Anmeldelse Festspillene i Bergen:Banal frihetskamp 

Når tanken bak er så god som ved årets åpningsforestilling ved Festspillene i Bergen, ønsker man inderlig at det kunstneriske resultatet hadde blitt bedre. 

Også ved Festspillene i Bergen markeres grunnlovsjubileet i år. 

Og i åpningsforestillingen «Stemmer» er det stemmer av mange slag. 
Rent konkret fra en mengde korsangere som hele tiden har en sentral rolle, men først og fremst fra sentrale menneskerettighetsforkjempere fra 1814 til nå. 

Gjennom sceneuttrykk, sang, video og musikk tegnes det et bilde av Norges vei mot demokratiet. 
Og den veien blir satt i tett forbindelse med resten av verden, og dermed møter vi frihetsforkjempere og undertrykte og deres kamp mot selvstendighet og frihet de siste 200 årene. 

Og ideen er god - dessverre er den bedre enn resultatet. 
Engelskmannen Orlando Gough står for både konsept og musikk, og også for deler av teksten som Vera Rostin Wexelsen har oversatt. 
Det er ikke tvil om at det tematiske utgangspunktet er kraftig kost, men dessverre er det bare i noen scener at musikk, sceneuttrykk og tekst går opp i en helhet som griper. 

Litt for ofte blir musikken for kjedelig og scenebildet for klisjétungt. 
Av og til er det pinlig. 

Selv om forestillingen går i ett uten pause, er den på sett og vis delt i tre. 
Første del er en feiring av grunnloven i 1814, og musikken har et nesten sakralt preg. 
Men i neste del begynner frigjøringskampen. 
Kvinneforkjemperen Gina Krog trer fram og taler for kvinnelig stemmerett. 

Så flyttes perspektivet til Britisk India, og så til Palestina og Sør-Afrika. 
Hele tiden handler det mangel på like rettigheter i praksis, og vi møter både Mahatma Gandhi og Nelson Mandela, i tekster så vel som på scenen. 

Og nettopp det de sier er noe av det beste i hele forestillingen. 
Vi har hørt det før, men disse historiske kjempene ruver uansett. 
Vi ser videoklipp fra kampene som omtales. 
Og ja, dem har vi også sett før, men like fullt er bildene sterke. 
Og dermed er det dokumentariske som er det beste her. 

Av og til har musikken den slagkraften den bør ha for å matche innholdet, men litt for ofte blir det bare enorme klangmasser i kor og orkester som fort virker uttværet. 
Det beste er scenene der musikken spiller på protestviser og slagord. 
Da har også musikken den kraften den bør ha, og det blir en helhet over uttrykket. 

I siste del møter vi en visjon om en bedre verden. 
Hvorfor har vi landegrenser? er et viktig spørsmål. 
Teksten er av Astrid Niebur. 
Den har mye bra i seg, men sluttscenen der alle folkeslag danser sammen blir temmelig banal. 
Vi får ingen visjoner av dette, det er bare platt. 

Men mange av utøverne skal ha ære for innsatsen. 
Ikke minst det store koret, som er satt sammen av mange kor fra hele Vestlandet. 
Men det hjelper ikke nok med god sang når musikken er for intetsigende og klisjeene fyller scenebildet. 

TORI SKREDE 
