Konsertanmeldelse:Queens Of The Stone Age 

Ingen har fortalt Josh Homme at rocken er død. 

Queens Of The Stone Age Oslo Spektrum Publikum: 
Ca. 7000 

Undertegnede er rent for gammel til å anse rockartister som «barske». 

Men jeg gjør et unntak for Josh Homme (40). 

Gitaristen og vokalisten som er Queens Of The Stone Age (QOTSA) utstråler en formidabel maskulinitet, og er sånn en brande at han må spille på en halvakustisk gitar. 
En vanlig el-gitar ville ha sett for liten ut på ham. 

Han er ingen macho «douchebag», dog. 
Homme har uttalt at han i sin tid la ned «stonerrockbandet» Kyuss for å få utløp for sine «feminine sider» i QOTSA. 
Disse er representerte som aldri før på årets album, «¿ 
Like Clockwork». 
En plate som for øvrig er hans mest søkende og smertefulle. 

Han besitter en skjør, gripende falsett, og er god til å bevege seg på scenen. 
Føttene danser en liten shuffle, hoftene svinger gitaren fra side til side. 
Han er vikingutgaven av den unge Elvis Presley. 
Kronisk «cool». 

Sceneproduksjonen er usedvanlig fin, og gir betydelig merverdi til konserten. 
Bildene av ørkenstormer og de harde, sterke fargene understreker de peyotepsykedeliske elementene som gjør QOTSA til noe mer komplekst enn bare et funky tungrockband. 

De åpner med «You Think I Ain't Worth A Dollar, But I Feel Like A Millonaire» og «No One Knows». 
Det er effektivt, for å si det mildt. 
«Tusen takk, tusen takk», sier den norskættede Homme. 
«My God Is The Sun» og «3's & 7's» blir intense, sistnevnte med garasjerockpiano, slidegitar og stampende Stooges-groove. 

«Smooth Sailing» er sexy på en måte hardrock bare sjelden er, og «Fairweather Friend» er en liten rockoperette i seg selv. 
De sarte pianoballadene fra «¿ 
Like Clockwork», som tittelkuttet og «The Vampyre Of Time And Memory», spenner overhodet ikke bein på festen. 
De fordyper opplevelsen, gir den et skudd melankoli og tvil. 

Den bluesy soulrocken i «Make It With Chu» blir muligens i sløyeste laget, trass i at Homme leker Al Green i fraseringene. 
«Sick, Sick, Sick» er robotisk hard, «Better Living Through Chemistry» får en gnistrende gitarsolo og et tyngre groove enn albumversjonen. 

Ekstrasettet blir, på ett unntak nær («The Vampyre Of Time And Memory», med Homme bak pianoet), en metallisk malstrøm. 
Homme kjefter på sikkerhetsvaktene som vil stoppe dansingen på tribunene under «Feel Good Hit Of The Summer». 
«A Song For The Dead» er svimeslående stroboeffekt-rock. 

Jeg har aldri sett dem bedre. 
