En likegyldig død
Regissør Frank Kjosås prøver å puste liv i en flat og klisjétung historie om en byråkrat som skal dø. 
Dessverre er manuset så uferdig at munn-til-munn-metoden ikke hjelper. 

Rolf Kristian Larsens dramatikerdebut l.i.f.e.g.o.e.s.o.n er et ledd i den etter hvert store satsingen på ny, norsk dramatikk på Det Norske Teatret. 
Det er i utgangspunktet er et svært prisverdig prosjekt, der teatret i samarbeid med Dramatikkens hus røkter frem nye norske teaterstykker. 

Denne sesongen er syv av ni premierer på Det Norske nyskrevet dramatikk – deriblant en stor barnemusikal på hovedscenen. 
Men satsingen har også en problematisk side: 
Litt for ofte blir svake manus forsøkt reddet inn med regipåfunn, storslått scenografi eller, som i tilfellet l.i.f.e.g.o.e.s.o.n, en nyskrevet låt av Sandra Kolstad. 
Det er en bjørnetjeneste til oss alle. 

Istedenfor kunstig gjenoppliving av dårlig dramatikk, burde de svake manusene gått gjennom flere runder på Dramatikkens Hus før de fant veien til et betalende publikum. 
l.i.f.e.g.o.e.s.o.n. er et eksempel på dette. 

Det livgivende nattelivet 

Premisset til l.i.f.e.g.o.e.s.o.n er like enkel som en feelgoodfilm: 
Byråkraten Brille får diagnosen uhelbredelig hjernekreft, og må finne ut hvordan hun skal bruke sine siste dager. 
Selve livet er jo der ute et sted, på andre siden av hverdagen. 

I Rolf Kristian Larsens univers er Brilles rutineliv tørt, livsutsugende og unødvendig, mens nattelivet er vilt, sexy og spennende. 
I natten møter Brille en bartender som river i sjampis og tar henne med ut på raveparty. 
Han forsvinner merkelig fort ut av fortellingen, men på vei hjem møter hun også en yngre kollega, som villig blir med når byråkraten sier «Eg vil heim til meg og pule». 

Hjemme venter en voksen datter, med en kjæreste som drømmer om forskudd på arv. 
Brille klarer imidlertid ikke å fortelle datteren at hun er dødssyk. 

Ender i ingenting 

En tidsfrist for livet, kombinert med dårlig forhold til familien og en generell følelse av ulevd liv, burde være materiale nok til å fylle en kveld i teatret. 
Men Rolf Kristian Larsen gjør et rart valg: 
Han lar smertepunktet ligge i Brilles forhold til sin døde mann. 
Samtaler med døde mennesker har i sin natur begrensede dramatiske konsekvenser. 

Likevel må vi gjennom lange, klisjéfylte og fryktelig kjedelige scener, for å få vite at hun har skyldfølelse for at han kjørte i fylla. 

Larsen kunne valgt å følge andre spor: 
Han kunne latt karakteren ta et oppgjør med sin fremmedgjorte datter. 
Men datteren i stykket har ikke en eneste egenskap, og det er helt umulig å forstå hva slags funksjon hun har både i livet til Brille og i forestillingen for øvrig. 

Eventuelt kunne han latt l.i.f.e.g.o.e.s.o.n være en slags dødsreise ut i natten, der vi ble kjent med Brille gjennom de fremmede hun møter på veien. 
Disse sjansene griper han ikke. 
Isteden spriker forestillingen i alle retninger, og ender opp med ingenting. 

Bra håndverk redder ikke forestillingen 

Regissør Frank Kjosås har altså hatt et tynt materiale å debutere på. 
Likevel ser man at han er en solid teaterhåndverker. 
Fem svingdører skaper fortgang i fortellingen, og veksler elegant mellom scenene. 

Lysdesignen skaper tydelige brudd og stemninger. 
Sandra Kolstad har skrevet en aldeles nydelig sang, Halflife, som blir spilt og sunget av Ingeborg Sundrehagen Raustøl. 
Heidi Gjermundsen Broch spiller Brille som en typete komediekarakter med solide doser tristhet og kjærlighet. 
Likevel er det vanskelig å føle sympati med henne, for det er en karakter med en forvirrende dramaturgisk reise. 

I siste scene tar Brille det narkotiske stoffet MDMA. 
Så er hun plutselig død, uten at vi helt skjønner tanken med det hele. 
Kanskje skal vi bare tenke at livet er kort. 
Og det er jo sant. 
