Sånn snakker de altså der
Humor er jo en geografisk og kulturell ting. 
«Maktå på straen» kunne aldri vært spilt i Frankrike, ikke engang i Oslo. 

En komedie om innflyttere i Stavanger som blir tvunget til å spise komler med dott og føler seg litt lost fordi de ikke forstår uttrykk som «ei med alt» og «herane» hadde sikkert gjort stor lykke her i distriktet. 
Men ikke i utlandet. 

I Frankrike og de nærmeste nabolandene har «Velkommen til Shti'ene» vært tidenes kassasuksess, til og med sett av flere enn «Titanic», som det heter i forhåndsomtalen. 
Når den enorme suksessen nå har gitt dem kinodistribusjon i Norge, er den helt klart for langt hjemmefra. 

Philippe er postsjef i Provence, men siden han depressive kone drømmer om å bo ved havet på den franske riviera, gjør Philippe alt for å bli overflyttet til et postkontor på de trakter. 
I sin iver går han for langt, og straffen er å jobbe to år i den lille byen Bergues helt nord i landet. 
Full av fordommer om Nordpolen-klima og bondeknøler flytter Philippe. 
På sitt nye hjemsted møter han rare folk med ubegripelig dialekt og særdeles sære matvaner. 

Sh'ti er navnet som brukes på folk fra denne nordlige regionen i Frankrike, og i resten av landet elsker de å gjøre narr av dem, særlig på grunn av dialekten. 
At dialektbruken i den norske oversettelsen er blitt til en slags ekstremvariant av Oslo østdialekt, virker ganske malplassert. 

Det «morsomme» her skal ligge i skjæringspunktet mellom søringens ignorans og fordommer og sh'ti-enes særegenheter. 
Men ikke bare er humoren for geografisk og kulturelt forankret, den er også for banal etter min smak. 
Og kjøper du ikke humoren, er det bare kjedsomhet igjen. 

Det som til slutt redder denne filmen fra fullstendig tåpelighetshavari og ener på terningen er at den har et snev av uforutsigbarhet etter at du tror du har forstått hele plottet. 
Og at den ikke går i «folk i utkantstrøk med rare dialekter er jo så mye blidere, mer «ekte» og varmere»-fellen. 
Selv om det var nære på. 
