Hardtslående teater
«Bronson» er en surrealistisk reise inn i hodet på Storbritannias voldeligste mann. 

||| 
FILM: 
Michael Gordon Peterson (56), aka Charles Bronson, er en av Storbritannias mest omtalte straffanger. 
Siden han ble fengslet for væpnet ran i 1974, og dømt til syv års fengsel, har han bare levd 122 dager utenfor murene. 
Bronson har sonet på 120 forskjellige institusjoner, blant annet for fengselsopprør og frihetsberøvelse. 
Han har tatt medfanger som gisler og krevd goder som en kopp te og en boks med bønner for å slippe dem fri. 
Han har utsatt uskyldige for grov vold, giftet seg to ganger, skrevet elleve bøker og vunnet priser for poesi. 
Charles Bronson er en spesiell mann. 
Nicolas Winding Refns film om ham, likeså. 

Wagner 

«Bronson» begynner med en muskuløs, naken skikkelse i et bur. 
Rommet er mørkt. 
Kroppen er fanget i et rødt lys. 
Skapningen tar armhevninger, bokser mot nettingen, jager seg opp og venter. 

«Hele livet mitt har jeg ønsket anerkjennelse. 
Jeg har bare ikke visst hvordan», sier Charles Bronson. 
Vi er ute av buret, på en scene, foran et ansiktsløst publikum. 
«Jeg er bad, men ikke bad-bad», sier Bronson. 
Og ufarliggjør sin atferd. 
Sin vold. 

Vi er tilbake i buret. 
En gruppe armerte fangevoktere inntar posisjon, åpner døra. 
Bronson kaster seg over dem. 
Anført av Wagner hamrer han løs. 
Kunstneren utfører sitt virke. 

Sarkastisk 

I stedet for å lage et sosialrealistisk portrett av en kompleks fengselsfugl, eller en ren gladvoldfilm à la Guy Ritchie, har danske Winding Refn laget en abstrakt film av en gal manns verk, der han framsetter tesen om at Bronsons mesterstykke er det faktum at han har sonet 30 år på isolat, at han har opptråd som nihilist, samtidig som han har vist stort kreativitet og vidd. 

Filmen er satt sammen uten egentlig handling. 
Bronson, eminent spilt av Tom Hardy, står på en scene og forteller om episoder fra livet sitt, som vi siden får ta del av. 
Winding Refn klipper hurtig, benytter seg av oppstilte, nøye gjennomtenkte, teatralske tablåer, og lar Bronson henvende seg direkte til kameraet og oss som ser på. 
Tidvis er halve ansiktet hans sminket og han utfører en dialog med seg selv, tidvis er han rasende og tidvis er han sarkastisk og morsom. 
Det oppstår ingen relasjoner i filmen og nærmest samtlige karakterer framstår mekaniske. 
Vi er inni i skallen på Bronson, og ser verden gjennom hans øyne. 

Riv ruskende 

Filmen er mer en kritikk av oss, de ansiktsløs massene som applauderer volden, enn et stykke drama. 
Ikke at volden føles krenkende. 
Til det er den for stilisert. 
I tillegg består lydbildet av alt fra Pet Shop Boys til Puccini, musikk som, om ikke den bagatelliserer volden, i hvert fall letter på trykket og gjør det hele mer spiselig, mer fornøyelig. 
Et knep Winding Refn tydelig har stjålet fra Stanley Kubrick. 
Både tematisk og stilistisk er likhetene mellom «Bronson» og «A Clockwork Orange» tydelige, likevel er «Bronson» et fullverdig verk som står på egne ben. 
Kritikken mot fengselsvesenet er klar, like klar er derimot ikke grensene mellom hva som er galt og hva som er normalt. 
Får vi ikke en viss sympati med ham, Charles Bronson, mannen som har sonet 30 år på isolat uten å drepe eller voldta? 
Er han ikke riv ruskende gal? 
Burde han ikke være stengt inne for alltid? 
Eller muligens sluppet løs for lenge siden? 

«Du kan ikke pakke inn denne kunsten med en pen liten sløyfe.», sier fengselets kunstlærer om Bronsons tegninger. 
Og snakker egentlig om Winding Refns film. 
