Bokanmeldelse:Adam Johnson: 
«Barnehjemsbestyrerens sønn» 

«Barnehjemsbestyrerens sønn» er rystende, men også interessant i sin analyse av løgnen som statsideologi. 

Roman 502 sider Kr. 379,- Gyldendal 

Jun 
Do er sønn av en barnehjemsbestyrer. 
Moren er død, og faren behandler sønnen som et av barnehjemsbarna, eller verre. 
Men han herdes av det umenneskelige livet på anstalten. 
Som voksen blir han soldat, stiger i gradene og havner som radiooperatør på en fiskebåt. 

Om bord er det hardt arbeid, men mat nok og relativ frihet fra overvåkning og angiveri. 
Bortsett fra at mannskapet vokter på hverandre når båten ligger nær land i Sør-Korea. 
Om en fisker hopper av, blir resten av mannskapet sendt i fengselsgruvene, og derfra slipper ingen ut igjen i live. 

Nettopp dette skjer på Jun Dos båt, mannskapet blir tatt i avhør - grusom tortur er selvsagt i en slik situasjon. 

Jun 
Do har fått trening i å utholde smerte, så han holder på sin historie om flukten. 
Til slutt ber forhørslederen ham heller finne på en skikkelig heltehistorie. 
«Ingen er interessert i sannheten,» forklarer han. 
«De vil ha en historie de kan bruke i sin propaganda.» 

Det som gjør sterkest inntrykk i romanen, er ikke skildring av grusomheter som begås i fengsler, anstalter og overfor mulige dissidenter og «fiender av Den kjære leder». 

Dette blir referert til nærmest som et bakteppe for handlingen i denne oppsiktsvekkende romanen (veldokumentert, så langt en ikke-ekspert kan avgjøre). 

Det er den massive flommen av løgnpropaganda som spys ut fra høyttalere i alle offentlige rom, på alle arbeidsplasser, ja, selv i befolkningens boliger, den i vestlige ører, latterlige idealiseringen av det nordkoreanske samfunnet, absurde påstander om krigshisseri fra vestlig side, hetsen mot påståtte avvikere fra Den kjære leders lære, som til slutt frembringer en fysisk reaksjon hos leseren, en slags intellektuell kvalme. 

Jun 
Do leverer sin heltehistorie, den blir godkjent, og den torturerte radiooperatøren blir utropt til «Nasjonal helt», en skjebne han godtar like stoisk som oppholdet i forhørskjelleren. 

Er han så blitt en hjernevasket marionett? 
En avsjelet eksistens som hjelpeløs manipuleres av statens propagandamaskin og dens sadistiske utøvere? 

Ikke helt. 
Selv Jun 
Do bærer på en drøm. 
Han har sett filmplakater med bildet av den underskjønne skuespillerinnen Sun Moon, og utvikler en umulig, ja, naturstridig og selvfølgelig livsfarlig, ømhet for henne - hun er nemlig Lederens yndling. 

Sin voksende heltestatus begynner han så å benytte i en plan for å hjelpe henne å unnslippe livet under det nordkoreanske terrorregimet. 
På intrikat vis lar han løgnen slå tilbake. 

Romanen er rystende, men også interessant i sin analyse av løgnen som statsideologi. 
Den er selvsagt skrevet av en vestlig forfatter, men med henvisninger i etterordet, til en rekke eksperter på nordkoreanske forhold. 
Stilen er nøktern, snarere enn sensasjonalistisk. 

Inge Ulrik Gundersens oversettelse er utmerket, og den mangslungne handlingen er glimrende fortalt, full av gripende drama og åndeløs spenning. 
