Blir sammenliknet med Knausgård
Rachel Cusk skriver en virkelighetslitteratur som vender blikket ut, og ikke ned mot egen navle. 

«Hvorfor har forfattere sluttet å finne på ting?» spurte journalist Alex Clark i et langt essay i The Guardian i sommer. 

Hun trakk fram Karl Ove Knausgård og britisk-kanadiske Rachel Cusk som ledende eksempler i denne sjangeren. 
«Autofiction» var Clarks ord for det vi på norsk kaller «virkelighetslitteratur». 

Hun mente sjangeren hadde fått så sterkt gjennomslag fordi disse bøkene speiler virkelighetsopplevelsen i vår moderne tid. 
Skjønnlitteraturen blandes med selvbiografi, essayistikk, leksikale artikler, alt på en gang, slik verden også oppleves nå. 
Den «rene» romanens tid var forbi, mente Clark. 

Rikholdig virkelighetslitteratur 

Ryktene om fiksjonsromanens død er nok sterkt overdrevet, men når Knausgård og Cusk blir presentert som to av de viktigste navnene i virkelighetslitteraturen, viser det også hvor bred og rik denne kategorien er blitt. 

For der Knausgård endevender sitt indre og deler hver minste detalj, er Cusks hovedperson i hennes siste tre bøker i hovedsak "bare" en usedvanlig god lytter. 
Hun blir en døråpner inn til en rekke ulike menneskers tanker. 
At en kvinne har skrevet den siste og en mann den første føles alt annet enn tilfeldig. 

Men «Transitt», som er bok to i en løs trilogi (man kan fint lese denne uten å ha lest den første, «Omriss») kan ikke reduseres til en debatt om virkelighetslitteratur, til det er boka altfor god, kompleks og særegen. 

Polyfon komposisjon 

I boka møter vi forfatteren Faye, som har flyttet til London med sine to sønner etter et samlivsbrudd. 
Men det er ikke hennes indre drama vi først og fremst får lese om. 
Hun kjøper et falleferdig hus, som også fungerer godt som et bilde på hennes egen tilstand, men allerede i kjøpsprosessen er det mekleren som blir gitt mest taletid. 
Dette er bokas grunnform, den samler livserfaringer og betraktninger fra en rikt persongalleri, i et konkret og ujålete språk. 

Alle de ulike stemmene kunne fort blitt en kakofoni, men Cusk dirigerer innsiktene og dramatikken som en maestro. 
Selv om Fayes indre drama aldri blir utlagt i klartekst forstår vi hennes sinnstilstander igjennom måten hun lytter, og spør, andre mennesker på. 
Hun er en passiv hovedkarakter, til tider blir jeg forbannet over at hun ikke tar mer til motmæle, men dette gjør henne også ekte og nær, hun blir et prisme leseren kan se verden klarere igjennom. 

Lærdommen i å lytte 

Mot slutten av Transitt sier Faye: 
«[Jeg hadde] funnet ut mer ved å lytte enn jeg noen gang hadde trodd var mulig». 
Akkurat den følelsen gir Cusk også leseren. 

Når virkelighetslitteraturen kan være så åpen og innsiktsfull som hos Cusk, er problemet med dens ”mangel på fantasi” helt uinteressant. 
«Transitt» gjør leseren klokere, og Cusk til en av de viktigste britiske forfatterne i dag. 

Agnete Øye har gitt boka en kledelig norsk form. 
