Romanen er full av dystre framtidsutsikter, men språket kryr av vakre metaforer
Merethe Lindstrøm med språklig sterk dystopi. 

Merethe Lindstrøm har i høstens roman, «Nord», beveget seg inn i en type fortelling som er blitt en egen sjanger. 
Den kalles gjerne postapokalyptisk eller dystopisk og skildrer verden etter at den er blitt utsatt for en form for katastrofe. 

Både i romaner og ikke minst TV-serier dyrkes denne typen mørke visjoner av framtida. 
Det er slutt på verden slik leserene kjenner den, menneskene er ribbet for sivilisasjonens bekvemmeligheter og er kastet ut i en tilstand der den er ødelagt. 

Hunden og gutten 

«Nord» fortelles av en 17 år gammel gutt, som er på vandring nordover. 
Det er derfra han kommer, og dit vil han vende tilbake. 

Ved bokas begynnelse har han mistet en hund, som har betydd mye for ham. 
Som en slags erstatning treffer han en guttunge, som gjemmer seg oppe i et tre. 
Gutten følger etter ham. 
De er nede på et eksistensielt minimum: 
«Gutten spør aldri hvem jeg er, ingen spør lenger hvem noen er». 

Et lite barn 

Disse to innleder et fellesskap. 
Gutten ser ynkelig ut, «den lange halsen stikker ut av hullet i trøya, en grå renne med en ujevn bord av skitt». 
I en landsby der mange mennesker er drept, finner de en liten baby, som den guttungen bærer med seg og tar seg av med stor hengivenhet. 

Jeg-stemmen bærer boka og gjør den til en litterær opplevelse av høy klasse. 

Hva har skjedd? 
Vi får vite at fortelleren har vært igjennom en mildt sagt anstrengende tid. 
Området han kommer fra, har vært angrepet av soldater og tydeligvis okkupert. 
Men han har også levd i en landsby kalt Welcherweg og skriver mye om et forhold han hadde til en kvinne som het Aneska. 

Bombefly og kompass 

Sivilbefolkningen har vært tatt til fange og drevet ut på lange marsjer. 
Alle de svakeste er døde, andre har kreket seg videre, til tross for elendige forhold, sult og behandling uten noen form for menneskelighet. 

Fortsatt farer bombefly over himmelen og sprer sin dødbringende last. 
Det lille følget treffer bare sporadisk andre vesener på sin vei nordover. 
Retningen finner jeg-personen ved hjelp av et kompass han har vært så heldig å være i besittelse av. 
Hadde det ikke vært for slike henvisninger, kunne man befunnet seg i den mørkeste middelalder. 

Mil etter mil 

Om seg selv skriver 17-åringen: 
«Jeg er også bare deler av meg selv, bare øyne og ører og bein, eller mindre enn det, alt er vei. 
Jeg går og går, nordover langs jordene, på stier i skogen, på de brede grusveiene der hunden ville løpt foran meg hvis den kunne.» 

Vi befinner oss i en periode da «krigen nesten er slutt og frigjørerne banker på dører, befrir folk fra husene og landområdene deres. 
Noen sier de har tenkt å bli, soldatene som kommer enda lenger østfra, at de plukker seg land, plukker seg elver og hus og jenter». 

Teatertrupp 

Som alltid er det ungene det går verst utover. 
Denne skildringen kunne vært hentet fra mange epoker i historien: 

«…barna i togvognene eller lastebilene, de som ble ført i kolonner til leirene, eller til grøfter langs veien, dansende og glade med små kofferter og leketing, før de forsvant inn i skogene der trestammene og løvverket lukket seg bak dem, som låste dører.» 

«Frigjørerne» går det rykter om. 
De begår åpenbart overgrep mot befolkningen. 
Her er det mye å frykte. 
Menneskene de møter, utstråler smerte og aggresjon. 

På et tidspunkt møter de en teatertrupp som reiser omkring med utstyret på en kjerre, kanskje en slags henvisning til «Hamlet» eller Ingmar Bergmans «Det syvende segl». 
Eller Andrej Tarkovskij. 
Han kunne billedlagt denne boka, der skildringene er så filmatiske og detaljrike at de kan leses som de rene sceneanvisninger. 

En poetisk visjon 

Romanen bringer også tankene til bøker som Tor Åge Bringsværds «Ker Shus» (1983) eller P.C. Jersilds «Etter floden» (1982). 

Tidlig på 1980-tallet ga både romankunsten og populærkulturen eksempler på denne typen framtidsvisjoner. 
I nyere tid har Cormac McCarthy gjenopplivet sjangeren med «Veien». 

Deler av Maja Lundes nye roman, «Blå», eller Lars Petter Sveens «Fem stjerner», kan også leses som fortellinger om hvordan omvandrende overlevere forsøker å bevare sin menneskelighet i en krisetid. 

Hos Merete Lindstrøm fins en forsonende kontrast til mørket som skildres, i en lysende språklig uttrykkskraft. 
Det menneskelige elementet utstråles fra 17-åringens visjon av omgivelsene, en skildring som er full av poesi og bilder: 

“…i mørket er stjernene metallspon på himmelen, de river hull i natta, lager tunneler som lyser. 
Enda et stykke med revet tøy, det er alt natta er.” 

Fine metaforer 

Språket kryr av vakre metaforer. 
Han gråter «til søvnen røsker tankene opp med roten, slenger dem inn i bevissthetens utmark». 
Eller når han våkner: «…jeg skynder meg ut av søvnen som ut av et skur som brenner.» 

Et hus har «sunket litt sammen som en fyllik i fillene sine». 
Når det lysner av dag, skriver han at «lyset fyller himmelen, enkelt som fløte helles i en bolle». 

Noen bøker han får tak i, skildres slik: 
«Bøkene er triste hender, papiret henger ut som hvite og blå fingre, eller kvister på treet de stammer fra.» 

Merete Lindstrøm har med «Nord» skrevet en meget vakker og intens bok, full av dystre perspektiver og framtidsutsikter. 
Men med et håp om at det menneskelige, kanskje det som kan kalles sjelen, tross alt har en viss overlevelsesmulighet – også under de mest grusomme og meningsløse omstendigheter. 
