Lavmælt og litt skuffende
Trioen London Grammer slo skikkelig gjennom med debutalbumet, "If You Wait", for tre år siden. 
Oppfølgeren er ikke så god som man kunne håpe på. 

Vi snakker om drømmepop med en slags folkfølelse takket være den særegne stemmen til Hannah Reid. 
Det høres nesten ut som om hun har noe i halsen eller i stemmebåndene som hindrer henne i å synge ut med full kraft. 
Det er først og fremst det som skaper identiteten til London Grammar. 

Tekstene er fulle av poesi, skildringer og betraktninger rundt kjærlighetens mange irrganger pluss andre medmenneskelige utfordringer. 
Susanne Sundfør og Kate Bush holder på med mye av det samme, men Hannah Reid og London Grammar har ikke den samme styrken og de samme gode finessene som dem. 

Tittelkuttet avslutter det hele; en naken ballade med paino og stemmen til Reid. 
På noen av de andre låtene fylles det opp med mektige syntharrangementer og programmert perkusjon. 
På et par-tre av låtene får vi til og med høre lyden av gitar. 
Men hovedproblemet til at dette andrealbumet ikke når opp mot debuten, er at mye virker uforløst og litt kjedelig. 

Kanskje ble London Grammar skremt av den umiddelbare suksessen de fikk og ble rammet av prestasjonsangst. 
Dette er i alle fall litt skuffende. 
De er kanskje ute i mørket allerede nå, og jeg tipper at neste gang Hannah Reid gir ut musikk, så er det som soloartist. 
