Stivt høydehopp
Jeg har stor sans for regissør Petter Næss. 
Men det er dessverre noe underlig stivt og hakkete over hans svenske barnefilm «Hoppet». 
Jeg slapper sjelden helt av i filmens rytme. 

Det er vanskelig å lage gode filmfortellinger om barn som er flyktninger i skandinaviske land. 
Hvor mye skal man gjøre ut mobbingen fra i dette tilfelle svenske barn? 
Hvilket bilde skal man gi av voksne asylsøkere som omgir flyktningbarnet? 

Ambisjonene til Næss er det ingenting å si på. 
Han vil skildre skjebnen til to kurdiske brødre som kommer foreldreløse til Sverige. 
Hvor henter de sin styrke fra til å greie seg? 
Men scener og replikkvekslinger før, under og etter flukten virker ofte konstruerte og unaturlige. 
En ufyselig tante overspilles. 
Da lyktes Marius Holst langt bedre i miljøskildringen i «Blodsbånd», helt til troverdigheten skar seg i filmens slutt. 

Holst var usedvanlig heldig med sin 15 år kosovoalbanske skuespiller. 
Petter Næss får ikke så mange gnister ut av hovedrolleinnehaver Ali Abdulsalam. 
Likevel: 
Etter hvert får man en godhet for guttens sta vilje til ikke å bukke under for motgangen. 

Å bli en vinner innen høydehopp spiller en sentral rolle i handlingen. 
Da er det, i alle fall for voksne øyne, skuffende aldri å få se hovedpersonen klare mesterhoppet, bare en filmklipping som skal få oss til å tro at han lykkes. 

La meg straks ile til og si at maskinisten i Kino 1 klarte å tre deler av filmen feil til pressevisningen. 
20 minutter av filmen et stykke før slutten kunne dermed ikke vises. 

Gå med andre ord og sjekk om jeg er helt på jordet! 
