Denne barneboken gjør meg både trist og klok – og litt modigere
Likevel må jeg nok lete før jeg finner det rette barnet å lese denne perlen sammen med. 

Selv forlaget synes visst at teksten til poet Synne Lea kan virke i overkant gåtefull. 
Innledningsvis lurer lillebror på hva det er med søsteren. 
Hun oppfordrer ham til å forestille seg at han bare har en eneste venn han bryr seg om. 
Plutselig må vennen flytte til den andre siden av havet. 
Til et sted det er umulig å reise på besøk. 
I baksideteksten har forlaget allerede gitt forklaringen: 
«Du og jeg er en fortelling om å være redd for å miste den du er glad i.» 

Det handler om å forsone seg med at bestefars siste reise nærmer seg. 
Under barnebarnas rotur med den gamle mannen begynner vi langsomt å ane hva dette tapet kommer til å innebære. 
Det er som å ro inn i tilværelsens iboende usikkerhet. 
I dypet dirrer et spørsmål uten svar: 
Hvordan går det an å klare seg uten den du er mest glad i? 

Rundt båten skaper Stian Hole en drømmende reise i tid og rom. 
Dødsmasker av skikkelser fra tidligere tider flyter forbi. 
Ser jeg et glimt av Virginia Woolf? 
Hun minner om Ophelia i et maleri av John Everett Millais. 
Trøsten er heldigvis ikke langt unna. 
I et fargesprakende korallrev under båten er det plass både til å puste og å leke. 
Blant sjøplantene ser jeg en marihøne og en dansende gammel tante fra Holes egen bildebok «Garmanns sommer» (2006). 
Også den handler om å grue seg – men da til å begynne på skolen. 

«Bestefar synes det hjelper å tenke på natten som den dypeste lommen i den beste buksen han har.» 
På stjernehimmelen over den lille robåten mener jeg å kjenne igjen ikoniske motiver: Titanic, Golden gate, Hagia Sofia og Longboat fyr. 
Båten får sin lille plass i kulturhistorien og viser nettopp hvor svimlende store sammenhenger vi alle inngår i. 

Sprangene mellom de mange stilartene er like svimlende. 
Hermelek med verdenskunsten hører til Holes spesialiteter og er sjelden dratt så langt som her. 
Veien er kort fra nesten fotografisk gjengitte hender ved årene til surrealistiske fabeldyr fra gamle sjøkart – akkurat som veien er kort fra hverdagens gjøremål til livets store spørsmål: 
«Jeg vet godt hvordan jeg skal være alene, jeg vil bare vite hvem som skal være alene sammen med meg.» 

Siden boken er ment også for barn, skuffer det likevel at Hole har fylt så mange av bildene med referanser som bare gir gjenklang for voksne. 
I hver sin lille båt på det store havet ser jeg både statsminister Neville Chamberlain og filmstjernen Doris Day. 
Hvorfor ikke Beyoncé, Mette-Marit og Willy Wonka? 
Og er virkelig denne digitale kollasjteknikken så bundet av kildene Hole klipper fra at bestefars plaster må bytte hånd og barten hans forandre lengde underveis? 

Det gjelder å finne det rette barnet å lese sammen med. 
Akkurat som et underfundig dikt krever «Du og jeg» flere gangers lesing for å komme til sin rett. 
Det er som en spiral. 
For hver runde når du et nytt nivå av erkjennelse. 
«En morgen må jeg øse båten selv». 
Det er det lov å grue seg til. 
Men «Du og jeg» viser samtidig at er mulig å klare mer enn man tror. 
