Eimen av pølser i fett
Norway – land of pølse! 
Det lød ikke bra, syntes Smith, men likevel var det nesten alltid det han tenkte når han kom til Bergen fra utlandet. 

DET FØRSTE SOM MØTER besøkende til vårt vakre land og det siste de tar med seg når de drar, er eimen av pølser som grilles sakte, mens de ruller kontinuerlig i sitt eget fett. 

Ikke et særlig raffinert første— eller sisteinntrykk, syntes Smith. 

Kafeen på Flesland har nylig fått en ansiktsløftning, og tar seg bra ut. 
Luftig og ren, med dempede grå, hvite og blå farger, som glir pent inn sammen med friske bilder av norske fjorder og måker og slikt. 
God plass til mengder av folk på farten. 

HVA KUNNE Smith og Smule spise, mens de ventet på boarding? 
Noe måtte de ha til lunsj, for ikke alle flyselskaper serverer mat slik som i gode, gamle dager. 
Her var det altså pølse, grillet eller kokt, med eller uten bacon eller ost. 
Og klassiske smørbrød med laks og eggerøre, eller karbonade. 

Pizzastykker kunne man også få, eller en søvnig salat som hadde sett bedre dager. 
Fiskesuppe? 
Det hadde de ikke denne dagen. 

Da ble det ciabatta med ost og skinke til Smith, og «Luna» med bacon til Smule, som lurte på om dette var de samme blingsene som de hadde på «Deli Eleven». 
De lignet i alle fall mistenkelig på noe prefabrikkert servert på bensinstasjoner og kiosker. 
Hvitt, halvmåneformet, tynt hvetebrød med mozzarella og bacon inni, som sikkert hadde vært greit nok om det ble varmet i en ovn. 
Dette ble imidlertid presset ned i et smørbrødjern, slik at det ble tørt og hardt som fjorårets kakemenn. 
Smule så skuffet ut, mens hun kakket på blingsen med gaffelen. 

– Syttifire kroner! 
Det var det ikke verdt. 
Koster det ikke trettini kroner for en slik en, der du vet? 
Med drikke til? 

Smith foreslo at hun kunne skrape ut det gode inni, men så desperat var hun ikke. 
Det endte med at de delte Smiths sekstini kroners ciabatta, som smakte like kjedelig som den så ut. 

Ferskpresset juice til femten kroner desiliteren ble drukket med andakt. 
Da gjensto bare kaffe. 
Traktekaffe fra kanne som slumrer på en varmeplate er jo et særnorsk fenomen, og mange liker det, underlig nok. 
Smith og Smule valgte cappuccino fra en maskin, og den var ikke nødvendigvis bedre. 
Den var lunken og så svak at espresso neppe var brukt som base. 
Muffins pakket i plast fikk ligge i fred. 

SÅ HVA ER DET med spisesteder på norske flyplasser? 
Er det en regel at de skal ta ublu priser? 
Er det i så fall fordi de tenker at reisende er i godt humør og har lommene fulle av oppsparte midler? 
Eller de er i ekstase fordi de har «spart» så mye på taxfree-en? 

Våre gjester fra andre land er nok ikke like lette å glede. 
Ikke bruker de taxfree, og ikke har de særlig mye penger lenger heller. 
Da blir det bare trist. 
