Konsertanmeldelse Eminem:Underveldende legende 

Upersonlig rapgud 

KONSERT: 
Eminem, 

STED: 
Voldsløkka, Oslo 

PUBLIKUM: 55 000 (utsolgt) 

AKTUELT ALBUM: 
«Revival» 

Man trenger ikke å slippe gode plater når man er et fenomen. 

Det er kult med både Royce, Pusha, Onkl P og Klovner i Kamp på plakaten, men de er ikke grunnen til at sistnevntes hjemmebane, lille Voldsløkka, rommer flere folk enn Ålesund i dag. 

Det var fenomenet Eminem, altså verdens mestselgende rapper, som sørget for at arrangementet ble utsolgt på seks minutter (pluss de dagene i forveien OBOS-medlemmer kunne forhåndskjøpe billetter, da). 

Han turnerer med «Revival» (2017), en av hans svakeste plater og desidert minstselgende siden undergrunnsdebuten «Infinite» (1995) - men konsertene han har levert i hjemlandet i år har riktig nok blitt møtt med nærmest stående ovasjoner, som en slags revansj etter den mer eller mindre skuffende rekken av plater med re-prefikset. 

Showet Marshall Bruce Mathers leverer på Voldsløkka er dog underveldende i forhold til hans status som din favorittrappers favorittrapper. 
Den teknisk legendariske, men musikalsk noe begrensede artistens første konsert på norsk jord siden 2001, lever ikke opp til lovordene fra resten av «Revival»-turneen. 

Noe av det kan skyldes lyden på Voldsløkka, som ofte er flat og grumsete. 
De mer stadionvennlige låtene, som «Sing for the Moment» og «Toy Soldiers», sitter selvsagt langt bedre enn den mer basstunge «Rap God», hans sterkeste kort fra dette tiåret. 
Men på tross av grøtete gjengivelse av beaten, spytter Slim klare flerstavelsesrim som en mitraljøse - godt hjulpet av hypemann Mr. 
Porter på endingene. 

Til gjengjeld låter Drake-låta «Forever» overraskende godt, og hver stavelse treffer klokkeklart på et av Ems heftigste gjestevers. 
Her beviser han, spesielt om kvaliteten av musikk var målbart på lik linje som en idrettsprestasjon, at han tilhører toppsjiktet i raphistorien. 

Han er, og har alltid vært en imponerende rapper, men som underholder på scenen er han bare en skygge av det han en gang var. 
Det er Mr. Porter som må stå for mesteparten av kommunikasjonen med publikum, med banale observasjoner om midnattsolen og konstateringer om hvor «fucked up» 
Oslo-publikummet er. 

Det er her det glipper. 
Konserten føles som et pliktløp, selv om Eminem melder at «not only are you the best crowd we’ve ever had, but you’re the most fucked up crowd we’ve ever had». 

Derfor er det rart at han unngår å ta flere låter, enn de mest åpenbare pophitene, som kunne ha løftet konserten til andre høyder. 
«Forgot About Dre» uteblir på tross av at den har vært med ellers på turneen, og er det én låt jeg virkelig savner fra hans storhetstid, er det «Drug Ballad» og «Bitch Please II» - det hadde gjort seg med litt groove. 

Han spiller ikke «Cleanin’ Out My Closet», for som han nevnte på «The Marshall Mathers LP II» fem år tilbake, så blir han kvalm hver gang han hører hvor jævlig han var mot moren sin (han spiller likevel den mer karikerte «Kill You»). 
Det er ikke et stort savn heller, men konserten kunne ha løftet seg flere følelsesmessige nivåer om han hadde inkludert «Headlights» i settet. 

I stedet får vi annenrangspop med Skylar Grey som innbytter for Rihanna, Beyoncé og Dido, og en definitivt talentfull rapper, som ikke har årets beste dag på jobb. 
Rekken med hans mest skøyete låter, som «My Name Is», «Without Me» og «The Real Slim Shady» er dog herlig nostalgi, og gir en god dose energi mye av settet manglet. 
Sistnevnte er også det nærmeste man kommer en feiring av Pride på scenen med «but if we can hump dead animals and antelopes/Then there's no reason that a man and another man can't elope». 

Ekstranummeret med «Lose Yourself», vår tids «Eye of the Tiger», var forventet, men greit tilfreddstillende. 

Eminems tilbakekomst til norsk jord var en helt grei måte å tilbringe en sommerkveld i Oslo på. men den største rapkonserten på norsk jord var ikke i nærheten en av de bedre. 
