ROMAN:Plikt og ansvar 

Sterkt og dagsaktuelt om mindreårige flyktningers overlevelseskamp. 

Michael Köhlmeier: 
Piken med fingerbølet. 
Roman. 
Oversatt av Stein Dahl Mathiesen. 
115 sider. 
Bokvennen 

Da NRK i 1990-årene viste en reportasje om rumenske gatebarn som gikk barbeint omkring og tigget vinterstid, kom det fra en av slektens gamle tanter: 
”Kan skjønne de har strømper!” 

En slik realitetsfornektelse er forståelig, det er grenser for hva man kan ta inn. 
Så mye fornektelse eller kynisme er det imidlertid ikke å spore i Michael Köhlmeiers (f. 1949) sterke piken-med-svovelstikkene-fortelling, der vi følger 6-åringen Yiza og et par eldre gutters kamp for å overleve i en europeisk storby. 
Barna er uten språk og foresatte, det er uvisst hvor de kommer fra og uklart hvor de befinner seg. 
Det er en tilværelse uten andre perspektiver enn å komme seg helskinnet og mett fra morgen til kveld. 
De tigger på gaten, i undergrunnen, på toget, de stjeler, leter etter mat i søppelspann og tar til takke med det som blir til overs etter at butikken stenger. 

Her er en ofte rørende hjelpsomhet og omsorgsvilje fra politi, offentlige tjenestemenn og voksenpersoner som barna møter på sin overlevelsesferd. 
Problemet er imidlertid at ingen tar ordentlig ansvar for dem. 
Dette er barna vi ikke ser, eller som vi later som om vi ikke ser. 

Köhlmeier, som er en enestående forfatter med et omfattende forfatterskap bak seg, inntar en observerende posisjon. 
Han formidler det han ser rent og nøkternt, uten store ord og fakter, men likevel med mange emosjonelt ladde og sterke scener, særlig i dialogene: 
”Drømmer vi? 
/ Jeg tror vi drømmer. 
/ Drømmer vi den samme drømmen? 
/ Vi drømmer den samme drømmen, Arian. 
/ Sov nå, Yiza. 
/ Men vi sover jo, Arian”. 

Dette er et usedvanlig stykke prosa, skrevet av en forfatter som gudskjelov er opptatt av andre enn seg selv. 
Köhlmeier verken forklarer eller moraliserer. 
Han ganske enkelt viser oss disse barna, som befinner seg i en aldeles uholdbar situasjon. 
Praktisk talt rettsløse mindreårige driver til tross for all verdens barnekonvensjoner og menneskerettighetserklæringer for lut og kaldt vann omkring i våre storbyer. 

Forfatteren har et åpenbart mål med teksten: 
At vi skal se disse barna – og foreta oss noe. 
Vi kan ikke være bekjent av dette. 
Vi kan ikke tillate at dette skjer i våre åpne rom, parker og sidegater. 
Vi kan ikke med viten og vilje la dette hende, og fremdeles kalle oss et sivilisert samfunn. 

Köhlmeier minner oss om at vi har retusjert disse barna bort fra vår virkelighetsoppfatning, og med enkle grep viser han oss hvor kunstig det er at vi skal kunne kjenne oss truet av mennesker – barn – som er i nød, på flukt. 
Forfatteren kunne selvsagt ha kokt en emosjonell medlidenhetssuppe på sitt stoff, men det gjør han heldigvis ikke. 
Han observerer, registrerer, skildrer og formidler, og appellerer til leserens fornuft og logikk, i stedet for at vi affektivt utbryter: kan skjønne de har strømper! 
Det er nærmest så man mister litt av sin verdighet om man unnlater å besvare dette anropet. 
Tårer i øynene får man nok innimellom av denne nøkternt fortalte lidelseshistorien. 
Verre er det dog med skamfølelsen som boken etterlater en med. 

LES OGSÅ: 
