Han tar nakketak på bluesen og drar den inn i 2018
For Xavier Amin Dphrepaulezz er blues et våpen mot frykten. 

Fantastic Negrito: 
"Please don't be dead" (Cooking Vinyl/Playground) 

Heter du Xavier Amin Dphrepaulezz, er det like greit å velge artistnavn. 
I dette tilfellet Fantastic Negrito. 

Han ble født i Massachusetts, som nummer åtte i en ungeflokk på 14. 
Da han var 12, flyttet den somalisk-amerikanske familien til Oakland, der miljøet var langt tøffere. 
Han begynte å selge crack og gikk med pistol, men fikk lyst til å lære å spille etter å ha hørt Prince-albumet "Dirty mind". 

Han flyttet til Los Angeles, og under navnet Xavier ga han ut albumet "The X Factor" i 1996. 
Det ble ingen suksess. 
Så ble en biluykke nesten slutten, men han kom seg hjem til Oakland, ble far, begynte å spille igjen og utforsket bluesen. 
Det gjorde han på beste vis. 

Forrige album fikk en Grammy for beste samtidsblues, og han skal bli vanskelig å overse ved neste tildeling. 
Mens bluesmusikere har en tendens å tråkke opp gamle spor, tar Fantastic Negrito bluesen rett inn i dagens samfunn. 

Han skrev sangene med barna sine i tankene. 
Hva har framtiden i vente for dem? 
Vil de bli offer for skoleskyting? 
Vil de bli avhengige av piller? 
Vil de ende på gata? 
Vil politiet drepe sønnen? 

Derav tittelen "Please don't be dead". 
Han mener at samfunnet er på vei i feil retning og starter albumet med "Plastic hamburgers". 
Etter et vers à la Led Zeppelin, kommer det lettfattelige refrenget: 
Let’s break out these chains, let’s burn it down. 

Videoen viser bilder av gamle bluesmusikere. 
Fantastic Negrito synger om dagens feiltrinn og frykt, men han vet hvor han kommer fra. 
Samtidig nærmer han seg de gamle forbildene på samme måte som Jimi Hendrix, Led Zeppelin og Rolling Stones gjorde. 

Bluesen skjer her og nå, ikke som en konkurranse om hvem som kan spille "Dust my broom" og "Sweet home Chicago" best. 
Jeg er glad i blues, men fornying skader ikke. 

Everybody needs a bad guy, they need someone to blame, synger han i "Bad guy necessity", en sang som kunne fått Prince til å trampe takten. 

Han fortsetter med balladen "A letter to fear". 
Refrenget kunne like gjerne vært sunget under borgerrettighetsmarsjene på 60-tallet: 

Whatever you do to me 

I will carry on 

Whatever you say to me 

I will carry on 

I got friends 

and they got friends too 

We will carry on 

"A boy named Andrew" åpner med arabisk folkemusikk, før den går over i soul. 
Get unified, get organized, heter det i "Transgender biscuits". 
Begge ligger milevidt fra hva du hører på en vanlig bluesplate. 

"The suit that won't come off" handler om å være svart i USA, med dyp nynning fra bomullsmarkene i bakgrunnen. 
How do you sleep at night when you've stolen everything that you have, lyder refrenget. 

"A cold November street" er en krysning mellom tradisjonell blues, "House of the rising sun" og noe helt annet. 
Falsetten på "The duffler" bringer Prince på bane igjen. 

Etter alt dette kommer "Dark windows" som en sval vind, før korte "Never give up" banker fast tittelen. 

Han avslutter med fønklåten "Bullshit anthem", en kampsang av det annerledes slaget: 
Take that bullshit and turn it into good shit. 

Det er nettopp hva han gjort med disse sangene. 

Beste spor: 
"Plastic hamburgers", "A letter to fear", "A cold November street", "Dark windows". 
