Band of Gold overrasker – og innfrir forventningene
Bandet leverer nok et strålende album med fengende popmusikk. 

Det selvtitulerte debutalbumet til Band of Gold fra 2015 oppnådde en formidabel mottagelse med strålende anmeldelser. 
Godordene satt løst, og i kjølvannet av dette, utsolgte konserter. 

Det toppet seg da de vant Nordic Music Prize, som den første norske artisten noensinne. 
Forventningene til oppfølgeren er, naturlig nok, store. 

Innfrir på egne premisser 

Etter første gjennomlytting er det en ting som er krystallklar, at dette er et band som følger sitt eget hode uavhengig av andres forventninger. 
De har tatt seg tid, perfeksjonert sitt konsept ytterligere og tilført nye elementer. 

Andrealbumet er ofte en blekere kopi av det første, men ikke denne gang. 
Where’s the Magic er annerledes, men vel så storartet. 

For meg fremstår platene som likestilte, og med det viser duoen Nina Mortvedt og Nikolai Hængsle både at de uten tvil kan sitt håndverk, og at de behersker låtskriverfaget. 
Sangene er råere, tøffere i rytmikken og til tider utfordrende eksperimentelle. 
Det er imidlertid bare en side av dette albumet, for samtidig er hver enkelt sang tuftet på den gode melodien. 

Lidenskap og funk 

Samtidig har de bygget videre på det beste fra førstealbumet. 
Først og fremst et fantastisk lydbilde, rikt på detaljer, nyanser og lekker instrumentering. 
Flotte arrangementer er med å løfte disse nye sangene til et nytt nivå. 
Dermed har de gitt oss i både pose og sekk, både det vi ønsket oss og noe mye mer. 

Allerede i den tøffe, bastante åpningslåten «Bring back» møter vi et band med mer trøkk og funk. 
Når jeg hører «I wanna dance with you again» får jeg assosiasjoner til Fleetwood Mac. 
Man må også fremheve bass-spillet, spesielt når «Away with you» fyller lydbildet. 

Det er noe med hele stemningen. 
Med lidenskapen. 
Med vokalen. 
Energien. 
Alt det Band of Gold legger på bordet. 

En formidabel vokalist 

Det er fristende å lage et ordspill på albumtittelen, men jeg vil heller fokusere litt på sangen. 
Dette var også noe av det som gjorde debuten så bra. 
Igjen er Mortvedts vokal gåsehudfremkallende. 
Hun har en stemme man formelig kan fortape seg i, og koringen står heller ikke noe tilbake for hovedstemmen. 

Dette bandet har et eget grep på balladene. 
Den første er «Away with you», og det er som å flyte vekk på en sky av vellyd. 
Koring, vokal og arrangementet med en diskret, men samtidig fremtredende bassgang gir sangen det lille ekstra løftet. 
Mens «Into the void» er sårere og dystrere i tonen. 
Her eksperimenteres det med lydbildet. 
Uroen er til å føle på. 

Albumet avsluttes vakkert med «Look at me», og igjen hensettes vi i deres vokalsterke balladeunivers. 
Et møte, og et undringens øyeblikk. 
Når siste tone ebber ut, føler man seg ikke ferdig og vil tilbake og oppleve denne musikken på nytt. 
