Bølgeskvulp
«Elias og jakten på havets gull» er riktig hyggelig. 
Men ikke helt hyggelig nok for en hel langfilm. 

FILM: 
Kanskje det er dette som skal til for å dempe avfolkingen av grisgrendte strøk og flukten inn til byene? 
Tv-seriene og filmene om den lille redningsskøyta Elias, som årets film, «Elias og jakten på havets gull», lykkes i å fremstille livet i et knøttlite fiskevær nordpå som både hjemlig og litt eksotisk. 

Elias og trålerne han passer på hører hører hjemme i trivelige Lunvik, der sjøbodene synger på kaia. 
Filmenes kanskje fremste styrke er persongalleriet, eller rettest sagt båtgalleriet: den energiske Elias, den buldrende arbeids-«karen» Tråle og den knirkende og noe resignerte Sjarke er alle tydelige typer, med gode ansikter, som bryter fint mot hverandre og som nok kan putre seg inn i ethvert barnehjerte. 

Ytre fiende 

Langfilmformatet er likevel et problem for «Elias og jakten på havets gull». 
Plottet følger en klassisk actioneventyroppskrift: 
En ytre fiende bryter inn idyllen, og må overvinnes. 
Denne gang er det et svært fiskerikonsern, representert ved den despotiske Polardronningen og tre sorte, robotiserte fiskebåter som fosser frem og tømmer havet for fisk, slik at Lunviks trålere må vende hjem tom-«hendt» og selve livet på fiskeværet trues. 
Stor, upersonlig industri står mot lokalt forankret næringsliv - og så er det en sunken gullskatt et sted som Polardronningen har fryktelig lyst på. 

På dette grunnlaget kunne det sikkert vært laget en flott 45-minutters tv-episode. 
Men over en time og tyve minutter i kinosalen oppleves det som om den spinkle historien tøyes lengre enn den holder, og enkle poenger gjentas inntil det kjedsommelige - varianter over replikken «Men med gullet kan vi redde Lunvik!» kommer eksempelvis igjen og igjen. 
Enkelte spenningsscener fungerer. 
Men først i det dramatiske siste kvarteret føles handlingen tilstrekkelig fortettet. 

Skimrende hav 

Animasjonen blir stadig bedre, og særlig det skimrende havet har nydelig liv og bevegelse. 
Men noen av bakgrunnskulissene har ennå litt lite struktur, og de partiene av filmen som foregår inne i Polardronningens automatiserte havpalass er glatte og metalliske - antagelig med hensikt, men det bidrar til lå gjøre disse scenene lite spennende. 

Lunvik er fremdeles et koselig sted å være. 
Veldig koselig. 
Men det betyr ikke at manusforfatterne ikke kan la det skje enda litt mer der. 
