Øya-anmeldelse:Parquet Courts - Vittig i Vika 

Parquet Courts er uvanlig energiske til «slackere» å være. 

Parquet Courts Vika, Øyafestivalen Publikum: 
Cirka 1500 
De er texanere av litt ubestemmelig alder, i eksil i Brooklyn, og låter ofte som Manhattan anno 1975, Boston anno 1976 eller Stockton, California anno 1993. 

Med det mener jeg å si: 
Like deler tidlig Television, Jonathan Richman & The Modern Lovers og Pavement. 

Debutalbumet deres fra i våres, «Light Up Gold», besto av kjapp, konsis «1-2-3-4»-rock med gode melodier og vittige tekster, og var umulig å ikke glise fett av. 

At disse smarte, språkglade, bongrøykende «slackerne» skulle være så energiske, så tighte og så gøyale på scenen, er likevel en tipptopp overraskelse. 
Den mest aktive vokalisten, Andrew Savage (han på Telecasteren), har en begynnende hvitmannsafro på hodet, og synger som han var med i et hardcoreband: 
Intenst. 

Thurston Moore-«lookalike» Austin Brown (han på Stratocasteren) ser ut som en forvokst litteraturstudent, og spiller soloer etter beste, det vil si brukbare, evne. 
Bassisten Sean Yeaton har glitrende headbanging-kvaliteter. 
Trommisen Max Savage, Andrews bror, har metronombeaten inne. 

Det er over på 40-45 minutter, perfekt lengde for denne typen energipille-poprock. 
Det gjenstår å se om det «blir noe av» Parquet Courts. 
Kanskje mangler de ambisjonen et album nummer to, enn si tre, krever. 
Men akkurat nå er de bandet The Strokes så raskt vokste seg for pompøse til å kunne bli. 

«Takk», sier Andrew. 
«As a matter of fact: 
Tusen takk». 
Takk selv. 
Dette var moro. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
