Caldara i Valen-salen:Når det gamle blir nytt 

I nesten to timer satt publikum musestille. 
Men da det var slutt, brøt jubelen løs med stående applaus. 

Antonio Caldara (ca. 1671 – 1736) var en mester i å tilpasse seg den smak som rådet ved de hoff hvor han var ansatt. 
Og det var ikke få: i Mantova, Roma og Madrid og til slutt til Wien hvor erkehertug Karl skulle bli til keiser Karl VI. 
Caldara ble her keiserens yndling. 

Caldaras produksjon er enorm: med smått og stort over 3.400 stykker, dobbelt så mange som Bach og Telemann tilsammen. 
Alt etter behov skrev han virtuos instrumentalmusikk, opulente operaer, messer, oratorier. 
På grunn av at han var så høyt verdsatt, tjente han store penger. 
Men siden det var lite eller intet igjen etter ham, har man ment at han var spilleavhengig. 

I dag er han mest kjent blant barokkspesialister, men både Bach, Haydn og siden Beethoven og Brahms satte ham høyt. 
Fremføringen med barokkspesialisten Fabio Biondi av oratoriet ”Jesu død og begravelse” torsdag viste at tiden er moden for en veritabel Caldara-renessanse. 
Nok en gang har Biondi latt oss få høre et verk som er sjeldent fremført og klart til cd-innspilling. 
Fremførelsen i går var langt mer overbevisende enn de utdrag som til nå finnes (på Naxos fra 2005). 
Og ensemblet fra SSO, samt et par-tre musikere fra Biondis eget orkester, Europa Galante, har gjort en formidabel jobb med å innøve dette store verket under sin spillende dirigent. 
De spedeste toner fra lutten og det lille historiske instrumentet chalumeau (forgjenger for klarinetten) var i hørlige i Valen-salens fantastiske akustikk, der den berømte knappenålen som faller, ville ha vært rene larmen. 

Dette oratoriet (fra 1724) viser Caldaras sene stil: klangfullt og tett kontrapunkt fremfor dramatisk slagkraft og galant eleganse. 
Likevel ligger det tett opp til det sceniske og operaen. 
Det har i tillegg til denne nye stil bevart en egen italianità som gjør det smidig, rikt på fasetter og også underholdende. 
Med de fremragende italienske solister som Biondi hadde til disposisjon, alle italienere ­– Schiavo (som Maria Magdalena), Frigato (som Maria, Jacobs hustru), Belli (som Josef fra Arimatea), Giustiano (som Nikodemus) og Guagliardo (som Centurione, dvs. en romersk befalingsmann) ­– ble dette et uforglemmelig møte men en komponist og et verk som har kapasitet til å komme på den klassiske musikkens standardrepertoar. 
Caldara-spesialisten Brian Pritchard har utarbeidet den utgaven som Biondi legger til grunn, men der han selv har føyd inn instrumentalmusikk av komponisten, Vivaldi og Johann Joseph Fux (som var Caldaras overordnede ved hoffet i Wien). 
Det var et riktig valg og virkningsfullt. 

I det hele tatt ble dette nesten to timers lange verket ikke et øyeblikk kjedelig. 
Det inneholdt i rikt monn cesurer av lystsjokk, slike sjokk som kan komme fra det gamle. 
