Poetisk intimprosa
BOK: 
Fortetta og kroppsnært om kreft og kjærlighet. 

Rannveig Leite Molven: 
Alt som venter. 
Roman. 
129 sider. 
Cappelen Damm. 

Når Rannveig Leite Molven (f. 1974, debut 2012) kaller sin tredje roman «Alt som venter», peker hun allerede gjennom tittelvalget på to motivisk-tematiske brennpunkt i teksten. 

Ikke bare venter døden på oss alle, siden «Betingelsen for liv er død», noe overskriften på åpningskapitlet minner oss om. 
Hennes navnløse alenemor av en inderlig jeg-forteller – som ble rammet av brystkreft seks år tidligere, og derfor gjennomgår årlig etterkontroll – venter gjennom hele teksten på det fryktskapende brevet som først dumper ned i postkassen hennes i romanens tolvte og aller siste kapittel. 

Hva brevet fra sykehuset beretter om mammografiundersøkelsen og biopsien som finner sted innledningsvis, skal ikke røpes, men følgende sitat fra sluttscenen bør kunne si noe om den sanselige, poetiske stiltonen i boka. 
For her holder jeg-fortelleren den åpna sykehuskonvolutten slik «du holder en fugl, fingrene krummet i et forsiktig grep, ikke for hardt, men fast nok til å kjenne de små hjerteslagene, og ikke for løst, så den flyr bort, forsvinner.» 

Det fins mange slike følsomme formuleringer i denne sansenære, rytmisk pulserende prosaen der kontrastfylte ledemotiv av typen liv-død, lys-mørke, hardt-mjukt, ro-uro, kjærtegn-slag, nærhet-avstand, gråt-latter binder sammen en passe billedrik historie hvor jeg-fortellerens forhold til den tiårige datteren Lille og kjæresten 
Jon får størst plass i tillegg til de tilbakevendende, dystre minnene, tankene, drømmene knyttet til kreft, cellegiftbehandling og for tidlig død. 

På handlingsplanet skjer det ikke all verdens, kanskje. 
Hverdagene i den navnløse byen ved fjorden, i en bygårdsleilighet i tredje etasje, sammen med ei lita datter - og tidvis med en øm, sympatisk kjæreste til stede - rommer knapt dramatikk av det originale, overrumplende slaget. 
Vi tror på han som sier at «jeg er den som ikke går fra deg», forstår henne som i sin ambivalens rives mellom redsel og raseri, tvil og tro, håp og håpløshet, hun som fortviler over aldri mer å kunne føde og griper til selvskading. 
Sexskildringene er neddempa og sensuelle, en turbulent kjærlighetsutflukt til Paris står til troende, referanser til Kittelsens tegning av nøkken og Kitty Kiellands jærmalerier blir turnert på formsikkert vis. 

Og likevel - det spenstige plottet og episke drivet mangler. 
Her er det først og fremst den elegante språkkunstneren og innlevende psykologen Rannveig Leite Molven som imponerer. 

Men det holder i massevis. 
