Et komplisert comeback
Young Dreams' comeback er til å drømme seg bort i. 
Men pass deg for marerittene. 

Young Dreams skulle erobre verden, i hvert fall hvis man skulle tro norsk musikkbransje. 
Det var kanskje en i overkant stor bør å legge på skuldrene til et så ferskt band med så unge musikere, men er det noe musikkbransjen elsker, så er det historien om et stjerneskudd. 

Det skadet heller ikke at Young Dreams og primus motor Matias Tellez på nesten mystisk vis klarte å bygge bro mellom barokk, mørk og dyster Beach Boys-estetikk og moderne, dansbar indierock à la Vampire Weekend. 
Debutalbumet «Between Places» (2012) sikret bandet en Spellemannpris, de viktige konsertene kom på rekke og rad – og så ble det stille. 
Tellez fikk kyssesyken og ble satt ut i flere år. 

Matias Tellez fortsatte å jobbe, men det tok tid. 
Den første nye singelen, «Of the City» kom ikke før i 2016. 
BTs anmelder Alisa Larsen var fra seg av begeistring og kalte den «eventyrlig god», men vet du hva? 
Det var ikke plass til den på albumet. 
Ikke er den savnet heller; «Waves 2 You» har nemlig ikke tid til å se seg tilbake. 

Det er vanskelig å komme utenom navn som Brian Wilson, Phil Spector, Paul McCartney og George Martin når man snakker om Young Dreams. 
Dette er stor, kompleks og mektig musikk, skrevet for et band i studio. 

Hør bare på «Demolition»; den starter som en enkel danselåt før den endrer karakter fullstendig etter bare 20 sekunder. 
Lydbildet er rikt og kompakt, lastet med vellydende vibrasjoner. 
Drøye 26 sekunder etter det igjen har Tellez på nesten umerkelig vis koblet de to visjonene sammen igjen, før det hele bygges opp med et vell av programmeringsteknikker, gitarer og synth. 
Men det stopper ikke der: 
Med over minuttet igjen lar Young Dreams låten bryte fullstendig sammen og forvrenges til det nesten ugjenkjennelige. 
Det hele vitner om en musikalsk eventyrlyst av de sjeldne. 

Nevnte jeg at det hele også er uforskammet melodiøst og fengende? 

«Waves 2 You» er en lek med ytterpunkter. 
Tellez og resten av bandet har utnyttet studioets muligheter til det fulle, og kombinerer ulike produksjonsteknikker fra vilt ulike stilarter til noe helt nytt. 
Med små endringer kunne «Gun of Light» passert som hitlistekandidat både på 70-, 80-, 90- og 2000-tallet, alt etter hvilke partier som hadde fått dominere i miksen. 

Der «My Brain on Love» er en nesten tanketom, deilig kjærlighetslåt, fengsler «Astral Plane» med sin intense, nesten dronete støy. 
«Cells» balanserer en luftig melodilinje med et urovekkende, underliggende mørke, mens «take My Lungs» kanaliserer både Beach Boys og David Lynch på en nesten marerittaktig måte. 

Denne platen kommer etter alt å dømme ikke til å sette Young Dreams på verdenskartet, til det er den litt for krevende og innadvendt. 
Men de som vet å verdsette kompliserte, utfordrende og kløktige poplåter, skrudd sammen av en av landets mest ambisiøse produsenter, vil garantert finne mye å glede seg over også denne gangen. 
Young Dreams er et av landets desidert fineste band, og det virker som om det er noe de kan leve helt fint med. 
