En velforma Marvel-harding
Dette er en velgjørende Marvel-filmatisering, for den oppfører seg ikke som en snill tegneseriedag i barnemuseet eller som den versjonen av «Rødhette» der ulven til slutt hyller Leger Uten Grenser. 

«Punisher: War zone» er blitt moderne noir-film for de medie-filosofisk velvoksne; her skvetter bakhodene av folk som kreative bildelegginger av kokosnøtt-visa. 

Innledningsvis tar The P. en johnwooisering av prismekrone, han svinger som en barneroms-uro med maskinpistoler som fraskyvskraft. 
Lyset er fint og luksusvulgært, scenen er vidunderlig utlånt fra det rikholdige samtidsmuseet for stilisert voldsestetikk. 
Fargene står til hverandre som pasienter med forskjellige influensaer. 
Det er som de konkurrerer i sjukhet, og de henrykte bildene vil more estetiske hypokondere og de vil henrykke hypokondriske estetikere. 
Punisher retter ut det brukne nesebeinet med en blyant. 
Det er kult. 

«The punisher war zone» skaper innledningsvis en form for avventende, skeptisk tålmodighet, men det går ikke så lenge før du oppdager at filmen faktisk funker. 
Wayne Knight (Newman i Seinfeld) spiller Strafferens oppglødde væpner. 
Gangster-kjekkasen fra åpningsscenene overlever glasskverna, men blir en slags Joker, en Batman-skurk. 
Han skal ta Punisher sammen med den gale bror sin, som spiser sykehus-personalets nyrer uten bedøvelse. 
