Kjøkkenfeider hos Zorro & Søn
Selv på sitt mest dramatiske, da familien Zorro hamler seint opp med det europeiske da Vinci-kratiet ombord på løpsk sprengstofftog, selv rett før smellet, er denne filmen ikke mer spennende enn en cupfinale mellom Lillestrøm og Hamarkameratene. 

Det er ille. 

Hvis jeg hadde vært i Zorro-alderen (ti år) og satt på første benk i det uerstattelige Verdensteatret, ville jeg ha sagt «Øøøøh» med avsky altfor mange ganger i denne pysete oppfølgeren. 
Klining og krangling. 
Fyttehekkan for en skuffelse. 
I forsøket på å holde den svartkledde helten innenfor genren familiekomedie, har de gjort ham til en sutrende operettehelt, en slags screwball-komedie-gneldrer i transvestitt-kostyme. 
Han og Catherine Zeta-Jones omgås på den uheroiske millennium-måten som såvidt kler familien til den elskede Raymond. 
De gneldrer som Zellweger og McGregor, de fordriver minutt etter minutt som kunne vært brukt til mørk mysterieaction med å få filmen til å høres ut som et italiensk kjøkken. 
Dette er som Lucy-show, det er Michael Douglas og Kathleen Turner, men uten gnist. 

Filmen starter med en fæl scene. 
Folket stemmer om Californias rolle i Unionen, og på taket sitter noen uflidde gubber og skyter luene av folk. 
Altså en tivoli-handling. 
Så kommer Zorro hoppende og dinglende, og hver gang han har utført et uvoldelig 11 års grense-stønt, stanser han og vinker smilende til folket, som en manesjeturner. 
Banderas ser ut som karikatur-skikkelsen til Cary Elwes i «Men in tights». 

Bedre blir absolutt ingenting da han kommer hjem til den glødende fru Zorro som må ha pådratt seg hetetokter av stearinlysinflasjonen, for hun hiver ektemannen ut fordi han flyr rundt og setter livet på spill iført karnevalsklær. 

En dårlig ektemann og far drikker litt, men beholder den friske hudfargen. 
Plutselig er Zeta-Jones bukseforlova med franskmannen Rufus Sewell, mens en uflidd hjemløs-forbryter flyr rundt og stjeler gårdene til det forente folk. 
Filmen står stille i overstrømmende dame-interiører og genererer misforståelser mens de meksikanske trompetene uler som taco-mishandla europeermager. 
Den lille Zorro-sønnen utfører Lønneberget-stønts og tryner så søtt som en Lano-reklame, men ingen spenning oppstår. 
Ingen ekte mystikk. 
Ingen mørke hemmeligheter. 
Ingen «han står bak steinen»-scener. 

En Zorro-film fra 2005 vil alltid være vanskelig, for det er noe virkelig tilbakelagt ved en historie om adelsmann som skjuler sin identitet med en øyeklut på størrelse med tanga. 
Men når man først prøver, ville alle Zorros venner vært takknemlige om de tok helten på alvor og gjorde ham litt farligere enn Kaptein Sabeltann. 
