Nytt show:Skåber, Cess og Schøyen er revyens redningskvinner 

Tre elefanter i rommet har bakbeina i gullalderens Chat Noir – og snabelen inn i vår tids latter. 

Dødsattesten var egentlig skrevet for lenge siden, men Skåber, Cess og Schøyen beviser at revyen lever i beste velgående, også på de profesjonelle scenene. 

På Latter handler det om elefantene i rommet. 
De vi ikke ønsker å snakke om, men som kanskje pipler frem likevel, gjennom sarkasmer, understatements eller Hege Schøyens tankelesermaskin kjøpt på Vipps. 

Konseptet blir presentert i første elleville sirkussangnummer med fjær i håret, høye hæler og, i Linn Skåbers tilfelle, minimal bekledning nedentil. 
Deretter kommer showstopperne i kø. 

Gamle referanser, ny antisemittisme 

Tre elefanter i rommet er noe så sjeldent som en nesten gjennomkomponert revy, uten et eneste dødpunkt eller en eneste falsk tone. 

Det enkleste nummeret, «En liten jøde i lave sko», er utrolig nok det farligste. 
Cecilie Steinmann Neess (populært kalt Cess) har fortalt i intervjuer at det er vanskelig å tulle med jødedommen i Norge. 
Her tar hun heldigvis sjansen. 
Originalen, «En liten pike i lave sko», var Nora Brocksteds sologjennombrudd fra den legendariske Chat Noir-revyen Kjør Storgata i 1955. 

En mannsalder senere har Jon Niklas Rønning og Trond Hanssen gjort piken jødisk, og får sagt noe om antisemittisme gjennom tilsynelatende uskyldige verselinjer. 

Cess er stjernen 

Låten etablerer også Cess som den stjernen hun er i dette showet. 
I trioens første show fra 2013 var aldersforskjellen mellom de tre komikerne en del av humormaterialet. 
Cess var hun nye og lave. 
De to eldre liksom-fallerte og representanter for det gamle. 
Heldigvis har de roet dette noe ned. 

I Tre elefanter i rommet blir man mer slått av hva de har til felles, enn hva som skiller dem. 
De har samme liksom-klønete komiske utstråling, de er musikalske i alt de gjør og de er store typetegnere. 

I ett nummer synger de seg gjennom alle de kroppslige og sosiale stadiene av en fødsel. 
I et annet spiller de ut alle slektningene rundt en bryllupsmiddag. 
Det ærlige koret er en annen revyklassiker, der fire musikermenn og tre komikerkvinner synger korets innerste tanker flerstemt. 

Både koret og bryllupsmiddagen kunne lett falt som klisjeer til jorden. 
Men Skåber, Cess og Schøyen får alt de tar i til å bli gull. 

#metoo på 50-tallet 

«Håndklærne dufter av sommersol» er et #metoo-nummer om 1950-tallets nylig forgrepne husmødre, der Bjarne Amdahls toner fra «Æille så nær som a Ingebjørg» blir satt til Linn Skåbers satiriske tekst. 
Det er et nummer i beste revytradisjon, hvor aktualiteten bare er en usynlig hinne over visa. 

De tre komikerne har sammen med regissør Vemund Vik skrevet mye av materialet selv, men noe er også signert revynavn som Trond Hanssen, Jon Niklas Rønning og TV-serietalentet Christopher Pahle. 

Det glir sammen som en fin helhet, men jeg savner litt mindre revyletthet, og litt mer løsaktig frekkhet. 
Heldigvis tilfører Linn Skåber sin særegne spontanitet når det hele blir litt for regissert. 
Jeg håper imidlertid elefantene får friere dressur utover i spilleperioden. 

Et boybandtalent 

De fire bandmedlemmene er multitalenter som heldigvis får masse rom på scenen. 
I det heidundrende musikalske nummeret «Drømmemannen» sjekker Cess opp musikerne etter tur. 
Sistemann ut er Benjamin Giørtz, til daglig vokalist i indiepopbandet Kid Astray, som viser et solid boybandtalent mot den kresne Cess. 

Når stevnemøtets siste punchline «Er du jøde?» rimer på «Liker du Jonas Gahr Støre?», er det bare å lene seg tilbake – og tenke at de 31.000 som har billett til denne forestillingen er veldig heldige. 
