Plateanmeldelse:Muse – «Simulation Theory»: 
Blodfattig dronerock 

Muse har tapt kampen mot maskinene. 

Muse er geopolitikk for tolvåringer: 
Banalt, bombastisk og blottet for nyanser. 
Sånt kan være god underholdning, og en gang i tida kjentes det faktisk som engelskmennene hadde noe på hjertet med sin teatralske synthrock. 

Enten det kretset rundt global oppvarming («The 2nd Law») eller krigføring med dronefly («Drones»), har imidlertid deres to siste album vist et band fastlåst i autopilot – den størst tenkelige dødssynden for noen som Muse. 

Maskinelt 

I et ferskt intervju med Forbes erklærer frontmann Matt Bellamy krig mot «automatiseringen» av musikkbransjen: 
EDM-produsenter som går på scenen og «slår på en laptop og bokstavelig talt gjør 30 musikere arbeidsledige». 

Sånn kan man fremstå som både fem hundre år gammel og fullstendig blottet for selvbevissthet. 

«Simulation Theory», det blodfattige åttende studioalbumet til Muse, høres nemlig ut som det kunne vært skrevet av maskiner. 

Strykerne på «Algorithm» låter som synther, vignett-aktige «Break It To Me» er som om Rage Against the Machine ble tolket av en ansiktsløs Skrillex-kopist, den forbausende flate folkpopen i «Something Human» er en vederstyggelighet som har kravlet opp fra dypet av Spotifys datagenererte spillelister. 

To lyspunkter 

Musikken er hverken morsom eller ektefølt, og mangler melodier og riff som gjør noen verdens forskjell. 

Riktignok finnes det et par spor som funker. 
Drevet fremover av et kolossalt kor er «Thought Contagion» plump stadionrock som ikke lar seg fornekte. 
Spretne «Pressure» minner om bandets bedre dager på starten av totusentallet, og kan skilte med albumets utvilsomt mest inspirerte vers (refrenget er imidlertid syltynne saker). 

Og sånn tøffer et av klodens største band videre. 
Troen på at de utgjør et nødvendig korrektiv til den digitale samtiden, gjør at Muse per 2018 ikke bare er kjedelige, men direkte plagsomme. 

BESTE LÅT: 
«Pressure» 
