Drøm, bekjennelse og maskerade
SSO mestrer de forskjelligste musikalske uttrykk på høyt nivå. 

De to første verkene på konserten torsdag kveld blir ikke så ofte fremført i konsertsalen. 

Men det er verker som definitivt fortjener sin plass her. 
Torû Takemitsu (1930-1996) er, som navnet lyder, japaner, men verkene hans er uten direkte referanser til tradisjonell japansk musikk; han forener på uforlignelig vis vestlig modernisme med japansk estetikk. 
Han unngår regelmessig rytme, faste tempi, symmetriske former og orienterer seg mot meditasjon, landskaper, årstidene, drømmer. 
I Dreamtime fant SSO med den fremragende Kazuki Yamada som dirigent straks det bølgende i denne musikken, de mange klangfarger og det nesten statiske, men allikevel flytende. 

Bekjennelsessymfoni Paul Hindemith (1895-1963) skrev det symfoniske verket Mathis der Maler i 1934, med tre satser som han ville ta inn i operaen med samme navn. 
På denne tiden hadde Hindemith forlatt sin særegne kombinasjon av ekspresjonisme og nysaklighet som vi også finner i billedkunsten (Otto Dix). 

Symfonien Mathis der Maler tar for seg tre bilder fra Mathias Grünewalds berømte Isenheim-alter i Colmar, der den underliggende handlingen fra operaen skinner gjennom: 
Kunstnerens beslutning om å gi avkall på sin kunst og vie seg for politisk handling (bondeopprøret i 1525), hans oppdagelse av at en slik handling var forgjeves, og så hans tilbakevending til kunsten. 
Men selv om Grünewald blir regnet som urtysk og Hindemith i sitt moderat moderne tonespråk griper tilbake til barokken, ble hans musikk stemplet som «kulturbolsjevisme» og nektet fremførelse. 

SSO spilte dette verket, en slags bekjennelsessymfoni, konsentrert og med innlevelse. 
I første sats, «Konsert for engler», med den religiøse folkesangen «Es sungen drei Engel», kom den kunstferdige kombinatorikken mellom de fire temaene klart til uttrykk. 
Andre sats, «Gravleggelsen», var preget av langsom sorg. 
I siste sats, «Den hellige Antonius’ fristelse», der Grünewald på sin tavle lar helgenen plages av motbydelige udyr, gikk det imidlertid ganske ekstatisk for seg. 
Det manglet heller ikke på sanselighet her. 
Yamada var usedvanlig nyansert i sin tegngiving i dette verket. 

Storartet Stravinskij-spill Petrusjka-suiten er full av ironisk-åndfull virtuositet, klinger som en avgrunnsdyp parabel over kjærlighet, hat, forstyrrende kontraster samt russisk folklore. 
Det er musikk med maske på. 
I den første scene, på den turbulente markedsplassen med dukketeater, hørte vi tydelig hvordan SSO fikk frem den frekke instrumentasjonen som gjorde at Debussy kalte Stravinskij en «villmann». 
Fløytekadensen hadde noe magisk over seg – inntil dukkene våkner og danser en russisk dans som ble vitalt fremført. 
I neste scene er Petrusjka misunnelig på en annen dukke, maureren, som får danse med ballerina-dukken. 
Valsetemaene her hadde en herlig schwung. 

Maureren (ingen tenkte på rasisme i 1911) dreper Petrusjka i tredje scene, men han viser seg til slutt som spøkelse og peker nese til alle. 
Musikken ble spilt nettopp så grelt og glassaktig uttrykksløst som Stravinskij her skal lyde. 
Det gjøgleraktige hadde over alt stor presisjon. 
Likeledes var soloinnslagene glimrende. 
Det sydet og kokte mellom instrumentene. 
Når lydnivået var på det høyeste, ble det aldri dunder og brak, men sublime kraftklanger. 
Jeg har aldri tidligere hørt SSO på et så høyt nivå i Stravinskij. 
Kazuki Yamada var en ideell dirigent, både her og i de to andre verkene. 

LES OGSÅ: 
