Komiske komle-russere
Når Cronenbergs krimdrama omsider forlater den utilsikta komediestilen og forsøker seg på tradisjonell, sentimental spenning, er det for seint. 
Latteren har drept de gjenlevende. 

David Cronenberg er ingen Coppola. 
Han kan ikke lage etnisk drama om russere. 
De sørper rundt med sine usalige aksenter, de serverer sin klisjé-bortsj demonstrativt som om Frøken Sørensen bestiller komla på Inter, de sitter der med den evindelige vodka-flaska og sine hjemmefryste tundrablikk og er mindre virkelige enn musikal-vikinger i Møllebuktå. 
Aldri har jeg sett Viggo Mortensen dårligere. 
Aldri har Naomi Watts virka mer som en Santa Lucia-engel fra ei snottete skillingsvise. 
Jeg ba til den gresk-ortodokse treguden: 
Kan ikke heller Christer Falck komme og få opp nivået i denne elendigheten? 
Hvor er ubåtkapteinen og hans balalaika-årkester? 

Det handler om ung mor som dør fra nyfødt barn og etterlater en gåte som ikke er en gåte: 
Russiske kvinner i utlandet er ulykkelige horer, og de drømmer om et liv med Jon Skolmen, men de får det ikke. 
Mafiaen har hovedkvarter i restaurant, og der hersker Armin Müller-Stahl som tsar. 
Så skjærer de hverandre med kniv, Mortensen lufter lurven tyve ganger, og så er det endelig slutt. 
