Konsertanmeldelse Paul Simon:Briljant punktum! 

Paul Simon oppsummerer sitt liv som konsertartist med 26 mer eller mindre briljante låter etter hverandre. 

Konsertanmeldelse: 
Paul Simon, Oslo Spektrum 

Få artister har legemliggjort den intelligente, lavmælte, følsomme og lett nevrotiske jødiske newyorkeren mer overbevisende enn Paul Simon. 
Og få har utvidet sitt kunstneriske handlingsrom mer radikalt underveis. 

Etter sju tiår i musikkens tjeneste – fra samlebåndslåtskriving på 50-tallet via folkpop-fenomenet Simon & Garfunkel til soloartist med rikholdig og mangfoldig diskografi – er denne turneen hans aller siste. 

Flere tusen har kommet for å si takk denne vakre søndagskvelden i Oslo Spektrum. 
En stor andel av dem befinner seg i kategorien «godt voksne», og har trolig noen av sine sterkeste minner fra epoken og estetikken Simon var med på å definere. 

Den spedvokste 76-åringen entrer scenen til Simon & Garfunkels «America», men bruker store deler av låten på å synge seg inn i den. 
Lettsindige «50 Ways To Leave Your Lover» er hakket bedre, men det hele sitter ordentlig først med en smittende energisk «The Boy In The Bubble». 

Mellom låtene er Simon sjarmerende og vittig. 
«That was very good», gliser han fornøyd etter at trekkspiller Joel Guzman har lokket ham ut i dans under «That Was Your Mother». 

At setlisten er mer eller mindre identisk på alle konsertene under denne turneen, mer enn antyder at dette er Simons egen fasit for sitt virke som låtskriver. 
Enkeltsanger savnes nødvendigvis, ikke minst fra undervurderte «Hearts And Bones». 

Til gjengjeld er nummeret derfra, «René And Georgette Magritte With Their Dog After The War», et gjennomnydelig høydepunkt – full av storøyd nostalgi som betones ytterligere ved å bli fremført av den unge kammersekstetten yMusic. 
Ferskere «Questions For The Angels» er betraktelig naknere og nesten like vakker. 

Tross god spredning fra sekstitallet og gren til i dag, er det naturlig nok en viss vekt på materialet fra comebacket «Graceland» og påfølgende «Rythm Of The Saints». 
Og det er sangene herfra som antennes av et like deler trygt og inspirert band og setter fyr på Spektrum – «Spirit Voices», «Diamonds On The Soles Of Her Shoes» og ikke minst «You Can Call Me Al» får aldrende entusiaster til å reise seg fra plaststolene og savannedanse etter beste evne mellom betongveggene. 

Småting å pirke på? 
Åjada. 
«Bridge Over Troubled Water» er såpass ihjelspilt at selv ikke opphavsmannen helt får dreisen på den. 

Den tilbakeskuende videoen som akkompagnerer «Homeward Bound» krysser grensen mellom traust og tacky selvforherligende. 
Og «Kodachrome» synges småsurt og oppleves ørlite malplassert blant ekstranumrene. 

«The Boxer» er derimot rørende på en uventet intens måte, og den illustrerer utmerket hvor få virkemidler Simon trenger for å pumpe duggfrisk vitalitet inn i over 50 år gamle melodier. 
To og en halv time går unna på et blunk. 

Det er bare å håpe at pensjonstrusselen er en av Paul sine skrøner. 
