Vi er alle Kvelertak
Da vi utropte dem til Most Likely to Succeed for en tid tilbake, hadde vi helt rett. 
For et storarta band. 

Slik starter en Kvelertak-konsert, med to sammensatte faktaopplysninger og et bevis på at til og med rockevokalister kan grunnleggende matematikk. 
Åpningslinja, som bandet har gjort til sin catchfrase, rommer nok mer enn Vokalist-Erlend er klar over. 
Premisset er to enheter, et band og et publikum. 
Han teller opp, vi teller ned. 
I løpet av den neste timen er det Oss. 
Det Store Vi. 
Vi er Kvelertak. 
Dersom du kan faget ditt — noe Kvelertak utvilsomt kan - kan du spille ut hele psykospillet med publikum. 
"2 become 1", som Spice Girls så rørende sa det i en av pophistoriens bunn-noteringer: 

Free your mind of doubt and danger 

Be for real don't be a stranger 

We can achieve it, we can achieve it 

Come a little bit closer baby, get it on, get it on 

'Cause tonight is the night when two become one. 

Sånn, da fikk vi sitert Spice Girls i en Kvelertak-kvakksalverpsykoanalyseanmeldelse. 
Merk datoen. 

Det er neppe planlagt og kynisk kalkulert fra Kvelertaks side, for de gjorde omtrent det samme da vi hørte dem for første gang og umiddelbart tenkte "ja, Ja, JA! 
De har det". 
Diskusjonen var aldri om Kvelertak ville bli store, men når Kvelertak ville bli store. 
Fra første gang jeg så dem var det helt udiskutabelt at de var i besittelse av denne mystiske X-faktoren som TV2 for alltid har ødelagt. 
TV-programmet viser nøyaktig det motsatte at det begrepet egentlig skal dekke. 
TV2 dytter fram folk som ikke har denne auraen, det genet, den evnen eller hva det nå er som må til for å gjøre musikere skikkelig gode. 
De fleste kan bli middels. 
Det er bare å øve. 
For å bli virkelig god må man ha det, hva det nå er. 
Av 1000 band som blir startet er det ett som har det i seg. 
Turboneger har det, Datarock har det og Kvelertak er blitt et slikt band. 

Dette ubestemmelige er årsaken til at musikk er godt kranglestoff. 
Man kan ikke bevise at noen har det. 
Man kan knapt argumentere for det, men man kan oppleve det. 
Kjenne det på kroppen. 
Når det gjelder Kvelertak har vi opplevd det så mange ganger at det helt sikkert ikke er et lucky shot, én kveld der alt stemmer. 
Kvelertak er ekte biff. 

Følelsen av friminutt uten vakter i skolegården. 
Alle mot alle. 
Kjenne lysten til å brenne U2-platene og heller tatovere en djevel rett på øyeeplet. 
Nå burde det kommet noe faglig. 
Ett eller annet om gitaristenes fortreffelighet, noe om dundretrøkket i kompet og vokalistens energi. 
De representerer den nye folkemetallen som er like relevant for skinnbuksene som for indiebuksene, eller noe sånn. 
Alt det rockefaglige har de stålkontroll på. 
Stadige turneer har ført mer med seg enn episke fyllemeldinger på twitter. 
De er blitt et enda bedre band. 
Det tar cirka to minutter før vi kan senke musikkpolitiskuldrene og si at "jovisst, jovisst, de er virkelig så bra, nu kjør vi grabbar". 
Et år etter at vi så dem i Folken sist er det enda vanskeligere å merke at dette egentlig er et poporkester som har ranet forsterkerlageret til Orange, tatt på seg metal-kamoen, skrudd opp til elleve og hamrer løs som om de skulle redde verden fra Coldplay eller det som verre er. 
Kvelertak er et tonn med aggressiv, smart, skamløs haraballmetall, folkelig som fårepølse og absolutt alt det mor'di advarer mot. 
Tatoveringer, ubarberhet, skadelig for tinitusen og live rockemyteforfall. 
Tilsynelatende. 

Når faget er på plass, handler resten av en breibeint rockekonsert om å skape en illusjon om at vi alle er like tatoverte og breibeinte som bråkeballetten på scenen. 
Det der kunne vært meg, hvis vi ser bort fra kona, de to ungene, Peugeoten, husbanklånet, interessen for innslagspunktet for toppskatten, prisen på hvitevarer og trangen til å - for barnas skyld - vite andelen palmeolje i Havre-Polarbrød. 
Denne illusjonen klarer Kvelertak å skape. 
Man befinner seg midt i en tornado i én time. 
Folk kaster øl, svetter, skriker, brøler, mosher og stagediver som om det skulle være premiering for Kveldens Ånnas etter konserten. 
Det er sånn det skal være. 
Følelsen av friminutt uten vakter i skolegården. 
Alle mot alle. 
Kjenne lysten til å brenne U2-platene og heller tatovere en djevel rett på øyeeplet. 
Til og med avholdsfolk med god kjennskap til Paulus og ventende Peugeot utenfor vræler med på "Odin, vvræææ, send oss ditt mjøøød, ditt magiske mjøød, ditt vvvurrræææ!". 

Kvelertak har nok enda ett gir til inne. 
Men da vi utropte dem til Most Likely to Succeed for en tid tilbake, hadde vi helt rett. 
De har det. 
For et storarta band. 
