En bloggers bekjennelser
Etter å ha lest boka, sitter man igjen med en følelse: 
At kosmetisk kirurgi ikke gjør deg lykkelig. 
Men at en trygg oppvekst kanskje kan. 

Det er en sterk historie hun deler, bloggeren Isabel Raad. 
Om å vokse opp i en turbulent og voldelig familie, der å måtte dra på krisesenteret ble ganske normalt for henne som barn. 
Og hun beskriver en oppvekst midt mellom det norske og det irakiske. 

Bokas styrke er beskrivelsene av tenåringen som havner hos en fosterfamilie, og de motstridende følelsene man har for sin egen familie. 
Og kjærligheten man får for fosterfamilien - som man aldri føler at man kan bli en ordentlig del av. 
Det klarer hun å sette ord på. 
Hun forteller også om anoreksien, og om aborten hun måtte ta som ung. 

I dag er Isabel Raad kjent for noen fra sin deltagelse i realityprogrammet Paradise Hotel, og siden som blogger og influencer. 
Pennen føres av Kjersti Kvam, og språket er lett. 

I boka forteller Raad at hun, med unntak av under anoreksien, ikke har gått i terapi. 
At hun ikke har hatt behov for det. 
Men når man leser at hun har byttet navn, operert nesa, brystene, rumpa, og brukt såkalte fillers i ansiktet, så kan man jo lure. 
I alle fall når hun skriver at hun ikke vet hva hun skal svare når folk spør om hun ikke synes det er trist at hun ikke ligner på mammaen sin lenger, etter alle operasjonene: 

"Jeg synes ikke det er trist. 
Ikke fordi hun ikke er fin. 
Jeg vil bare ikke se ut som hun som satt der og så på at barna hennes ble mishandlet". 

Isabel Raad har utvilsomt en sterk historie. 
Men det blir mye oppsummeringer over hva som har skjedd, uten at hun stanser opp og gjør seg så mange refleksjoner om barndom, til hvordan hun er i dag, med eksponeringen på blogg og i sosiale medier. 
Det blir litt for enkelt. 

Etter å ha lest boka sitter man uansett igjen med en følelse: 
At kosmetisk kirurgi ikke gjør deg lykkelig. 
Men at en trygg oppvekst kanskje kan. 
