Plateanmeldelse:Thea Hjelmeland 
- «Solar Plexus» 

Rett i kroppen. 

ALBUM: 
INDIEPOP 

Thea Hjelmeland 

«Solar Plexus» 

Thea Hjelmeland har vært lenge i bakgrunnen. 
Tidligere har hun lagt inn vers hos Lars Vaular. 
Sist ble hun sett i en DJ-boks under Grytten/John Olav Nilsen-forestillingen «Sånne som oss» (der hun gjorde Nilsens sanger nesten ugjenkjennelige). 
Innimellom ga hun ut en debutplate som burde vært bedre. 
Men nå er det 27-åringens tid. 
Hennes andre er alt debuten skulle ha vært. 

Den er en uhyre kompetent sjangerblanding av verdensmusikk («Caravan Of Illusions»), elektronika og visepop. 
Den er mer privat enn personlig – hennes store kjærlighet mistet livet etter sykdom – og likevel allmenngyldig. 
Den formelig kvitrer på sine beste steder, lyden er så frisk at man skulle trodd at den stammet fra et mer høytliggende sted enn smogen rundt Bergen Kjøtt. 

Anja Garbareks «Ballon Mood» (1996) er nevnt som referanse til denne, og de er begge sterke crossoverplater. 
Men Førde-jentas instrumentelle perfeksjon er betraktelig dyktigere utført, bredere og mer akustisk. 
Mer opplevd. 
Spesielt måten det elektroniske glitteret treffer på. 
Tittelen er ikke tilfeldig valgt. 

BESTE LÅT: 
«Feathery» 

TOR MARTIN BØE 
