Pretensiøst inkjevetta
BOK: 
Jostein Gaarder med ambisiøst prosjekt i hjelpeløs stil og konstruksjon. 

Jostein Gaarder: 
Akkurat passe. 
En liten fortelling om nesten alt. 
136 sider. 
Roman. 
Aschehoug. 

Med «Akkurat passe» sender Jostein Gaarder og forlaget hans i høst ut en så stilistisk og litterært hjelpeløs roman at det er forunderlig. 

Den åpner med at den aldrende Albert en arbeidsdag etter endt undervisning med påfølgende besøk hos sin lege, i hui og hast, uten et ord til noen, bare med en sammenrasket bærepose proviant for ett døgn, drar av gårde til den avsidesliggende hytta ved et tjern langt inni skauen. 
Leseren forstår at han har kommet ut av sin lektorale form, og at legen nok har gitt ham en beskjed ingen vil ha. 

Vi får høre om en stadig mer kraftløs venstrehånd, før diagnosen endelig kommer, midtveis i Alberts jeg-skriverier: ALS, amyotrofisk lateralsklerose, med snarlig død som prognose. 
Nå har han gitt seg ett døgn til å gjøre opp skriftlig status før han bestemmer seg for å ta livet av seg eller leve videre til han, under stadig større lidelser og bry for familien, dør av seg selv. 

Den romanen leseren nå sitter med, er de sidene Albert skriver inn i siste bind av hyttebøkene (altså fellesminnet til kone, barn og barnebarn), og er et kokihop av betraktninger, like bemerkelsesverdige for det de tar opp som det de utelater. 
Uten synlig ironi har «Akkurat passe» undertittelen «En liten fortelling om nesten alt», mens han i selve teksten hevder å skrive «på vegne av hele universet», for «jeg er en representant for menneskeheten». 

Den handler imidlertid om Albert selv - og universet, elementene og det forunderlige at det akkurat på denne kloden finnes liv, fordi forholdene er «akkurat passe» - med «akkurat passe» gjentatt som mantra i mange sammenhenger romanen igjennom (24, 37, 51, 54, 82, 84, 90 to ganger, 92, 95, 98, 101, 136 – siste ord). 
I dette «herværende skriftstykket» «skinner (solen) fra en skyfri himmel», og «nå» kalles i «skrivende stund» (39, 51, 54, 83, 136 – siste side). 

Albert og kona oppdaget hverandre første gang ved semesteråpning på Universitetet i Oslo i september (av alle år) 1972, et pangmøte han vender tilbake til. 
Nå som den gang er han uten bevissthet om at disse dagene for de fleste andre var de til da mest turbulente i norsk politisk historie siden 2. verdenskrig. 
Dét er akkurat passe ironisk: 
Mellom Alberts ego, hans jeg, meg, mitt og sfærene kommer ingenting imellom. 
