Bygger bru mellom a-ha og Savoy
Ja, takk - begge deler. 

ALBUM: 
Pål Waaktaar-Savoy, kona Lauren og trommeslager Frode Unneland har ikke hatt det travelt med å skrive oppfølgeren til nå fjorten år gamle «Savoy». 
Prosessen med å ferdigstille 
«See the Beauty in Your Drab Hometown» har likevel, ifølge bandet, vært en smertefri og kortvarig affære. 

Mellomtida har vært brukt til avskjedsturné med a-ha, a-ha-gjenforening, ny plate og nye turnéprosjekter. 
Ei stor og seig skute å navigere. 
Kanskje det er nettopp derfor «See the Beauty in Your Drab Hometown» framstår som et prosjekt preget av lave skuldre, intuitive låter og arrangementer? 
Med det menes ikke at det låter som plankekjøring, snarere at man kan gjøre mer som man vil uten å spørre noen andre om lov først. 
Det kan jo fort åpne noen dører. 

Savoys sjette album er mer elektronisk i anslaget enn tidligere. 
De noen ganger erkebritiske melodiene forenes med durende synther og programmerte beats. 
Lett, sommervarm 60-tallspsykedelia møter stramme synthakkorder i en slags forsonende forståelse om at det går an å ha to tanker i hodet på en gang. 

Der a-has største hiter er mer prangende, med refrengene stavet ut i store bokstaver, er Påls sanger gjerne mer nennsomme, skrevet med løkkeskrift. 
Noe som ofte gjør at de sitter litt lenger inne, men som samtidig gjør dem mer spennende å forske i. 

A-ha-opplevelsene ligger i de små fiffige detaljene, men mest av alt er Pål Waaktaar-Savoy en kløpper på å skrive melodier som ikke alltid tar de opplagte vendingene. 

Gitarene har melodiføringen i åpningssporet, «Night Watch». 
Verselinjene flyter fritt og dovent over kompet som skjeler både i retning post punk, 80-tallssynthpop og new wave. 
Et farvann den basspumpende «A Month Full of Sundays» også trives godt i. 
Det låter fint og stort av trioen uten at det blir nedlesset og klaustrofobisk, noe som ofte er resultatet når man vil mye på en gang. 

Selv om trioen åpenbart liker å leke med tangenter og programmeringer, går de ikke av veien for å la gitaren brumme fritt her og der. 
«Manmade Lake» er sløy og saktegående, gitarrock med et hovedriff som Neil Young kunne nyte godt av om han skulle være i sitt mest bredbeinte hjørne. 

Pål har ikke den største stemmen, men han bruker den kløktig. 
De litt fåmælte fraseringene hans er med på å gi låtene særpreg. 

Selv om tankene i hovedsak går til de britiske øyene når man lytter til Savoy, sørger kona for et sus av salt vestkyst i den Beach Boys-aktige humørsprederen, «Bump». 

Best er de i «January Thaw», hvor de virkelig får dratt veksler på hverandres kvaliteter. 
Påls hektende akkordrekker, Laurens lune sang og Frode Unnelands fjellstødige komp. 

Plata framstår på mange måter som en slags brubygger mellom a-has synth-dominerte univers og Påls røtter i 60- og 70-tallets klassiske pop. 
Ja, takk - begge deler, tenker jeg vi sier. 

«See the Beauty in Your Drab Hometown» er ei fin plate fra en fin gjeng. 
Ukomplisert og lett å like. 
