John Mayer på Norwegian Wood:Flørtepusen 

John Mayer (36) er en mann som har draget på det meste han gjør, ikke bare på damene. 

Konsert: 
John Mayer 

Sted: Norwegian Wood 

Publikum: 9000 

Det må være lov med en viss skepsis overfor selvbildet til en musiker og multi-kunstner som har solgt tyve millioner album og som har Taylor Swift, Katy Perry, Jennifer Aniston og Jessica Simpson i dating-boka si (alle avkrysset), samtidig som han har avslørt intime detaljer om spesielt de to sistnevnte. 
Har vi mistet han, liksom? 

På ingen måte. 
Han virket både jordnær og ydmyk (men selvsikker!) under Norwegian Wood lørdag kveld. 
Kanskje har han lært leksa si og forstått at han må konsentrere seg om det han kan og bør. 
Og det er ikke rent lite. 

Det er et noe annerledes show enn Mayer presenterte i Oslo Spektrum i fjor høst han kommer med til Frognerbadet. 
«Queen Of California» kommer først, og allerede her røper John Mayer hva han skal servere i aften; essensen av amerikansk musikk fra bluesen via soulen til countryen. 

John Mayers force er i stor grad at han klarer å lage kommersiell poprock for massene ved å smelte dette sammen. 
Mange har prøvd før han, ikke like mange har lykkes. 

«Queen Of California» er rett og slett The Band som tar med seg sørstatshelten Dickey Betts på gitar og retter blikket mot California. 
Standarden er satt. 

«Wildfire» følger på og i den smygende sensuelle «I Don't Trust Myself (With Loving You)» viser han den første fliken av hvilken eminent gitarist han faktisk er. 
Mayer har spilt med de store bluesmestrene og forsvinner egentlig aldri fra bluesen når han tar sine soli. 

Og dem blir det heldigvis mange av under en Norwegian Wood-festival som har hatt rekordfå slike. 

Det tar ikke lang tid før John Mayer er varm i trøya, oppildnet av et publikum som har ventet i strålende sol hele dagen og endelig oppfører seg slik fans skal gjøre; jublende og bråkete. 
Mayer selv rister på hodet og utbryter at han vil spille på samme sted i morgen, så flott er det i Frognerbadet. 

Det er i så fall dårlig nytt for bergenserne som venter på han søndag kveld... 

Midtveis må han gjøre en akustisk avdeling for å bevise at han behersker dette også. 
«Free Fallin'» er definitivt bedre i Tom Pettys originalversjon, og småjazza «Your Body Is A Wonderland» - med innlagt scat - og «Neon» gjør at showet mister noe av intensiteten sin. 

Men Mayer er fort tilbake på rett spor. 
På «Waiting On The World To Change» avslører han seg som en gentleman-tjuv, det er jo bare nok en versjon av «People Get Ready» (men fin), og «Dear Marie» rett før ekstranumrene nekter publikum å stoppe syngingen av før Mayer og bandet kommer inn igjen for både å avslutte låten og gjøre unna ekstranumrene. 

Da har vi rukket å reflektere over hvor lite ekstraordinær John Mayer egentlig er, men hvor stor teft han har for å tekkes publikummet sitt. 
Mayer er kjekk, han er dyktig på flere områder og han vet åpenbart hva folk vil ha. 

Men han mangler stinget som gjør han like farlig og uforutsigbar på scenen som han har vist seg i privatlivet. 
For meg kan han gjerne bli mer kommersiell (les: kjedelig) på privaten og det motsatte i kunsten. 

I Frognerbadet var det ikke så mange som tenkte veldig mye over det der og da. 
Da ekstranummeret «Gravity» strømmet ut mot amfiet var det nettopp tyngdekraften svært mange hadde problemer med da de danset sidelengs ut av amfiet med fornøyde smil rundt kjeften etter en lang dag med sola - og en solid konsert med helten. 
