Menneskets dårskap, kunstens skjønnhet
Her kommer en riktig lekkerbisken for filmelskere: 
Italieneren Paolo Sorrentino har laget et storverk om menneskelig forfall omgitt av den vakreste kunst og musikk. 

"Den store skjønnheten" (La Grande Bellezza). 
Regi: Paolo Sorrentino. 
Med: 
Toni Servillo, Carlo Verdone, Sabrina Ferilli, Carlo Buccirosso med flere. 
Frankrike/Italia. 
2 timer 22 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

"Den store skjønnheten" er et overflødighetshorn av tablåer fra Roma. 
Her utfolder et knippe mennesker fra byens sosietetsliv seg, ofte på tåpelig og dekadent vis, men i de vakreste omgivelser og akkompagnert av perlende korsang og annen kunstmusikk, men også heftige teknorytmer. 

Regissøren skaper stadig en surrealistisk kontrast mellom det forgjengelige mennesket som forsøker å bekjempe kroppens forfall, og den evige stads skulpturer som står der i stivnet skjønnhet. 
Filmen er tydelig inspirert av Sorrentinos landsmenn, regissørene Federico Fellini og Michelangelo Antonioni. 

Flere scener er lagt til en takterrasse med utsikt til Colosseum der den 65-årige Jep Gambardella holder hus og hoff og endeløse fester. 
Han levendegjør livsleden og forstillelsen hos en person som har lært seg alle sosiale knep for å tviholde på tittelen Kongen av Romas sosietet. 

Anger finnes knapt i Jeps mentale vokabular, likevel ledes han ut i savn og sorg – hvorfor ga han aldri ut mer enn én prisbelønt debutroman? 
Hvorfor glapp en ungdomskjæreste for ham? 
Hvorfor triller tårene hans i en venns begravelse skjønt Jep har som leveregel aldri, aldri å gråte, bare å posere i slike stunder. 

En annen grell kontrast oppstår mellom sosietetens luksusliv og den eldgamle nonnen som nekter å la seg intervjue om sitt liv i fattigdom: 
"Man snakker ikke om fattigdom, fattigdom er noe man lever," sier hun. 

Dette er en film til å bli trist og vemodig av, samtidig som man blir lykkelig betatt av den store skjønnheten som Sorrentino pakker sine forfengelige menneskeskikkelser inn i. 
