Paul Simon «The Studio Recordings»
(Warner) 

Der går samtlige Simon studioalbum, minus tjuvstarten fra 1965, samlet i en stygg pappboks. 

Opprensket lyd og lett oppussede omslag, samt 30 tidligere uutgitte kutt; i overveiende grad demoversjoner av allerede kjente sanger. 

Noe som bekrefter inntrykket av at Simon er en sånn fyr som har tålmodighet og disiplin nok til å ferdigutvikle enhver idé som måtte dukke opp i låtskriverhodet hans. 
I hvert fall fire små klassikere blant disse ni: 
Den melodiøse hyllesten til New York City, debutalbumet «Paul Simon» (1972). 
Varme «There Goes Rhymin Simon» (1973) - hans mest sjelfulle plate, hjem til de guddommelige «Take Me To The Mardi Gras» og «Something So Right». 

Den skandaløst oversette «Hearts And Bones» (1983), som har den underskjønne, mystiske «Rene And Georgette Magritte With Their Dog After The War» og den elegiske «The Late Great Johnny Ace», og som ellers er en nesten fullendt plate om nevrotisk mannlig middelalder. 

Samt «Graceland» (1986), det jublende vellykkede bryllupet mellom Simons Manhattan-kunstnertemperament og livsbejaende afrikansk musikk. 

Vær klar over at disse nye utgavene kommer i salg enkeltvis om ikke lenge. 

Du er med andre ord ikke nødt til å blø lommeboken for den fulle og hele stasen. 

Én ting er ødeleggende, og det er at man har glemt/utelatt originalversjonen av «Slip Slidin Away», i sin tid først å få på samlealbumet «Greatest Hits, Etc.» og en stor hit i 1977. 
Det er en av hans beste sanger, så den savnes sårt - i likhet med et essayhefte og generelt lekrere design. 

Men ikke et dårlig album her, knapt en dårlig sang. 

Hatten av for en av rockens aller flinkeste flinkiser. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
