Hoderystende idiotisk!
Katastrofefilmen «2012» er en av årets morsomste filmer. 

||| 

FILM: 
På et eller annet tidspunkt må regissør Roland Emmerich («Independence Day» (1996), «The Day After Tomorrow» (2004)) ha innsett at han hadde tatt seg vann over hodet. 
Og at en film om verdens undergang, altså, virkelig verdens undergang, vanskelig lot seg fortelle med den type konvensjonelle katastrofefilmdrama - med action, heltemot og store ord - han hadde benyttet seg av før, og at han derfor så seg nødt til å ty til parodien. 

Hvordan skal han ellers kunne forklare at «2012», en av de dyreste spillefilmene gjennom tidene, en film der alt regelrett går til helvete, er en av de bedre komediene i år? 

Det er meget mulig det er ufrivillig, og man kan lett argumentere for at filmen er et svulstig dataanimert mareritt, helt uten bakkekontakt. 

Nye Sydpolen 
Men hvem bryr seg når fryktelig dårlig er fryktelig funny? 
I tillegg byr filmen på kjappe, vittige replikker, karikerte karakterer og hoderystende, idiotisk morsomme ødeleggelser. 

Jeg mener, skal verden virkelig gå ad undas i 2012, slik enkelte hevder urgammel Maya-visdom spår, vil jeg at den skal gå så ironisk ad undas slik den gjør i Roland Emmerich film. 
Jeg ønsker at hangarskipet U.S.S John F. Kennedy blir båret fram av en enorm flodbølge, slik at det knuser Det hvite hus uten å avfyre en eneste missil. 
Og at verden graviterer så til de grader, slik at Wisconsin plutselig er den nye Sydpolen. 

Koker og bobler Det begynner katastrofefilmordinært. 
Året er 2009 og vi møter en rekke karakterer, fra en rekke kontinenter, som alle får styrket sine verste teorier. 
Planetene i solsystemet beveger seg til en uvanlig posisjon. 
Sola koker som aldri før. 
Og jordas indre er i ferd med å boble over. 
Herre jemini, dette høres jo nesten ut som virkeligheten. 
Eller ikke. 

Så hopper vi frem til 2010, 2011 og 2012. 
Verdens valgte ledere har gått sammen om å holde tragedien hemmelig, men heldigvis har de en løsning på det hele. 
En urgammel, gudegitt løsning. 
Menneskeheten skal overvinne verdens undergang ved hjelp av en enorm ark. 

Problemet er bare at det ikke er plass til deg og meg. 

Ikke til den mislykkede forfatteren Jackson Curtis (John Cusack) og hans familie heller. 
Vel, akkurat det siste får vi nå se på. 

Definer dårlig 
Det er utvilsomt fornøyelig å se John Cusack, mannen med pianofingrene, som er kjent for sin sjarm, sitt intellektuelle vidd og sitt litt småsytede vesen, kjempe mot rennende lava, flodbølger og jordskjelv som langt overgår Richters skala. 

Scenen der han han klatrer ut av et brennende krater, løper igjen et småfly i fart, lemper seg inn, og, i det han setter seg til rette, stirrer sjalu på mannen til ekskona (Amanda Peet), alt mens bakken under flyet bokstavelig talt smuldrer til grus, er en øyeblikkelig klassiker. 
Om han blir sammen med dama igjen? 
Ha ha, jeg sier ikke et ord. 
Katastrofalt? 
Ja. 
Dårlig? 
Vel, definer dårlig. 

Det er lenge siden to timer og 38 minutter har fart så kjapt av sted. 
Failbloggen har fått en hel spillefilm. 
Epic fail! 

Følg meg på Twitter: twitter.com/LarsenVegard 
