Se Roma og dø
"Den store skjønnheten" begynner med at en japansk turist faller død om mens han fotograferer Roma fra en av byens syv høyder, etter alt å dømme overveldet av inntrykket. 
På filmens hovedperson, forfatteren Jep Gambardella (Toni Servillo), er det derimot lenge siden noe som helst gjorde inntrykk. 
Han flanerer gjennom tilværelsen slik han flanerer langs Tiberen morgenen etter en lang fest – ulastelig antrukket, med sigaretten som limt mellom fingrene og et uutgrunnelig smil. 

Regissør Paolo Sorrentino filmer 
Den evige stads murer, marmor og soloppganger med samme kjærlighet som Fellini gjorde i "Det søte liv" (1960). 
Det ene slående tablået avløser det andre, enten fanget i glidende kamerasveip eller i perfekte, stillestående komposisjoner. 
Samtidig er dette Berlusconi-æraen, og det er umulig å overse hvilke hule liv Jep og de superrike, botoxinjiserte, kokainsniffende vennene hans lever. 

"Den store skjønnheten" er ikke en film for alle. 
Den er pratsom, utflytende og lang. 
Men har man tålmodighet – og gjerne også en forkjærlighet for klassisk filmkunst og alt som er italiensk – vil man forlate kinosalen med hodet fullt av utsøkte inntrykk. 
Det føles nesten som å ha besøkt Roma selv. 
