Tre vektige vokalister byr på seg selv
Underholdning og høy kvalitet på Oslo Jazzfestival. 

Været er bestilt, og stemningen er gitt på forhånd. 
Maken til fredfylt plass midt i et forsvarsverk skal godt gjøres å finne. 

Karpedammen ligger badet i sol, og publikum klapper for Gregory Porter allerede på vei opp mot scenen. 
Den amerikanske stjernevokalisten lar bandet legge ut et par akkorder før han entrer midten av podiet og starter «Holding On», åpningssporet på albumet som kom i fjor. 

Han låter totalt ujålete, fullstendig kontrollert og direkte fengende. 
Ja, Gregory Porter er en av disse som evner å berøre med sang. 

De fem musikerne hans er bunnsolide og vet fremfor alt hvordan de skal løfte en vokalist. 
Sangene vi har lært oss å kjenne fra Porters album, kommer i en live-tapning som gjør dem interessante. 
Litt mer orgel her og noe raskere tempo der. 

Gregory Porter: 
Fikk stående ovasjoner 

Porter småprater med publikum, men han går aldri inn i det store frieriet. 
Han lar sangen og musikken stå i fokus. 

«On My Way To Harlem» har solide innslag, både fra saksofonist Tivon Pennicott og pianist Chip Crawford, med en rytmeseksjon som vet hvordan man fundamenterer. 
Vokalisten forteller oss hvordan moren i barndommen oppmuntret han til å synge for de vanskeligstilte, gjerne i bakgatene. 

Så kommer «Take Me To The Alley», og vi er ganske straks inne i et av denne kveldens høydepunkter. 
Dynamikken er god, og lyden bærer så godt den kan på en utekonsert. 

At Porter slipper musikerne sine til i passe store doser, gir balanse i settet hans. 
Publikum reiser seg og hyller dem på vei ned fra scenen. 

Beady Belle: 
Rufsete og avdempet eleganse 

Man kan kanskje si at Porter ikke gjør det lett for Beady Belle som er andre band ut, men Beathe Lech har stemme til å følge de fleste. 

I likhet med Porter har hun et bunnsolid band i ryggen. 
Musikken låter profesjonelt. 
Musikerne spiller med en avdempet eleganse som kler stoffet – eller de gjør seg så funky de bare vil. 

Skjæringspunktet mellom soul, jazz og pop som Lech trives i, deler hun med svært mange artister. 
At hun låter noe mer rufsete på scenen enn på plate, er godt å oppleve. 

Hun synger «Ghosts», «Incompatible» og «Dear Hope». 
Det er særlig fint å høre henne i den siste, med et slags gospelunderlag som kler vokalen ypperlig. 
Det er fristende å fremheve Anders Aarum og hans detaljrike spill, ikke minst på el-piano. 

Jamie Cullum: 
Showmannen kler best nedstrippede sanger 

Siste avdeling er viet showmann og spilloppmaker Jamie Cullum. 

Det er selvsagt grunner til at han er den mest suksessrike britiske jazzartisten noensinne. 
Bandet entrer scenen som rockeartister, og Cullum kan fortelle oss hvor godt han liker Norge. 

Det er enda godt han er en så strålende pianist og sanger. 

Han er kjent for omgi seg med jazzstandarder så vel som coverversjoner av låter som kommer helt annensteds fra. 
I kveld gjør han «The Wind Cries Mary» og kommer fint unna med det. 

Cullum og det eminente bandet henter mye inspirasjon fra New Orleans-tradisjoner av gammel og ny årgang, og det er lett å la seg rive med. 
Allsang tar han seg også tid til å organisere. 

Det han kler aller best, er et helt nedstrippet akkompagnement som gir stemmen hans stort rom. 
Denne vokalistenes kveld har vært variert så vel som vellykket. 

Anmeldt av Arild R. Andersen 
