Fråtsende rotte tar jobb hos grådig begravelsesagent
Fråtseri er først ut i serien om dødssyndene. 
Bor det egentlig en rotte i oss alle? 

Sørlandsforfatteren Gaute Heivoll har alt fått mye medieoppmerksomhet for å begi seg dødssyndene i vold. 
Sammen med den danske illustratøren John Kenn Mortensen er han i gang med syv bind av «Estragons historier», ett for hver synd, myntet på «barn i alle aldre». 

Humorhyllene for barn inneholder riktig nok allerede rikelig med oppvisninger i dødssyndene. 

Både Rampete Robin og Greg fra «En pingles dagbok» lever ut hovmod, grådighet, begjær, misunnelse, fråtseri, vrede og latskap – mer eller mindre i tråd med pave Gregor den stores utlegning fra 500-tallet. 
For å kvalifisere som dødssynd må den som forbryter seg vite bedre. 
Det må leseren også. 

Da først kan barn fryde seg når Rampete Robin så selvfølgelig lurer til seg fordeler på andres bekostning. 
Han lever ut en primitiv side av deg som du nylig har lært deg å kontrollere. 
Voksne som synes Rampete Robin er morsom, hører trolig til dem som fortsatt må anstrenge seg for ikke å ta det største kakestykket på fatet. 

«Rottefangeren fra Sorø» styrer utenom barns hverdag, dermed blir det morsomt for et større publikum. 
Historien fortelles av rotter. 
Dyr kan – finurlig nok – leve ut instinktene sine helt tilforlatelig, selv som voksne. 

Enda festligere blir det av at disse rottene er hamskiftere, altså i stand til å passere som mennesker. 
Mortensen ikler fortelleren Estragon menneskeskikkelse med kostelig presisjon. 

Kanskje fins det en rotte i oss alle – eller var det bare før i tiden? 

Boken er trykket på gulnet papir. 
Teksten dyrker en fortellertradisjon som hadde sin storhetstid før etermediene. 
Jeg aner spor av gamle mestere som H.C Andersen, Samuel Beckett og Roald Dahl, mens bildene gir assosiasjoner til Chris Riddells illustrasjoner i «Kirkegårdsboken» av Neil Gaiman (2008). 

Riktig nok kan forfatteren beskyldes for å etterligne forbildene i vel stor grad. 
Hankjønn fyller dessuten samtlige roller med litt for stor selvfølgelighet. 
Men uansett er det deilig å bli med tilbake til en klassisk fortellertradisjon drevet av uventede vendinger. 
Her kan hva som helst skje. 

Det handler om den gang Estragon tok seg arbeid som rottefanger hos begravelsesagenten Glambak. 
Gjerrigknarken tjener penger på andres død. 
Fortjenesten stryker han seddel for seddel og oppbevarer i en likkiste. 

Tekst og tegning konkurrerer om å gi den mest infame fremstillingen av ham: 
«Da han var ferdig, klødde han seg i det tynne håret så et lite snøfall av flass drysset over skuldrene, pillet seg deretter lenge og grundig i nesen, og med et salig smil spiste han det han hadde funnet der inne.» 

Fråtseriet til Estragon er langt mindre grotesk og derfor mer tiltalende. 
Når han lar seg friste til å ta en smak – eller tre – av sedlene, står han snart i fare for å bli avslørt. 
Heldigvis viser han seg å være en rotte av den utspekulerte sorten. 
Moralen må vær noe sånt som at sedler skal spises, ikke strykes. 
Nyt den gjerne som høytlesing ved nærmeste peis. 
