Sesongens digreste kalkun
Nyttårsaften kommer tidlig i år. 
«Watchmen» er blitt en diger Caligula-kalkun. 

Det starter bra med en historisk kavalkade fra et alternativt sekstitall, der superhelten The Comedian skjøt Kennedy, og superhelten Dr. Manhattan avgjorde Vietnamkrigen. 
Vi skjønner at Nixon etter suksessen i Indokina forbød superheltenes fargerike vigilante, men så begynner det å bli rotete. 

Noen tar livet av The Comedian, og hans rennesteins-kollega Rorschach (Blekkflekk-mannen) begynner å skrive dagbok om hendelsene som skal føre til at Jorden nok en gang blir reddet fra undergang. 
Jeg likte det. 
Men superhelter er bare kule når de får dominere sin egen virkelighet og forbli en films styrende estetiske element. 
Det gjør de ikke her. 
Akkurat som i «Dark knight» utsettes de for en tabloid Oprah-følsomhet. 
Det blir som å se idrettshelter grine i Spania. 

Blanding av snørrete såpeopera og glitrende sci-fi kan bli OK i ei tegneserierute. 
Der kan du hente råskinn inn og ut av sentimentale personlighetseksperimenter fordi stilen er litterær. 
Film har en annen kropp. 
Å flytte til lerret fra tegneserie uten stilistisk renskning blir som blodoverføring med feil blodtype. 
Pasienten dør. 

«Watchmen» blir etter hvert en massakre. 
Det store vendepunktet kommer da den batmanaktige superhelten Patrick Wilson (en litt uggen type) ikke får ereksjon med super-Jons (nei, ikke Almås) eksvenninne Malin Akerman, og så oppstår en kalkunscene på «ikkje i rompa, Odd»-nivå: 
Etter at kjæresteparet har tatt seg en vigilante-tur i det gamle lateks-utstyret, restaureres ereksjonen hans i en 2001-sex som kompes ubegripelig ved at Leonard Cohen synger «Hallelujah». 
Etter det kunne Alejandro ha kommet inn i filmen uten at jeg hadde syntes det gjorde noe. 
Når Jimi Hendrix synger «All along the watchtower» til noe actionrot, virker det bare vasete, for musikken er avslørt som hjernefattig kitsch-kulhet. 

Og dermed er det gjort. 
Akermans Ali McGraw-aktige kosejente ser alvorlig ut som en parodi i gul plast. 
Billy Cudrup snakker mer tåkete enn Morten Harket og blir en ufrivillig New Age-Jesus på Mars av alle steder. 
Og ikke bare det. 
Han vandrer rundt som skinnende lasernaken, og det gjør at inntrykket av guddommelighet hele tida forstyrres av en patetisk dingletiss. Ærlig talt. 
Matthew Goode som den superintelligente korpiekaksen med Devon-dialekt blir som en parodisk skikkelse fra en Austin Powers-film. 

Stilen brytes ytterligere med konvensjonell B-vold da armer skjæres av med sirkelsag i fengselet, men det er dessuten for seint. 
Filmen minner om grusomme ting som «Caligula» og «Barbarella». 
Og når den avsluttes med en Dynastiet-scene (Mor: 
«Jeg kunne tilgi ham fordi han ga meg deg»), da er ingenting moro lenger. 

Hei! 
Vi kom jo bare for å få se at noen tøffe folk ødela ting. 
