«Harajuku:»Vakkert og rått om sorg og krise 

Blant årets beste norske filmer. 

Harajaku høres ikke spesielt norsk ut, men filmen som skjuler seg bak den mystiske tittelen, er blant de beste norske filmene du kommer til å se i år. 

Harajuku er for øvrig navnet på et distrikt i bydelen Shibuya i Tokyo, et senter for ungdomsmote og japansk popkultur. 

I likhet med Blindsone handler også Harajuku om plutselig å befinne seg midt i en sorg og krisesituasjon – på lille julaften i Oslo. 
Der Blindsone er filmet i én lang tagning, bruker regissør Eirik Svensson helt andre virkemidler. 
Resultatet er minst like vellykket. 

Virkelighetsflukt 

Vilde (Ines Høysæter Asserson) er 15 år og en av ungdommene som henger på Oslo S. 
Hun har blått hår, og sminken og klærne er inspirert av animerte japanske figurer. 

Lille julaften drar hun ned på Oslo S i stedet for å pynte juletreet sammen med moren. 
Da to barnevernsarbeidere oppsøker henne og sier at moren har havnet på sykehus, tvinges Vilde til å ta kontakt med faren hun aldri har truffet. 
Han tar ikke telefonen, for han er opptatt med å forberede julen for sin «perfekte» kjernefamilie. 

Skildringene av en ung jente i sjokk, alene på Oslo S, er rett og slett hjerteskjærende. 
Vilde vil bare flykte inn i sin fargerike fantasi og rømme til Tokyo. 
Det er ikke enkelt når man ikke har penger, og virkeligheten i Oslo sentrum er langt mer brutal enn hun tror. 

Virkningsfulle effekter 

I sin første film la Eirik Svensson handlingen til natt til 17. mai. 
Harajuku utspiller seg en julepyntet ettermiddag i Oslo. 
Folk fyker forbi, opptatt av å ivareta glansbildet av lykke og perfeksjon, midt i et inferno av handleposer, stress og mas. 

Svensson unngår klisjeene og gnir ikke inn et klokkeklart budskap. 
Filmen blir dermed enda sterkere når den til slutt river ned glansbildet av lykke som Vildes far har bygd opp rundt sin tilsynelatende familieidyll. 

Regissøren bruker sterke og virkningsfulle filmatiske effekter. 
De fargerike bildene fra Tokyos Harajuku blandes med Oslos asfaltgrå brutalisme i en effektiv illustrasjon av virkelighetsflukt. 
Da hun på sin pengejakt havner i det som uten tvil er filmens mest ubehagelige scene, skildres det hele i en flott animert sekvens i japansk stil. 
Resultatet er en potent blanding av magi og realisme. 
Svensson sier mye uten ord. 

Håpløs og klønete 

Når det er sagt, er det heller ikke noe i veien med filmens dialog. 
Den flyter fint. 
Den første samtalen mellom faren (Nicolai Cleve Broch) og Vilde er så håpløs og klønete at det føles som om den er tatt rett ut fra virkeligheten. 

Det er Ines Høysæter Asserson som bærer filmen. 
Hun har spilt i Skam før, men Harajuku er hennes debutfilm. 
Hun er troverdig og overspiller aldri, selv i smertefulle scener hvor det kunne vært en enkel løsning. 

Det er sjelden jeg mener at filmer er for korte, men det gjør jeg her. 
Resultatet er riktignok en stram fortelling, men jeg kunne ønske at regissøren gikk litt dypere i psykologien rundt Vildes forhold til moren. 
Det er et lite minus i en meget sterk og rørende film om sjokk og sorg. 
