Leon Bridges har både stemme og soul
En soulsanger som har ydmykheten til å lykkes stort. 

Endelig er Leon Bridges tilbake med ny musikk, og han har oppdatert uttrykket. 
Retrogrepet er der, spesielt i sangstil og klesvalg, men lydbildet er oppgradert og modernisert. 

Imidlertid er det fortsatt den fantastiske stemmen som griper aller mest. 
I høst kommer han til Oslo. 

Retrosoul 

Tre år er gått siden Leon Bridges (29) fra Texas debuterte med albumet Coming Home. 
Med den platen tok han soulmusikken tilbake til tiden da Sam Cooke var det store. 
Retrosoul på sitt beste, og med en stemme som kunne bære arven. 
Personlig ble albumet en av mine favoritter som jeg vender tilbake til selv i dag. 

Bridges var det store, nye navnet i 2015, og albumet ble nominert til beste R&B under Grammy-utdelingen. 
Det ble ingen pris, men han hadde markert seg. 
Han ble etter hvert kritisert for å være lite fremtidsrettet, at debuten var et flott tidsbilde på en tid som var forbi. 
Kritikken var urettferdig, fordi all utvikling bygger på noe som har vært. 

Hårfin balansegang 

Tre år har gjort han godt. 
Dette er på mange vis en mer reflektert plate. 
«Bad bad news» er kanskje den sangen som illustrerer utviklingen best, for her vever han det personlige med et kritisk blikk på samfunnsutviklingen. 
Samtidig er det, paradoksalt nok, en sang som har et tydelig retroavtrykk med en herlig groove, nennsomme blåsere og kledelig jazzgitar. 

Albumet åpner nydelig med balladen «Bet ain’t worth the hand», en klassisk kjærlighetssang som soulmusikken er stinn av. 
Her viser sangeren sitt grep om sjangeren. 
Bare åpningen er verd sin vekt i gull. 
En annen godbit er «Shy», nok en ballade, men litt raskere i takten. 

Det har tatt litt tid å komme til kjernen av disse sangene, men gradvis åpner de seg opp. 
Balansegangen mellom nåtid og fortidens sterke fotavtrykk turneres fint. 

Nytt og gammelt 

For en som er glad i sjangeren oppstår det et slags dilemma mellom det å gi soulmusikken noe nytt og bevare nerven i uttrykket. 
Leon Bridges klarer øvelsen. 
Han gir oss litt fra begge verdener. 
Først briljerer han vokalt med sin fløyelsmyke, distinkte stemme. 
Dernest inkorporerer han et moderne lydbilde med både pop og elektroniske elementer. 

Et annet aspekt som gjør dette til noe mer enn kun en grei oppfølger, er variasjonen i låtutvalget. 
Fra den nærmest disco-orienterte «You don’t know» til den brutalt anlagte balladen «Mrs.» skaper han fine låtkontraster. 
Leon Bridges har tatt med seg det beste fra debuten, og gitt oss noe mer uten å forsake det som gjorde han så bra ved første møte. 

Spiller på Rockefeller i oktober. 
