Gran Torino
Clint Eastwood slutter aldri å imponere meg som regissør. 
I sitt åttende tiår på denne jord er han fremdeles i full stand til å prestere på høyeste nivå, og ”Gran Torino” er foreløpig siste eksempel på det. 

Her spiller han til og med hovedrollen, for første gang siden ”Million Dollar Baby” i 2004. 
Det er litt av en lykke å oppleve Eastwood foran kamera igjen. 
Vi får kanskje ikke så mange flere muligheter. 

Fordomsfull krigsveteran 

Walt Kowalski (Clint Eastwood) er en fordomsfull krigsveteran i et nabolag som nå er hovedsakelig bebodd av kinesere. 
Han får vann på mølla når nabogutten Thao forsøker å stjele bilen hans, en Ford Gran Torino 1972-modell. 
Men så redder Walt guttens familie fra en farlig gjeng, og blir bedre kjent med dem. 
Han bestemmer seg for å gjøre gutten til en mann, og redde familien fra gjengen. 

Finner uventet venn 

Dette er en varm film, full av tilsynelatende kalde mennesker. 
Mange av figurene møter verden med piggene ute, og med god grunn. 
Men historien viser at man kan finne både venner og formål for livet på uventede steder. 

Det er helt nydelig å se hvordan Walt Kowalski tør opp overfor sine naboer, uten at han gir slipp på sin grinebiterske natur. 
Eastwood holder klokelig igjen. 
Å overdrive figurens forandring hadde ikke vært til filmens beste. 

Ikonisk fremtoning 

Clint Eastwood spiller Kowalski med disiplin og autoritet. 
Han er kanskje ikke verdens beste skuespiller, men har en uslåelig ikonisk fremtoning foran kamera. 
Selv når Kowalski truer ungdommer med våpen og nesten latterlig barsk dialog i beste Dirty Harry-stil, fremstår han som 100% troverdig. 

Gode er også Bee Vang og Ahney Her, som spiller bror og søster i nabohuset. 
De har havnet i kryssilden mellom forskjellige kulturer, og fungerer som Kowalskis portaler til ny oppfatning av verden rundt ham. 
Vekker store følelser 

”Gran Torino” vekker overraskende store følelser etter hvert, når den gamle mannen finner nye verdier å kjempe for. 
Og da rulleteksten startet, fikk jeg lyst til å reise meg og applaudere for at en gammel mester nok en gang har prestert en flott film. 

Men jeg ble i stedet sittende for å nyte den nydelige filmmusikken signert sønnen Kyle Eastwood, sunget av gamlefar selv og Jamie Cullum. 
”Gran Torino” har altså fine ting å tilby til siste slutt! 
