Insisterende og selvtilfreds møl
Superprodusent Mark Ronson - ikke så super. 

||| 
ALBUM: 
Han er en av de siste års mest toneangivende produsenter, en passe langfingret og retromodernistisk lydentrepenør (Amy Winehouse, Lily Allen) som på egenhånd er en skikkelig masekopp. 

Det er noe gnålete insisterende over det litt halvhjertet futuristiske og hiphop-inspirerte elektropopsoundet han har erstattet sitt tradisjonelle retrosoulkjør med. 

Ymse mer eller mindre falmede stjernevokalister kommer og går. 
Simon Le Bon er det vel få av oss som har savnet å høre fra, for å si det slik. 

Det finnes et hederlig unntak dog: 

Boy George gjør for eksempel et styggpent comeback på «Somebody To Love Me», et klart høydepunkt blant mye insisterende og selvtilfreds møl. 

En typisk plate hvor produsenten Mark Ronson langt på vei overkjører artisten Mark Ronson, og hvor låtskriveren Mark Ronson på langt nær innfrir betimelig høye forventninger. 
