Kjersti Horn har skapt en «Reisen til julestjernen» for vår tid
Reisen til julestemningen. 

TEATER: 
Stakkars triste kongen (Espen Alknes premierekvelden, i veksling med Nils Golberg Mulvik og Mattis Herman Nyquist). 
Han skjelver og gråter og hyler. 
Så lei seg er han, at han ikke en gang klarer å gå oppreist, han må krabbe på gulvet. 
Tjenestefolkene Ole (Kingsford Siayor, i veksling med Olav Waastad og Hermann Sabado), Petrine (Iselin Shumba, i veksling med Marianne Stormoen) og narren (Per Christian Ellefsen, i veksling med Terje Strømdahl) vet ikke hva de skal gjøre. 

Kongen har nok ikke fått en klem på flere år, før Sonja (Selome Emnetu, i veksling med Kjersti Tveterås) helt spontant gir ham en. 

Liv og røre 

Det er seks år siden sist Nationaltheatret satte opp adventsklassikeren - en ny generasjon, i barneteatersammenheng. 

Som de lesere som kjenner «Reisen til julestjernen» nok allerede har forstått: 
Kjersti Horn og hennes lag har helt tydelig lest grundig gjennom stykket på nytt, spurt seg hva hver enkelt scene egentlig betyr, og hvordan de lettest kan formidle denne betydningen til publikum på måter, og i omgangstoner, som vi kan føle oss hjemme med i dag. 
Like tydelig er det at de har villet underholde oss, og samtidig få oss til å tenke oss om. 
Dette har de fått til. 
Årets utgave av «Reisen til julestjernen» er varm og nær, med liv og røre i rikt monn. 

Litt skummelt er det når greven (Emil Johnsen, i veksling med Jan Gunnar Røise) og heksen (Gisken Armand, i veksling med Petronella Barker og Liv Bernhoft Osa) legger slemme planer, og kanskje burde her vært satt en veiledende nedre aldersgrense rundt seks år, men Sonja har mange som støtter henne, og det er neppe noen i barnepublikum som er tviler på hvem de skal heie på. 

Dialogen har fått en språklig oppussing, og skuespillerne bruker sine egne dialekter. 
Dette er et rike som er større enn postnummer 0010. 

Variasjonsrikdom 

Da Sverre Brandt skrev «Reisen til julestjernen» lånte han liberalt fra en lang rekke inspirasjonskilder, tydeligst Barbra Rings «Kongens hjerte» og William Shakespeares «Et vintereventyr». 
Han la inn eventyrreferanser og velkjente julesanger. 
Kjersti Horn og hennes samarbeidspartnere har utvidet referanserikdommen, og stilvariasjonen, enda litt til. 
Musikalsk har Johan Halvorsens vals- og reinlendertakter fått selskap av rap og pop. 
Orkesteret ledes kyndig av Per Christian Revholt, som også dirigerer publikum i allsang. 
Ballett er blandet med steppdans, street dance og moonwalking. 

Greven er kledd som om han ønsker seg et liv som popstjerne - i en gulldress som vel kunne ha omfavnet David Bowie - og sveisen er «bad ombré», slik Trump ikke mente det - mørkt innerst og lysbleket ytterst. 
Heksen ligger hattemannen fra «Alice i Eventyrland», slik Tim Burton så ham, og heksens datter (Heidi Goldmann, i veksling med Hanne Skille Reitan og Marte Engebrigtsen) har et kostyme som ikke ville skilt seg ut i en mangategneserie. 
Scenograf og kostymedesigner Katja Ebbel Frederiksen har nok hatt det moro på jobben. 

Det synes også i de fire ulike scenebildene. 
Ett er tradisjonelt, den malte nattehimmelen. 
Tre er mer abstrakte: 
Hoffet er kledd i tekstiler i rødt og purpur, i vinterskogen henger skarpskårne hvite strimler som istapper, og fra julemannens tømmerhytte, med fargepyntede vinduer, kommer dyrefigurer og leketøysskikkelser vrimlende ut, før de danser og gjør sprell for Sonja og oss i publikum. 
