Den mest positivt ujevne Dylan-plata i moderne tid
«Tempest» byr på noen etterlengtede pauser fra swingkjøret. 

ALBUM: 
«Tempest», Bob Dylans 35. album og verket som markerer hans 50-årsjubileum som plateartist, starter med noen låter som høres ut omtrent som «alle» Dylan-plater på 2000-tallet: swing og western, røykfylt salong, brummende ståbass, piskende trommer og en intimt innspilt, gryntete stemme. 

Satt seg fast? 
Like mye som man har lært seg å elske dette lydbildet og uttrykket som en acquired taste, og nyte det lik en røykfylt single malt, er det også et potensielt slitasjemoment her, en litt uggen følelse av at Dylan, like ensporet som lidenskapelig, har «satt seg fast» i denne nostalgiske sumpen av forgangne, patinerte musikalske tidsbilder. 

Skal vi aldri mer få noen poplåter eller fresende, frådende og mer, øh, «moderne» rockepos fra Dylan? 

Velsignede frislipp 
Slik sett, og medbrakt en dose sunn skepsis til de rituelle hyllestene som allerede er blitt «Tempest» til del i fanziner som Rolling Stone, Mojo og Uncut, byr albumet på et lite knippe velsignede frislipp stilmessig. 

De er ikke nødvendigvis de beste låtene på platen, men de er, i kontekst av det siste Dylan-tiåret, uanstrengt løsslupne: 

«Pay In Blood» 

«Tin Angel» er et hypnotisk blodbad av en folkballade, der Tony Garniers fabelaktige bass duver og bølger og snor seg gjennom de ni minuttene, understøttet av varsom banjoplukking og et stringent, økonomisk beat — rause lyttere vil smile, nikke og rugge på kroppen og tenke at slik låter det hvis «Ballad Of A Thin Man» og «Blind Willie McTell» får et felles avkom. 

«Roll On John» er først og fremst en søt avslutning på albumet, en småpussig, småsentimental og smårørende hyllest til John Lennon, satt til noe av den mest joviale, gyngende balladepopen vi har hørt fra denne kanten på flere tiår. 

Bare det at sanger som dette dukker opp med jevne mellomrom, på et album som oftest byr på såpass mye mørke og faenskap at det føles like mye som en heftig «Breaking Bad»-episode som en regulær samling gammelmannsblues, gjør dette til det mest flerdimensjonale og positivt ujevne Dylan-albumet i moderne tid. 

Dylans dualitet 
Og den bærer med seg en klassisk Dylan-dualitet: hvor går grensen mellom den jevnlig Nobel-foreslåtte poeten og en klisjéjagende kåtslask? 
Et sted synger han om å begrave sitt sorgtunge hode dypt mellom brystene på en dame, man rødmer litt og tenker at Bjørn Eidsvågs vassing i sivet til sammenlikning høres ut som prippen presteprat. 
Det er vel noe av storheten til Dylan som han fortsatt besitter; evnen til å friske opp selvfølgeligheter og gi tilsynelatende ferdigtygde fraser og melodier et nytt og bedre liv. 
Selv som 71-åring. 

Det monstrøse «Titanic»-eposet «Tempest», 14 begivenhetsfattige, men likevel tidvis magisk tiltrekkende minutter med irsk sjømannsvise, Leonardo di Caprio-referanser og malende drama, illustrerer dette poenget ytterligere: geniet kommer og går i kortere og lengre perioder, men geniet trumfer alltid den banale låtskriveren og skjødesløse musikeren. 

Ikke bare fordi han er Bob Dylan, men fordi han fortsatt er en god Bob Dylan. 

Avslappet vitalitet 
Når dylanologer og tidens tann har jobbet seg ferdig, vil nok «Tempest» bli rangert bak konsistente mesterverk som «Time Out Of Mind» og «Love & Theft», men også bli kjærlig omfavnet og likt — fordi Dylan slapp ned sin stilistiske guard noen minutter her og der. 

Hvilket ikke er tegn på svakhet, men på en avslappet, selvbevisst vitalitet. 
Det holder i massevis. 
