TeateranmeldelseTung tids tale: 
Kollektiv kraftprestasjon 

På Riksteatret makter de å vri en vital teateropplevelse ut av Olaug Nilssens roman om autisme. 
Det er i ordets rette forstand en kollektiv prestasjon. 

RIKSTEATRET 

«Tung tids tale» 
Av Olaug Nilssen. 
Regi: 
Marit Moum Aune Lysdesigner: 
Ola Bråten Lyddesign: 
Nils Wingerei 

Maskedesign: 
Tonje Lie Dramaturg: 
Toril Solvang Scenograf: 
Even Børsum Produsent: 
Emnet Kebreab Med: 
Jon Bleiklie Devik, Siren Jørgensen, Marianne Krogh og Julie Moe Sandø 

De bokstavelig talt vrenger seg på scenen, de fire skuespillerne som sammen bærer denne forestillingen. 
Jon Bleiklie Devik, Siren Jørgensen, Marianne Krogh og Julie Moe Sandø – det gir liten mening å fremheve en enkelt på bekostning av de andre, for de trer inn og ut av rollene og skifter karakter, stemme og uttrykk i ett sett gjennom den halvannen timen dette varer. 

Alle spiller alle, for å si det enkelt. 
Og det fungerer glimrende, selv når Jon Bleiklie Devik trer inn i rollen som mor og forteller, eller når de tre kvinnene i tur og orden «er» Daniel. 
Scenografien er konsentrert om et firkantet bygg med vinduer, dører og trapp – rammene rundt et liv og en familie i evig kamp. 
En kamp for å få livet med Daniel til å henge sammen, og en kamp med byråkratiet og helsevesenet som vil tvinge en psykiatrisk diagnose på Daniel. 
Og selvfølgelig en kamp for å bli sett og anerkjent både som omsorgspersoner og som pårørende. 

Ut av dette kommer det en dynamisk og fysisk teaterprestasjon, der tablåer fra et liv med autisten Daniel skildres på tidvis utagerende vis, ganske i tråd med den virkeligheten romanen «Tung tids tale» beskriver. 

Igjen har regissør Marit Moum Aune vist sin helt spesielle evne til å gjøre samtidslitteratur om til vedkommende og medrivende samtidsteater. 
Ved å ta i bruk teaterrommets muligheter, og samtidig redigere i teksten slik at kjernen kommer enda tydeligere fram. 

Olaug Nilssen har selv sagt at romanen kan leses som en politisk ytring, mens andre helst vil sette morskjærligheten i sentrum for stykkets tematikk. 
Etter å både ha lest boken og sett teaterstykket er det viktigste som sitter igjen hos meg kanskje dette: 
Autisme er ikke noe som kan håndteres ved hjelp av andre begreper eller ved å lete etter konvensjonelle, psykologiske årsakssammenhenger. 
Autisme er mer enn nok i seg selv, en tilstand som det er viktigere å behandle enn å forklare. 

Begrepet politisk teater gir kanskje ikke mening for så mange lenger. 
Men i likhet med romanen er teateroppsetningen av «Tung tids tale» blitt en kunstnerisk opplevelse som jeg tror kan vise seg å ha politisk effekt. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
