Rørete rockeengel
Angel Olsen surret bort Øya-konserten. 

KONSERT: 
Amerikanske Angel Olsen er en slags personifisering av indierocken - rå og direkte - og en særere avart vi kan kalle «folk grønsj». 
På plate er det storveis, men klarer hun å overføre den fine stemningen derfra til scenen? 

Like dresser 

Utgangspunktet er interessant. 
Bandet på fem er kledd i like, grå dresser. 
Inn kommer Angel Olsen i rød buksedress. 
Hele gjengen, likelig fordelt kjønnsmessig, ser både distingverte og classy ut. 

Samtidig aner jeg raskt en kjølig distanse til publikum som vedvarer gjennom hele timen de har til rådighet, sjøl om Angel sier noen« rare» ting til oss på grassletta nå og da. 
Hun virker ellers ikke særlig interessert i å kommunisere med publikum. 

Er ikke dette egentlig mer en performance enn en konsert? 

PJ og Nico 

Jeg har tidligere kalt Angel Olsen en amerikansk utgave av britiske PJ Harvey (som spiller i Oslo søndag kveld), eller kanskje en reinkarnasjon av Velvet Undergrounds sidekick Nico. 
Hun har også backet lo-fi-sjefen Bonnie «Prince» Billy, og legger du sammen disse er du ikke så langt unna liveuttrykket til Angel Olsen. 

Todelt 

Hun har åpenbart valgt å dele opp konserten som hun delte opp det siste albumet i to (i god vinylstil), med en poprockdel og en mer tilbakelent del. 

Det åpner for rocka låter som «Shut Up Kiss Me» og «Not Gonna Kill You» fra årets album «My Woman», med mye fuzzgitar og bra energi, mens den siste halvtimen er mer tilbakelent, på grensa til country, og - skal det vise seg - både innadvent, ufokusert, skramlete og ganske uinteressant. 

Rørete 

Det hele virker noe rørete og i overkant nonchalant. 
Låtene dras ut i tid og ender opp som langdryge jammer som er mest interessante for bandet sjøl. 
Avslutningen «Woman» får godkjentstempel, men dette var ingen spesielt god dag for Angel fra Missouri. 
