«Hjemsøkt» er en elegant og uhyggelig grøsser
Atmosfærisk, neddempet og stemningsfull grøsser. 

Hjemsøkt byr ikke på en revolusjonerende ny innfallsvinkel til grøssersjangerens mange brukte og misbrukte sjangergrep. 
Skumle skygger og en mystisk kjeller er velbrukte bilder i skrekkfilmen. 
Kanskje er de det nettopp fordi de effektivt skremmer oss. 

Åstedet for Carl Christian Raabes grøsser er så klassisk som du får det: 
Et gammelt herskapshus i et snødekt, norsk vinterlandskap. 
Da faren dør drar Cathrine (Synnøve Macody Lund) tilbake for å rydde og selge huset. 
Det knirker i dører og gulv, skyggene strekker seg skummelt over gamle møbler, det knitrer i peisen og døren til kjelleren lar seg ikke åpne. 

Macody Lund er fantastisk 

Etter en natt i huset hadde nok denne anmelderen tatt inn på hotell! 
Catherine derimot setter i gang med rydding og vasking. 
Imens skjer det merkelige ting, og et møte med et mystisk barn (Ebba Steenstrup) setter i gang tanker. 
Hva husker Catherine fra sin egen barndom? 
Og hva skjedde med morens søster som forsvant? 

Manuset er skrevet av Maja Lunde, som slo gjennom med Bienes historie. 
Filmens største styrke er at historien har mer å by på enn bare et ønske om å skremme. 
Hjemsøkt er også en fortelling om galskap, forsvinninger og det kompliserte forholdet mellom mor og barn. 
Det er et yndet tema i skrekkfilmen fra Psycho (1960) via Rosemary’s Baby (1968) til den australske Babadook (2014). 

Cathrine har stengt av følelsene sine. 
Synnøve Macody Lund er fantastisk og gjør en strålende jobb med å komme under overflaten på henne. 
Du blir interessert i å vite hva som har gjort henne til den hun er. 
Ofte blir skrekkfilmhelter endimensjonale. 
Det er ikke Macody Lund. 

Snikende uhygge 

En god grøsser er antydningens kunst. 
Hemmeligheten er ikke å pøse på med for mye, men hvordan du skal porsjonere ut og bygge opp skrekken. 
I Hjemsøkt er atmosfæren viktig, og Raabe faller ikke i fellen med å ødelegge den med for mye blod og gørr. 
De få som brukes blir dermed mer effektive. 

Hjemsøkt er en elegant film med mye godt håndverk i bunnen. 
Godt skuespill, en engasjerende historie og ikke minst kameravinkler som får deg til å lure på hva du egentlig så i hjørnet. 
Selve huset er en flott kulisse og er nesten som en hovedperson i seg selv. 

Filmen er neddempet og stemningsfull. 
Kanskje er den for stilfull til at den blir så skummel som den burde vært. 
Helt mot slutten blir den også overtydelig og hamrer inn poenget. 
Det er unødvendig, men Hjemsøkt har nok scener for deg som setter pris på snikende uhygge. 
