Nicolas Cage leker sisten
Oppfølgeren til den litt skeive historiekomedien «National treasure» er ikke akkurat noe som får baller til å bruse. 

Nicolas Cage er i ferd med å forvandle seg til fra satan til smurf, og det er ikke bra. 
Han spiller forsatt en slags nåtidig Indiana Jones; en historiker som smetter smilende rundt i verden på jakt etter frimurernes hemmeligheter. 

Han drar til Paris for å finne et kart i Frihetsgudinnen, han finner tegn i dronningas skrivebord i Buckingham Palace og i presidentens ovale rom. 
Etter hvert drar han, mamma og pappa på kvalitetstur til en hemmelig hule like ved Mount Rushmore (for der har det jo aldri vært folk før), og Ed Harris følger med overalt som en lat og luren lassnisse med kynikerblikk og nevrotisk hårfeste. 

Men det er i hvert fall mye harmløs familiehumring i «National treasure 2». 

Justin Bartha er også denne filmens hyggeligste figur fordi han får lov til å være stilisert latterlig, mens Cage må løpe rundt som tissetrengt labrador i ørkenen samtidig som man inviteres til å føle med hans smerte. 
Jon Voight spiller pussig nok pappa enda en gang, sjøl om han er far til Angelina Jolie, som aldri har fungert som faiende foreldrefane. 
Helen Mirren er den biske eksbitsjå hans, og Diane Kruger har en vittig, budeieblid bondskhet ved seg som er altfor lett å like. 

Dere vil egentlig se denne. 
