Majestetisk spillopplevelse
Med det majestetiske «Shadow of the Colossus» er en ny klassiker født på PlayStation 2. 

En av grunnene til at folk spiller, er følelsen av mestring. 
Det å overvinne tilsynelatende umulige odds. 

Vel, oddsene blir ikke mer tilsynelatende umulige enn i PS2-spillet «Shadow of the Colossus». 

Når man står under en av spillet gigantiske skapninger, er det nesten så man kvier seg for å fortsette. 
Hvordan i all verden skal lille deg få has på den enorme kolossen der? 

Men man biter tennene sammen og kaster seg ut i det. 
Man rir, klatrer, finner svake punkt å hogge sverdet i og holder fast i kolossens hårmanke for harde livet mens den gjør sitt beste for å slenge deg av. 

Det er så storslagent, så avsindig engasjerende at man knapt tror det man opplever på skjermen. 
Den nydelige visuelle stilen, den fantastiske musikken, den unike spillbarheten og en stemning som treffer dypt i sjelen, leverer en spillopplevelse jeg aldri har sett maken til. 

Og til slutt får du det til. 
Kolossen faller, den unge kvinnen du forsøker å redde er et skritt nærmere gjenopplivelse, og i en stakket stund føler du at du kan mestre hva som helst. 

Vi snakker om virkelighetsflukt, om å leve seg inn i en fantasiverden. 
Men hvem vet, kanskje du klarer å sette i gang med regningsbunken, å si opp jobben og begynne på utdannelsen du EGENTLIG brenner for eller endelig å snakke med henne eller ham du er hemmelig forelsket i også? 

Inntrykkene man sitter igjen med etter «Shadow of the Colossus» er nemlig utrolig sterke. 
Det du opplever og får til er inspirerende og absolutt ikke av den forglemmelige sorten. 

Og da får det ikke hjelpe at vi ikke snakker om et teknisk perfekt spill - kameraføringen er innimellom frustrerende, og av og til stønner PS2-maskinen over alt utviklerne ber den om å levere av visuelle inntrykk. 

Det å kritisere «Shadow of the Colossus» for at det ikke alltid er teknisk feilfritt, blir for meg like relevant som om jeg skulle avvise Angelina Jolie fordi hun har en litt rar tå. 

Noen vil muligens mene at spill som dette blir for annerledes for folk flest. 
Jeg mener derimot at det må snus på hodet: 
Folk flest spiller ikke, i alle fall ikke jevnlig, selv om det blir stadig flere av oss. 

Og jeg er overbevist om at mangelen på spillopplevelser som «Shadow of the Colossus» og utviklernes forrige mesterverk, «Ico» (som nå har blitt utgitt - 

Det er nemlig her du finner innovasjonen, videreutviklingen av spill som håndtverk og kunstform. 
Andre underholdningsmedier har flust av eksempler på filmer, bøker og album som går nye veier og vinner publikum nettopp på grunn av det. 

Spillenes verden er derimot dominert av oppfølgere og lisensierte titler som gir publikum akkurat det de forventer å få. 

Det er ikke noe galt i det, mange av disse spillene er både gode og engasjerende. 

Men det er spill som «Ico» og «Shadow of the Colossus» som gir de egentlige indikasjonene på hva denne underholdningsindustrien kan få til. 

Hvis den tør. 
