Smilefjes!
Du må være en skikkelig grinebiter for ikke å bli lykkelig av Nico & Vinz. 

ALBUM: 
Og da tenker jeg ikke på at gutta fra Holmlia og Lambertseter har stått for den største norske internasjonale hiten siden a-has «Take on Me». 

Eller at «Black Star Elephant», deres andre album sammen, er nesten utelukkende skapt ved hjelp av norske krefter, norske musikere. 

Jeg snakker om låtene, selvfølgelig. 

At nå velkjente «Am I Wrong» er en eksplosjon av optimisme og sabla godt humør. 

Og ikke minst fengende gitarriff, fiffige vokalstrukturer og rytmer inspirert av den ghanesiske musikksjangeren azonto. 

«Whooo!» som Nico selv sier. 

Jeg tenker på at «Last Time» og «Runnin'» er emosjonell gla'r&b; på linje med for eksempel Ne-Yo. 

At produsent Thomas Eriksen og komponist/dirigent Eivind Buene har skapt helt nydelige piano- og strykesekvenser på «Thought I Knew». 

Og at «People» klarer å gjenskape den lykkefølelsen som får deg til å bli rørt av familien på julaften, grine i bryllup og omfavne vennene dine på fest. 

Profesjonelt 
Det er blant annet det som er så fantastisk med Nico & Vinz, med produsentene William Wiik Larsen, Eriksen, Stargate og Sirkus Eliassen (!). 

At det høye internasjonale nivået, det er uten tvil ekstremt profesjonelt, men samtidig, samtidig føles det på et vis så oppnåelig. 

Det er slikt som får musikkinteresserte tolvåringer til å starte band, spille inn låter på dataen og legge dem ut på internett. 

Til å drømme at de også, en gang, kan bli popstjerner. 

Forankrer albumet Uansett: 
Med sin unike fusjon mellom Afrika og Norge, pop og r&b;, har Nicolay Sereba og Vincent Dery laget en slags moderne kommerspopversjon av Paul Simons «Graceland». 

Låtoppskriften er hovedsakelig den vi kjenner fra «Am I wrong», den klimprende gitaren, følsomt vokalsamspill og rytmene som bygger seg opp til et livsbejaende og jublende refreng. 

Samtidig er ikke alt bare pop og gammen. 

Raymond og Kouame Sereba, som jeg etter litt Facebook-snoking har landet på må være Nicos far og onkel, har fått hele syv mellomspill på plata. 

Små vise- og snakkesnutter som sniker seg mellom poplåtene og forankrer albumet i afrikansk musikk- og fortellertradisjon. 

Som gir albumet en uforutsett dybde. 

Men, joda. 

Av og til kan bli litt mye oppskrift, litt mye positivitet, litt mye «Lion King». 

Litt kitch a la Manu Chao. 

Litt monotont, rett og slett. 

Men hva så? 
Amerikanerne kommer til å elske dette. 

Og det gjør jaggu meg jeg også. 
