Lyden av storhet
Amerikanske Mastodon gjorde uventet kommersiell suksess med sin progressive metal. 
På sitt nye album er de enda mer tilgjengelige – og på mange måter bedre – enn før. 

Å kalle Mastodon for en folkefavoritt er kanskje å ta litt for hardt i, men hvor mange band innen progressiv sludge metal-sjangeren kan egentlig skryte av en 6. plass på VG-listens Topp 40? 

Amerikanerne fikk sitt globale gjennombrudd med den megalomane «Crack The Skye» (2009), og den langt mer tilgjengelige oppfølgeren «The Hunter» (2011) slo uventet godt an i det brede lag. 
Men noe skurret: som så mange andre amerikanske metalband på den tiden låt Mastodon — et band som gjerne bikker både ni og tretten minutter i sine mer utagerende øyeblikk - skremmende sterilt. 
Så for å blåse all tvil av banen først som sist: gromlyden er tilbake. 

Produsent Nick Raskulinecz (Deftones, Ghost, Death Angel) har luftet ut det komprimerte lydbildet fra forgjengeren, og rytmeseksjonen låter faktisk som ekte instrumenter igjen. 
Det runde, varme og rufsete uttrykket kler bandets komplekse låtstrukturer godt. 

Den største forskjellen fra tidligere album er refrengene. 
Mastodon har alltid hatt en egen fingerspissfølelse for snertne melodilinjer, men antall låter med gjennomført fengende refreng har som regel vært i klart mindretall. 

Denne gangen er det allsangtendenser nesten fra begynnelse til slutt. 
Grunnriffene er tydeligere, og temaene utvikles på smarteste vis låtene igjennom. 
Det viktigste bandet har tatt med seg fra «The Hunter» er den økonomiske regien; «Once More ...» er en uhyre fokusert affære, med overraskende lite dødtid. 

Bandmedlemmene har ved flere anledninger ytret ønske om å gjøre noe annet enn tematisk sammenhengende konseptalbum. 
Derfor var det ingen overraskelse at «Once More ...» ble annonsert som «en samling sanger» snarere enn en ny «Leviathan» (2004) eller en «Crack The Skye» (2009), album hvor bandet forteller en noenlunde sammenhengende historie fra begynnelse til slutt. 

«Once More ...» er likevel en minst like helhetlig opplevelse som over nevnte utgivelser, men det låter strammere og mer rett på sak. 
Dette betyr riktignok også at bandet er blitt ett aspekt fattigere: den musikalske eventyrlysten er ikke like sterk som tidligere. 

Mastodon er ikke metalmusikere, de er musikere. 
Det er derfor de alltid har blandet inn forskjellige sjangere og virkemidler i heksebrygget sitt, men denne gangen er disse elementene i hovedsak henvist til overgangene og anslagene. 

På den andre siden har versene fått betraktelig mer tyngde og groove siden sist, noe som til dels veier opp for den relativt tryggere retningen bandet har tatt denne gangen. 

«Once More ...» vil sannsynligvis skuffe de aller fleste som falt for Mastodon da bandet var på sitt mest, vel, mastodontiske. 
For dem vil det som en gang var verdens kanskje fineste, progressive sludge metalband nå «kun» låte som et usedvanlig fikst hardrockband som i mangel av en karismatisk vokalist må lene seg på noen virkelig smarte riff. 
Men det finnes da verre skjebner. 
