Øya-anmeldelse:Haim - Traff rett Haim 

Genuin søskenkjærlighet og tøff pikepop var mer enn nok til å sjarmere Enga. 

Konsert: 
Haim Sted: 
Enga, Øya Publikum: 
Cirka 4500 Aktuell EP: 
«Forever» 

Kall dem gjerne jenteekvivaleten til Hanson. 
Eller kanskje ikke. 

På sett og vis er dette årets mest spennende og tidsrelevante Øya-booking - og ikke kun fordi søstrene minner om hver sin karakter fra hitserien «Girls». 

La meg droppe litt Haim-kunnskap: 
Este, Danielle og Alana Haim trippet elegant ut i popsfæren i fjor med sin balansegang av tøff og drøyt koselig pikeromspop fra deres debut-EP, «Forever». 

Litt Stevie Nicks, noe Prince og en god dose essens av stueren og noe LOLete østrogenmusikk fra nittitallet - type Wilson Phillips og Donna Lewis. 

Til den tunge lyden av deres nye sjef, Jay-Z, går jentene ut på Øyas største scene. 
De har kanskje ikke 99 problemer, men jeg kan nevne minst to: den enorme hypen deres - og at mellomsøster Danielle, ja, hun som synger de mest essensielle låtene, er forkjølet. 

Heldigvis støtter store- og lillesøster opp, og søskenkjærligheten overvinner alt når Danielle får lov til å fokusere på gitaren sin. 
Jenta spiller nemlig livskiten ut av den på Fleetwood Macs «Oh Well» (sånn apropos Stevie Nicks), «The Wire» og «Falling». 

Den overrocka versjonen av sistnevnte låt når aldri helt opp til studioversjonen, og det er også skuffende at «Don't Save Me» blir utelatt fra settet. 
Valley-jentene gjør dog opp for det med søte harmonier og enda mer attityde på plate, samt små (og litt lange) øyeblikk av søt familiekjemi. 
«I love you, dude» sier lillesøster Alana etter at Danielle klarer å synge seg gjennom «Forever». 

Este har en fetisj for vannet ved Enga-scenen og føler en enorm trang til å hoppe uti, men får aldri svar på om det er rent nok. 
Så hun nøyer seg med å gå ut i publikum for å få litt regn på seg. 
Hun balanserer over gjerdet ved hjelp av en i crewet, mens lillesøster Alana utbryter «Don't kill our tour manager, man». 
Kjempesøtt. 

Da de avsluttet med den dyriske «Let Me Go» var det noe vemodig å gi slipp. 
Jeg var nok ikke den eneste på Enga som følte meg som en del av familien. 
