Ufrivillig komisk vannmann
«Aquaman» er et godt eksempel på hva som skjer når noen har masse penger, men elendig smak. 

Aquaman 

Sjanger: Action / Eventyr / Fantasy 

Skuespillere: Jason Momoa, Amber Heard, Nicole Kidman 

Regi: 
James Wan 

Australia / USA, 2018 

Lengde: 2 t. 23 min. 

Aldersgrense: 
12 år 

Man vet jo på sett og vis hva man går til, og det er et formildende trekk ved den påkostede filmen om superhavmannen med det nøkterne navnet Arthur. 
Her er det rikelig med godt koordinerte actionscener både til vanns og til lands, et plott som inneholder alle forutsigbarheter man kan tenke seg i en formelpreget eventyrfortelling, litt romantikk og rikelig med humor, både av den tilsiktede sorten og av den andre. 

Vår helt Arthur (Jason Momoa) entrer fortellingen i sitt rette element, og hamler opp med en kjempeubåt og en haug med onde pirater, akkompagnert av musikk som skaper en viss tvil om hvorvidt dette skal være en ren parodi eller ikke. 
Det er det visst ikke. 
Men ok, regissør James Wan forsøker antakelig å gi filmen et visst glimt i øyet, men lykkes ikke helt, selv om Momoa har en slags avvæpnende sjarm som forteller oss at det ikke er så nøye med noenting. 

Arthur bor altså blant menneskene, selv om han er halvt havmann og i overkant dyktig i vannsport. 
Men en dag går havet til angrep, og Aquaman oppsøkes av Aqua-Lene, som formidler at havfolket trenger hans hjelp. 
Etter litt godvillig motstand drar de til Atlantis, og roter seg inn i en parodisk maktkamp med folk som har tilgang til tidenes beste hårstyling-produkter og vannfaste sminke, skal man dømme ut fra hvordan de tar seg ut under vann. 

Herfra drar de til billedskjønne Sicilia, hvor de først deltar i det som aller mest ligner en Mentos-reklame, før de overraskes av nye actionscener, den ene mer slitsom enn den andre. 

Undervannsscenene, spesielt de hvor fisk- og skalldyrskapninger kriger mot hverandre, ser ut som et spesielt glorete tivoli, og slagscenene er av den typen hvor de ulike aktørene når som helst kan stoppe opp og slå av en viktig prat uten at det medfører noen form for risiko for å bli truffet av en eller annen kryssild. 
Det er så mange pute-tv-øyeblikk i denne filmen at man fort kommer ut av tellingen, men det er også det som gir den en viss type sjarm. 
Dette er helt kurant underholdning av det aller dummeste slaget, perfekt når batteriene er oppbrukt og hjernen avskrudd. 
