Den tynne ølet
Så kommer vi til ansjosen i napoleonskaka. 

En eller annen desperat drama-avhengig regissør har forsøkt seg på en Scorsese. 
Han har laget italiensk-tilsatt mafia-film om verden i 1985. 
Regissøren må ha ha sett «Mafiabrødre» og blitt hjerneskadd av Pescis ondartede lydhode, for han filmer samtaler som ville blitt ansett som ubegripelig langtekkelige på sørlandsbanen mellom Sandnes og Sandvika. 
Har du det bra. 
Ja, jeg har det fint. 
Hvor bor du? 
Skal du ta en kopp kaffe. 
Lørdag. 
Nå er bra også. 
Jeg er ofte der. 
Takk i like måte. 
Gi meg en serviett. 

Gi meg heller to ukers narkose, så slipper jeg å se på at Freddie Prinze jr, Scott Caan og Jerry Ferrara sitter ved kafébord og snakker serviettsnakk sammen. 
I denne filmen funker ikke bare mafiayrket, men hele Brooklyn som en distré form for arbeidsledighet. 
Voksne menn sitter ved bord hele dagen og spiser feit mat, røyker sigaretter og snakker og snakker og snakker. 
Voksne menn skal være i skogen og elte elg eller ugle ulv. 
De skal ikke vandre rundt i perlegrå dresser og samtale om Frank Sinatras mors pastasaus. 
Skytinga av Baldwin er mindre dramatisk enn foring av Keiko. 
Husker Keiko? 
Neivel. 
Ikke husk «Brooklyn rules» heller, for den har dårlige DVD-bilder i tillegg. 
