Det finnes et monster i denne fortellingen, men det er et monster det også finnes mange av utenfor kinosalen
Et mer forvridd og fascinerende selvportrett enn Darren Aronofskys surrealistiske og ubestemmelige «Mother!» skal du lete lenge etter. 

FILM: 
Etter en sommer der de fleste blockbusterne har gjort det langt dårligere hos både kritikere og publikum enn forventet, seiler skrekkfilmen opp som en mulig redning for et Hollywood som nå virkelig begynner å ane at superheltsjangeren kan ha sett sine beste dager. 
Andy Muschiettis «IT» hadde en historisk god åpningshelg i hjemlandet, og med «Mother!» leverer Darren Aronofsky en fandenivoldsk liten fabel forkledd som et drama av bibelske proporsjoner. 

Dersom det står mellom en fjerde Spider-Man-reboot og mer av dette, er valget innlysende. 

Symbolisme Handlingen i «Mother!» kretser rundt en poet (Javier Bardem) og hans unge kone (Jennifer Lawrence) som bor i et vakkert gammelt hus langt ute på landet. 
Huset har lenge vært i poetens familie, men ble alvorlig skadet i en brann, og det er kun takket være hans driftige kone at det har gjenvunnet sin fordums prakt. 
Mens han tilbringer hver dag i arbeidsværelset der han desperat forsøker å slå hull på skrivesperren, renoverer hun metodisk det ene rommet etter det andre, med et utsøkt øye for håndverk og detaljer. 

En dag dukker det opp en mann (Ed Harris) som hevder å ha blitt fortalt at paret har et rom til leie, og på tross av konas innvendinger inviterer forfatteren ham til å bli der noen dager. 
Mannen synes å snuble over den ene intimgrensa etter den andre, men når hans kone (Michelle Pfeiffer, i full Grace Zabriskie-modus) kort tid etter dukker opp for å slutte seg til ham, synes invasjonen av parets privatliv å være både overlagt og strategisk. 
Og det viser seg raskt at dette bare er starten på problemene for den unge husfruen. 

Svart humor 
Om fraværet av personnavn virker forvirrende, speiler det den altomfattende usikkerheten som gjennomsyrer Aronofskys nye epos. 
«Mother!» er en historie om trylledrikker, forheksede hus og magiske krystaller, men det tar lang tid før man forstår hva slags film man har med å gjøre. 
Kamera ligger hele veien tett på Lawrence, og de kornete bildene følger blikket hennes der det bykser nervøst rundt i det store, åpne huset som blir åsted for det ene gammeltestamentlige opptrinnet etter det andre. 

Denne følelsen av å langsomt miste kontrollen gir opphav til en sitrende uro hos publikum, men de brå kamerabevegelsene og de overrumplende klippene tilfører også «Mother!» en humoristisk sans som holder Aronofskys mest pompøse tilbøyeligheter i sjakk. 
Etter hvert skyller det imidlertid en flodbølge av voldelige metaforer inn over lerretet, og det blir åpenbart at dette handler om noe mer enn en kvinne som mister grepet om virkeligheten. 

Satire «Mother!» er dypest sett en satire over myten om det store mannlige geniet, sett gjennom øynene til kvinnene som må ta konsekvensene av deres monomane skapertrang og umettelige appetitt på anerkjennelse og beundring. 
Det er med andre ord vanskelig å ikke tolke filmen som et forvridd selvportrett, og de hyppige bibelreferansene som en ironisk kommentar til Arronofskys egen filmografi. 

Vel så viktig som eventuelle selvbiografiske koblinger er dog skildringen av disse ambisjonene om selvrealisering som egoistiske, hensynsløse og altoverskyggende, som trass i den spektakulære innpakning framstår som både troverdig og presis. 
Det finnes et monster i denne fortellingen, men det er et monster det også finnes mange av utenfor kinosalen. 
