Hedda Gabler som en rystende, feministisk thriller
Sofia Jupithers feministiske tolkning av Hedda Gabler er frisk, farlig og svært velspilt. 

Hedda Gabler blir ofte spilt som en sterk kvinne. 
Men hva gjør egentlig Hedda så «sterk»? 
At hun får ting til å skje? 
At hun kjemper om makt i en verden av menn? 

Regissør Sofia Jupither drar Henrik Ibsens mest gåtefulle kvinne i en helt annen retning. 
Her er Hedda både et svakt menneske med en sterk dødsdrift og et offer for mennene rundt henne. 

Rollene hun får tildelt er trange: 
Kone, vordende mor, vertinne og elskerinne. 
Men forsøkene på å bryte ut av dem, ender i ytterligere tap av makt. 
Selv tror hun ikke at hun har anlegg for annet enn å kjede seg. 
Dette blir utgangspunktet for en intens thriller på Torshovteatret. 

Les Toril Mois essay: 
«Ibsens heroiske heltinner». 

Det koselige blir tragisk 

Scenerommet består av en sofagruppe av det blå, putete og småborgerlige slaget. 
Bak sofaen, som snurrer rundt mellom aktene, er det små hyller for krukker, aviser og all verdens pyntegjenstander. 
Men blant alt nipsen er også Hedda Gablers eneste forlystelse: 
General Gablers pistoler. 

De blir en faretruende kontrast til den tantete atmosfæren som regissør og skuespillere skaper i stykkets første scener. 

Kjersti Botn Sandals Hedda er nemlig ikke den isnende kvinnen vi ofte ser henne som. 
Hun er varm og trivelig, om enn svært anspent. 
I stykkets første scener berører hun gladelig sin nye ektemann Jørgen Tesman, selv om det bare oser forakt av Ibsens replikker. 
Hun gjør sitt beste for at Tesmans tante Julle skal ha det koselig, inntil spydighetene bare pipler frem, som en desperat flukt fra kjedsomheten. 

Denne etableringen av en tilsynelatende koselighet, gjør Heddas tragedie desto større. 

Les anmeldelse av Byggmester Solness: 
Lang dags ferd mot fall. 

Høstens farligste type 

Torshovteatrets Hedda har mer til felles med Nora i Et dukkehjem enn den krigførende Hjørdis i Hærmennene på Helgeland, som hun under Ibsenfestivalen blir sammenlignet med. 

I likhet med Nora blir Hedda dullet med, snakket ned til og objektivert fra første scene. 
Men der Nora tar selvstendige valg til gode for andre, vil ikke Hedda gjøre noe fornuftig. 

Hun vil være omgitt av skjønnhet, av en drøm om vinløv i håret. 
En drøm som er uskyldig, inntil denne teaterhøstens farligste karakter kommer inn på scenen: 
Trond Espen Seims assessor Brack. 

En flørtende og autoritær levemann, som i Seims skikkelse også har en faderlig varme. 
Seim balanserer karakteren mellom sjarm og kontroll, og får alle Ibsens små nyanser til å blinke fra sofakroken. 
Når karakteren går fra å være verbalt vittig til fysisk farlig, er det et virkelig ekkelt sceneøyeblikk. 

Les også: 
Det er all grunn til å fortsatt være redd for Hedda Gabler. 

Perfekt – og grusom – avslutning 

På Torshovteatret er ikke Jørgen Tesman en sosialt klønete fagmann. 
Herman Sabado spiller ham isteden som et voksent barn som ikke egentlig vil ha Hedda til kone. 
Kanskje vil han ha et fang, kanskje vil han ha noen andre. 
Hedda tviholder isteden på ungdomskameraten Eilert Løvborg (en troverdig Benjamin Helstad), men han er mer interessert i utroskap enn kameratskap. 

Thea Elvsted, overbevisende spilt av debutant Hanna-Maria Grønneberg, kommer inn som en slags katalysator. 
En kvinne som med sin enfoldighet har fått til alt det Hedda drømmer om. 
Hun har vært noe for andre. 
Når orden er opprettet mellom karakterene, går Hedda Gabler opp i andre etasje. 

Hun løfter pistolen – men skyter seg ikke i tinningen. 
Sofia Jupither gir oss isteden et pistolskudd som har ekko inn i vår egen tid. 
En perfekt avslutning, i all sin grusomhet. 

Jeg sier ikke mer, så kom deg på teater. 

Spilles til 27. oktober. 
