Sist enda en gang
OK, så er jeg treig. 
Jeg er den siste anmelderen i verden som skjønner at rollespillserien Final Fantasy faktisk er noe særlig. 

Det tok meg bare noen forsøk. 
Eller kanskje tok det Square Enix noen forsøk, alt ettersom du ser det. 

Dette er ikke det XIIte spillet i serien, til tross for romertallet, for det er gitt ut flere enn det. 
Final Fantasy har imponert et par generasjoner spillere, og det har kjedet noen av oss noe aldeles uvanlig mye. 
Også denne gangen begynner det langtekkelig og omtrent som om det hele er en interaktiv film. 
Du rører knapt kontrollene den første halvtimen eller så. 
Fryktelig! 

Men det tar seg opp. 
Snart er du del av en historie som er såpass spennende at du faktisk lurer på hvordan det hele ender. 
Broren til en av dem du etter hvert kontrollerer var til stede da den forrige kongen ble drept. 
Ja, for det fredelige ørkenkongeriket du bor i ble erobret og innlemmet i et svært imperium for et par år siden. 
Men kanskje er ikke alt som du skulle tro? 
Gjennom spillet skifter du rollefigur og synsvinkel. 

Historien er upåklagelig. 
Men den er ikke alene om å gjøre et solid inntrykk. 

Grafikken er også noe av det beste jeg har sett i noe spill, uansett plattform. 
Det er ganske imponerende, med tanke på at dette er for den utgående Playstation 2-maskinen. 
Jeg skjønner ikke hvordan det er mulig å lage noe så fantastisk for denne boksen, skal jeg være helt ærlig. 

Kameraet virker som det skal nå. 
Det må jeg si er forfriskende. 
Men slåssingen er temmelig svak. 
Den er en slags kamuflert, turbasert variant, ganske irriterende treig i en moderne tid, men det er kanskje sånn fansen vil ha det. 
Dette er løst langt bedre i spill som Neverwinter Nights 2 og endatil gamle Baldur's Gate. 

Nå som vi er bortskjemte med titler som Oblivion og Fable, er det helt uaktuelt å gi sekser til dette. 
Men et godt spill, det er det. 
Og det er det nok første gang jeg sier om et spill i denne serien. 
