Fotografiene stirrer tilbake på deg
Utstillingen er på overflaten søt, innbydende og lett gjenkjennelig, men med en ikke så stille desperasjon i bunn. 

Årets festspillutstilling er så rik, så mettet, så overveldende full av komplekse historier, så åpen, fri og intuitiv at det egentlig kun finnes én ting å si: 
Gå og se den med dine egne øyne. 

I en hverdag hvor vår underbevissthet drukner i reklamefotografiets formspråk, er det forfriskende å bli minnet på at det samme språket kan uttrykke noe annet enn kjøp, salg, sensasjon og hysteri. 

Den polerte virkeligheten som hører til denne sfæren er umiddelbart mulig å kjenne igjen i Rødlands arbeider, men kun på overflaten. 

Et nærbilde av en dråpe sæd sklir ned langs kanten av en puff. 
Et overflatebilde av fiskerester på et uttørket, salt underlag. 
Et bevegelig bilde av en røykende Pepe klippes ut av et ikke-røykende Pepe-mønstret tekstil. 
Et øyeblikksbilde av et par hender som tvinger en ring inn på langfingeren til en annens hånd. 

Fotografiene nærmest roper etter oppmerksomhet der de henger på veggene. 
Noen er dokumentariske, mens andre er iscenesatt. 
Noen er i svart-hvitt, andre er dobbel-eksponeringer. 
Et par øyne følger etter betrakteren, et annet par unnviker blikkontakt. 
Ingen av arbeidene virker underlagt tematiske eller metodiske begrensninger, alt er lov. 

I sal IV havner jeg i midten av en stirrekonkurranse mellom en middelaldrende dame i en hage, og en naken, eldre mann i en kirke. 
De stirrer mot hverandre, de stirrer på meg. 
Begge to klamrer seg fast til hvert sitt menneske, som oppleves mer som menneskelige rekvisitter; de er mer passive, unnvikende og underbygger på den måten inderligheten i blikkene til paret som stirrer. 

Jeg ser tilbake så lenge jeg makter, spesielt på den nakne mannen. 
Han sitter på huk og holder rundt det som muligens er bena til en påkledd altergutt. 
Eller er det det? 
Jeg antar, og stiller aktivt spørsmål til egne antakelser, i møte med Rødlands fotografier. 
De er hele tiden tvetydige og legger dermed til rette for at jeg som betrakter må stole på mine umiddelbare lesninger. 

Jeg går ut av salen for å unnslippe de intense øynene, bare for å oppdage at det nå er noe annet som stirrer meg i senk. 
På helt motsatte side av lokalet er fotografiet «Vertical Pillow» rammet inn av til sammen tre døråpninger. 
Den avbildede puten prøver å fortelle meg noe, men av åpenbare grunner får jeg ikke helt tak i hva. 

Den har nok bevitnet litt av hvert nå som vi står her, midt i den femte bryllupsreisen slik tittelen foreslår. 

Dette stumme, men insisterende objektet er pyntet med regnbuefargede dusker langs sømkanten. 
Duskene er ett av flere gjennomgående symboler i utstillingen, sammen med paret, tallet fem og stigen. 
Det virker som Rødland inviterer til en symbolsk skattejakt, at han er spesielt opptatt av at publikum skal kunne dekode, tillegge, og skape sin egen mening i møte med arbeidene hans. 
Mens jeg ser på arbeidene, fylles jeg hele tiden med en følelse av at jeg nå er inne på noe. 

Hele lokalet fylles av gjenklangen av lyden til videoverket «Between Fork and Ladder». 
En ung gutt synger et hjerteskjærende musikalnummer, en japansk fortellerstemme siterer den amerikanske filosofen Ken Wilber. 
Filmen setter tonen for hele utstillingen – på overflaten søt, innbydende og lett gjenkjennelig, med en ikke så stille desperasjon i bunn. 

Overflaten har aldri hatt så mye makt som den har i dag. 
Og når presidenter kan velges fordi de har forstått dette prinsippet, blir det viktig undersøke mørket denne overflaten rommer. 
