Dette er åpenbart en plate som er skrevet med et ønske om å si noe viktig om noe viktig
Susanne Sundfør med sin mest intime plate til dags dato. 

ALBUM: 
Susanne Sundførs har kommet til sin femte studioplate. 
På mange måter kan man si at hun har kommet «hjem» igjen nå. 
Skjønt det er mye livsvisdom som er plukket opp på ferden siden debuten fra ti år tilbake. 

Etter å ha perfeksjonert synth-pop-retningen hun har tatt siden «The Brothel» med dansbare «Ten Love Songs», har hun nå kvittet seg med de fleste elektroniske elementene. 

Tilbake står sangene nakne og sårbare, i de fleste tilfeller kun støttet av en gitar, et piano, en fløyte, en saksofon, ispedd samples og monologer for å plassere dem inn i den brutale virkeligheten, som er det gjennomgående temaet her. 

Bakteppet for albumet er på den ene siden en indre reise gjennom en personlig krise. 
Men også reiser til miljøtruede steder i land som Nord-Korea, Kina, Nepal, Guatemala og Island. 

Det handler om en verden som går av hengslene, men også om håp. 
Sangene er sjelden lineære, noe som underbygger de dramatiske aspektene. 
Det høres kanskje pompøst ut, men det er for nært og godt skildret til at det føles oppblåst. 

«Mantra» begynner forsiktig med en akustisk gitar og Susanne syngende så tett på at det føles som hun hvisker deg i øret. 
Sangen ender i et kort lap steel-crescendo før den toner ut i kirkeklokker. 
Åpningslåten på «Music For People in Trouble» bærer bud om at vi skal langt bort fra de innbydende danserytmene som løftet forgjengeren opp og frem. 
Men hvorfor gjøre det samme to ganger? 

Tendensen fra den smellvakre og klassiskorienterte førstesingelen «Undercover» er toneangivende for hele plata. 
«Reincarnation» stiller de store spørsmålene og kikker i retning folk-pop med sine Gram Parsons-aktige fraseringer og progresjoner. 

Det er få som kan skildre vonde følelser og avmakt på en så brutal og intim måte som Susanne Sundfør, «The Sound of War» viser i så måte en mester i sving. 
Det begynner uskyldsrent med lyden av sildrende bekkevann, før låten krenger seg inn i ubehagelige landskaper hvor ambiente lydkollager etter hvert tar over for de vakre og medgjørlige vokallinjene. 
Kontrastene er effektfulle. 

Dette er ikke en plate som nødvendigvis gir ved dørene. 
I alle fall ikke fra et singel-perspektiv. 
Det er mer et helhetlig verk hvor summen av alle låtene og stemningene utgjør den totale opplevelsen. 
Det er noe som er en sjeldnere og sjeldnere forekomst i dagens låt-orienterte musikkunivers. 

For Susanne Sundfør synes det irrelevant, og heldigvis for det. 
Dette er åpenbart en plate som er skrevet med både et terapeutisk forsett og ønsket om å si noe viktig om noe viktig. 

Ikke bare lykkes hun med det, hun har også laget sin på mange måter mest intime og vakreste plate i prosessen. 
