I «Fornærmelsen» forvandler en banal fornærmelse seg til en nasjonal krise
Den libanesiske Oscar-kandidaten vil for mye. 

De fleste krangler handler om bagateller, men det er sjelden en banal konflikt vokser til å bli et nasjonalt anliggende. 
Libanon er så komplisert sammensatt av ulike stridende etniske og religiøse grupper at det kan synes som det går politikk i det meste. 

De to mennene som havner i klinsj i Beirut, er så stolte og vrange at de kan drive sine nærmeste til vanvidd. 
Det er når eksterne krefter griper inn i konflikten for å påvirke den til egen fordel, at de blir brikker i et mye større spill. 

Det starter den dagen palestineren Yasser (Kamel El Basha) får helt vann over seg fra balkongen til kristne Tony (Adel Karam). 
Yasser leder et byggeprosjekt som utbedrer balkongene, men Tony vil ikke ha hjelp. 
Tony misliker palestinere, av ukjent grunn, og konflikten eskalerer da han sier til Yasser at han skulle ønske at Ariel Sharon hadde fjernet alle palestinere fra Libanons overflate en gang for alle. 

Hvem har lidd mest? 

Det er i slike øyeblikk det kan lønne seg å vite litt om Libanons historie. 
Noen vil huske massakren i Sabra og Shatila i 1982, den gangen forsvarsminister Ariel Sharon unnlot å gripe inn for å hindre en kristen milits i å massakrere hundrevis av palestinere i to flyktningleirer. 

Det er ingen tvil om at Yasser husker det, og han gir Tony to brukne ribben som svar på tiltale. 

I rettssaken som følger, pisker begge siders advokater frem en forestilling om at dette handler om religion og etnisitet, og at begge er ofre som tilhører hver sin minoritet. 

Tonys advokat gjør et stort nummer av at det blir umulig for dem å konkurrere med palestinernes lidelseshistorie, men han vet godt hvor han skal trykke for å skape røre i Beiruts kruttønne av nag og motsetninger. 
Tony bærer nemlig på en tung historie som berører Libanons mørke fortid. 

Nasjonale stereotyper? 

Snart forvandler filmen seg fra å være tradisjonelt rettssalsdrama til en nasjonal forsoningskonferanse. 
Enda mer usannsynlig er det faktum at advokatene som kjemper mot hverandre, er far og datter. 
Det spisser selvsagt dramatikken og forsterker lappeteppet av motsetninger, også mellom kjønn og generasjoner. 
Mens mennene er testosterondrevne stabukker, er kvinnene omsorgsfulle moderatorer. 

Dette er kanskje en presis gjengivelse av libanesiske stereotyper, men det er ikke noe overbevisende portrett av menneskelig dårskap. 
For her skal alle representere noe. 

Regissør Ziad Doueiri skildret på en nyansert måte sin egen oppvekst fra Beirut i debutfilmen West Beirut (1998), men henfaller her litt for ofte til klisjeer. 
Heldigvis løfter skuespillerne helhetsinntrykket, særlig Kamel El Basha er effektiv med sitt mer tilbakeholdne spill. 
Men Doueiri vil for mye. 
