Varsel om antatt kjærlighet og sikling
Dette er et varsel om antatt kjærlighet. 
Jeg tror de fleste av kinoens gladseere kommer til å elske «Spanglish». 

Filmen er både innyndende og klok og velformulert på en måte som ikke kan skremme noen, og den forteller om rare mennesker med en velgjørende blanding av fornøyd romslighet og nyslipt ironi. 

Men det er noe veldig galt med den. 
Filmen sikler. 

Historien er uimotståelig og fasongsydd for selvsikre mødre: 
Den lille eks-meksikaneren Cristina skal søke stipend på amerikansk college og benytter anledningen til å fortelle om sin fantastiske mor. 
Mor tok henne med som ulovlig innvandrer til USA, der de begge etter hvert jobbet for Den Nevrotiske Amerikanske Familie, som er et velmosjonert nasjonalt masochist-monster og funker bra som kontrastvæske når man skal demonstrere gode hjerter. 

Mora (spilt av spanske Paz Vega fra «Talk to her») er to viktige ting. 
Hun er hederligklok inntil ryktene om avdøde paver. 
Dessuten er hun så aldeles ubeskrivelig overflatevakker at menn (og mange som likner menn) blir stående med tunga på testiklene fra første gang de ser henne. 

Regissøren filmer Vega som om hun skulle være et potensmiddel. 
I nesten hver eneste scene blir den antakelig normalt slitne husryddersken eufemisert slik ressurs-husmødre ble i gamle reklamefilmer. 
Men beundring blir fort påtrengende, og man ser etter hvert beskjemmet bort, som når mennesker kommer opp av vannet i gjennomsiktig bade8tøy og ikke vet om det. 
«Spanglish» blir en slags «Pretty woman 2» med Paz Vega som etnisk korrekt husholdningshore hos de storøyde og storsinnede. 

Kvinne-utslettelse ved glaning er en pinlig ting. 
Men mye er også bra i filmen. 

Adam Sandler som snill og rar kjendiskokk blir en sjokkskjønn skikkelse. 
Skuespilleren forlater sin faste rolle som eldrehvalp og utvikler velkommen, omsorgsorientert mannsidentitet. 
Han utstråler den rene sjels melankolske lykke og er en vennlighetsressurs på tross av kona. 
Derfor virker det trist at han glor på hushjelpen sin. 
Og da den uunngåelige pinlighetsromansen omsider kommer, får jeg følelsen av å se en uforklart karaktersvikt. 

Men kona er jo fæl. 
Téa Leoni lager antakelig det verste kvinneportrettet i filmhistorien. 
Den påtrengende usikre dama som snakker i hjel tilværelsens innebygde poesi, blir skildret med en ondskap som fikk meg til å anta at Brooks var nyskilt, men det skjedde allerede midt på syttitallet. 

Lage film kan mannen som gjorde «Tid for ømhet» og utviklet TV-serien The Simpsons. 
Den ene scenen etter den andre ypper til sekser8terning, og lenge satt jeg med følelsen av å se en stilistisk perfekt komedie som hørte hjemme der oppe sammen med klassikerne. 
Den blidt alkoholiske svigermora. 
De rare kokkebarna. 
Hunden med ballen. 
Virksomme og uovervinnelige små vignetter. 
Alt dette er umulig å mislike. 

Det er snop både for balsamico-eliten og ketchup-segmentet, og uvanlig mange vil forlate kinoen med lykkelig smil og gjødsla hjerne. 
Men likevel. 

MOR OG DATTER: 
Paz Vega og Shelbie Bruce har nok med hverandre. 
