TEST:Hyundai i40 - en vinner 

Vi har ikke noe problem med å anbefale i40, som atpå til debuterer i klassen store familiebiler. 

En av de tunge tendensene i bilindustrien i verden i dag er koreanernes fremskritt på alle plan: 
Kvalitetsmessig, produkttilpasningsmessig, omdømmemessig og salgsmessig. 
De ti siste årene har utviklingen gått så fort at mange konkurrerende aktører er blitt tatt på sengen til en viss grad, og i hvertfall det brede, bilkjøpende publikum har fortsatt i sitt store flertall til gode å få øynene opp for hva som har skjedd. 

Ja, nå sier vi "har skjedd", mens vi ofte de siste årene har skrevet "er i ferd med å skje". 

Har svingt seg opp på øverste avsats 

Det gjalt for eksempel forrige generasjoner folke-SUVer fra Hyundai og Kia - henholdsvis Tucson og Sportage, som var mye bedre produkter enn de koreanerne hadde hatt å tilby tidligere. 
Men så "hadde det skjedd", da dagens generasjon folke-SUVer kom på markedet og både Hyundai og Kia - med henholdsvis ix35 og nye Sportage - viste at de lå helt oppe i klasseledelsen - også sikkerhetsmessig. 

Men det manglet... 

Fra biler som, i sine kategorier, kunne verdsettes med terningkast tre eller fire har de altså nådd femmere - og tildels sterke sådanne, med biler som takket være lokal satsing med design- og utvikling, men også produksjon i Europa, er perfekt tilpasset våre europeiske forhold. 
Det gjensto imidlertid for merket å introdusere et troverdig tilbud i den svært viktige mellomklassen, der modeller som VW Passat, Ford Mondeo, Toyota Avensis og Volvo V70 kiver om publikums gunst, med nylig ankomne Peugeot 508 som sterk outsider. 

...en viktig modell 

Hullet er nå tettet, og det til gagns, med nye i40 som en mye mer Europa-gunstig modell enn utgåtte Sonata, som for øvrig bare ble tilbudt som sedan. 
Nå har de snudd det hele på hodet og starter med stasjonsvognutgaven som i mange europeiske land, og spesielt i Norge, er blitt den viktigste. 
I i40s tilfelle er den europatilpasset - ja, men ikke Europa-produsert i motsetning til lillebror, nye i30 (som vi for øvrig også har fått et meget godt inntrykk av). 
Hyundai i40 produseres i Sør-Korea. 

Uvanlig vellykket 

Vi har testkjørt nye Hyundai i40 grundig i løpet av sommeren, og våre førsteinntrykk fra prøvekjøringen av en før-produksjonsbil selv før modellen hadde sin Europa-lansering i Larvik, ble bekreftet og forbedret. 
Denne bilen utgjør nemlig etter vår mening ytterligere et skritt fremover og er totalt sett en så god "produktmix" med et så godt forhold mellom ytelser og pris, at den kan anbefales som beste kjøp i den meget tøffe mellomklassen. 

Det beste fra konkurrentene 

Man kan si at det på en måte er en fordel å kunne starte bortimot med blanke ark for en produsent som skal hive seg inn i et så konkurranseutsatt segment. 
Da har produsenten muligheten til å plukke fra hverandre og analysere konkurrentenes modeller og forsøke å kombinere de sterkeste sidene fra dem alle. 
Det kan det også se ut som om Hyundai har gjort. 

Vi kjørte Hyundai i40 i den absolutte toppversjonen, med den kraftfulle dieselmotoren kombinert med automatgir og høyeste utstyrsnivå, Premium. 
Og da snakker vi ikke bare all snacks man forventer som skinninteriør, elektrisk betjente seter, navigasjon, panoramaglasstak, elektrisk betjent bakluke og lignende – men også varme i baksetene og i rattet, ryggekamera, parkeringssensorer, vinglevarsler med rattkorrigering – og så videre og så videre… 

Pris for denne versjonen (som alltid før leveringskostnader og lignende): 
413.000 kroner. 
En helt grei dieselversjon er for øvrig å få fra 276.000 kroner. 

Vellykket interiør 

Så snart man åpner døren – og får en følelse av soliditet allerede da - får man et godt inntrykk av bilens interiør. 
Det ser romslig og luftig ut og bilens dynamiske design er overført til interiøret. 
Som Ford-designerne sannsynligvis mistenker med oss, ser linjene ut til å være inspirert og videreutviklet fra deres Kinetic Design. 
Uansett synes vi det er vellykket og det blir bare bedre av at materialvalget, de presise sammenføyningene og utformingen av betjeningselementer og instrumenter, gir et solid kvalitetsinntrykk. 

