En besettende filmopplevelse
Når dette usedvanlig sterke skrekkfilmåret er over, kan "Hereditary" godt stå igjen som selve høydepunktet. 

Ethvert forsøk på å beskrive "Hereditary" vil få den til å høres ut som en hvilken som helst grøsser. 
For det første kunne handlingen knapt ha vært mindre original: 
En familie på fire har nettopp gravlagt mormor når uforklarlige ting begynner å skje med dem. 
For det andre er samtlige troper filmen benytter seg av – barnetegninger, okkulte symboler, avkappede hoder og så videre – blant sjangerens mest utbrukte. 

Likevel er det lenge siden jeg har følt maken til uhygge i en kinosal. 

Dels handler det om slike ting som godt skuespill – ikke minst fra Toni Collette ("Den sjette sansen") i rollen som sørgende, muligens psykotisk mor – men først og fremst handler det om hvordan regidebutant Ari Aster forteller sin uoriginale historie og benytter seg av sine velprøvde virkemidler. 

Først tar han seg god tid til å fortelle om en families forsøk på å takle dyp sorg. 
Så tar han seg enda bedre tid til å snu opp ned på alt vi trodde vi hadde forstått. 
Og alt gjør han uten å henfalle til simpelt effektmakeri. 

Helt seriøst: 
Flere timer senere har filmens atmosfære ennå ikke sluppet taket i meg. 
