DiCaprio i sviende krim
Det ugode mennesket Martin Scorsese har denne gang gjort det motsatte av kjølig: 
Han har tatt en sær, litt hypokondrisk skrudd krim og utført magefølelse på den. 

Leonardo DiCaprios etterforskning på den psykiatriske marerittøya Shutter Island fester seg sammen med cajunkrydderet i den øvre delen av mellomgolvet, og den svir til historien omsider er slutt. 
Sjøl om jeg visste at filmen skulle vare i to timer og ti minutter, tok jeg meg i å ønske at politimannen Leo skulle komme seg på ferja og reise hjem til byen igjen. 
«Kom deg av gårde, Teddy, dette går ikke bra.» 
Slutten er som et knyttneveslag i mellomgolvet, som en sykkelstang i skrittet. 
Den dypeste av all fortvilelse, den dypeste av all tvil. 

Filmen er nydelig laget i forførende femtitallslys som får menneskene til å stå ut fra omgivelsene i stedet for å gli inn i dem. 
På øya for de kriminelt usunne har myndighetene bura alle slags ulykkelige folk, og hit kommer DiCaprio og Mark Ruffalo for å etterforske en pasient som forsvant. 

Konspirasjons-teorien kommer ganske kvikt: 
På djevleøya går de megalomane doktorene rundt og eksperimenterer på pasientene sine med lobotomi-pinner opp gjennom nesa. 
Du kan se det på Ben Kingsley. 
Han er psykopatisk overstrømmende og nevrotisk i kastene. 
I en Wonderland-diger eventyrstol sitter Max von Sydow og ser foruroligende nazistisk ut. 
Leonardo har så diger frakk at han kunne deltatt i Alices hjerterdame-garde, og han klarer å være bistertøff politimann og sart menneske i samme skikkelse. 
Etterforskeren har flashbacks til den gang han kom som soldat til den tyske konsentrasjonsleiren, han ser for seg en jentunge som klager «Du kunne ha reddet meg». 
Det er et slags psyko-søkke i sjela hans, og du kjenner at han er på vei nedover. 

Så klatrer han seg opp til fyret der eksperimentene foregår. 
Da tenker du kanskje Hitchcock, for tårnbygninger og vindeltrapper hører til de edleste installasjonene i klassisk krim. 
I tårnet sitter Kingsley og venter på ham. 

Scorsese har laget en kjølig krim som likevel kommuniserer med kokt hjerne fordi etterforskeren virker sårbar. 
Scorsese har forlatt den gatetøffe volds-romantikken for heller å gjøre en så finstemt film at du kan spille ettermiddagsmusikk på den. 
Det er vellykka. 
