Forbedret Karate Kid
Harald Zwarts nyversjon av «Karate kid» er et engasjementsmirakel av en film. 

Zwart har laget et kompromissløst, sadistisk drama som etter hvert ble så intenst at de minste i familien ikke orket mer og gikk sin vei. 

Zwart utfører ikke fingerflinke heksekunster, og han kommer aldri til å bli en referanse på filmskolene. 
Han bare lager film så fordømt enkelt at det sitter i magen din lenge etterpå. 
Ondskap funker. 

Jaden Smith er sønnen til Will Smith og Jada Pinkett, og han er et karisma-funn. 
Tynn som ei animasjonsrotte, alvorlig, tilbakeholden og sår, liten og sint og sart. 
Den viktigste motspilleren hans er vår gamle hopsasa-venn Jackie Chan. 
Han er også enkelhetens mester. 
Chan spiller kung fu-doldis med en salmetung sorgfullhet som svir fra øyekroken til langt ut i øreflippene. 
Paret er slik det skal være: 
En mobba guttunge uten pappa som kom fra USA til Beijing, og en svidd kampsport-eksellense som drikker seg dritings på den datoen da kona og barnet hans omkom. 

Denne historien skiller seg egentlig fra den opprinnelige, og den er bedre. 
Jaden Smith er bedre enn Ralph Macchio. 
På en måte er den nye filmen sintere og vondere på den beinharde vigilante-måten, og den funker. 
