Anmeldelse av Kent:Monomane melankolikere 

Svenske Kent har ingenting nytt å si. 
Men de sier det storslagent. 

Kent: 
«Jag är inte rädd for mörkret» (Sonet/Universal) 

Sveriges største bands 10. plate, og «den svenska synthen» er tonet ned i forhold til de umiddelbare forgjengerne. 
Nå er det ikke veldig «gitarbasert», dette, eller «indie». 

«Jag är inte rädd for mörkret» er en plate å turnere med: 
Vindsvøpt stadionpop basert på melankolske keyboardfigurer à la Coldplay og Keane, bastant båret frem på et kritthvitt komp. 

Det er et «fase to»-album, en slik plate en popgruppe lager når de allerede har erobret alt en popgruppe kan erobre, og sagt alt de har å si. 
Vokalist Joakim Berg har egentlig bare én ting på hjertet - «ingenting ble som vi trodde det skulle bli da vi vokste opp på 1980-tallet!», subsidiært «åh, tenk å være 18 år igjen!» - men har mye til felles med den andre store svenske evighetsmaskinen, Ulf Lundell, i sitt enorme behov for å si det samme om og om igjen. 

Han er sutrete mer enn deprimert, skuffet snarere enn sint, passiv-aggressiv, medisinert melankolsk og enerverende kraftløs. 
Han slutter aldri å degge med tristessen sin. 
Av og til bøyer han hodet, ydmyk i møte med kjærlighet eller skjønnhet. 
Men det varer aldri lenge før han begynner å messe monomant om nederlagene sine igjen. 

Det er storslagen tristesse, det skal de ha. 
At Kent har erobret alt og sagt alt før, betyr ikke nødvendigvis at «nedturen har satt inn». 
«Jag är inte rädd for mörkret» er solid, gildt håndverk; pakket inn i en estetikk som skriker av selvtillit (omslagets egyptiske hieroglyfer i gull forteller oss at dette er viktige, vektige saker, uten egentlig å kommunisere noe som helst om innholdet). 

Og det er en del ting å beundre her: 
Det isnende strykerarrangementet i «Hänsyn», refrenget i «Färger på natten», det faktum at bandet, etter en presis maktbalanseutredning, nektet å stille opp hos «Skavlan» da det ble klart at de ikke fikk lov til å fremføre den syv minutter lange førstesingelen, «999», i sin helhet. 

Langtidsfans vil lepje i seg denne blågule gneldringen som var det nektar. 
Mer kresne lyttere vil konkludere med at vi har hørt det beste fra dem. 

BESTE LÅT: 
«Färger om natten» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
