«War is a drug»
Man kan ikke forvente mer av en krigsfilm enn dette. 

||| 

FILM: 
De beste krigsfilmer minner om drømmer. 
De er gåtefulle, de er sparsomme med forklaringer, de bryter med tradisjonell dramaturgi og viser en krig i forvirrende fragmenter, slik det må fortone seg for de som er ute ved frontlinjene. 
Og de sier aldri det åpenlyse: 
At krig er et helvete. 

Begge disse kvalitetene har «The Hurt Locker» til gangs. 
Selv om amerikanske og britiske tropper fremdeles er stasjonert ved Bagdad, er det grunn til å tro at Irak-krigen med dette har fått sin definitive krigsfilm. 

Krig som rus 

Som i en rus ferdes soldatene James (Jeremy Renner), Sanford (Anthony Mackie) og Eldridge (Brian Geragthy) gjennom gatene i Bagdad, med øyne som stadig leter etter farer og som må se en fiende i barn og gamlinger. 
James er en virtuos i å desarmere bomber. 
Han er rebellen som danser etter rytmen i sitt eget hode og glemmer tid og sted i når han står og fingrer med ledninger og sprengstoff og vet det er en hjernekamp på liv og død mellom ham og bombens opphavsmann. 

Sanford er den skikkelige, pålitelige, som gjør alt han skal og satser på at fornuft og forsiktighet vil få ham ut av det forhatte Irak i live. 
Nervene hans slites mer og mer for hver dag han er avhengig av den skjødesløse James. 
Etter de to sterke personlighetene dilter den unge Eldridge, nummen av redsel og full av skam over sin egen frykt. 
Filmens tagline og åpningslinje, «War is a drug», opprinnelig formulert av New York Times? krigskorrespondent Chris Hedges, passer for hver av dem, men på ulikt vis. 

Elektrisk 

Spenningsscenene er varianter over samme motiv: 
Trioens møte med en bombe eller et bakholdsangrep. 
Men alle dirrer de av en elektrisk spenning. 
Her er Bigelow en mester: 
Det håndholdte kameraet fanger det åndeløse og febrile i operasjonene, i forheksende tagninger der vi, i likhet med soldatene, blir livredde for at det er noe, eller noen, de har oversett. 
Stjerner som Guy Pearce og Ralph Fiennes dukker opp i mindre roller og setter soldatenes dilemmaer i perspektiv. 

Kathryn Bigelow, som blant annet stod bak «Point Break», har alltid vært fascinert av forholdene menn imellom. 
I «Hurt Locker» holder hun og manusforfatter Mark Boal samtalen soldatene imellom i et guttete, kortfattet tone, full av røff humor og underliggende desperasjon. 

Førsteklasses spill 

Ikke et øyeblikk er det pompøst. 
Ikke et øyeblikk virker det påklistret. 
Hvordan soldatene balanserer idealisme og pliktfølelse med lengselen etter å komme hjem, må vi i stor grad gjette oss til gjennom hvordan de agerer og reagerer. 
Spillet er førsteklasses. 
Hard realisme og rått overlevelsesinstinkt skinner gjennom det skremmende og drømmeaktige sløret som hviler over det ukjente og uforutsigbare irakiske landskapet. 
Man kan ikke forvente mer av en krigsfilm enn dette. 
