Plateanmeldelse:Veronica Maggio - «Handen i fickan fast jag bryr mig» 

Veronica Maggio (32) har laget et popalbum som ikke kommer til å skuffe noen. 

ALBUM: 
POP Veronica Maggio «Handen i fickan fast jag bryr mig» (Universal) 

Raskt til poenget, i dette konsise (10 sanger, 36 minutter) albumets effektive ånd: 
«Handen i fickan fast jag bryr mig» er en meget verdig oppfølger til den svenske artistens kunstneriske gjennombrudd, «Satan i gatan» (2011). 

At Maggio nok en gang har byttet ut samarbeidspartnerne sine fra forrige gang, innebærer på ingen måte et opphold i den fine servicen hun tilbyr. 

«Handen i fickan fast jag bryr mig» er, på en god måte, mer av det samme. 
Det er en utvikling å spore, mot et større alvor, men den er umerkelig, naturlig. 
Maggio har funnet sin form, og skynder seg sakte. 

De to første albumene hennes føltes som en videreforedling av Stockholm-popsoultradisjonen fra åttitallet. 

Ingen dum idé i Amy-, Adele- og Duffy-alderen. 
Men de bar ikke bud om noe langvarig. 

«Satan» var på sin side en popplate god nok til å forene en fragmentert musikkverden. 
Indie-folk likte den. 
Hip hop-folk likte den. 
Barn, fedre og mødre likte den. 

(Norge likte den: 
Platen lå på VG-lista i 32 uker. 
Maggio har annonsert konsert i selveste Oslo Spektrum 31. januar neste år, og det er ikke utenkelig at det blir fullt.) 

Denne fjerde LP'en er hennes mest dramatiske. 
Maggio rives mellom et melankolsk, men spennende og romantisk «ung voksen»-liv i storbyen, og et mer generelt strevsomt voksenliv (hun forlater aldri byen). 

Hun er en skeptiker, og setter spørsmålstegn ved alt: 
Når hun har det bra, tenker hun at det umulig kan vare. 
Etter solskinn kommer regn. 

Musikken - stadig en slags indiepopsoul preget av slepen svensk «knowhow» - støtter opp om de velskrevne ordene hennes. 
Refrengene suser av et euforisk vemod som føles eksplisitt skandinavisk. 

Arrangementene og produksjonen gir sangene større variasjon enn før. 
Men ingen av dem glemmer sin viktigste oppgave: 
Å fenge. 

Stemmen hennes er inderlig og uttrykksfull, svært egnet til å puste liv i de fotografiske tekstene. 
Små, men pregnante glimt fra et ganske vanlig liv. 

Kun i balladen «Låtsas som det regnar» - et fint bilde på følelsesmessig fravær som hun har lånt fra sitt forrige album - lar artisten seg friste til å opphøye tristessen til noe vakrere enn «bare» dagligdags. 

Det er fint, det også, slik hele dette albumet er fint. 

BESTE LÅT: 
«Bas gillar hörn» 
