Stort publikum for populær symfoni
"Fra den nye verden" var tittelen på denne ukas konsert med symfoniorkesteret, og det er tittelen på en av verdens mest kjente symfonier. 
Mange ville høre den. 

Da Dvoraks niende symfoni som har fått tittelen «Fra den nye verden», ble urframført i desember 1893 i Carnegie Hall i New York, av New York Philharmonic Orchestra, ble den umiddelbart så godt likt at folk klappet etter hver eneste sats, og Dvorak selv så seg nødsaget til å stå opp og bukke og takke. 
Nå var han, av naturlige grunner, ikke til stede i Kilden torsdag kveld, men like fullt klappet folk mellom hver av de fire satsene. 

Denne symfonien er uhyre populær, en av de aller mest spilte i sitt slag. 
Det viste seg også i Kristiansand. 
Da applausen, og bravo-ropene, kom mellom satsene, tenkte jeg at dette er fint. 
Dette er nye toner i konsertsalen. 
Dette tyder på at her er det en god del mennesker som ikke kjenner kodene, som ikke vet at man ikke klapper mellom satsene. 
Og det må jo være en stor fryd for våre symfonikere at nye folk kommer, og jeg tror de var lokket av nettopp tonene «Fra den nye verden». 

Den ble godt spilt under ledelse av den unge dirigenten Eun Sun Kim, opprinnelig fra Seoul. 
Et så til de grader velkjent verk er mer sårbart enn mindre kjent musikk, nettopp fordi mange i publikum kjenner det fra diverse «perfekte» innspillinger. 
Når man da får det «live» som her, så hører man fort de minste uregelmessigheter. 
Men det gjør jo ikke framførelsen dårlig. 
Tvert om, den blir levende og fengende, på tross av små ujevnheter i noen få ansatser. 
Det store svevet kommer likevel. 

Konsertens første del bestod av to store verk for kor og orkester av Johannes Brahms. 
Schicksalslied (1868-1871) behandler musikalsk tanken om menneskenes harde skjebne kontra gudenes lykksalighet. 
Det store, sammensatte koret klang svært godt og presist i de tre Hölderlin-strofene. 
Litt annerledes ble det i Alt-rapsodien (1869) som fulgte, der solist Tone Kummervold gjorde sitt parti aldeles nydelig, mens det seksten-stemmers mannskoret ble litt for beskjedent og en smule sprikende stemmemessig. 
Men verket ble likevel uttrykksfullt og betagende med tanke på den ulykkelige kjærlighet som ligger bak, fra komponistens side. 
