Politisk action for barn
Mellom utryddelse og frigjøring i Ostebro. 

«Bokstrollene» befinner seg ikke bare et sted mellom Charles Dickens, Karl Marx og europeisk eventyrtradisjon. 
Basert på en barnebok av Alan Snow henter den også elementer fra folkeutrydningenes bekmørke historikk. 
Ut av dette greier filmskaperne, oppsiktsvekkende nok, å spinne en både mørk og munter historie, breddfull av action, spenning og fantasifulle effekter. 
Og, ikke minst, med et budskap om at menneskenes frie vilje trumfer determinisme og fremmedfrykt. 

At filmen er såpass vellykket overrasker ikke. 
Den er laget av folkene bak «ParaNorman» og «Coraline», sistnevnte basert på Neil Gaimans bok og helt i toppsjiktet når det kommer til mørke, subtile og kompliserte animasjonsfilmer for barn. 

Denne gangen skal vi til Ostebro, en by som lener seg tungt på et dickeniansk univers. 
Rufsete og skittengrått, med brosteinsgater, tåke og lange skygger under viktorianske gasslykter. 

Øverst i byen regjerer hvithattene, et snobbete byråd som, anført av Herr Plumpen-Snerk, er mest opptatt av å mumse eksklusive oster. 

I dette klassedelte samfunnet bruker Grafse bokstrollene som middel for å klatre seg til rikdom og makt. 
Han har skapt en myte om at de små vesenene kommer om natten og ikke bare røver barn, men spiser dem også. 
Herlig stemmegitt av Helge Jordal propaganderer han myten med stor kraft, for å holde liv i folks frykt og i utrydningsfirmaet han driver, godt hjulpet av tre hjernevaskede etterplaprere. 

Bokstrollene er ingen myte, de finnes. 
De er bare ikke slemme. 
De bor aller nederst under brolegningen og er superflinke til å fikse ting, særlig mekaniske duppeditter. 

Kledd i tomme pappesker som også gir dem navn, har de i sin midte en gutt 
— Egg - som ikke vet at han er et menneske. 
Så vil tilfeldighetene at han en kveld støter på Winnie, Herr Plumpen-Snerks meget bestemte, men nokså neglisjerte datter. 

Både visuelt og tematisk befinner «Bokstrollene» seg milevidt fra Disneys ofte forskjønnede eventyrverden. 
Historien er tidvis vond og brutal. 
Men den fortelles med stort overskudd og en detaljrikdom som både er fantasieggende og som gir så vel mennesker som i utgangspunktet stygge troll et bredt uttrykksregister. 

Filmen bruker 3D-formatet like nydelig som i «Coraline». 
Her kastes ingen ting mot deg, her brukes formatet til å skape dybde og romfølelse. 
Det kommer særlig til sin rett i de mange tunnelene Egg og bokstrollene tar seg gjennom. 

Dette er en film barn og voksne kan gå inn i og glede seg over sammen, samtidig som større barn og voksne kan hente ut «ekstramateriale» - blant annet i filmskapernes lek med «Iron Man», og referanser til så ulike verk som norske eventyr der troll sprekker, 70-tallsklassikeren «Etegildet», «Monty Pythons meningen med livet» og «Keiserens nye klær». 
Sistnevnte bidrar også til å balansere de mørke elementene, ved å gi barna evnen til å si sannheten, selv om det ikke alltid er like lett å nå igjennom til de voksne. 
