Hodet i skyene
«Cloud Atlas» er seks filmer i én. 
Det er litt for mange. 

FILM: 
Den største bragden til «Cloud Atlas» er at den ikke er kjedelig. 
Når rulleteksten kommer er nærmere tre timer tilbrakt i kinoplysjen, uten at det har vært fristende å skjele ned på klokken. 
For det er nok som skjer der oppe på lerretet. 
Litt for mye, egentlig. 
«Cloud Atlas» er seks filmer bakt inn i én. 
Det er en sømløs enhet basert på bestanddeler som hver for seg ikke er fascinerende nok. 

Inkarnasjoner 

Men det er kanskje slik det må bli, når det skal lages film av David Mitchells eksperimentelle, ambisiøse og prisbelønte roman fra 2004. 
En rekke historier fra forskjellige tider flettes sammen. 
Noen av dem har lagt grunnlaget for andre. 
De samme menneskene vender tilbake i forskjellige inkarnasjoner. 
For filmens del innebærer det at skuespillerne i hovedrollene gestalter flere skikkelser, og at du som billettløser må belage deg på å se Halle Berry som europeisk jøde, Hugh Grant i kannibalkroppssminke og Hugo Weaving i kjole, samt hele seks versjoner av Tom Hanks, fra troverdig følsom fremtidsborger til ravende utroverdig forrykt skotte. 

Sjeler og stereotyper 

Regissørene, «Løp, Lola, Løp»-regissør Tom Tykwer og «Matrix»-skaperteamet Andy og Lana Wachowski, som har fordelt historiene seg imellom, har uttalt at skuespillerne ikke spiller roller, men sjeler. 
Stereotyper er et mer nærliggende ord. 
Filmen er blant mye annet en postmodernistisk lek med konvensjoner, og de elegant vekslende plottene har tydelig sjangertilhørighet: 
Her er et eksotisk seilskuteeventyr, en mørk fantasi fra et fremtidsdespoti, en actionfylt syttitallskrim med skinnjakke og slengbukse. 
Det er gøy på et overflateplan, og det er artig å se hvordan samme person får samme funksjon, eller representerer samme holdning, eller gjør samme feil, i forskjellige situasjoner. 

Raske riss 

Men personene, unnskyld, sjelene, blir lite annet enn raske riss, av en tyrannisk skipskaptein, en fryktløs reporter. 
Og når den enkelte fortelling når sitt fiolinhvinende klimaks, er det ikke lett å leve seg inn i det store alvoret. 
Det er vanskelig for seeren å investere så mye engasjement eller følelser i blaffene av skjebner. 
Og nettopp dette er oppskriften på pompøsitet: 
At en fortelling tar seg selv intenst høytidelig uten å ha gitt publikum gode nok grunner til å gjøre det samme. 

Teknisk glede 

Her er en god del å glede seg over, ikke minst teknisk. 
Den ene av to science fiction-fortellinger, om en klonet servitrise i fremtidens Seoul som oppdager at hun og hennes like er makabre brikker i myndighetenes spill, har noen lynkvikke, lekre actionscener, selv om den nattmørke fremtidsbyen minner litt formye om andre nattmørke fremtidsbyer i andre filmer. 
En biljakt med Halle Berrys grønne boble i sentrum fortelles nesten bare gjennom sjåførens øyne, og er kjapp, grasiøs og original. 
Og mellomkrigsintrigen om den unge, ærgjerrige komponisten (Ben Whishaw) som lever ut sin homoseksualitet på en akkurat litt for uforsiktig måte, har et dirrende vemod. 

Men den ufrivillige komikken glimrer iblant med sitt nærvær i «Cloud Atlas». 
Den frivillige komikken er ofte for platt. 
Det holistiske budskapet er for hult. 
Og selv en ihuga tilhenger av troen på reinkarnasjon vil måtte revurdere ved det ikke-helt-overbevisende synet av Hugh Grant som klåfingret asiatisk slavedriver i en fremtidsvisjon som aldri må få bli virkelighet. 
