Imperiet slår stumt tilbake
BOK: 
Kolonistenes grusomheter går endelig opp for en av dem, i sin komplette gru. 

Jesús Carrasco: 
Jorden vi trår på. 
Roman. 
222 sider oversatt av Christian Rugstad. 
Cappelen Damm. 

I det Jesús Carrascos (1972) roman «Jorden vi trår på» åpner, befinner vi oss i utkantene av Imperiet, på et sted som kan ligge i våre dagers Spania. 
På en diger eiendom, som de har fått tildelt etter livslangt utviste tjenester for Imperiet, deler den pensjonerte generalfruen Eva der sin tid mellom stell av sin hage og sin invalide og inkontinente, senile, savlende og krakilske mann, i fornem avstand til andre. 

I sin vanmakt og totale avhengighet er han fortsatt like aggressiv som han alltid har vært, klar til å drepe enhver inntrenger, hvis han bare kunne finne geværet, lade det, holde det til kinnet og fyre av. 
Som det er, må han nøyes med å kjefte på henne. 
Som distansert overklassefrue ser hun ned på bondebefolkningen og menigmann flest, men avskyr også sin uappetittlige ektefelle. 
Men egne privilegier gir henne få kvaler. 

Inntil den dagen en stum, møkkete og forkommen eldre mann, «en vansiret galning», bare er der ved eiendommen hennes. 
Han tar ikke kontakt; er der bare, sitter og sitter, sover på bakken. 
I romanens løp endres hennes holdninger fra frykt og vemmelse til omsorg, så hun mot alle regler og med fare for seg selv begynner å bringe ut mat til ham, fantaserer rundt hans person, og ikke kan unngå å lese hans sønderknuste liv opp mot sin egen sønns, drept i kolonial tjeneste. 

Romanen hopper så i tid og sted mellom fruen og hennes liv og eks-fangens med sine mange grufulle års lidelser i slit og fornedrelse i Imperiets fange- og arbeidsleirer. 
Inntil han støter på hennes ferske godhet, har han i alle fangeårene bare møtt ett humant menneske, en løytnant Boom, som sørger for at den tagale på et vis overlever konsentrasjonsleiren. 

Så innser etterhvert den forhenværende offisersfruen og herremennesket sin koloniale delaktighet og skyld i andres lidelser og død, slik at hun evner «å se virkeligheten bak det han (den servile eks-fangen og slavearbeideren), og vi, er blitt innprentet» (133). 
Til slutt kan hun både formulere den og ta konsekvensene av alle kolonisters kollektive grusomheter, i en gruoppvekkende og samtidig vâr roman som fra skiftende synsvinkler handler om de innsikter undertryktes stumme nærvær kan utvirke – via tastaturet til forfatteren Jesús Carrascos skrivekunst. 
