Hotell i særklasse
De tyske tenåringsheltene Tokio Hotel er ytterpunktet til den kommersielle ungdomsmusikken. 

||| 
ALBUM: 
Når lytefrie mennesker som Black Eyed Peas og DonkeyBoy dominerer øvre del av hitlistene, er det ikke rart at musikk som appellerer til den andre enden av skalaen også får et stort publikum. 

Tyske Tokio Hotel er et av disse bandene som står vis-à-vis Akon, og ved hjelp av rockesanger om å føle seg annerledes, fremmedgjort og ensom, lokker de til seg alle som ikke identifiserer seg med partyhyllestene på førsteplass. 

Denne strategien følges opp med konseptplata «Humanoid», som tar plass i et slags urbant, sci-fi miljø der sola er svart og grensene mellom maskin og menneske diffuse. 

Industribyggere 

Tokio Hotel benytter anledningen til å frakte den emosjonelle rocken sin steg i retning det mer industrielle. 
Utgivelsen får også en ekstra dimensjon når man tenker over at de platinaselgende, 20-årige gullkalvene hadde et så heftig lanseringsløp ved forrige runde at frontfigur Bill Kaulitz holdt på å miste stemmen, og at de ved å tilby sju forskjellige Tokio Hotel-t-skjorter i coveret, framstår som aldri så liten del av en industri selv. 

Nå er både stemmebånd og engelskuttale blitt pisket på plass, og at Tokio Hotel vil dukke opp på tenåringsrom over hele landet er verken vanskelig å spå eller forstå. 

Ekte hormonelt 

Følelsene ligger tjukt utenpå, og svinger mellom dødsromantisering/livslengt, rop etter medmennesker/ønske om løsrivelse, kampvilje/oppgitthet på ekte hormonelt, ulogisk tenåringsvis. 

At musikken er blitt tyngre er slett ikke dumt, og Tokio Hotel befester seg slik som et ytterpunkt av den kommersielle ungdomsmusikken. 

Jo mer ekstrem man blir både i hårhøyde og hulking, jo flere hatere og inntektsgivende elskere får man. 

En grandios 12-retter 

Manøveren har heller ikke gjort Tokio Hotel mindre tilgjengelige. 
Musikken virker til å være produsert under slagordet jo større, jo bedre. 
Alle knappene har blitt tatt i bruk, og gjør plata til en grandios 12-retters som nok vil svimeslå ungdom som ikke har hørt mye av dette før. 

De av oss som har vært ute en vinternatt før, gjenkjenner derimot autotunede Metro Station i «Automatic», Marilyn Manson i «Humanoid» (der bandet forresten slitsomt nok er «against the sun» og «against the night») mens marsjeringskåte My Chemical Romance-fans kan lufte uniformsjakkene til «World Behind My Wall». 

Platas beste tendens er 80-tallsleflinga med New Order-pumpende «Dogs Unleashed», men i likhet med «Personal Jesus»-kopien «Human Connect To Human» ligger disse altfor, altfor tett opp til sine inspirasjonskilder. 

Den offensive strategien til plata gjør at den vil nå bredt, men for alle som har noen av disse referansene i platehylla fra før, er det jo heller ikke noe ledig rom i herberget for Tokio Hotel. 
