John i bøtta
«Dear John» er en lunken grøt strødd med altfor mye sukker. 

||| 
FILM: 
Savannah (Amanda Seyfried) mister vesken sin i sjøen. 
John (Channing Tatum), en soldat hjemme på perm, løper ut i vannet for å redde den for henne. 
Selvsagt forelsker de seg, for, jeg mener, hva annet er det å ta seg til? 

Dessuten er han høy og pen og bredskuldret og har sånne maskuline soldatkjeveben, hun er vakker og ven og godhjertet, hun vil bli spesiallærer for å hjelpe autistiske barn, for svingende, og høydeforholdet mellom dem er helt perfekt. 

Dessuten har ingen av dem det minste flimmer av personlighet. 
De er som skapt for hverandre. 

Tåreperse 

Men om du tror at det bare er å leve lykkelig til sine dagers ende sånn uten videre, må du tro om igjen. 
«Dear John» er tross alt basert på en roman av Nicholas Sparks, tåreperseforfatteren som har tjent en formue på å la pene, snille mennesker ofre seg for hverandre eller skilles av krig eller klasseforskjeller eller dø fra hverandre av sykdom. 

«The Notebook», «Nights in Rodanthe», «The Last Song» og nå «Dear John» er alle Sparks-romaner som har blitt til slike filmer du vet, som begrenser seg til en fargeskala av beige og lyseblått og lar en tåre trille nedover den kvinnelige hovedpersonens liljehvite kinn mens en spredt gitarakkord signaliserer at dette er ordentlig sørgelig og at du godt kan gråte litt nå. 

For prektig 

I «Dear John» er det 11. september som river Savannah og John ut av omfavnelsen og sender John til Afghanistan. 
De skriver glødende brev til hverandre, men så får John en uventet og knusende beskjed. 
Og her er vi ved kjernen av problemene til «Dear John»: 
Den hylende mangelen på alt som heter konflikt, motstand, spenning. 
Joda, John har et snev av temperament, han havner endog i en slags halvslåsskamp på begynnelsen, men dette overvinner han lett gjennom Savannahs kjærlighet. 

Utover dette har de to ikke én dårlig egenskap. 

Og da står vi tilbake med to uutholdelig prektige personer som holdes fra hverandre av årsaker som virker altfor konstruerte og kunstige og som tapper «Dear John» for all dramaturgisk nerve. 

Oversukret 

En liten shoutout går til Richard Jenkins, en av Hollywoods trofaste slitere som har gjort et utall fine biroller i sin lange karriere og som her gjør Johns lett autistiske far til en skikkelse det går an å bry seg om. 

Men regissør Lasse Hallström («Mitt liv som hund», «Siderhusreglene») bør ha problemer med å møte sitt eget blikk i speilet etter dette. 
«Dear John» er en lunken grøt strødd med altfor mye sukker og altfor mye sentimentalitet. 

Og om du lar deg overtale til å bli med på denne filmen på date, bør det bli noe på deg etterpå. 
