Hardtslående søvngjenger
Sylvester Stallone har også regninger å betale. 

Bang! 
Stallone slo gjennom med en rett høyre i 1976, og siden «Rocky» har han jevnt over vært en sikker investering. 
Filmene hans har, med overraskende få unntak, spilt inn pene summer. 
Hvis vi ser bort fra noen hjelpeløse forsøk på komedie, har «Sly» stort sett blitt ved sin lest. 
Står Stallones navn på plakaten, vet vi hva vi får. 
Men for mye av en god ting, kan rett og slett bli for mye. 
Jeg vil tro at selv innbitte Stallonefans ønsker et bitte lite snev av fornyelse og nytenkning. 

Glansperioden til regissør Walter Hill («The Warriors», «48 timer») faller sammen med Stallones, og da de to møtes kan det virke som de rett og slett bestemte seg for å lage en film slik de gjorde den gang da. 
Resultatet både ser og høres ut som om det kunne vært laget for tretti år siden. 
Og innholdet? 
Det er nesten imponerende hvor mange sjangerklisjeer filmskaperne har klart å presse inn. 
Her er den obligatoriske slåsskampen på herredassen, massakren i den illegale spillebulen, jakten gjennom parkeringshuset, og det store oppgjøret i et forlatt fabrikklokale. 
Og, ja, det er også en scene fra et tyrkisk bad, men den er nok først og fremst med for at den 66 år gamle stjernen skal få vist fram sin stadig imponerende torso. 

La gå at ikke alle filmer må gå i dybden eller presentere nye tanker og vrier, men for en hundrelapp må det være lov å forvente mer enn dette. 
Det er nesten så jeg lengter etter gamle Rocky. 
Han kunne grisebanket «Bullet...» — med ei hånd på ryggen. 
Stallone vandrer gjennom det hele som om han er på vei til banken for å heve sitt honorar, og ser om mulig enda mindre interessert ut enn vanlig. 
Ingen liten bragd, bare det. 
Nei, dette er sløvt venstrehåndsarbeid, rik på ytre action, men fattig på spenning. 
