Provokasjon for provokasjonens del
Marilyn Manson gir ut ny plate. 

ALBUM: 
For noen dager siden gikk det virkelig skeis for Marilyn Manson under en konsert i New York. 
Den uregjerlige artisten fant det for godt å begynne å klatre i en sceneinstallasjon som ikke var bygget for den slags akrobatikk og Manson endte i dørken med herligheten over seg. 
Resultatet ble ni avlyste konserter og ordrer fra legen om holde seg i ro hjemme. 

Det er på mange måter noe symbolsk over hendelsen. 
I sin desperasjon etter å opprettholde fasaden som degenerert rockerebell gjør Manson nesten hva som helst for å fremstå som eksentrisk og ukontrollerbar, men men det slår til syvende og sist tilbake på han selv. 

På mange måter virker det som om han jager myten han har forsøkt å skape om seg selv. 
Problemet er bare at den har mistet fascinasjonskraften. 
Provokasjon for provokasjonens del er en temmelig hul syssel. 
Spesielt når musikken du lager kjennes ganske medtatt og fantasiløs etter over 20 år i bakerovnen. 
Da hjelper det ikke hvor mange ganger man vræler «Guns», «Fuck», «Money», «Christ» og alt det der. 

Marilyn Mansons desperate forsøk på å være seg selv nok blir en repetitiv og forutsigbar øvelse. 
De uler i sirener på «Revelation #12», vokalen er oppskriftsmessig vrengmarinert og gitaristen harver stort sett over de samme tre grepene som har utgjort grunnstammen i de fleste av Mansons låter. 

Alt er dog ikke bare sorgen, for det var tross alt en velfungerende oppskrift en gang i tiden, og de gangene låtene er gode nok til å stå på egne bein, fungerer de som en fin mimrefest. 
«WE KNOW WHERE YOU FUCKING LIVE» er Manson på sitt industrielt beste, mens «Kill4Me» er en bluesa morderballade med et stort og velfungerende refreng. 

Av og til kan nøkkelen være å ikke prøve for hardt. 
