Opprivende om omsorgssvikt
Rita Paramalingam er en av årets mest spennende debutanter. 

Mange debutromaner begynner med et pang, for deretter å avta raskt og bli til ubetydelig visling mot slutten. 
Å skrive et par gode sider kan mange, å skrive en fullendt historie er en helt annen utfordring. 

Dette hadde jeg i bakhodet da jeg begynte på Rita Paramalingams (23) debutroman, for boka smeller virkelig til fra første stund, og mitt umiddelbare spørsmål var om det ville holde helt inn til mål. 
Det gjør den. 

Skammen etterpå 

Bestevenninnene Lara og Signe på femten år er i skogen når noen gutter begynner å plage dem. 
Det går verst utover Signe, men det er Lara som må leve med erkjennelsen av at hun ikke turte å gripe inn. 
Hun klarer heller ikke å forklare Signe hvorfor. 
«Jeg kjente ikke til et svar som ville gjøre opp for dette.» 

Men i stedet for å dvele ved denne opprivende hendelsen, beveger historien seg fort videre, for dette er langt fra det eneste problemet i Laras liv. 

«Mamma står opp etter at vi har dratt på skolen, vi ser henne ikke på dagtid. 
Vi bruker kjøkkenet når vi er hjemme fra skolen, hun bruker kjøkkenet når vi har lagt oss.» 

Paramalingam beskriver alvorlig omsorgssvikt i et usentimentalt språk som passer godt til en femtenårig jeg-forteller. 
Det er konkret og uten store poetiske utsvevelser, slik blir jeg-stemmen nesten ubehagelig troverdig. 

Søskenkjærlighet 

Lara og lillebroren Felix er for det meste etterlatt til seg selv, og Lara tar på seg den klassiske, og tragiske, rollen som erstatningsmor. 

Søskenforholdet skildres på en varm og kjærlig måte som trekker teksten opp fra det tragiske. 
Det er i hverandres selskap, særlig i skogen, at de blomstrer. 
Dette illustreres også med at Felix har en «hemmelig» bok full av pressede blomster som han tegner i et forsøk på å holde fast i det vakre. 

Morens uansvarlige oppførsel er på sin side provoserende og ondskapsfull, men hun tipper ikke over i det rent demoniske. 

Og det er denne balansegangen som gjør boka så god. 
I sitt enkle, men elegante, språk beskriver Paramalingam en skjebne som alt for mange barn opplever uten å kunne sette ord på det selv. 

Erfaringer fra virkeligheten 

I intervjuer har Paramalingam fortalt at hun har jobbet med vanskeligstilt ungdom, noe som er lett å merke i teksten, den er ekte og nær. 

Der mange debutbøker først og fremst virker drevet fram av ønsket om å utgi bok, har «La meg bli med deg» et bankende hjerte for sine hovedpersoner. 

Slik minner den litt om tv-serien «Skam». 
Den tar opp viktige temaer på en god, varm og aldersoverskridende måte. 
Jeg tror denne boka vil kunne hjelpe mange ungdommer i vanskelige situasjoner, uten at den reduseres til å «bare» være det. 

Boka er på 104 luftige sider, men den inneholder mye mer enn sidetallet skulle anslå. 
Den er smart og sparsommelig komponert, og hver setning er viktig. 

Ved endt lesning er det en glede å fastslå at «La meg bli med deg» klarer å holde på intensiteten helt til siste punktum. 
Og med det blir det også klart at Rita Paramalingam er en av årets mest spennende debutanter. 
