Teateranmeldelse:«Peer Gynt» 

GÅLÅ (VG) 
Med far og sønn Oftebro til vanns og til lands er årets «nye» Peer Gynt på Gålå blitt en underholdende livsreise med ironisk snert. 

Sanselige karer med luftslott 

De to, Jakob og Nils Ole, utfyller hverandre i blikk, bevegelser og stemmelikhet fra 

et ungdommelig løssluppent perspektiv, via sårbar stolthet, frekkhet og til slutt en form for klok selvinnsikt. 
Skjønt; 
Peer er og blir en luring som åleglatt smyger seg utenom selv når han går på trynet i kjølvannet av sine egne svulstige vyer – luftslott. 
Epoken er «vår», fra rundt 1960-tallet og frem til nå. 

De sommerlige oppsetninger av Ibsens store verk ved Gålå-vannet har blitt en institusjon som kulturelt sett nærmer seg en Holmenkolldag. 
I år er det Strøm Reibo som har tatt regigrepet. 
Hennes visuelle og kreative klo er tydelig, med effektiv bruk av pyroteknikk, båter og solide plask for skuespillerne i det temmelig kjølige vannet. 

Kall det gjerne publikumsfrieri, men har man en slik naturlig scene til disposisjon, er det ingen grunn til å være lavmælt. 
Særlig når det også gis så sterke og klare rammer for selve teksten. 
Den musikalske spennvidden, med tivoli-toner, pop, en dæsj folketoner og en dose Grieg utgjør et fint akkompagnement. 

Det er det gyntske luftslott som er forestillingens fundament. 
Det starter med en diger vegg av tre som stenger for utsikten til vannet. 
Der klistres det opp plakater om «Gyntiania» – en fornøyelsespark som skal bygges. 
Etter å ha løyet sin kjære mor Åse huden full og klistret henne opp på veggen, river han den ned for å være med på party på bygda. 

Alle som kan sin Peer Gynt vet hvordan DET går; en fyllekule med bruderov, heisatur med jenter i fjellet og en kjapp, men avgjørende affære med datteren til selveste Dovregubben. 
Selv renheten i Solveigs sjel kan ikke redde ham fra å bli utstøtt av det gode selskap. 

Derfra og ut eskalerer Peers liv i et heseblesende forsøk på å skape noe som kan gjøre ham stor, men når motstand dukker opp underveis viker han unna. 
Han vil ha «hverken vinning eller forlis» og da er det lett å ty til en «løgn som kan endevende» – for å sitere ord Ibsen legger i hans munn. 

Strøm Reibos oppsetning formidler Peers lange livsløgns-reise med mye munter underholdning som tydelig glir over i satiriske observasjoner. 
Noe av det er overdrevent tydelig og gjentagende. 
Men hele tiden er fokuset på en Peer som er sensuell, forførende, en luring og en sårbar og såret gutt. 

Duoen Oftebro formidler dette perspektivet på ulikt vis, men med en felles tone. 
Den unge Oftebro er en snarrådig sjarmør, som er lett å like. 
Den eldre Oftebro har pondus til å formidle et levd liv med et fabelaktig scenenærvær. 
Dynamikken mellom de to er fresende fyrrig når de entrer scenen sammen i et sanselig møte med Anitra. 
Den ene Anitra spilt av Mari Strand Ferstad, som også spille Solveig. 
Den andre Anitra spilles av Nina Ellen Ødegaard, som også spiller den grønnkledte. 
Det erotiske mikses med de to Peer-enes presise replikkveksling med seg selv, og ender – symbolsk nok – med at de to Anitra-ene «hevner» sine medsøstre Solveig og den grønnkledte med å ta rotta på gutta og stikke avgårde i en golf-bil. 

De varsomme øyeblikk er ivaretatt av Peers dialoger med moren, utmerket spilt av Marianne Nielsen, og en Solveig som har en stillferdig symbolsk ro og trygghet rundt seg. 

Et høydepunkt som sammenfatter forestillingen er Peers møte med knappestøperen. 
Nils Ole Oftebros dialog med en glimrende Anne Krigsvoll er helt nedpå når kveldsmørket og regndrysset senker seg over Gålåvannet. 
Da gis rom for de store spørsmålene; om hva det er å være seg selv, hva vil man med livet sitt. 

Og i vannkanten er det et tivolihjul med lys som slås av og på; lykkehjulet er en flyktig glede. 
På taket sitter Solveig – rakrygget. 

Forestillingen kunne nok ha vært strammet inn underveis, men den gyntske livsreisen til far og sønn Oftebro er en opplevelse for sanser og hodet. 

BORGHILD MAALAND 
