Her kan du fråtse storøyd i frekke observasjoner og ondskapsfulle ytringer
Virginie Despentes dissekerer et hardt miljø av akterutseilte musikere og rusa pornomodeller. 

Å fylle 50 er grusomt. 
Å bli stående igjen på perrongen når det digitale ekspresstoget suser forbi, er enda verre. 
I hvert fall hvis du er en del av musikkbransjen og ikke er en Mick Jagger eller en Johnnie Hallyday. 

Vernon Subutex, tittelfiguren i Virginie Despentes «Vernon Subutex 1», hadde sin storhetstid i Paris på ’80- og ’90-tallet, så ble han innhentet av moderniteten da den hippe platesjappa hans, Revolver, gikk konk. 
Å selge gammel vinyl på eBay holder en stund, men så tar også det lageret slutt. 
Hvem vil låne en sofakrok til en rocker i sure sokker som er satt på gata? 

Boka til Virginie Despentes sto på kortlista til årets internasjonale Man Booker Price. 
Den er første bind i en trilogi, men funker helt OK som enkeltstående verk. 
Hun har en rekke hardtslående romantitler bak seg etter debuten «Baise-moi» i 1993, som i 2000 ble en «skandaløs» film fra den franske sex- og pornobransjen. 
I fransk sammenheng er Despentes kjent som en feministisk polemiker som med årene er blitt stuerein i de etablerte litterære miljøene. 
Det er fortjent. 

Portrettgalleri 

Sagaen om Vernon Subutex er å lese som et portrettgalleri eller et panorama av det moderne, nyliberalistiske, desillusjonerte, kyniske og høyrevridde Paris på 2000-tallet, før Charlie Hebdo-angrepet vred byen enda en omdreining mot frykt og avsky. 
Despentes pariserportretter har fått enkelte til å trekke sammenlikninger med Balzacs skildringer fra 1800-tallet. 
Kanskje er det mer nærliggende å påkalle Michel Houllebecqs samtidskyniske bilder av Frankrike. 
I formen minner personskildringene om nylig avdøde Tom Wolfes satiriske utlegninger av diverse subkulturer. 

En død rock/popartist spiller en vesentlig rolle i bokas plot. 
Alex Bleach ble klisjémessig funnet død i badekaret på et hotellrom. 
Han var alltid rusa, mer opptatt av «synkronisering av hjernebølger» enn å skrive nye låter. 
Men han var stinn av penger og var den som betalte Vernons husleie. 
På det siste besøket hjemme hos Vernon intervjuet Alex seg selv, spilte inn tre videokassetter som han gjorde et stort nummer av: 
« … det er testamentet mitt, mann, fatter du?» 

Nedstigning 

Vernon fatter egentlig ikke hva han sitter på, men kassettene blir med i bagen etter utkastelsen. 
Nå starter en langsom nedstigning, via tilfeldige senger og sofaer hos mer og mindre perifere venner og elskerinner, til det ender nederst på uteliggernivå i parker og portrom. 
Flere av de midlertidige husvertene er på jakt etter idolets etterlatte kassetter som Vernon muligens er i besittelse av. 
Denne raden av personer fra det parisiske musikk-, film- og dopmiljøet er portrettert etter tur. 
Navnene deres er en sak for seg. 
Her er pornofilmstjernene Vodka Satana og Pamela Kant, journalisten Lydia Bazooka, nettrollet Hyena og, selvsagt, Vernon Subutex. 

Vi er jo i Paris, og 68-opprøret har satt sitt preg på byen i all ettertid. 
Synet på de tidligere politisk radikale drypper av ond humor. 
Den ikke helt vellykkede filmskaperen Xavier ser på dem som en gjeng klovner: 
«De venstreintellektuelle elsker romfolk, fordi man ser dem lide uten noensinne å høre dem snakke.» 
Xavier hater det franske filmmiljøet også: 
«Cannes, tenkte Xavier, er en eneste stor pølsefest med horer i Louboutin-sko.» 

Gammelt kjøtt 

Toppen av kynisme finnes blant klientellet på festen til den styrtrike traderen Kiko, der Vernon gjør lykke som DJ. 
Eller som Kiko sier: 
«Nå begynner det å fucking fuckes i krokene, det er storslått og stygt, akkurat som han vil ha det. 
Jentene blir tørre når de har tatt for mye. 
De får vondt når man knuller dem, så karer, pass på forhuden.» 
Kiko liker Vernons spilleliste, men: 
«Hvorfor er du fattig, hæ, hvorfor har du ikke blitt noe mer enn en fuckings fattiglus? 
… Kiko blir kvalm av fattigkulturen. 
Hvis han selv sank så dypt – mat med altfor mye salt kollektivtransport jobbe for under fem tusen euro i måneden og kjøpe klær på kjøpesenter … 
Pule gammelt kjøtt fullt av cellulitter.» 

Kiko tåler ikke at Vernon ser på Marcia. 
Hun er transjente, fotomodell, opprinnelig fattiggutten Leo fra Brasil som var besatt av Scarlett O’Hara og elsket Europa. 
Nå står hun i en luksusleilighet med terrasse i Paris’ gylne triangel og tenker at her «har ingen vært femten år slik hun har vært det.» 
Vernon og Marcia elsker hverandre helt til Kiko overrasker dem og går amok. 
Dermed nærmer endestasjonen – fortauet – seg for Vernon. 

Underspilt 

Selve plottet i romanen, jakten på Alex Bleach-kassettene, er noe underspilt. 
Men det kan skyldes at det tetter seg til i bind 2 eller 3, som jeg ikke har lest. 
Det kan også skyldes at miljøtegningene er så knallgode at de overskygger det som måtte finnes av thrilleraktig intrige i boka. 
Dette er et Parisportrett med så mange burleske detaljer at man fråtser storøyd i frekke observasjoner og ondskapsfulle ytringer. 
Virginie Despentes maler med bred pensel når hun eksponerer det livstrette og akterutseilte rockemiljøet, men hun drysser også på med finslipte detaljer. 

Oversetter Gøril Eldøen har gjort en formidabel jobb med å gjenskape et spenstig språk med tidsriktige ingredienser og et parisisk miljø som er blottet for romantiske klisjéer. 
Her oser det av «gatesmart kredibilitet». 
