Kort og godt helt amatørmessig skrevet
Dårlig gjort overfor leserne å løfte fram en krimbok som dette. 

Unge Sofie vet ikke riktig hva hun skal gjøre med livet sitt. 
Hun er ferdig med universitet, og har en eks-kjæreste som forfølger henne. 
Sammen med en venninne drar hun på et foredrag holdt av den karismatiske sektlederen Franz Oswald, som har startet den New Age-aktige bevegelsen Via Terra. 
Hun blir smigret da han etterpå ber henne ut til Via Terras hovedkvarter, en staselig herregård på en idyllisk øy i skjærgården. 

Stedet framstår i begynnelsen som ren idyll, og Sofie skriver under på en kontrakt om å jobbe der i to år. 
Det skal utvikle seg til et marerittsaktig tilværelse preget av overvåkning, grusomme straffemetoder, seksuelt misbruk og mord. 

Bygger på erfaringer 

Svenske Mariette Lindstein skal ha bygget denne psykologiske thrilleren på erfaringer etter tjue år i Scientologikirken, inntil hun til slutt klarte å rømme. 
Debuten er første bok i en trilogi som har blitt lansert med brask og bram i nabolandet. 

Lindstein mottok i 2016 prisen Crimetime Specsavers Award for «Sekten på Tåkøy». 

At denne boka i det hele tatt er vurdert som prisverdig, er en gåte for meg. 

Den åpner for så vidt lovende. 
Først med en creepy prolog, der en livredd kvinne sniker seg ut av et vindu og over et høyt gjerde, bare for å møte en mørk skikkelse som står overfor henne. 
I kursiv får vi så enda en passasje, fortalt av en jeg-person som har en pervers glede av å rive vinger og føtter av en stakkars bille. 
Deretter starter den egentlige fortellingen om Sofies reise til øya. 
På overfarten får hun høre herregårdens tragiske historie, om selvmord og død og en ulykkelig sortkledd grevinne som skal gå igjen på øya. 
Samt en tåkelur uti havet som på mystisk vis alltid varsler død. 

Barnebok-avslutning 

Problemet er at Lindstein ikke klarer å bygge opp en virkelig spenning. 
Etter noen titalls sider har vi forstått det meste. 
Vi får overtydelige hint om at den sjarmerende sektlederen egentlig er en farlig, narsissistisk bølle, og Sofies naivitet virker kunstig og lite troverdig. 
Enda svakere er de kursiverte passasjene der vi følger den gale dyreplageren, en psykopat som utvikler seg til en grusom morder. 
Vi forstår også ganske raskt hvem han er, til tross for at mye av boka går på å gi hint om dette. 

Avslutningen er en virkelig nedtur, og så lite troverdig at den likner en krim for barn, noe for øvrig også tittelen gir assosiasjoner til. 

Boka er kort og godt helt amatørmessig skrevet, uten et snev av den språklige nerven som skal til for å lage en god psykologisk thriller. 
Det å hype opp så svak litteratur er direkte dårlig gjort overfor leserne. 
