Ubalansert og klisjéfylt om barnefordelingssak
Kevin Costner gjør en sterk rolle som alkoholisert og sørgende bestefar. 
Men filmen lener seg for mye på loslitte stereotypier. 

To av filmene som har premierer denne helga tematiserer på hver sin måte motsetninger mellom de hvite rikinger og svarte, mindre bemidlede mennesker i Los Angeles. 
Dette er den forsøksvis seriøse varianten, hvor konflikten utløses idet en middelaldrende kvinne dør i en trafikkulykke. 
Hun etterlater seg en mann og et barnebarn, sju år gamle Eloise, som har bodd hos sin mormor og morfar hele livet, etter at moren døde under fødselen. 
Når mormor dør kommer imidlertid farmor på banen, og foreslår ført en ordning med delt omsorg. 
Til tross for en tilsynelatende god dialog mellom de to familiene, utvikler det seg raskt steile fronter, og saken går til retten. 

På den ene siden finner vi den syngende, hjertevarme storfamilien, som lever i et noe lurvete nabolag hvor folk røyker crack på gata. 
På den andre siden har vi Elliot (Costner), den velstående advokaten som sender barnebarnet på byens beste privatskole og hyrer et pinlig karikert, afrikansk geni til å hjelpe henne med leksene. 
Samtidig drukner han sin velbegrunnede sorg i whisky. 
Costner gjør en glimrende rolle, men det hjelper lite når manuset i sine svakeste stunder minner mest om et billig rett på tv-drama, hvor rollefigurene er sjablonger basert på vanlige fordommer. 

Man får fort den ubehagelige følelsen av å være en kikker som observerer hvordan folk som burde visst bedre la sine smålige følelser ta kvelertak på både fornuft og medmenneskelighet. 
Hvis filmen, slik tittelen antyder, forsøker å illustrere rasistiske elementer i det amerikanske samfunnet, gjør den en usedvanlig dårlig jobb. 
