Bokanmeldelse:Tomas Espedal «Mitt privatliv» 

I «Mitt privatliv» dokumenterer Tomas Espedal sitt liv og sine omgivelser de siste femten årene: 
Noe av stoffet er utrolig sterkt, mener VGs anmelder Brynjulf Jung Tjønn. 

Espedal kombinerer tekst og foto, noe som krever stor følsomhet. 
Hvor mye skal han la fotografiene sine tale? 
Hvor mye skal han skrive? 

Espedal mestrer denne balansegangen godt. 
«Mitt privatliv» er en selvutleverende fotobok og roman. 
Innholdet er ærlig, usminket og fullt av lengsler. 
Det er også en modig utgivelse: 
Det er lett å bli kritisert med én gang man leker med et annet kunstutrykk. 

Jeg mener at denne boken gir en ekstra dimensjon til Espedals forfatterskap. 

Flere av fotografiene går i dialog med eller kan relateres til scener fra tidligere bøker, spesielt de to siste: 
«Imot naturen» og «Bergeners». 
Det er også en kvalitet at Espedal tør å utfordre seg selv og sine lesere. 

Espedal innleder med en vakker prosatekst om sin mor, syersken med en helt spesiell metode i sin håndtering av familiealbumene: hun klippet til bildene, slik hun ønsket at de skulle være. 
«(…) det jeg har lært om skriving og fotografering, det har jeg lært av min mor», skriver Espedal. 

Deretter følger en rekke fotografier, av ulik kvalitet, som forteller om et rastløst liv i stadig bevegelse fra bosted til bosted: bilder av arbeidsbord, gardiner, hotellrom, blomster og lamper. 

Og så bang, fra side 23 til 25 kommer det en utrolig sterk historie: datteren Harriet på vei hjem fra barnehage rett etter at moren hennes har dødd i huset. 

Dette er ett av to hovedtap i denne boken. 
Det andre er tapet av kjæresten Silje. 

Espedal skriver at han savner «de som lever, de som er flyttet og er borte på den vanskeligste måten». 
Tap av mennesker er hardere å bære enn tap av eiendeler. 

Espedal er ikke opptatt av å eie. 
Det han eier, er ordene, et Konica-apparat og det han kan bære med seg på tur. 
Hvis man tenker at det private ligger innenfor husets fire vegger, er ikke Espedal som forfatter privat, men en forfatter som reiser og arbeider i det offentlige, fra hotellrom til hotellrom, fra lånt leilighet til en annen. 

«Jeg har ikke noe privatliv. 
Bøkene mine er brev», skriver Espedal mens han er på farten, og slik fungerer bøkene hans som reisebrev, fra forfatter til leser. 

Skriving og fotografering henger tett sammen for Espedal: 
«Når jeg fotograferer, leter jeg alltid etter en stillhet og ensomhet som jeg siden oversetter i ord». 
Denne stillheten og ensomheten preger stemningen i bildene. 
Øyeblikkene som er fotografert virker uten tid. 
Dette er nydelig ivaretatt av bokens utforming. 
Papiret er glatt og tykt, av nesten fotopapirkvalitet. 

Espedal ble ikke en fotograf, men en forfatter som fotograferer. 
Han refererer til Marcel Proust: 
«Vi fotograferer for å glemme det vi ser». 
Heldigvis har Espedal fotografert for å åpne opp sin verden enda mer. 
