Plateanmeldelse:Daft Punk - «Random Access Memories» 

Drømmedisco. 

Det er et imponerende momentum Thomas Bangalter og Guy-Manuel de Homem-Christo har greid å bygge opp, etter at de møtte veggen med tredjealbumet «Human After All» (2005). 

Stikkordene er Kanye West-sampling, påkostede liveshow og det amerikanske publikums forsinkede oppdagelse av det de kaller «EDM». 
Elektronisk dansemusikk der altså. 

Et annet nøkkelord er imidlertid venting - intet er mer salgbart enn et veldreid comeback i disse dager. 

Det ironiske er at Daft Punk, som nå kapitaliserer på sin status som sen-nittitalls elektronikapionerer, har gått for mest mulig «organisk» lyd på årets tyngst hypede album. 

Med sprell levende (om enn tilårskomne) musikere, og synthlyder så retro at også de fremstår som laget av kjøtt og blod. 

Fortsatt er det disco som ligger til grunn for det meste de gjør, men duoen går dypt inn i materien. 
Vel har de servert en singelforsmak som vitner om et lettbent, nesten lettvint, gla'dans-album, men «Get Lucky» forteller bare en liten flik av historien som er «Random Access Memories». 

Platen er mer nedpå enn forventet, jevnt over midtempo-orientert og ofte mørk stemningsmessig. 
Store deler av den nikker til syttitalls feinschmeckerpop med jazz i ryggmargen, sløy funk i hoftene og blå øyne i sjelen. 
«Fragments Of Time» er så pur Steely Dan som du kan komme. 

Den utstrakte bruken av vocoder-filtrert vokal og sørgmodige lydlandskaper sender tankene titt og ofte til Röyksopps andrealbum, «The Understanding». 

Franskmennene plukker altså opp tråden våre norske venner holdt i da Daft Punk mistet grepet - sjekk «Within» og ikke minst den Julian Casablancas-gjestede «Instant Crush» for bevis. 

Men, som seg hør og bør for en blockbuster-utgivelse som dette, er det også heftige prog-eksesser på menyen. 
Hyllesten til tidenes viktigste produsent for elektronisk musikk, Giorgio Moroder, er en av dem, det collage-aktige samarbeidet med filmmusikkveteranen Paul Williams («Touch») en annen. 

Samarbeidet med Animal Collective-sjef Panda Bear er også vellykket, skjønn elektro-psykedelia som i likhet med det meste på platen fungerer like godt i praksis som den gjør på papiret. 

For oss som ble noe underveldet av singelen finnes det også trøst: 
«Lose Yourself To Dance» er nok en låt med Pharrell Williams på vokal og Nile Rodgers på gitar, og den holder alle løftene «Get Lucky» ikke greide å innfri. 

Oppskriften er den samme, men resultatet er saktere, tyngre og bedre. 
Seig som sirup, og monumentalt, monstrøst funky, med den heftigste håndklappingen du har hørt på en stund. 

«Random Access Memories» er ikke perfekt, men den gjenoppretter følelsen Daft Punk ga rundt årtusenskiftet, da duoen fremstod som verdens mest ambisiøse studionerder, med popteft attpåtil. 

Dette er musikk med vel så stor appell til hjertet som til føttene, som bare ved et par korte tilfeller snubler i mylderet av referanser og smartass-ideer. 

Albumet avslører Daft Punk som skamløse romantikere, og «Random Access Memories» skuer inn i fremtiden med sci-fi-briller av typen Stanley Kubrick gikk rundt med da han lagde «2001 - en romodyssé». 

BESTE LÅT: 
«Lose Yourself To Dance» 

* Albumet slippes 21. mai. 
