Deilig fjas for post-VM
Når VM er slutt, trekker vi lettelsens dype sukk, som rødmix langt ned i de nedre lunger der urmennesket lever, og så blir vi mennesker for hverandre igjen, ikke menn og kvinner, harryer og dagfinner. 

Derfor skal vi starte det nye felleslivet med noe som er fjernt fra muskelmarkenes mandighet. 
«Valentine’s day» handler bare om menn og kvinner som elsker hverandre entusiastisk og drøfter det gjennom smil gjennom tårer med så opplagte ansiktsuttrykk at de kunne vært Vitaepro-skijenter i arrangerter oppoverbakker. 
Og alle er nesten pinlig gjenkjennelige skuespillere. 
Regissøren Garry Marshall, som du bare husker for «Pretty woman», kan ha invitert alle i nittitalls-filofaxen sin til 75-årsdagen den 13. november i fjor, og da de kom, fikk alle en lykkekake med replikker som de leste opp i salat— og champagnedrevet sosial uskyld. 
Og så lo de og spiste enda mer salat. 

«Valentine’s day» er en idiotisk, men trivelig film, en film som bare konkurrerer med fritidsliv på frigir og følgelig ikke trenger oppføre seg sånn at Einstein blir imponert. 

Ashton Kutcher eier blomsterbutikk og har rosa T-skjorte og rosa caps, et utstyr som får den allerede mjukdyr-aktige liksom-mannen til å likne en billig Disney-figur i tøy av den bevaringsverdige sorten som dattera di insisterer på å ta med på flyet. 
Patrick Dempsey spiller stadig vekk lege og sjonglerer med testiklene sine i Jennifer Garners seng mens hun sitter i pedo-prikkete nattkjole og ser ut som om hun vant mascarablogge-konkurransen i nettmagasinet Kjip Kjip. 
Topher Grace starter i Anne Hathaways seng med et strittehår som menn pleier få hvis de stikker swisskniven i stikk-kontakten og blir Hulk eller frisør. 
Garner har skolepikeskjørt. 
Garry Marshalls kvinnebilde er skummelt, men søtt. 

Her er flere overraskende gjensyn. 
Shirley MacLaines ansiktshud er glatt på en utspilt måte, som hvis du trekker en smurfemaske utpå et gresskar. 
Julia Roberts hviler nesten hele filmen i et flysete, ettersom hun har jobba for Marshall før. 
Hun fikk 12.000 dollar for hvert ord hun sier i denne filmen. 
Taylor Lautner fra Twilight-bøgda spiller uanselig gymnasunge, Jessica Biel er visst agent og ekte brunette, Jamie Foxx spiller TV-intervjuer, og hva Kathy Bates egentlig tok seg til i filmen, har jeg faktisk glemt. 
Jessica Alba sier forresten ja til ekteskap i ikke-rettskraftig halvsøvne, men vil hun egentlig være gift med en mann som likner rosévin og oppfører seg som boble? 

Regissør Marshalls står for en slags fundamentalistisk blidhet. 
Under hans vernende puddinghånd ser de svarteste sjalusi-scener ut som vellykka rips-desserter. 
Alt som vanligvis gjør oss sinnssyke er forvandla til flyktig Tingeling-støv, og det blir faktisk sånn at du småsvever deg gjennom den ukonsentrerte historien mens du lurer på om det er lov å like filmer som ikke tar avstand fra én eneste ting. 
