«Watch the Throne» er slett ikke et album, det er den sabla Monolitten
Takk gud for stormannsgalskapen til Jay-Z og Kanye West. 

ALBUM: 
«'Watch the Throne'» er ute! 
Har det forandret livet ditt ennå?» spurte The Village Voice i går morges. 
Den omhypede samarbeidsplata til de største hiphopstjernene i verden, raplegenden Jay-Z og produsentvidunderet Kanye West, hadde truffet internettet med kraften til en gjennomsnittlig meteor. 

Skiva har vært sagnomsust siden ryktene om den begynte å gå i fjor - og hele tiden innhyllet i et slør av mystikk. 
Opp mot gårsdagens plutselige albumslipp har det vært mer sladder enn musikklekkasjer. 
Opp til i går kunne «Watch the Throne» vært hva som helst: fantastisk, forjævlig. 
Jay-Zs tidligere samarbeid med R.Kelly og Linkin Park gjorde ihvertfall ikke sitt for å roe ned fansens nerver. 

Men så viser det seg at «Watch the Throne» slett ikke er et album, det er den sabla Monolitten. 

Maktdemonstrasjon 
Et 17 meter høyt fallossymbol opp mot himmelen. 
En tour de force i spissfindig skryt og glitrende raprim. 
En pekeneseaktig demonstrasjon i hvor lett det er å kjøpe fantastiske samples, hvor enkelt det er å dra tidenes største, beste og mest overdådige hits opp av Gucci-buksene. 

Og ikke minst en paradering av musikkbransjens mest talentfulle vennegjeng, som gjerne synger en strofe (Frank Ocean, The-Dream, Bon Iver osv) eller produserer et spor (Q-Tip, Hit-Boy osv). 
Som Beyoncé så kraftfullt synger på monumentale «Lift off»: 
«We gon take it to the moon/take it to the stars/How many people you know who can take it this far?». 

Livshistorier 
Men hvis man bare fokuserer på det grandiose ved låter som den spinnville «Ni**as in Paris» og dubstep-inspirerte «Who gon stop me», mister man litt av poenget. 
Står du for langt fra Monolitten, ser du ikke menneskene som kveiler seg oppover, og du ser heller ikke humanismen som gjennomsyrer (nesten) hver tone i «Watch the throne». 

Jay-Z og Kanye forteller livshistorier. 
Sine egne historier, fortellingene til mannen i gata, groupiene, konene, mødrene, musikerne og moteslavene. 
Det handler om storbyvold og trangen til å komme seg opp av ghettoen, rase- og klassesegregering og ikke minst: 

Kjærligheten til musikken. 
Det er lunt, ettertenksomt, sjukt, sjukt, sjukt fengende. 
Men om plata har snudd opp ned på livet mitt? 
Njei. 
Men den kommer ihvertfall til å prege det i et par dager, uker og måneder framover. 
