Elven, døden og kjærligheten
Lavmælt russisk filmkunst — som kanskje også er en mockumentar? 

DRAMA. 
(Ovsyanki) Regi: 
Aleksej Fedortsjenko. 
Med: 
Julija Aug, Igor Sergej, Viktor Sukhorukov, Jurij Tsurilo, Ivan Tushin. 
Russland 2010. 
1 time 18 minutter. 
Aldersgrense: 7 år. 
Egnethet: 
Voksen. 

Ikke vent en brautende handling. 
Skru frekvensen ned på langsomt. 
Da byr "Spurvene" på en visuell overraskelse fra et russisk elvelandskap, breddfullt av dempet erotikk og sorgtung lengsel. 

Det er vrient å få bekreftet sannhetsgehalten i bildet regissør Aleksej Fedortsjenko gir av det finsk-ugriske merjafolket hvis etterkommere fortsatt lever på slettene der elvene Volga og Kostroma renner sammen. 
Pynter de brudene sine med fargede bånd på intime steder? 
Brenner de sine døde på likbål og gir asken tilbake til elva? 

Forfatter Geir Gulliksen minner i en kommentar til "Spurvene" om at Fedortsjenko for noen år siden laget en mockumentar der russerne landet på månen før amerikanerne. 
Kan regissørens påstander om merja-folket være mer poetiske enn dokumentariske? 

Svaret er ikke så viktig. 
Her holder det å åpne seg for overrumplende handlinger og bilder som skildrer to middelaldrende menn, Miron og Aist, etter at hustruen til den første er død. 

Det er knapt med dialog i filmen, men desto mer rom for å la bilder av landskap, forfalne byer og tause mennesker tale om forfall, innestengte drifter og følelser. 
Fedortsjenko plasserer seg i den visuelle tradisjonen fra de store regissørene Andrej Tarkovskij, Aleksander Sokurov og Andrej Zvyagintsev (Tilbake). 
Sistnevntes fotograf Mikhail Krichman dukker opp igjen nå, og det er en nytelse. 

Man tror lenge at to gulspurver i et fuglebur bare er der til pynt, men vent å se – til slutt får de spille en avgjørende rolle. 

Det er lavmælt filmkunst om elven, døden og kjærligheten, men absolutt severdig. 
