Best i Sverige i fjor:Bokanmeldelse: 
Johannes Anyuru: 
«De kommer til å drukne i sine mødres tårer» 

Svenske Johannes Anyuru befester sitt ry som en av Nordens viktigste yngre forfattere med dette stjerneskuddet av en roman. 

Anyuru vant Augustprisen for denne romanen i fjor - og her skriver han brutalt vakkert og medrivende om terrorisme og utenforskap, iblandet skrekkscenarier fra en framtid ingen håper vil bli en realitet. 

Tre unge muslimer – to menn og ei jente - starter en terroraksjon i en bokhandel i Gøteborg der en kontroversiell tegneserieskaper skal holde foredrag. 
Politiet skyter den ene, den andre skal til å henrette gislene, mens jenta filmer det hele. 

Så er det plutselig som hun har sett denne filmen før. 
I en annen tid, på et annet sted. 

To år senere møter bokens forfatter jenta på en mentalinstitusjon. 
Hun gir ham bunker med tekster som beskriver en framtid hun har opplevd, i et totalitært Sverige, med «samfunnskontrakter», «statsborgeravhør» og jakt på «sverigefiender». 
Muslimer trakasseres og forfølges av lovløse grupper som «ridderhjertene». 
I verste fall sendes de til «Kaningården».... 

Men hvem er hun? 
Og hva har skjedd med henne? 
Spor fører til en Abu Ghraib-aktig spøkelsesinstitusjon i den jordanske ørkenen, med fysisk og psykisk tortur, nevrologiske eksperimenter, identitetsmanipulering. 

Anyurus prosa rommer en helt egen originalitet. 
Den er glødende, fargerik og billedskapende på en svært gjenkjennelig og helt spesiell måte. 
Den har en indre dynamikk som driver fortellingen framover og gjør den rystende god, ja, medrivende. 
Selv trivielle hverdagsscener beskrives på en ladet, intens måte. 

Det dystopiske framtidssamfunnet males fram gjennom personlige bilder, følelser, lukt- , smak- og synsopplevelser som setter en støkk i leseren. 
De virker marerittaktige i all sin livaktighet og detaljrikdom. 

Jentas og forfatterens tekster veksler gjennom boken, og lag for lag avdekkes deler av jentas fortid. 
Men ikke minst handler romanen om mennesker som bare ønsker seg et bedre liv. 
Et storsamfunn som ikke ser skjevt på dem, ikke tilsidesetter og mistenkeliggjør dem. 
Mennesker med allminnelige menneskelige behov: 

Jentas mor og far, bestevenninnen, terroristenes familier, bokhandleren, foredragsholderen. 
Sterke, rammende portretter risses opp. 
Og tittelen blir en underliggende klangbunn som bare forsterkes gjennom boken: 
Terrorens vei fører bare til flere tårer. 

Et merkelig vennskap utvikler seg mellom forfatteren og jenta. 
Samtalene og tekstene slår an en sår og følsom streng i hans bevissthet. 
Også han bærer på en engstelse om hva fremtiden vil bringe. 
Bør han ta med seg kona og datteren og flytte utenlands? 

Slik blir boken også et viktig innlegg i en samfunnsdebatt som angår oss alle: 
Kanskje vil en fatalistisk livsholdning bare føre oss lenger bort fra den fremtiden vi alle ønsker oss: 
Et godt og trygt samfunn for alle. 

Anmeldt av: 
Arne Hugo Stølan 
