Oppfølgeren til Årets norske album fra 2011 skuffer ikke
«Heim for å døy» avslutter Stein Torleif Bjellas trilogi. 

ALBUM: 
To år har gått siden Ålingen Stein Torleif Bjella slapp fantastiske «Vonde Visu», en plate som blant annet ble kåret til årets norske album i Dagbladet i 2011. 

«Heim for å døy» er avsluttende kapittel i trilogien som startet med «Heidersmenn» og oppfølgeren «Vonde Visu». 
Tematisk og melodisk er slektskapene store. 
Historiene har oftest en smertefull avslutning og antihelten i sentrum kommer som regel aldri helt frem til døra. 
Lengselen er stort sett det han har å klamre seg til. 

De største forskjellene fra tidligere ligger i instrumenteringen. 
Det er mer grums og asfalt i lydbildet, noe som gir «Heim for å døy» en ekstra dimensjon. 
Kanskje det skyldes Kjartan Kristiansens rufsete gitar eller det faktumet at Tom Waits-trommis Michael Blair har blitt med på laget og legger ekstra tyngde i perkusjonsavdelingen. 

Nye elementer Åpningslåten «Undergang» ruller i gang på traktorhjul, med en rastløs bassgang som trekker lasset fremover. 
«Ubrukt liv» er Bjella i tilbakeskuende modus om farne ambisjoner og forspilte sjanser, pakket inn i varme pianotoner, banjo og diskret perk. 
«Mayhem heime» går i motsatt retning og kvitterer ut med store rockeriff og larmende trommer. 

Selv om det er noen nye elementer i lydbildet her, betyr ikke det at nærheten i låtene har blitt rammet. 
Man kan fortsatt høre musikerne trekke pusten mellom slagene og Bjella selv har alltid nok rom rundt seg slik at historiene hans får leve sitt fortjente liv. 
Det handler om å smette inn noen subtile detaljer der det er rom for det og ellers kle opp de flotte visene i en sober eleganse. 

Med andre ord, du kan fortsatt regne med Bjella og Kompani. 

Albumet er tilgjengelig fra mandag 11. november. 
