Slag i slag
«300: Rise of an Empire» er hyperkoreografert kampporno. 

FILM: 
På én måte er det å regissere en «300»-film er som å kommandere en tropp i det gamle Hellas: 
Når du er ferdig med ett slag er det bare å posisjonere seg før det neste. 
«300: Rise of an Empire» er en slags oppfølger til «300» fra 2007, selv om handlingene foregår samtidig under en tungt estetisert versjon av den andre perserkrigen, filtrert gjennom verkene til tegneserieskaper Frank Miller, som er utgangspunkt for filmene. 

Samme fetisjer 

Mens den spartanske kongen Leonidas (Gerard Butler, bare med i innklipp fra forrige film) går en heroisk død i møte ved Thermopylae, utkjemper den athenske hærføreren Themistokles (Sullvan Stapleton) et omfattende sjøslag mot den invaderende og tallmessig overlegne persiske hæren. 

Reklameregissøren Noam Murro har overtatt registolen etter Zack Snyder, men er rørende lojal mot forgjengerens fetisjer. 
«300: Rise of an Empire» er en gave til de som ga seg hen til den første filmens kombinasjon av lavt skydekke, voksede vaskebrettkropper i skinnspeedoer og stoffrike kapper i svært sakte film. 

Dette er innbitt koreografert kampporno. 
Murro er en sikker general når det gjelder å komponere store CGI-trefninger, men mangler Snyders sans for maleriaktige tablåer, og, dessuten, nok plott til å fylle en hel film. 

Krigervamp 

Men Themistokles' utfordringer med sin utrente borgerhær er vel så spennende å følge som den kongelige Leonidas' armé av overmennesker, og Spartas dronning Gorgo (Lena Heady) og perserhærens kvinnelige hærfører Artemisia (Eva Green) sørger for bedre friksjon enn hva det var mellom Leonidas og Xerxes. 

Også Gorgo og Artemisia er basert på historiske personer, og Green virker som om hun koser seg med å gjøre Artemisia til en karismatisk krigervamp som egger vår helt både til kamp og til en kavende utveksling av kroppsvæsker. 

Møtet er også et uskikkelig friminutt i en film som ellers er så andektig og pompøs at det nesten er søtt, og fylt til bristepunktet med broderlig oppofrelse og poetiske buer av skarlagensrød blodsprøyt. 
Disse karene er ikke bare blottet for klær, men også, dessverre, for ironi. 
