Fyrstens gjenkomst
Grenseløs kynisme og nådeløs pragmatisme = helsikes god underholdning. 

TV-premiere: 
«House of Cards», sesong 2. 13 episoder. 
Netflix. 
Slippes fredag morgen klokken 09.01. 

Det er stilig og kanskje ikke helt tilfeldig at strømmegiganten Netflix slipper den nye sesongen av flaggskipet «House of Cards» på «selveste» Valentinsdagen. 
Så underlig det enn høres ut, så er denne salige cocktailen av storpolitikk, korrumpert makt og brutale konspirasjoner også en ganske kul kjærlighetsfortelling. 

Alt som foregår på den lille skjermen handler om ekteparet Underwood, elegant og rytmisk spilt av Kevin Spacey og Robin Wright. 
En forførende hyperrasjonalitet preger forholdet, småborgerlige «følelser» der så visst ikke øverst på Underwoodenes agenda. 
De har seg på si og går ikke av veien for å konspirere mot hverandre. 
Men det er love in the air i alle scener. 
En iskald respekt som rett som det er glir over i varm affeksjon. 

Sesong to starter da også med en suggererende scene der Frank og Claire Underwood er ute og jogger i et mørkt og duskete Washington. 
Løpeturen avsluttes, paret stopper opp, det går et par sekunder, så nikker de raskt til hverandre. 
Det er definitivt store ting på gang. 
Litt senere dukker Franks lojale stabssjef Doug Stamper opp. 
Dyster og mørkøyet som alltid, det er alltid et problemto take care of. 
Frank, som snart blir utnevnt som USAs nye visepresident, hviske-brummer: 
«I´ll handle Zoe.» 

Sesong to starter med andre ord der sesong én slapp. 
Det er nok lurt å lese seg litt opp på intrigene fra første runde før man gir seg i kast med de nye episodene. 
Zoe Barnes, den superambisiøse og metodeoverskridende reporteren hos nyhetsbloggen Slugline, er fortsatt en hodepine for vår mann. 
Det forretningsmessige forholdet deres er over, og Zoe er besatt av målet om å knytte Frank til kongressrepresentanten Peter Russos død. 
Likevel anes en viss spenning i luften, det er som om Zoe fortsatt dras mot den eldre og mektige mannen. 
Partneren Lucas klarer ikke å tilfredsstille Zoes ambisjoner, synes det som, hun vil ha mer. 

Frank Underwood, på sin side, konspirerer videre på Capitol Hill, og peker seg ut en ny vakker kvinne som makker (eventuelt kombattant, man vet jo aldri hva slags spill han bedriver) i den videre politiske dansen. 
Og så skjer det noe ytterst dramatisk. 

Alt dette, mens Claire styrer sin egen stiftelse med om mulig enda hardere hånd. 
Konflikten med Gillian Cole (ja, det er absolutt ikke dumt å oppdatere seg på sesong én) fortsetter med, for å si det forsiktig, uforminsket styrke. 
Hjemme i det digre og tunge byhuset nekter hun Frank å nyte sine filtersigaretter i røykevinduet i annen etasje. 

Heretter må han nøye seg med et glass vann og e-sigaretter. 
Sannelig dukker det ikke opp et skikkelig spøkelse fra Claires fortid også. 
Ny sesong krever nye konflikter. 

Ja, da, «House of Cards» er et utmerket TV-drama, også i sesong to. 
Wright og Spacey er aldeles fremragende. 
De koser seg i rollene, leker med dem, tar dem aldri for seriøst. 
«House of Cards» er mørkt og kynisk i ørtende potens, men har også et anstrøk av parodi over seg. 
Den er ikke beksvart som Kelsey Grammers «Boss» eller idealistisk storslagen som «The West Wing» («Presidenten»), men langt mer slentrende og ikke like dyptloddende. 

Sesong to er som sesong én noe ujevn, men reddes hele tiden av en ellevill Kevin Spacey som i denne serien har tatt TV-skuespilleri til et helt nytt nivå. 
Replikkene er stilige, men sjelden virtuose, og fraværet av kvalifisert motstand til Underwoodenes durkdrevne renkespill er påfallende. 

Men likevel må vi bare se mer - én episode til, og én til etter det! 
For det er så helsikes underholdende. 
Netflix slipper alle episodene fredag. 
Vær forberedt på lange fjernsynsnetter. 

HANS PETTER SJØLI 
