«120 slag i minuttet» syder av liv og raseri
Elegant og livsbejaende hyllest til 1990-tallets aids-aktivister. 

De ville farge Seinen blodrød, og kledde obelisken i Concorde med et rosa kondom. 
De konfronterte legemiddelskapenes sendrektighet og myndighetenes unnfallenhet. 
De kastet asken etter aids-døde på forsikringsselskapenes overdådige konferansebuffeer. 
De fleste aktivistene i Act 
Up var selv hivpositive og aidssyke, og visste alt om hvor viktig det var å slåss mot homofobi, for sprøyte- og kondomautomater, for seksualopplysning og mot angst. 
Og – ikke minst – hvor livsnødvendig det var å forske frem nye medisiner. 

«120 slag i minuttet» er Robin Campillos hyllest til den franske avdelingen av denne militante organisasjonen, som ble stiftet i USA og fikk avleggere i en rekke byer verden over. 

Campillo er kjent som regissør Laurent Cantets nære samarbeidspartner på filmer som «Syd», «Klassen» og kinoaktuelle «The Workshop». 
Han har selv bakgrunn fra Act Up, men hyllest må ikke leses som ensidighet. 
Campillo går rett inn i organisasjonens indre stridigheter rundt aksjonsformer og prioriteringer. 
Ordet «organisasjon» må heller ikke tolkes dit at dette er en støvete film om byråkrati. 
Den er så langt derfra som man kan komme. 

Tittelen antyder sykdom, men signaliserer også høy energi både i handling og musikkbruk. 
Filmen starter som en kollektivfortelling sentrert rundt noen av aktivistene, for etter hvert å konsentrere seg i litt større grad om kjærlighetshistorien mellom Sean (Nahuel Pérez Biscayart) og Nathan (Arnaud Valois), to høyst ulike unge menn som finner hverandre på Act Ups ukentlige og turbulente møter. 

Måten Campillo og fotograf Jeanne Lapoirie forener en nesten dokumentarisk historiefortelling med visuell eleganse og varme, intime portretter, gir en film som til tider er rasende, til tider gripende, til tider et kok av desperasjon blandet med livlig livsglede. 
Eksplisitt i skildringen av så vel sex som sykdom er den både rå, sensuell og grim, men også nødvendig og vakker i måten den viser hva som også var og er en del av kampen: 
Retten til å elske – i alle ordets betydninger – uten frykt. 

I dag har nye medisiner endret livet til hivsmittede og aidssyke. 
I så måte er «120 slag i minuttet» en nyttig påminnelse om situasjonen i nær fortid, både når det gjelder sykdomsforløp og smitteårsaker. 
Den utspiller seg i hovedsak blant skeive aktivister, men viser deres solidaritet med andre utsatte, som narkomane og prostituerte, og refererer blant annet til skandalen på 1980-tallet, da hivsmittet blod ble overført til flere tusen franskmenn, blant annet mer enn 1300 blødere. 

«120 slag i minuttet» er et varmt, humanistisk og særdeles velspilt drama om konsekvensene av en av de store epidemiene i moderne tid. 
Men enda viktigere: 
Den er et kampskrift for mangfold. 
