Filmanmeldelse:Vulkanske klisjeer 

Teknisk glimrende historiefortelling, innholdsmessig en forutsigelig klisjesprøyte. 

Ingen oldstidskatastrofe er nåtiden nærmere enn Vesuvs utslettelse av søritalienske Pompeii i år 79. 
Årsaken er arkeologisk: 
Etter vulkanutbruddet ble byen dekket med et seks meter tykt askelag - og glemt. 
Da utgravningene startet for 150 år siden viste deg seg at der det hadde ligget døde mennesker, var det nå hulrom, perfekte avstøpninger av likene. 
Etter hvert ble disse hulrommene fylt med gips, og ettertiden kunne dermed beskue datidens mennesker gjengitt i deres dødsstund. 
Makabert og interessant nok. 
Og meget enkelt å identifisere seg med. 

Denne filmen forsøker å dikte på dette: 
Et elskende par i deres siste, forstenede forening. 

Dermed: 
Et keltisk guttebarn (Kit Harrington fra «Game og Thrones») overlever så vidt en massakre i sine brittiske hjemtrakter, blir brakt til Roma som slave og gladiator, viser seg ikke bare å være en vakker slåsskjempe, men også en habil hestehvisker. 
Hvilket, igjen, fører til at en ung adelsdame (Emily Browning) blir betatt, mens en ond romersk senator (Kiefer Sutherland) gjør grusom kur til henne. 
Og så videre. 

Vi vet nøyaktig hvordan det vil gå. 
Og slik blir det. 
Så noe nær samtlige av alle filmens 700 millioner kroner er tydeligvis gått til grandios dataanimering av Vesuvs herjinger. 
Og det er temmelig imponerende! 
Slossingen og sverdslagene er forresten også temmelig patente. 

Hadde man bare brukt en neve dollars mer på en smule originalitet i handlingen og utvikling av skuespillerne! 