Romslig og praktisk 

Inntrykket av romslighet stemmer, og man sitter godt i seter som gir tilfredsstillende sidestøtte. 
Det falt oss også lett å finne en tilfredsstillende sittestilling og justeringsmulighetene er tilstrekkelige. 
Bakseteplassen er meget god, særlig benplassen og her ligger i40 godt plassert – bare slått av Skoda Superb som, må det sies, er en veritabel limousine. 
Om ikke bagasjerommet er det største i klassen er det i hvertfall temmelig stort – 553 liter etter VDA-normen (under bagasjeromsdekselet, som er standard – og det tilbys med svært praktiske ryddeløsninger basert på teleskopstag som attpå til er enklere å betjene enn dem man for eksempel finner hos Audi. 
Med nedfelte bakseter (en svært enkel operasjon), kan volumet økes til 1,7 kubikkmeter. 
Plassutnyttelsen er alt i alt god da bilen ikke er mer enn normalt stor i klassen - 477 centimeter i lengden, 181 centimeter i bredden og 147 centimeter i høyden. 

Kraftfull diesel 

I Norge er det diesel som gjelder i denne typen bil, og vi har ikke kjørt noen bensinversjon av i40. 
Av kolleger har vi imidlertid hørt at de ottodrevne versjonene er mindre inspirerende å kjøre enn dieselvariantene. 
Og når det gjelder dieselmotorer har også koreanerne vist at de på kort tid har hevet seg helt til det ypperste nivået i familiebilklassen. 
Vi har da heller ikke noe å utsette på kjøreopplevelsen med den 1,7-litersmaskinen som sitter i i40. 
1,7 liter høres lite ut, men er i våre dager et helt greit volum selv i tyngre mellomklassebiler. 
I ”vår” versjon yter den 136 hestekrefter og et anselig dreiemoment på 325 newtonmeter hvilket gir den en trekkraft som større motorer kan misunne den. 
Kort sagt har den ytelser som en tolitersmotor, men forbruk som en 1,6-liter. 
I det minste med manuell girkasse – for i testbilens konfigurasjon med automatgir øker forbruket fra 0,47 liter per mil til 0,55 liter, en ikke ubetydelig forskjell. 

God automat spiser likevel energi 

Motoren fungerer uansett helt utmerket, med god gjennomgående trekkraft og gode fartsressurser. 
Tung last håndterer den greit og standard forbikjøringer er ingen utfordring å snakke om. 
12 sekunder fra 0 til 100 høres kanskje ikke all verden ut, men opplevelsen av fartsøkning er en ganske annen i realiteten; det er igangsettelsesprosessen som er litt omstendelig på typisk automatgir-vis. 
(den manuelle versjonen gjør 0 til 100 på 10,6 sekunder). 
Rent bortsett fra høyere forbruk og noe mer moderate ytelser er denne sekstrinns automatgirkassen mer enn kurant – den passer godt til motoren og har ganske raske og komfortable girskift. 
Den er helt på høyde med konkurrentene og lysår fra den relativt håpløse firetrinnsautomaten vi husker fra Sonata for bare seks år siden. 

Ypperlig balanse 

Kjøreopplevelsen blir komplett når ikke bare motor og girkasse gjør en god jobb sammen, men også understell og lyddemping gir bilturene en svært nær optimal balanse mellom gode kjøreegenskaper og høyt komfortnivå. 
Styringen er ikke verdens mest presise, men den er slett ikke verst. 
Kjøreegenskapene er helt på høyden – forutsigbare og betryggende, men uten å oppleves dvaske, uten overdrevet understyring eller krenging. 
Kort sagt en meget solid ingeniørjobb. 
Det er neimen ikke bare i Tyskland det bygges gjennomført velkonstruerte biler. 
Så er i tillegg komforten helt på høyde med det beste i klassen, også når det gjelder lydnivået. 

Summa summarum, er det bare å ta av seg hatten. 

Negativt? 
Bare småplukk 

For å finne noe negativt å si om denne bilen, innenfor rammebetingelsene som gjelder i mellomklassen, må man sannelig lete med lys og lykte. 
OK, den kan ikke fås med firehjulsdrift. 
Men da har man jo ix35. 
Noen av knappene på instrumentpanelet er litt uheldig plassert og ved enkelte anledninger fant vi at vi kom borti ”MODE”-knappen på radioen og sjaltet dermed over fra FM til mellombølge. 
Små irritasjonsmomenter, som man med tiden lærer å unngå, men likevel – en liten svakhet her. 
Noe annet? 
Jo, dieselmotoren er bra på det meste, men vibrerer noe mer enn de beste i klassen (1.6 Hdi-motoren til Peugeot Citroën i særdeleshet). 
Men her må man holde fingeren på de fint justerte glipene mellom dashbordkomponenter eller ratt for å merke det. 
Ikke noe å klage høylydt over… 

Så hva står vi igjen med? 
Jo, et meget vellykket og gjennomført produkt som etter vår mening svarer på nærmest optimalt vis på et stort antall bilkjøperes behov. 

Kan anbefales. 
