Smells like no spirit
Kurt Cobain heter Blake, Courtney heter muligens Asia og Nirvana-legenden ser egentlig bare ut som en soppstein seinhippie i et småborgerlig natur-reservat, et slags pop-eksistensens «Deliverance». 

Han bygger bål. 
Han tørker sine grønsja raggsokker på bålet, han synger Home on The Ranch, han vandrer i myra, tar på seg nattkjole, finner geværet – og han uttrykker absolutt ingenting. 

Jeg liker egentlig regissøren Gus van Sant så godt at han kunne fått klippe hekken min og gå tur med naboens katt, men «Last days» har han gjort så uklar at filmen virker som en visjon gjennom duggtett dusjkabinett. 

Dette er en ikke-biografi om en Cobain-liknende skikkelse, og i uklarheten oppstår en underformulert, minimalistisk høytidelighet som påkaller desperate behov for humor. 
Egentlig er det en film for relikvie-samlere, en flis av Jesu kors – men det har vært for mange jesuser, og Golgata går tvers gjennom Neverland og Graceland, og mange mennesker ble opprømte av veldig rike og ekstremt dopa frelsere. 
Sjøl likte jeg Kurt Cobain godt før denne filmen, og derfor har jeg valgt å glemme en framstilling som først og fremst er sentimental. 
Det er så mye som er leit i verden. 
Vi får konsentere oss om de tinga det går an å si noe om. 
