«The Florida Project» er en av tiårets sterkeste filmer om barndom
Gjør deg klar til å møte seks år gamle Moonee, et lite menneskebarn du sent vil glemme. 

For et under av en film dette er! 

Den gjør alt en god film skal gjøre. 
Den er morsom og varm, tragisk og opprørende, og den får deg sannsynligvis til å grine. 

«The Florida Project» er også en film som kommer ganske bakpå deg. 
Lenge tror du at du sitter og ser en moderne versjon av «Rakkerungene», TV-serien som ble laget på 1950-tallet og vist på norsk TV på 80-tallet. 
Den handler om en gjeng små bøllefrø som driver ap med de voksne og med hverandre. 

Moonee, denne fascinerende og uforglemmelige hjerteknuseren – og hovedpersonen – er på alle vis en slik rakkerunge der hun fyker rundt sammen med vennene sine på det som er hjemstedet hennes; et merkverdig, fargesprakende univers av billige moteller i utkanten av Disney World, omgitt av tarvelige spisesteder, motorveier og tomme, forfalne boligkomplekser. 

Men filmen vil noe mer enn bare å more oss med hennes replikker og eskapader. 
I sin kjerne handler den om kampen for tilværelsen. 
Den handler om en form for hjemløshet mange av oss ikke er klar over at eksisterer. 

Det er en film om fattigdommens Amerika slik den utspiller seg i fantasibildet Amerika, drømmens Amerika, eller – rettere sagt – de kommersialiserte drømmenes Amerika, materialisert i Disney Worlds falske slott og svære eventyrfigurer. 
På et overordnet plan er det derfor en film om kapitalismens Amerika, fargelagt i forlokkende og forløyede pastellfarger under en fluffy himmel. 

Med dette som bakteppe har regissør Sean Baker laget en film som i sitt fiksjonsunivers har en nesten dokumentarisk form og kvalitet – understreket av at Willem Dafoe og Caleb Landry Jones er filmens eneste kjente fjes. 
Den åpner vilt energisk, og panorerer sted og miljø før den gradvis zoomer seg stadig tettere på menneskene den handler om: 

Bestemor Stacey (Josie Olivio), nærmest en fattig, amerikansk kusine av norske Marte Svennerud, hun som i Barbara Rings fortelling gjorde kort prosess da barna i Hansen-familien ble foreldreløse: 
«Je tar alle syv. 
Itte no knussel,» sa Marte. 

Den tidvis hardt prøvede motellbestyreren Bobby, det nærmeste vi kommer en slags farsfigur i dette universet; en nydelig tolket rolle som har gitt Willem Dafoe en vel fortjent Oscar-nominasjon. 

Og fremfor alt Moonee (naturtalentet Brooklynn Prince) og moren Halley (en fabelaktig Bria Vinaite), bosatt på korttidsleie i et lite rom på motellet «The Magic Castle». 

En sintere filmskaper enn Baker ville gjort langt mer ut av denne ironien, og av de talende og paradoksale omgivelsene. 
Men heldigvis er dette i ett og alt også en film som lar tilskueren tenke og konkludere selv. 
Og enda bedre: 
Uten å lede oss inn i bastante konklusjoner, trekker den oss inn i ettertanken. 

Med sin store kjærlighet til og innlevelse i persongalleriet greier filmen å balansere tematisk tragedie og livsbejaende oppdrift. 
Dette er en av de mest empatiske filmene jeg har sett siden Ken Loach’ «Jeg, Daniel Blake» – en film «The Florida Project» har tematiske likheter med. 

Det mest gripende er likevel hvordan filmen formidler at disse glorete, shabby omgivelsene faktisk er Moonee og vennenes barndomsparadis. 
Et sted fylt av fortryllelse, eventyr og spenning. 

Filmens største under er at den vedlikeholder dette perspektivet, samtidig som den aldri underslår de grimme realitetene i dette barndomslandet. 
Det er en regi- og fortellermessig bragd, og det alene gjør dette til en av de rikeste og sterkeste beretningene om barndom jeg har sett. 
