Greta Van Fleet skulle jo redde rocken
Debutplata holder ikke hva opptakten har lovet. 

ALBUM: 
Påstanden kommer med jevne mellomrom: 
Forståsegpåere erklærer rocken for død og begravet. 
Like ofte dukker lovnaden om rockens nye redningsmenn opp i hype-maskineriet. 

De siste tyve årene har The White Stripes, The Darkness, The Black Keys, Wolfmother og et lass med andre band hatt det ærefulle oppdraget å redde sjangeren fra den sikre død. 

Nå er stafettpinnen kommet til Michigan-kvartetten Greta Van Fleet. 
Bandet som består av de tre Kiszka-brødrene Josh, Jacob, Sam og kompisen deres, Danny Wagner, har i løpet av rekordtid gått fra å være et kjellerband til å selge ut arenastørrelser i USA. 

Det er mange grunner til det. 
For det første har de hele pakken: 
Stil, utseende, attityde, spilleferdighetene og ikke minst karisma i bøtter og spann. 
Og det til tross for at nok mange vil forsøke å avskrive dem som billige Led Zeppelin-kopister. 

Likheten er åpenbar, men det gjør heller ingenting. 
Led Zeppelin er ikke mer og for den oppvoksende generasjon som er flasket opp på EDM og urban, representerer gjengen noe nytt og annerledes. 
I tillegg får man aldri følelsen av at de knabber låter, det er mer estetikken og tilnærmingen til faget. 
Ikke minst er måten vokalist Josh bruker stemmen på så plantsk at selv Robert Plant har kommentert det. 

Det skulle altså ikke mer enn et par EP-er til for å gjøre Greta Van Fleet til den største rockesnakkisen på lange tider. 
Ikke så rart når man strør rundt seg med juveler av kaliberet til «Black Smoke Rising» og «Highway Tune» før du har debutert. 
Spill dem og gråt. 

Nå har derimot alvorets time kommet og gjengen skal bevise at de ikke bare er unge og megalovende. 
«Anthem of the Peaceful Army» er Greta Van Fleets tilsvar. 
Umiddelbart kan det virke som om de er noe preget av voksesmerter. 
Plata er delvis skrevet i studio og på veien og det bærer den preg av. 

Åpningslåten lover godt. 
«Age of Man» er seks minutter med monumental og saktegående proto-hardrock med progga vendinger og melodilinjer og riff store som fjell. 
Utover plata savnes det mer retning og fokus. 
Flere av låtene kjennes i overkant skisse- og jamaktige. 
Litt blues, en dæsj roots og noe soul - alle gode bestanddeler, men når innpakning blir penere enn det som er på innsiden, begynner man i feil ende. 

«When the Curtain Falls», «Lover, Leaver» og den sjelfulle balladen, «Anthem», er dog alle svært gode tilløp, men som helhet holder ikke dette knippe låter det de energiske konsertene og de fantastiske sangene de har sluppet i forkant av denne debuten har lovet. 

Det er som om de har hoppet fra «Led Zeppelin I» til «Physical Grafitti» uten å la låtene få modne. 

Det behøver ikke å bety at alt håp er ute. 
Greta Van 
Fleet er fortsatt et uhyre interessant og velspillende konsertband. 
Men om de skal bli noe mer enn midlertidig frelse må de ganske kjapt komme opp med låter som kan fylle repertoaret deres med skarpere skyts enn det «Anthem of the Peaceful Army» byr på. 
