Lov og manglende rett i Israel
Opprørende og velartikulert om kvinners svake stilling i konservativ jødedom. 

Mannsmakten lever i beste velgående, og skulle du være i tvil derom, er det bare å benke seg i kinosalen og la dette rettssalsdramaet utfolde seg i all sin pinefullhet. 

«Vivianes kamp« har bakgrunn i fraværet av sivil ekteskapslovgivning i Israel. 
Giftermål så vel som skilsmisse er overlatt til religiøse domstoler. 
Når man så har med en patriarkalsk religion å gjøre, får dette vidtrekkende konsekvenser for kvinnene. 

Viviane Amsalem elsker ikke lenger ektemannen Elisha (Simon Abkarian). 
Men hun har ingen selvstendig rett i skilsmisseprosedyren. 
Skilsmissedokumentet, gett , er det bare han som kan gi henne. 
Og det nekter han. 
Av og til dukker han ikke engang opp til rettsforhandlingene. 

Dermed er det duket for en årelang ørkenvandring inn og ut av rettslokalet, der tre rabbinere utgjør et dommerpanel uten avgjørende makt. 

Den sekulære advokaten Carmel (Menashe Noy) fører saken for Viviane. 

Elisha har broren Shimon (Sasson Gabai) som tidvis forsvarer. 

Gjennom utspørring og avhør av ikke alltid like pålitelige vitner, foldes ekteparets bakgrunn ut. 
Samtidig avdekker seansene dypere strukturer i den delen av det israelske samfunnet der konservativ jødedom praktiseres og kommer på kollisjonskurs med sekulær livsførsel og sekulære idealer. 

Det blir en kafkaprosess uten like, en forestilling så absurd at den i all sin tragedie uvegerlig får et komikkens skjær. 
Den beske humoren som pipler frem er også helt nødvendig; gitt kvelningsfornemmelsene det trange rettslokalet og den utøvende mannsmakten fører med seg. 

Søskenparet Ronit og Shlomi Elkabetz har gjennom flere filmer rettet et kritisk blikk mot israelske forhold. 
«Vivianes kamp» er deres tredje om ekteparet Amsalem, men kjennskap til de foregående er ikke nødvendig for å se denne finalen. 

Ronit Elkabetz spiller selv Viviane, og gjør henne med stor kraft til en moderne Jeanne d'Arc, enten hun henvises til å uttrykke undertrykte følelser via kroppsspråk og blikk, eller eksploderer av frustrasjon og ydmykelser. 

Skarp i kantene, stramt filmet og redigert, og spilt ut i to både begrensede og begrensende rom — rettssalen og venterommet - er dette en både nedstrippet og teatral film - i ordenes beste mening. 
