En knyttneve i trynet på norsk poesi
Pedro Carmona-Alvarez balanserer ofte på kanten av det pretensiøse. 

Som poet balanserer Pedro Carmona-Alvarez ofte på kanten av det pretensiøse. 
Men allerede debutsamlingen «Helter» (1997) har en overbevisende tone, liksom på et vippepunkt mellom det modne og det umodne, mellom det verdensvante og universallærde på den ene siden og det litt cocky og pubertale på den andre. 

I oppfølgeren «Clown Town» (2002) er det som om det personlige materialet blir en egen mytologi. 

Høystemt 

Toneleiet er påfallende høystemt, ikke minst i «Prinsens gate» (2004), der diktjeget glupsk antar en rekke ulike identiteter. 
«Stemmer for kor» (2013) er den av bøkene hans jeg liker best. 
Her går poeten i dialog med blant annet Gunnar Wærness’ diktbok «Tungen og tåren» (2013) og med antologien «Verden finnes ikke på kartet. 
Poesi fra hele verden» (2010), som de to har redigert sammen. 
Dette er flott: 

Far lot alt gå i oppfyllelse 

lovet å ta bort sminken 

han så ned på hendene sine og sa 

om hendene sies det 

at de er hogd av 

om neglene sies det 

at de skraper honningen av munnen 

om munnen sa han snakk 

det eneste språket jeg lærte deg 

Oppfølgerboka «Samtaler med onkel Nica og tante Viola» (2015) er utvilsomt et forsøk på å skrive mindre pretensiøst, men poeten forlater aldri helt det høystemte. 
Og det er noe befriende med nettopp det: 
En unorsk inderlighet. 

«Buktalerens rike» samler alle disse fem diktsamlingene. 
Før hver av samlingene står en kort nyskrevet introduksjon ved poeten selv. 

Nye og gamle dikt 

I tillegg finner vi en nyskrevet seksjon med dikt, og en samtale mellom Carmona-Alvarez og kritiker Kaja Schjerven Mollerin. 
Boka er over 570 sider tjukk. 

De nye diktene, som samlet bærer tittelen «Inventarium», ble opprinnelig skrevet til fotografen Maya Øklands bok «Stranger in Motherland». 
Det første diktet åpner slik: 
«Jeg kom frem om ettermiddagen / over meg var himmelen, rennende gater, flytende hushjørner / i skyggene / alt det mor hadde vist meg, nordpå». 
Det er ikke det bokstavelige, men det billedlige som driver denne poesien. 
Den typen bilder vi finner her, med «rennende gater» og «flytende hushjørner» indikerer at vi befinner oss i et slags drømmerisk landskap. 
Det siste diktet i boka åpner da også med å tale om en «tåkete drøm fra barndommen». 

Når sant skal sies, og det skal det vel, er ikke dette min form for poesi. 
Men bra er den. 
Ikke minst representerer den noe fjernt fra det nøkterne og beherskede som preger så mange norske poesibøker. 
La oss kalle det en knyttneve i trynet på norsk poesi. 
Kanskje til og med en form for teknisk knockout. 
