Tegneserien om Arild kan gi mange barn leseglede
Super hverdagshelt. 

Arild er et helt vanlig blått esel med en gris til bestevenn. 
De går i samme klasse, og der går også vakre Pernille som Arild er hemmelig forelsket i. 
Samtidig er en annen i klassen hemmelig forelsket i ham, men det legger ikke Arild merke til. 

Historiene om Arild er har blitt veldig populære i hjemlandet Frankrike, samt i USA og Tyskland. 
Det er lett å forstå. 
I korte og poengterte historier på rundt ti sider hver, gir Emmanuel Guibert og Marc Boutavant oss gjenkjennelig situasjonskomikk og dramatikk. 

Og det hele er satt til et varmt og veltegnet univers, fullt av søte antropomorfe dyr. 

Erfarne serieskapere 

Guibert er prisbelønt tegner av «Fotografen», om en reporter i det krigsherjede Afghanistan på 80-tallet. 
Men i Arild-serien er han kun forfatter, mens Boutavant sitter bak tegnebordet. 
Det er en god miks, Boutavant har en følsom og litt ujevn strek, med stor sans for humoristiske detaljer og talende ansiktsuttrykk. 

Persongalleriet er tiltalende, både som visuelle lett gjenkjennelige karakterer og med sine troverdige personligheter. 
Den litt tunghørte bestefaren, den sjefete storesøstera, barnevakten med vond, sunn mat, alle har sjarm og en god porsjon gode og dårlige kvaliteter. 

Skjev markedsføring 

Det som overrasker, og skuffer, er at forlaget ikke har turt å satse på tegneserien på dens egne premisser. 
De promoterer Arild-bøkene som «lettlestbøker», når de egentlig bare er helt vanlige tegneserier for barn. 
Og de har lagt til «superhelt» i tittelen, antagelig for å vekke interessen hos flere, men det blir galt når hele poenget med karakteren Arild er at han er et barn som alle andre, til tross for at han er et esel. 

Det kan godt være dette er lure virkemidler for å få tegneserier innkjøpt av bokhandlene, men det er synd at det skal være sånn. 

Samtidig har forfatter Simon Stranger gitt Arild & co en flytende norsk språkdrakt, som forhåpentligvis, som markedsføringen lover, vil gi mange leseglede. 
