Film:Sobert og flott om barn og alvorlig sykdom 

«Kule kidz gråter ikke» er en sober, presis, velspilt og meget god film om et uhyggelig vanskelig emne: 
Barn og alvorlig sykdom. 

Å komme i mål med et tema som barn og kreft, vil uten videre måtte være en kraftprøve av en balansegang. 
Det er så ufattelig mange steder man kan trø feil. 

«Kule kidz» trør ikke feil, noe sted. 
Når man i korte øyeblikk havner i litt tvil, er det hovedsakelig på vegne av voksenrollene. 
Kanskje er det da en voksen anmelders egen redsel for emnet som da stikker frem? 

Men det blir aldri noe problem. 
For regissør Katarina Launing vet hvor det skal satses og jobbes og utvikles: 
Med barna selv. 
Og da går alt strålende. 

Denne filmen er en remake; originalen er nederlandsk. 
Men det finnes intet fnugg av stiv kopiering. 
Det handler om barn på den vanskelige terskelen til ungdomslivet. 
Neste år er det ungdomsskole. 
Barneskolen skal bare først avvikles med leirskole og fotballturnering. 

For Anja er fotballturneringen det viktigste. 
For hun elsker fotball og hun er sterk og selvstendig og god. 

Hun har en «rosa» venninne, en sterkt beundrende småvokst venn - og en pøblete motstander i en ny gutt i klassen, som mener at jenter verken kan eller skal spille fotball. 
Med andre ord: 
Et helt normalt klasseliv for 11 - 12-åringer. 

Etter en slåsskamp begynner Anja å blø neseblod - og den påfølgende legeundersøkelsen viser at hun er syk. 
Meget syk. 

Resten av filmen handler om Anjas sykdom. 
Det høres kanskje deprimerende ut. 
Men er det stikk motsatte. 
For det det egentlig handler om, er vilje til liv, vilje til kamp og den omsorgsfulle oppfinnsomheten som er mulig å bruke for å vise omsorg. 

Det er Anja selv som viser vei, sammen med vennene sine. 
Der voksne i alle sine ulike roller helst vil glatte over under dekke av å ville «skåne» barna (men først og fremst seg selv), der er barna i stand til å sette ord på ting, finne praktiske løsninger, akseptere tragedien, men fortsette å hylle livet. 

Det er lenge siden jeg har grått som mye som under denne filmen. 
Men man føler seg aldri lurt. 
For man utsettes aldri for kalkulert sentimentalitet, snarere en modig og renslig og befriende frittalende historie om et tema som er ubeskrivelig vanskelig. 

Barna er nevnt; de er strålende! 
Mia Helene Solberg Brekke i den vanskelige hovedrollen kan ikke kalles annet enn et uttrykksfullt funn, med all hennes styrke, svakhet, raushet og fortvilelse. 

Og når bare barna har tatt over og de voksne har fått summet seg litt, følger også de godt opp, særlig Jeppe Beck Laursen som den ikketøvende Dr. Bart. 

«Kule kidz gråter ikke» er en klok, sår, følt, faktisk underholdende og frigjørende film! 
