Brekkmiddel
Da første «Saw»-film kom i 2004, vakte konseptet oppsikt: 
Den sadistiske Jigsaw-morderen arrangerte ofrene i feller de måtte torturere seg ut av. 
Lærepengen var: 
Ikke ta livet for gitt. 
Filmen var en forferdelig, men suspensfull overraskelse. 
Hadde det stoppet der, kunne den blitt stående som en lavbudsjettshit. 

Sånn ble det ikke. 
Jigsaw-mordere har gjennom seks år terpet på at griskhet og likegyldighet straffer seg. 
Produsentene av «Saw» har valgt å overse denne moralen for å tyne mer penger ut av lidelsespornoen. 
Men hvem vet, kanskje de bruker pengene til å redde panda-babyer. 

Siden film fire har salgstallene for franchisen stupt, og håpet er vel at blodige slintrer i 3D nå skal vinne publikum tilbake. 
Her fokuseres det på selvhjelpskulten som har vokst ut av Jigsaws handlinger. 
En mann har tjent stort på sin overlevelseshistorie, men mens han håver inn, har det blitt lagt en ny, bestialsk plan. 

Dette syvende, avsluttende kapittelet er bedre sammensatt enn flere av de andre, og bruker litt mindre tid på å repetere tidligere handling med stadige flashbacks. 
Men de siste filmene var så latterlig krøkkete laget at å si at denne er litt bedre, ikke betyr mye. 
Her skraper vi fortsatt bunnen og spiller gamle skrik om igjen. 

Filmen evner riktignok å få meg til å ville kaste opp. 
For enkelte blodfans er det kanskje alt de trenger å vite? 
