En sangkonkurranse med edderkopper, skorpioner og stinkende svette?
«Killer karaoke» har ikke et seriøst bein i kroppen. 
Topp! 

TV: 
Fra rendyrkede konsepter som «Fear Factor» til «Fangene på fortet» og «Robinson» er det en lang og stolt tradisjon for å utfordre tv-konkurransedeltakere på det ekle, ubehagelige og skremmende. 

Men «Killer karaoke» gir seg ikke der. 
Med en god dose inspirasjon fra absurde japanske gameshow trer dette opprinnelig britiske (!) konseptet formatet over en slags talentkonkurranse, der deltakeren må synge mens oppgavene utføres. 

Sur sang 

Sangtalentet er, for å si det forsiktig, ikke det det står og faller på. 

For man skal ha en grei toleranse for skingrende sur sang når deltakerne forskrekket kjemper seg gjennom studioets overraskelsesløyper med edderkopper, skorpioner og kaktuser — og en og annen skjult kosebamse. 

Til gjengjeld er det mang en rungende latter å hente, fra den fysiske humoren hos en stakkar som må servere mat mens han får støt, til det ubetalelige oppsynet og hylene til ei jente som blir gnikket på med stinkende, falsk svette. 
Og jo fjernere og mer oppfinnsomme oppgavene er, jo morsommere blir det. 

Krampaktige programledere 

Med en så gimmick-basert humor er det viktig å vite når man skal gi seg — det er en grunn til at tidligere utgaver har spredd seg som en kultfarsott på internett i nettopp klippform. 
Den balansen håndterer programmet stort sett godt. 

Helt det samme kan dessverre ikke sies om programlederne og «Wipeout»-alumniene Anders Hoff og Øyvind Rafto. 
Som energisenter og programguider gjør de jobben sin, men de krampaktige vitsene deres er altså fortsatt ikke særlig morsomme. 

Jordnære deltakere 

Det som derimot løfter «Killer karaoke» er deltakerne. 
De er sporty, jordnære og uhøytidelige, uten de tilløpene til gæren ekshibisjonisme som nettopp «Wipeout» har hatt en tendens til å dyrke. 

Det er noe ganske spesielt med hvordan adrenalinet fjerner all forstillelse og lar den nervøst smilende usikkerheten og panikken ligge igjen utenpå, henholdsvis før og under/etter galskapen. 

Ikke bare er det morsomt, det er lett å kjenne seg igjen i. 
Og det gjør «Killer karaoke» til et program hvor vi får se «folk flest» skinne, på godt og vondt. 
Er det ikke det karaoke skal? 
