The Dogs:Grånende pels, men hardt bitt 

The Dogs følger vanen med et album på årets første mandag. 

The Dogs: 
"The grief manual" (Drabant) 

I år falt mandagen på 1. januar, noe som førte til visse vansker. 
Platen skal uansett være i handelen nå, og det vil ikke være det verste kjøpet i 2018. 

Det er ikke bare slippdagen som er spikret fast. 
Frontfigur Kristopher Schau insisterer alltid på ti kutt, fem på hver side av vinylutgaven. 
Studioarbeidet ble gjort unna på to uker, og det går an så lenge bandet har funnet sin nisje. 

Det betyr ikke at The Dogs står tjoret fast med lenken rundt halsen. 
De løpet fritt når det passer dem. 
Knurrer truende, bjeffer mot månen og jager halen. 
Og en sjelden gang klynker de, stryker seg mot deg og trenger en vennlig klapp. 
Her kommer det øyeblikket i form av balladen "Her last song", om en gammel dame på vei mot døden. 

She's not afraid of dying 

Everything she loved is gone 

Her only left connection to life 

A forgotten song 

Martin L.E. Rosenhoff er med på cello, mens gitarist Mads Martinsen skal ha mye av æren for at sangen fungerer. 
Gitaren gråter, som Harrison sa det. 

Bandet har fått et nytt bandmedlem siden sist; Stefan Höglin (tidligere Euroboys) på orgel. 
Han får æren av å åpne ballet i introen til "We were made of of loss". 
Låten står trygt i bakgården til The Dogs, bredbeint og testosterontung. 

Det samme gjør "The children he loves the least" mens tempoet skrus ytterligere opp. 
Tøff tromming av Henrik Odde Gustavsen. 
Livet er for kort til å kaste bort på religion, mener Schau. 
Skulle det likevel finnes en gud, er vi uansett de barna som han elsker minst. 

Mens Meling er involvert i halvparten av melodiene, er det Schau som tar seg av tekstene. 
I "Told with bad intent" kan det høres ut som om han slutter seg til "fake news"-hylekoret: 
All your words are fabrication. 

Uansett er det en fin låt, med roping fra bakgrunnen og en melodi som plutselig flyter opp. 
Bassist Roar Nilsen gjør sitt. 

I "Primitive etchings" dukker det opp et munnspill, traktert av perkusjonist Kenneth Simonsen. 
I likhet med "Her last song" handler det om en kvinne som synger på siste vers. 
I dette tilfellet er kroppen ødelagt, forbi stadiet der hun kan hjelpes: 
It is not for Heaven but for destruction that she prays. 

Ved siden av være mer neddempet enn en vanlig Dogs-sang, har "Primitive etchings" og "Her last song" også det fellestrekket at de minner om noe David Bowie kunne gjort. 
Det samme gjelder for så vidt refrenget i "The children the loves least". 

"We won't come back" er en kampsang med dype røtter i pønken: We won't come back unharmed or even alive. 

"Hindsight" ble plukket ut som første singel, om en som tar farvel med familien og kjæresten. 
En nattsvart "Seasons in the sun". 

Schau er flink til å lage sin egen vri, og i "Prelude to murder" finner sønnen foreldrene fulle. 
Hvorfor, spør han. 

Dad and 
I don't hate life 

We're just bored with it 

svarer moren, i form av tidligere Idol-vinner Jorun Stiansen. 

"Oh why" åpner i nærheten av en gammel Mott The Hoople-låt, men tar kjapt en annen vei. 
Både denne og avslutningen "Lie to me" kretser rundt døden, et gjennomgående tema på platen. 

The Dogs merker kanskje at tennene sitter løsere, men de biter fortsatt fra seg så det holder. 

Beste spor: 
"The children he loves the least", "Primitive etchings", "Prelude to murder", "Her last song". 
