Raga i full bredde
Modent og tilbakelent fra Michael Krohn & co. Men vil du savne punkelementene? 

|||ALBUM: 
Raga Rockers er ikke snauere enn at de planker Zeppelins «Kashmir» i den innledende runden av ellevteplata «Shit Happens». 

Men etter snart 30 år som urbanistenes fremste kronikører, er det vel ingen som ikke unner Krohn & co å la seg «inspirere» av et lite stykke rockehistorie. 

«Du blir ikke feit av å være rocker», crooner Krohn i velkjent stil. 
En påstand vi i dette tilfellet skal være glad for at holder stand. 

Det er nemlig ingenting som tyder på at Raga Rockers kommer til å innta rollen som feterte rockere med det aller første. 

Høyt og lavt 
Det er noe sjeldent engasjerende ved Krohns lett filosofiske og bittersøte gatepoesi. 

Når han snakker, hører du etter, og problemstillingene er like aktuelle i dag som da «The Return of the Raga Rockers» introduserte gjengen i 1983. 

Musikalsk er Raga høyt og lavt, fra orkestrert klassisk rock i åpningslåten «Rocker», Rolling Stones-honkey tonk i «Nerd», til alarmerende og vakre «Jenter som kommer». 

«Nestbest» er en fiffig skasak om karrierepresset vestkantungdom, i beste The Clash-tradisjon, mens avslutningssporet «En vakker dag» er et seigt og blåsermettet epos som midtveis snur seg rundt til å bli en artig Rolling Stones og «Sympathy For the Devil»-hyllest. 

Grenseløst 
Arrangementene er rikere på tekstur og instrumenteringen bredere anlagt enn tidligere, noe som gjør platen til en dynamisk og variert lytteopplevelse. 

Noen vil nok savne de mer renskårne punkelementene, andre vil kalle det en naturlig modningsprosess. 

Det låter uansett umiskjennelig Raga Rockers. 

2010-varianten av bandet fremstår fremdeles som vital og grenseløs. 

Skuldrene er kanskje noe lavere og takhøyden større, men det er en rettighet de utvilsomt har gjort seg fortjent til. 

Fint band, fin plate, rett og slett. 
