Slakk superpop
Team Mes indiepop er storslått og velprodusert, men den mangler nerve. 

2010-tallet er tiåret der det så langt har vært langt mellom de norske superbandene. 
Ingen Big Bang, ingen Madrugada, ingen Kings of Convenience. 
Det er vel ikke helt sant, men disse gjør strengt talt lite ut av seg, forutenom en og annen turné. 
Da gir det vel mening at det er på tide for noen nykommere å komme på banen og kapre større publikumsandeler. 
Team 
Me var blant mange spådd å være det nye store norske bandet, et band som også kunne gjøre det stort i utlandet. 

Vi anmeldere havner ofte på tynn is når vi sammenlikner artister med hverandre, og noen av sammenlikningene som er blitt slengt Team Mes vei er strengt talt litt i overkant. 
Kanadiske Arcade Fire er en av de som oftest blir nevnt, men det er bare å trekke linjer mellom verdens største indieband og ett av Norges største. 
Parallellen blir litt for flatterende, og ikke minst misvisende. 
Men mange av elementene fra Arcade Fires sisteplate «Reflektor» er åpenbart tilstede også på Team Mes nye plate «Blind As Night». 
Den voldsomme, storslåtte energien og perkusjonen, strykerne, synthene. 

Vokalen heller mer i retning av et lettere innpåsliten à la Neutral Milk Hotel, en stil som pleier å være så utbredt og oppskattet i Oslos musikkscene. 
Aldri for langt fra Weezer. 
«Man Eating» demonstrerer just det, igjen med et pompøst og ekstravagant arrangement, en tendens som går igjen på hele albumet. 
Det er kult at noen i et ganske beskjedent musikkklima tør å satse så stort og kjører løpet helt ut, men det er heller ikke nok til at det blir imponerende i seg selv. 

Singelen «F 
For Faker' er brutalt catchy og ekstremt slitsom, og det er forvirrende. 
På samme måte som man likte mange skatepunkband på det tidlige 2000-tallet — som Blink 182 og Good Charlotte - minner dette smertefullt nostalgisk om noe. 
Det minner om noe en er mettet på, noe som ønskes å forbli glemt. 

Blind As Night er på ingen måte er uten sjarmerende kvaliteter. 
Det er en solid produksjon, albumet er tidvis både fengende og følsomt. 
Et av de eneste åpenbare høydepunktene for min del er Bat For Lashes-aktige «Steven», en vakker, vakker låt som kommer litt for sent og alene. 
For platen mangler en nerve, en oppriktighet som verken skinner gjennom musikalsk eller lyrisk. 
Resultatet blir paradoksalt nok et album som handler om følelser, men som er noe sjelløst. 
