Omstendelig med Clinter'n
Skuffende ordinær film med Clint Eastwood, laget av en regissør som ikke har erfaring nok i sjefsstolen. 

82-åringen Clint Eastwood er ikke redd for å spille ut sin høye alder på kinoduken, det skal han ha ros for. 
Men historien om en talentspeider i baseball er for forutsigbar til at den fenger noe særlig. 

Robert Lorenz har vært assisterende regissør på et kvart hundre filmer (Million Dollar Baby, Mystic River), men her er han omsider sjefen (i den grad en hollywoodregissør får siste ordet, da). 

Det er noe altfor omstendelig over Lorenz' forsøk på å flette sammen en sportshistorie (har den aldrende Gus Lobel fortsatt gangsyn til å finne den beste baseballspilleren?) og fortellingen om talentspeiderens privatliv. 

Lobel (Eastwood) er den ensomme, surnede enkemannen med et anstrengt forhold til sin voksne datter (Amy Adams). 
Visst lærte han henne alt om baseball, men hvorfor lot han henne vokse opp hos en onkel? 
Dermed er også hun blitt en ganske surmaget, alltid arbeidende og ensom advokatdame. 

Jo, det er ansatser til noe rørende, som da Lobel skåler ved graven til sin altfor tidlig avdøde hustru. 
Men for øvrig skusles de engasjerende øyeblikkene bort i måtelig interessante baseballscener. 
Man må antakelig være amerikaner som er heltent på sporten, for å få vekket de store ”home run”-følelsene. 

For noen er det kanskje nok å se Justin Timberlake som sympatisk, lovende talentspeider. 
Men regissørens problem er at rollen han spiller som potensiell svigersønn i familien Lobel, er høyst forutsigbar. 

Nøyer man seg med manusets tradisjonelle svingninger og tåler man enkle skildringer av snille og slemme figurer i baseballidrettens korridorer (John Goodman versus Matthew Lillard), kan man saktens fryde seg over seieren som Clinter'n løper hjem med til slutt. 
