Thomas Dybdahl:«One Day You'll Dance For Me, New York City» 

(CCAP/EMI) 

(I salg mandag) 

Lyden av et elskende, tett omslynget par i sakte vals etter stengetid. 

Ikke siden Midnight Choirs «Amsterdam Stranded» har en norsk artist prestert å skape en gjennomgående atmosfærisk helhet som det Dybdahl gjør på siste del av sin oktobertrilogi. 
Som hos Midnight Choir er det blåtonene han dyrker frem. 
Forskjellen er at Midnight Choir pirret ubehaget, mens Thomas Dybdahl fremelsker velvære. 

Her har Thomas Dybdahl tilsynelatende vært besatt av å fange en stemning som gjør beroligende medikamenter overflødige. 
Å sette ord på en slik stemning, er bortimot umulig - dette må høres - men aksepunktene ligger et sted mellom Jeff Buckley / Van Morrisons «Astral Weeks» på de gitarbaserte låtene, mens Tom Waits' tidlige lounge-periode ligger som en skygge over de pianobaserte låtene. 
Melankolien er fellesnevner, og aller mest låter det selvfølgelig Thomas Dybdahl. 

Konseptet gjennomføres med stø hånd. 
Låtperlene er her i fullt monn, som tittellåten, «A Lovestory», «Don't Lose Yourself» og den fantastiske «Henry» med Silje Salomonsen på vokal, men det denne platen om mulig mangler, er at noen av disse låtene river hissigere i et sterkere forsøk på å dra lytteren vekk fra den ulidelig vakre grunnstemningen, slik at kontrastene blir klarere. 

Men for all del: 
I all sin skjønnhet er Thomas Dybdahls plate likevel et kjærlig massasjebad for trøtte sinn og kompletterer inntrykket av hans oktobertrilogi som en trekant av stearinlys - utstrålende varme, glød og nærhet. 
Som skapt for høsten, med andre ord. 
