Bremnes på «elektronikakjøret»
Tilbake etter fem års platepause. 

ALBUM: 
Kari Bremnes (60) er først og sist seg sjøl lik på sitt første album på fem år. 
Og - det ville være dumt å rokke ved det som er blitt hennes kjennemerke: 
Den fortryllende stemmen, det intense, nærmest hypnotiske tonefølget og drivet, de nære tekstene om livet eller Nord-Norge. 

Elektronika 

Den eneste forskjellen på Bremnes nå og i «gamle dager» er vel strengt tatt flørtingen med elektronika på de siste platene. 

Jeg innbiller meg at produsent Bengt E. Hanssen, nå som sist, er pådriver - også siden det er han som er mannen bak tangenter og programmering. 
Det betyr mindre plass til for eksempel gitarene til Børge Petersen Øverleir og Hallgrim Bratberg. 

Det er en vanskelig balansegang. 
Det er helt ok å modernisere lydbildet, men om man forelsker seg for mye i et spesielt sound kan det fort bli for mye av det. 

Autoritet 

Her balanseres det på en knivsegg. 
Jeg dras i to retninger. 
Blir det for mye? 
Burde det vært mer variasjon i uttrykket? 
Eller er «hemmeligheten» at hun og produsent Hanssen drar lydbildet fra sist enda lengre og rendyrker dette uttrykket? 

Anslaget er det samme i mange av låtene, men så er det dette med Bremnes sjøl og den autoriteten hun har i instrumentet sitt, stemmen - melankolsk, mystisk og sensuell. 

Det forrige albumet, strålende «Og så kom resten av livet», var mer produsert og melodisk og fikk fram flere sider ved Bremnes - også visesangeren, den sofistikerte popstjerna og til og med en liten smak av country. 
Dessuten varierer hun stemmebruken mer bevisst der. 

Ut i krigen 

«Det vi har» er tyngre og mørkere og trenger litt mer tid. 
Tekstene har ikke den sarkastiske undertonen fra noen av låtene på den forrige. 
Men personlig og nær er hun fortsatt. 

Særlig én låt står fram. 
«Det e min sønn», skrevet sammen med broren Lars, handler om en mors frykt når den eneste sønnen hun har skal ut i felt - fordi «de trenger soldater for å få fred». 
«Gud, æ ber om at de veit ka de gjør. 
De e de som er profesjonell / hjertet mitt e amatør», synger hun så bedende at du tror hundre prosent på henne. 
Dette er Bremnes på sitt aller beste. 

Stakkato 

Andre høydepunkter er «Glem ikkje», en sang til hennes kreftsyke palestinske kollega Rim Banna («Rim sin stemme») og «Det einaste vi ville», sistnevnte også fordi den er mer organisk enn de mer elektronika-pregete låtene. 

Det Bremnes har er ofte mer enn godt nok, sjøl om det er annerledes enn sist. 
Det er befriende at man i en alder av 60, på album nummer 17 (!) , også våger å kjøre ei linje fullt ut. 
Det kan en artist som har en så sterk signatur gjøre. 
