Fleet Foxes:Krever mer av lytteren 

Innadvendt på en utadvendt måte. 
Eller omvendt. 

Fleet Foxes: 
«Crack-Up» (Nonesuch/Warner) 

Det var mange som hadde det selvtitulerte debutalbumet fra Fleet Foxes på toppen av listen da årets album i 2008 skulle kåres, og bandet skjemte seg ikke ut med oppfølgeren «Helplessness blues» tre år senere. 

Men så raknet det. 
Trommis Josh Tillman forlot bandet og gjenoppsto som Father John Misty. 
Bandleder Robin Pecknold satt seg på skolebenken. 
Nå er Fleet Foxes omsider tilbake med Pecknold og Skyler Skjelset i spissen, pluss Casey Wescott, Christian Wargo og Morgan Henderson. 
Wargo stepper inn som trommis, med hjelp fra folk som Matt Barrick (The Walkmen) og Neal Morgan (Joanna Newsom). 

Fleet Foxes har endret seg i pausen. 
Mer prog, mindre folk. 
De gamle bitene finnes fortsatt, men puslespillet settes sammen på en annen måte. 

De åpner med tredelte «I am all that I need/Arroyo Seco/Thumbprint scar», med nydelige harmonier og varme strykere side om side med rene ørkenvandringer. 

Nesten ni minutter lange «Third of May/Odaigahara» kunne vært en soleklar radiovinner hvis man kuttet ut det bak skråstreken. 
Det er fortsatt et flott kutt, men krever mer tålmodighet. 

Politikk tar de seg også tid til ved å datere «If you need to, keep time on me» til 20. januar 2017, dagen da Donald Trump ble innsatt som president: 
How could it all fall in one day? 
Were we too sure of the sun? 
Fra Obama til Trump, fra lys til mørke. 

Tekstene er ellers spekket med historiske og litterære referanser, ikke alltid like lett å få med seg. 
Pecknold skal først ha kalt albumet «Ylajali» etter en kvinne i Knut Hamsuns «Sult», men endret det da han oppdaget Hamsuns nazi-sympatier. 
Ylajali dukker fortsatt opp i tittelkuttet «Crack-Up», som igjen er navnet på essay-samling av F. Scott Fitzgerald. 

Beste spor: 
«Naiads, Cassadies», «Kept woman», «Third of May/Odaigahara», «If you need to, keep time on me». 
