Mannen som bare kunne lyve
Steven Soderberghs finurlige portrett av en mann som skapte jorden i sitt bilde, er på en måte filmen om en kulturell markør. 

Det viser seg etter hvert at Matt Damons rollefigur har nåtids-sykdommen bipolar lidelse. 
Men den ustoppelige naiviteten hans blir like mye et vinterklart røntgenbilde av den amerikanske drømmen. 
Hvis alle kan lykkes og ingen må gi opp og intet er umulig, hva da? 
Jo, da befolkes samfunnet til slutt av personlighetsgale overytere som dikter opp sin egen virkelighet til de ikke er i stand til å se forskjell på løsning og løgn. 
Vi har alle hørt om det løsnings-orienterte mennesket. 
Han skal være bra for næringslivet. 
Matt Damons rollefigur er immunisert mot kollektiv virkelighet, han er en overbevisende oppdiktnings-artist og faktasjonglør. 
Det løsnings-orienterte mennesket vil i siste instans skape en løsning i stedet for å finne den, og når alt går rett i dass, sitter alle igjen og lurer på hvor det ble av barnet som skulle rope at keiseren var naken. 

Damon gjør en nydelig rolle. 
Han har tannbørste under nesa, han er rund i kjakene som en bilselger og han jobber for en bedrift som lager ting av mais og lyserin. 
Da det kommer virus i druesukkeret, sier Damon at en japansk sabotør har gjort det. 
Denne historien eser som overgjæret loff, og til slutt vandrer FBI og justisdepartementet rundt i sin st.veitsiske all round-paranoia og aner ikke hva de skal tro. 
I denne filmen er de faktisk ofrene og ikke utøverne. 

Se «The informant» og bevar den i hjertet. 
Vi kommer alle til å treffe folk med bipolære visjoner om verden. 
