Storslått Joner i klaustrofobisk thriller
Så legger Kristoffer Joner nok en alen til sitt register som skuespiller. 
Selvfølgelig vet vi at han kan spille stressa, innbitt, forvirret og skjelven. 

Men under regissør Pål Sletaunes ledelse skaper han en skikkelse som på desperat vis forsøker å holde seg selv sammen. 
Et rykk rundt munnen, et blikk så bekymret, åh, som denne mannen får oss til å tro på fortvilelsen. 

Sletaune, som har skrevet manuset selv, har komponert en skarpsynt psykologisk gåte som ikke løses før siste bilde. 
Det er en skrekkelig fortelling om samliv som går i stykker, om følelser på avveier, om vold som en tennsats når sexlivet ikke glir glatt. 
Og om selvbedrag. 

Ytre sett kan dette røpes: 
Johns kjæreste Ingrid har akkurat forlatt ham. 
Han blir boende i leiligheten i 5. etasje der han en dag støter på en ung kvinne i korridoren. 
Hun trenger hjelp til å flytte et skap i naboleiligheten, hevder hun. 

Nå ja, det hele er muligens et påskudd. 
Snart lokkes John (Joner) i nærkontakt med to erotisk tiltrekkende nabokvinner, hvorav den ene, Kim, er svært pågående i sine tilnærmelser. 

Det ser riktig ille ut når John og kvinnene veves inn i et nett av erotikk og blodig vold, så brutalt at 18-årsgrensen er riktig. 

Så balanserer regissøren seg hårfint videre. 
Voksne publikummere vil ane at her lurer en gåte som skal besvares, seriøst og slett ikke spekulativt. 
Sletaune berører så krevende irrganger i menneskesinnet at jeg betviler at 15-åringer får det med seg. 

Der spreller Joner i kvinnenes edderkoppnett. 

Eller snarere, han virrer rundt i naboleilighetens klaustrofobiske labyrint. 
Regissøren har skapt et stilig bilde på Johns sinnstilstand: 
Rom på rom fulle av hamstrede matvarer, kvinneting og klesrot, for ikke å snakke om nesten uframkommelige korridorer. 
Bruken av dystre blå og grønne tapeter, sparsom møblering og mangel på vinduer forsterker følelsen av innestengthet. 
Dette er så flott gjort! 

Og igjen kan det konstateres at, i tillegg til Joners eminente spill, er også alle de andre skuespillerne på høyden. 
Julia Schacht er så barnslig forførende, så falskt forlokkende, så utleverende av egen kropp at det går kaldt nedover ryggen på en. 
Også Cecilie Mosli og Anna Bache-Wiig skaper overbevisende figurer. 

I 2003 spurte vi om norske regissører bare kunne lage lystige romanser. 
Nå vet vi at Pål Sletaune kan bore dypt i sinnets mørke korridorer. 

«Naboer» har premiere neste fredag. 
