung, lovende og skandalebefengt Hollywood-skuespiller, skal bekle Marias gamle rolle. 

Spilt ut i helt andre omgivelser, omgitt av mektige Alper og med natur og naturfenomener som medspillere, kan «Sils Maria» til en viss grad ses som en feminin og mer alvorlig vri på «Birdman». 
Filmene deler flere fellestrekk. 
Et teaterstykke som skal øves inn. 
Sammenviklingen av scenisk og virkelig drama. 
En midtlivskrise. 
En hardt arbeidende metodeskuespiller. 
Samt mild satire over Hollywoods - og skuespilleres - kommersielle avhengighet av superheltfilmer og -roller. 

Full av motvilje mot den bitre rollefiguren Helene, reiser Maria til et landsted i Sveits for å begynne leseprøvene sammen med Valentine. 

Spillet mellom de to får meg til å tenke på begrepet palimpsest, opprinnelig brukt om manuskript som ble slettet for at skrivematerialet skulle kunne brukes om igjen. 
Noen ganger kan den opprinnelige teksten anes som et vagt avtrykk, eller hentes frem ved ulike teknikker. 
Begrepet brukes også innen arkitekturen, i betydningen «spor av noe som var». 

Rollen som Helena, og innøvingen av stykket, er i seg selv et spor av noe som var, og fremkaller spor som reflekterer hvem og hva Maria er i dag, personlig og som skuespiller. 
I dette ligger også en sår manifestering av hvor utsatt kvinner - særlig kvinnelige skuespillere - er for aldring. 

Samtidig ligger en dobbelthet i replikkøvelsene mellom Maria og Valentine. 
Teaterstykkets dialoger blir en parallell til det intense, men uavklarte forholdet dem imellom. 

Slik griper skuespill, og spill, som i iscenesettelse, inn i hverandre, fylt ut av Jo-Anns utagerende og velberegnende iscenesettelser i mediene. 

Mens Jo-Ann blir et speilbilde av den unge Maria, blir hennes gamle motspiller Henryk Wald (Hanns Zischler) et skremmebilde på hva Maria karrieremessig kanskje er i ferd med å bli. 

Teatral i positiv forstand, og kompleks under en melankolsk, men likevel lett overflate, gir «Stils Maria» mye å bite i, både for skuespillere og publikum. 
Slik sett er den en åpenbar kjærlighetserklæring til skuespillerkunsten - og til skuespillerne. 
