Men sekkepipa var ikke død
Få band leverer et mer lidenskapelig lydspor til øldrikking og lykkelig herjing enn Dropkick Murphys. 

Jeg skal ærlig innrømme at det kan gå år mellom hver gang jeg setter på keltpunken til den stolte, irskættede Boston-gjengen hjemme i stua. 
Men fra en scene har Dropkick Murphys fortsatt til gode å skuffe meg. 

Min kollega Totto Mjelde har kalt dem "verdens beste liveband", og beskrivelsen har noe for seg – også på en Hovefestival der grå DJ-eminenser i påfallende grad har rappet både momentum og publikumsentusiasme fra sine gitarharvende kolleger. 

Det er lett å mistenke at et visst formelpreg vil kunne snike seg inn i settet etter 20 innledende minutter med hardkjør i amfiet. 
Frykten viser seg ubegrunnet: 
Etter den direkte halsbrekkende "Going Out In Style" roer septetten det ned med "Cruel", og et akustisk minisett midtveis i konserten legger overhodet ingen demper på beistringen som har bredd seg som en febertåke over området. 

Likevel er det naturligvis råskap med et digert hjerte drønnende i bunnen som definerer Dropkick Murphys. 
Den nye låten "Rose Tattoo" vitner om at det fortsatt er kreativ sprut igjen i de aldrende punkskrottene, mens en effektiv versjon av AC/DCs "T.N.T." mer enn antyder kledelig senkede skuldre. 

Så eksploderer "Shipping Up To Boston" som siste låt ut i amfiet. 
Det er et vakkert øyeblikk – ukomplisert, men lidenskapelig moro. 
Passion is no ordinary word. 
Dropkick har det i bøtter og spann. 
