Filmhistoriens største drama
Regi: 
Peter Jackson, etter J.R.R. Tolkiens romaner. 
Med: 
Elijah Wood, Viggo Mortensen, Billy Boyd, Dominic Monaghan, Sean Astin, Ian McKellen, Ian Holm, Orlando Bloom, Liv Tyler, Cate Blanchett, John Rhys-Davies. 

Helt utmattet etter den tredje og siste «Ringenes herre»-filmen er det bare å medgi: 
En filmhistorisk begivenhet er nådd; filmhistoriens største drama er gjennomført. 
Det er over. 
Og man er tilfredsstilt. 
Fullt ut! 

Det blir nesten noe uhyggelig ved det. 
For forventningene er så skyhøye, ambisjonene så grenseløse, at marginene for en film som dette blir små; det kan faktisk gå galt. 

Når det likevel ikke gjør det, er det fordi «Atter en konge» definitivt blir en annen film enn de to foregående. 
Mens den første, «Ringens brorskap», mesterlig trakk opp både de største og minste perspektivene i J.R.R. Tolkiens univers, utviklet nr. to, «To tårn», hele prosjektets magiske og dynamiske gigantomani til perfeksjon. 

«Atter en konge» kombinerer de to første filmenes kvaliteter. 

Men den får også sitt umiskjennelige særpreg: først og fremst å ta vare på den fantastiske historiens fremdrift, å understreke at alt som skjer, har en vei fremover og - faktisk - et endepunkt. 

Altså: trilogiens episke - fortellende - høydepunkt. 

Det er godt gjort; det er fantastisk godt gjort. 

Fortellingen denne gang følger to hovedspor: 
Frodo, som bærer på den skjebnebærende Ringen, hans venn Sam og den troløse Gollum er på vei mot Dommedagsberget for å ødelegge Ringen - og dermed bryte Saurons onde makt. 
Det står om hele Midgards fremtid. 
Mens Aragorn og Gandalv, midt i de utrolige slagscenenes strid, må holde fiendens myriader i sjakk og Saurons oppmerksomhet borte fra Frodo og Sam. 

Vi vet jo hvordan det skal gå. 
De litterære tolkienister vet det i detalj. 
Likevel bærer denne filmen, som de to foregående, nok uventede og spenningsskapende elementer i seg til at ingenting blir egentlig helt som forventet. 
Og de små, små, men velplasserte humorinnspillene finnes også. 
Og dypt inn i kampens hete er det heller intet som er riktig svart/hvitt. 
Det er feilbarlige helter. 
Og ondskap i alvorlig tvil. 

I det hele tatt blir man hele tiden slått av, og fascinert av, hvordan filmen gang på gang vender tilbake til de klassiske konfliktene i menneskesinnet som grunnlag for den dramatiske utvikling. 
Men aldri med vikende fokus på selve grunnlaget: kampen mellom det onde og det gode i tilværelsen. 

Tolkiens verden - og filmenes - er mytologi. 
Mytologien har en del fellesnevnere. 
Tett på hverandre, mot slutten av filmen, er en eldgammel og en moderne myteskapende hendelse berørt: 
Når Frodo endelig kan ødelegge ringen over Dommedagsbergets glødende magma, ligger det tett, tett opp til en mulig tolkning av en kjent historie fra Bibelen, da Jesus blir fristet av Satan på berget. 
Og når Saurons tårn styrter i grus, gir det uvegerlig assosiasjoner i retning av World Trade Center. 
Men ingen av scenene gir spekulative antydninger ut over filmens øvrige rammer. 

Er det så ingenting å sette fingeren på? 
Vel, den totalt nøyeregnende vil finne en norsk oversettelse som i ørsmå øyeblikk henfaller til et for hverdagslig språk. 
Og enkelte scener underveis går kanskje diskutabelt raskt fremover; 3 timer og 20 minutter er selvfølgelig i snaueste laget... 

Men det er og blir helt uvesentlig småpirk. 

Det egentlig eneste viktige er at «Ringenes herre»-trilogien er i mål. 
Helt og fullt og totalt tilfredsstillende i mål. 
