Et slags helvete
«Boiling Point: 
Road to Hell» vil bokstavlig talt få deg til å koke over av frustrasjon. 
Likevel er det vanvittig forførende. 

Først og fremst: 
Maken til ironisk spilltittel skal du lete lenge etter. 
Veien til rent helvete nemlig ikke lang for stakkars «Boiling Point». 

Spillet kan ene og alene karakteriseres som hav av tekniske feil og uoppnådd potensiale. 
På bunnen, dypt nede i søla, ligger det faktisk et suverent spill og gisper etter luft. 
På toppen finner du syvogtyve lag med søppel. 

Det er egentlig ikke en lang historie, så grip etter kaffekoppen og hør etter. 
Jobber du med spill, kan du også lære en ting eller to underveis. 

Satt i bås, er «Boiling Point» et slags action-rollespill. 
Se på det som «Gothic»-spillene satt i nåtid. 
Legg til litt «Grand Theft Auto», bland det med «Far Cry» og du ender opp med «Boiling Point». 
Høres bra ut, ikke sant? 

Og på papiret er det nettopp det. 
Du får servert en gigantisk spillverden uten noen som helst ventetid. 
Verden lever tilsynelatende rundt deg hele tiden, og du får rote deg opp i alt fra mafiaen til regjeringen. 

Spillet ser ikke særlig pent ut, men atmosfæren suger deg rett inn. 
Du får kjøre bil i jungelen, drikke i baren, og pumpe motstanderne fulle av bly. 

De første timene føles «Boiling Point» som det perfekte spillet. 
Du blir ledet naturlig fra oppdrag til oppdrag, du får utforsket en gigantisk spillverden, og alt føles fritt og fantastisk. 
Men så dukker problemene opp. 

Å bare si at «Boiling Point» har sine upolerte sider, ville vært det samme som å hevde at Laila Dåvøy elsker voldspill. 
En komplett løgn, altså. 

«Boiling Point» er så fullt av feil og mangler, at det til tider egentlig ikke burde være mulig å spille. 
Som en skadet påfugl, med to brukne vinger, seriøs feber og pengeproblemer, men som likevel nekter å gi opp. 

Du kommer til å finne oppdrag som ikke lar seg gjennomføre. 
Gjenstander vil forsvinne i løse luften. 
Fiender vil skyte på deg, selv om du ikke kan se dem. 
Og verst av alt, uansett hvor god datamaskin du har, vil det hakke. 

La oss si det slik: 
Har du problemer med å holde hodet kaldt i frustrerende situasjoner, er «Boiling Point» akkurat det du trenger for å tilte. 

I fare for å overproblematisere dette, noe som egentlig ikke er mulig, bør det likevel nevnes at spillet har plenty med sjarm og herlige øyeblikk. 
Alt det prøver på, får det til. 
Men det får altså ingen poeng for stil. 

Friheten du får, er spillets store selgepunkt. 
Historien er ikke linær, og du kan utforske verden og involvere deg i politikken etter hvert som du går. 
Det har solide rollespill-elementer, koblet sammen med forrykende action. 

På sin egen haltende måte, naturligvis. 

I forsøk på å få noe produktivt ut av denne kritikken, er det på sin plass å gjennomskue og presentere hvem som er syndebukken opp i dette. 
Det er absolutt ikke utviklerne som har laget spillet. 
Det er utgiveren, Atari. 

Spillet har vært i produksjon i flere år, under navnet «Xenus». 
Navneskiftet kom helt nylig, rett etter at Atari kom inn i bildet. 
Det er ingen tvil om at Atari har valgt et mer kommersielt navn for å selge flere kopier. 

I tillegg fjernet de den opprinnelige hovedpersonen, og satt inn en semi-kjendis fra Hollywood, nemlig Arnold Vosloo fra «Mumien»-filmene. 
Et tydelig forsøk på å selge enda noen flere kopier på en litt bitter måte. 

Alt dette er forsåvidt uproblematisk, men når Atari presset spillet ut i butikkene, trolig seks måneder før det egentlig var ferdig, var fanden løs. 

Så Atari - hvis dere leser dette - tro ikke at dere får slippe unna med denne praksisen. 
Vi ser hva dere gjør, og vi finner oss ikke i det. 

I mens må de talentfulle utviklerne sitte igjen som ofrene, med et halvferdig spill som kunne blitt en virkelig perle. 
For «Boiling Point» kunne blitt noe stort - noe eksepsjonelt - hadde det fått tid til å modne. 

Seks måneder lengre produksjonstid kunne lett gitt seks øyne på terningen. 
