Velkommen, vemod
Intimt og ømt portrett av en eldre manns kjærlighet 

Hannes, i stoleni stuen. 
Foran ham, på lysbildelerretet, gløder et 30–40 år gammelt fotografi av en ung, vakker kvinne; hans kone Anna. 
Smilende poserer hun med armene rundt to barn. 
Til venstre for Hannes: et speil. 
Hengt opp på stuedøren for at han skal kunne holde øye med den nå sengeliggende, slagrammede kvinnen. 

Slik, i ett eneste, slående bilde visualiserer Rúnar Rúnarsson filmens tema; sterkt og poetisk, rørende og vemodig. 
Og samtidig brutalt. 

Ikke siden «80 dager» og "Den niende himmel" har en film handlet så spesifikt om eldre menneskers liv og kjærlighet. 
Men der spanjolene Jon Garano og José Mari Goenagas skildret to kvinners vanskelige selverkjennelse, og tyske Andreas Dresen tok for seg den brå, lidenskapelige og aldersuavhengige forelskelsen, er "Ildfjell" en usentimental meditasjon over livet og alderdommen. 

Hannes og Anna forlot Vestmannaøyene etter det store vulkanutbruddet i i 1973. 
Tanken var å dra tilbake, men så fikk de jobb i Reykjavik; byen hadde kanskje flere tilbud til ungene, og så gikk årene. 

Nå er Hannes nyslått pensjonist; en gretten og lite meddelsom gammel gubbe, en mann av den gamle skole, med et distansert forhold til kone, barn og barnebarn. 

Bare på sjøen, på fisketur i sjarken han arvet etter sin far, ser vi antydning av glede i ansiktet hans. 

Så springer sjarken lekk. 
Situasjonen er dramatisk. 
Både han og båten berges. 
Men slik sjarken er et bindeledd mellom fortid, nåtid – etter hvert også fremtiden – er den også en metafor for Hannes. 
Han springer på en måte lekk selv. 
Noe åpner seg i ham. 
Han kles naken, bokstavelig og billedlig. 
Men knapt har han ytret noen forsøksvis vennlige ord til Anna, så faller hun om, rammet av slag. 

Rúnar Rúnarssons stil er naturalistisk, langsom og ujålete, og samtidig full av effektive, slående bilder; små, filmatiske perler i den hverdagsligheten som skildres. 
Som det nevnte fra stuen, der Hannes så konkret er plassert mellom minnene om fortiden og nåtidens virkelighet. 

Eller sjarken, der den flyttes fra sjøen til hagen. 
Slik Hannes flyttes til et nytt og for ham fremmed sted da han bestemmer seg for å pleie konen hjemme. 

"Ildfjell" er enbemerkelsesverdig, på mange måter. 

Til å være en langfilmdebut, er den helstøpt og kompromissløs. 

Den er en påminnelse om hvor mye ubrukt, filmatisk og dramatisk stoff som ligger i eldre menneskers liv, personlighet og erfaring. 

Den er så øm i sin tilnærming til alt det såre, melankolske i en livshistorie som nærmer seg slutten, og så nyansert i sin skildring av "gammeldags" maskulinitet i møte med nye generasjoner og nye utfordringer. 

Når så du sist, i en spillefilm, en eldre mann vaske sin syke kone? 

Bildet er så sterkt, og så intimt, fordi Rúnarsson like før har vist oss de to som erotisk elskende. 
De brystene han kysset da, er brystene han nå løfter forsiktig for å føre vaskekluten under. 

Som tittelen antyder , er konens slag et nytt vulkanutbrudd for Hannes. 

Men for helt å forstå tittelens fulle betydning, hører følgende med: 

Vulkanutbruddet i 1973 dekket størstedelen av Heimaey, den største av Vestmannaøyene, med lava og aske. 
Den dag i dag forsvinner gater rett inn i den svarte lavaen. 
Husgavler og tak stikker ut av den. 
Utbruddet forandret øyen fullstendig, og dannet en ny vulkan – Eldfjell (Ildfjell) – som nå rager over byen. 
