Fantastisk «Australia» med mye Kleenex
Baz Luhrmann har gjort det igjen: 
Han har skapt en romantisk film-magi som veksler så viltert og vakkert mellom det vittige og det vesentlige at du blir en fingerfallen skjermfange som bare sitter der og nyter med doggete øyenvipper. 

Å se hans «Australia» er som å bli berøvet egenviljen. 

Filmen har formen til en gammeldags westernkomedie for harryosos. 
Fra det ubevegelige England kommer den vaniljetilsmakte overklasse-fruen Nicole Kidman for å hente hjem tvilsom ektemann fra australsk landsbygd. 
Da det viser seg at han er gjennomboret av musealt aboriginer-spyd, ender det med at dama skal prøve seg som ku-rancher i Ville Sørøsten. 

Ved hennes side står etter hvert den egenrådige villmannen Hugh Jackman, som kalles Drover og deler snusmumrikkens light-patos når det gjelder å aldri å sitte ned så lenge at kneet sovner. 
Mot dem står den oksete kjøtt-kaksen (Bryan Brown) og hans imperium av monopoliserte mø. 

Sammen med en rufsete gjeng ugjennomtenkte hjelpere drar Kidman og Jackman gjennom eventyraktige eksteriører som til tider ser ut som skrythals-kopier av Grand Canyon. 
Godt hjulpet av Judy Garland klarer de seg i Aldri Aldri Land slik antihelter skal, og den egentlig muntre skildringen er gjennomført med en presisjon og perfeksjon som virker nesten parodisk. 

Det er bare det at du blir så aldeles hekta. 

Grunnen er en liten gutt som heter Nullah og spilles av Brandon Walters. 
Han er filmens egentlige hovedperson, for han spiller en creamy – en krysning mellom aboriginer-kvinne og hvit mann. 
På 1940-tallet ble halvblods australske barn internert i leirer og etnisk rensa ved kristen oppseding. 
Luhrmanns film handler både om den fullstendig uforklarlige råskapen som ligger i utført medmenneskelighets-rasisme, og den handler om et mytisk, naturbundet, dypt religiøst folkeferd som ble latterliggjort og undertrykt. 

«Australia» er en spøk med den vestlige kulturen (western-kyss i kveldsrauden) og den er en hyllest til aboriginenes kultur. 
Let my people go-filmer er ofte både latterlige og kjedelige, men Baz er nok en gang en luhring, og han klarer å formidle den uimotståelige eksistensielle romantikken i aboriginenes absolutte tilstedeværelse i sin egen verden. 

Når vi diskuterer om Darwin skapte Universet, er vi som blinde høner på vei til frityren, for vi har ikke lenger en intuitiv kunnskap om oss sjøl og den jorda vi lever på. 
Luhrmanns filmatiske aboriginer-hymne føles som et arketypisk kick, som en påminnelse om spenningen mellom natur og menneske. 
Det er stort. 

Og etter ku-driften kommer det enda mer spenning. 
Legg lommetørkle over chips-posen, så blir den ikke våt. 
Du kommer aldri mer til å le av Australia, mate. 
