Vakkert om vonde år
Det er lov å feile, som fru Solberg sier. 
Kunsten er å komme seg på føttene igjen. 

Cullen Omori: 
"The diet" (Sub Pop/Playground) 

Livet har ikke alltid gått på skinner for Cullen Omori, men framtiden så lys ut i 2011. 
Da var han med i Chicago-bandet Smith Westerns og fikk en varm mottakelse for andrealbumet "Dye it blonde". 

To år senere var begeistringen ikke den samme da "Soft will" kom ut. 
Brødrene Cullen og Cameron sluttet å snakke sammen, og gitarist Max Kakacek ville ikke mer. 

Året etter var det slutt, etter sju år og tre plater. 
Omori gikk fortsatt på high school da han dannet bandet og tok visstnok bruddet hardt. 

I hvert fall forlot han hele sirkuset og fikk seg en jobb på sykehus. 
Men en sirkushest glemmer aldri lukten av sagflis, og på fritiden gjorde han ferdig påbegynte sanger. 

Nye sanger kom også til, og i 2016 vendte han tilbake til manesjen som soloartist med albumet "New misery". 

Dermed var han i gang igjen, men på kjærlighetsfronten gikk ting i stå. 
Generelt var han så langt nede at det eneste han hadde et overskudd av, var negative følelser og selvforakt. 
Men alt kan kanaliseres og brukes, og det gode er at han hadde noe å skrive sanger om. 

Attpåtil fikk han seg en ny kjæreste som han kunne slippe til i låtskrivingen. 
"Happiness reigns" er skrevet av paret sammen, og det er blitt en sommerlett poplåt om den livreddende kjærligheten – selv om det også synges om blomster av uran. 

En annen ting som fikk hjulene til å rulle igjen, var flyttingen fra Chicago til Los Angeles. 
Der møtte han artisten og produsenten Taylor Locke, som tok kontakt etter det Omori selv følte var en katastrofal konsert i Los Angeles. 
Sammen har de fått ting til å fungere i studio. 

Albumet åpner med "Four years", en retrolåt med disig slør og et refreng skrevet i pophimmelen. 
En på alle måter nydelig sang, selv om teksten ikke er fullt så harmonisk. 
Han går sjelden direkte på sak og holder heller tekstene mer kryptiske. 

Det lyder likevel selvutleverende når han synger: 

The boy is left, trying to sort 

through all the mess 

Became so attached 

to feeling like a piece of trash 

Heldigvis har sangen med en kvinnelig skikkelse også, og det virker som om det er håp. 

"Borderline friends" og "All by yourself" stiger ikke like høyt, men er snekret av samme solide materiale. 
Til gjengjeld har nevnte "Happiness reigns" refrengene disse mangler. 

Den vanlige oppbygningen med vers og refreng er for øvrig noe Omori har forsøkt å løsrive seg fra denne gang. 
Det fungerer bra, selv om han er en kløpper på refreng. 

Han befinner seg i skjæringspunktet mellom 60- og 70-tallet, ikke så rart for en som nevner T-Rex og John Cale blant sine favoritter. 
Beatles og sen-Lennon ligger vel nærmere hans egen musikk, noe som stemmer med hans visjon for "Happiness reigns"; å bringe kjærlighetssangene til Beatles og Rolling Stones inn i det 21. århundre. 

Omori holder seg til det klassiske popformatet, og "Master eyes" og "Natural woman" er de eneste kuttene som så vidt sniker seg over fire minutter her. 
Fine sanger begge to. 

I det hele tatt er det ikke noe som føles overflødig. 
12 kutt og rundt 40 minutter passerer uten at det skurrer, selv om Omoris eget liv har skurret både her og der. 

Beste spor: 
"Four years", "Happiness reigns", "Master eyes", "Natural woman", "A real you". 
