Oscar-belønt drama
Regi og manus: Stephen Gaghan. 
Med: 
George Clooney, Matt Damon, Amanda Peet, Christopher Plummer, Mazhar Munir. 
Amerikansk drama. 
15 år. 

Intrikat og bedøvende innholdsrikt om amerikansk oljeselskaps råtne spill for å skaffe seg herredømme over naturgassressurser i Gulfen. 

I form kan «Syriana» ligne de smarte, politiske dramaer amerikanerne er så gode på (den rettferdige «underdog» som med kløkt vinner over et kynisk establishment), ofte basert på en berømt thriller/bestselger. 
Det er ikke «Syriana» (skrevet og regissert av «Traffic»-forfatter Stephen Gaghan). 
Og det merkes. 

I innhold er «Syriana» mer av alt: 
Mer komplisert, mer uklar, mer hendelsesrik, mer uforferdet, mer brennbar, mer suggererende. 
Og mer røveraktig. 

Brennbart «Syriana» stuper inn i USAs mest brennbare tema av i dag - det ugjennomtrengelige samspill av business, korrupsjon, politikk og CIA-plott i kampen om verdens siste, store oljeressurser. 
Og den utspiller seg «på stedet» i verdens mest brennbare urosenter - Midtøsten. 

Til det store oljeselskap Connex' frustrasjon har et lite emirat solgt utvinningsretten av sine enorme naturgassreservoarer til kineserne. 
Samtidig har det lille selskapet Killen kapret boreretten i Kasakhstan. 
Connex' svelger Killen og setter USAs listigste advokater til å mykne justisdepartementet (det nye selskapet er i strid med konkurranseloven). 

Kort etter blir CIA-agent George Clooney pålagt å ta livet av emirens eldste sønn, slik at hans USA-vennligere lillebror vil arve riket. 
Inn fra venstre kommer oljeanalytiker Matt Damon, som knytter nære bånd til emiren. 
Lokalt følger vi pakistanske arbeidere i emiratet, som mister alt når kineserne må ut - unntatt mottagelighet for ekstremisme. 

Publikumsfrieri i form av forbausende lettvintheter er ikke unndratt, selv i en film som så iherdig er kjørt frem som «sann»: 
Sjelden har selv amerikanske advokater fremstått mer åpenlyst skurkaktig, sjelden er en amerikaner (Clooney) så detaljert blitt torturert av en muslim. 

En noe schizofren konklusjon blir noe i nærheten av dette: 
Som sannheten under dekke av fiksjon er «Syriana» for røveraktig for sitt eget beste. 

Som røverhistorie er den en opplevelse: 
En hypnotiserende strøm av hendelser - besnærende i sin mulige sannhet - i et krevende, pulserende puslespill. 

ELLEN MARGRETHE SAND 
