Deiser i bakken
Flystyrtfabelen «Pax» er en grunn film som vil være dyp. 

FILM: 
Når filmpremieren på en påkostet norsk produksjon, som har ambisjoner om å være både en actionfylt flystyrtfilm og et eksistensielt drama om syv personer som alle blir spilt av skandinaviske stjerneskuespillere, blir utsatt i to år, og resultatet varer i én time og ett kvarter, er det nærliggende å tenke at noe har gått skeis på veien. 

At scener og handlingstråder har blitt beskjært eller kuttet, at klipp har vist seg ikke å ha den kraften som man håpet. 
Enten dét, ellers var det faktisk dette som var ambisjonene til «Pax»: 
Å være et glatt og selvhøytidelig melodrama som aldri klarer å lette. 

Urealistisk 

De syv hovedpersonene har hver for seg 1 stk tung forhistorie som en ødelagt flymotor og tanken på en mulig nært forestående død effektivt bringer opp og frem, og midt i en reinspikka nødsituasjon med blinkende lys og oksygenmasker som kommer deisende ned fra panelet over passasjerende er det imponerende hvordan de klarer å finne tid og rom til å vandre opp og ned midtgangen og ta sine livs store oppgjør med seg selv og andre mens de andre passasjerene stirrer stivt fremfor seg. 

Realisme er ikke regissør og manusforfatter Annette Sjursens sterkeste side. 

Heller ikke disponerer hun tiden sin godt: 
Scenen der flymotoren eksploderer, blir for sen i vendingen og mangler flyt og følelse av dramatikk, spenningskurven er full av humper, tilbakeblikkene blir for mange og for like. 
Tidsnøden gjør at når personene møtes, må de fortelle om seg selv og sine problemer innen fem minutter, og om de har sex, må de få orgasme innen to. 

Tilbakeblikk 

Ombord i flyet som tar av fra Arlanda i Stockholm på vei mot Oslo er et hjerte på vei til en ventende pasient (Ane Dahl Torp), kirurgen (Kyrre Haugen Sydness) som har tatt livet av en pasient gjennom en operasjonssalstabbe, novisen (Ida Elise Broch) som har forlatt klosteret sitt grunnet samme dødsfall, samboerparet (Ellen Dorrit Petersen og Samuel Fröler) som jobber med å takle tapet av et barn, komponisten (Tomas von Brömssen) som står midt i en vag kunstnerisk krise og en underlig passasjer i dress (Kristoffer Joner i sedvanlig nervøs modus) som det ser ut som om det kan være både det ene og det andre i veien med. 

Flydramatikken avbrytes stadig av en rekke scener fra kirurgens arbeidsuhell, like uironiske, alvorsstegne og overfladiske som en episode av «Akutten», og 85 % av dem unødvendige. 
Da har historietråden om paret med det døde barnet, som også etableres gjennom tilbakeblikk, mer av en egenart, selv om også denne bruker lang tid på å si lite. 

Men samtlige av hovedpersonene, også de mer utbygde, forblir skygger, riss av personligheter, på såpeoperaaktig manér går de fra klimaks til klimaks uten at noe virker spesifikt for dem eller menneskelig troverdig. 
De føler veldig mye, men det forblir høyst uklart hvem de er. 

Glansede bilder 

«Pax» er polert og glanset, og har noen godt komponerte enkeltbilder, blant annet av Ellen Dorrit Petersen depresjonstungt flytende i et svømmebasseng. 
Spesialeffektene ser ut som om de hører hjemme i en animasjonsfilm fra 2003. 
Hjertemetaforen - det er viktig å føle, vet du, selv om det gjør vondt - hamres inn. 
Det er ikke sikkert dette hadde gjort så mye om «Pax» hadde forsøkt å være overfladisk. 
Men det spørs om ikke den forsøker å være vektig. 
