Fire elementer, ingen sjel
M. 
Night Shyamalan sikrer karrierens fortsatte nedadgående spiral med denne rimelig sjelløse affæren. 

Filmen, som er basert på Nickelodeons suksessrike tv-serie «Avatar: The Last Airbender», handler om en verden delt i fire nasjoner som hører til de ulike elementene: 
Ild, jord, luft og vann. 
Elementene er i ubalanse, det onde ild-folket er i ferd med å skape et helvete på jord, og det er opp til unge Aang og hans venner å ordne opp. 
Det blir anledning til å preke om både skjebnen og nødvendigheten av å være tro mot seg selv. 

Ellers byr «Luftens siste mester» på østlig mystikk og mytologi; kampsport og kasting av elementer hit og dit i forsåvidt storslåtte 3D-show; et flyvende, overvektig beveraktig dyr; overdådige kulisser og noen av de mest hjelpesløse barneskuespillerne jeg har sett. 
Man kommer bare SÅ langt med effektmakeri. 

Regissør og manusforfatter Shyamalan slo gjennom med den kritikerroste braksuksessen «The Sixth Sense» (1999). 
Siden har han fortsatt sin fascinasjon for det paranormale og uforklarlige i filmer som «Unbreakable» (2000), «Signs» (2002) og «The Happening» (2008). 
Filmene er massive, mørke underholdningsmaskinerier, og han har vel ikke akkurat blitt mindre tunglabbet med årene. 
Suksessen har aldri igjen nådd 1999-nivået. 

«Luftens siste mester» kommer ikke til å snu trenden. 
Filmen mangler alle tegn til humoristisk sans eller følelse for de øyeblikkene og detaljene som kan gi selv den mest spektakulære actionfilm en egenartet glød, et snev av autensitet. 
Shyamalan har blitt hyllet for det store alvoret sitt i en tid da det gjerne må spøkes i selv de tematisk mørkeste filmer. 
Men også «gravalvoret» har sin grense, og på andre siden av grensa ligger «latterlig». 
Mens andre sjangerfilmregissører har lært seg å balansere det episke alvoret med å leke med konvensjonene, setter Shyamalan konvensjonene på et alter og hysjer på alle som fniser. 

Man sikter seg inn på et ungt publikum her, men også det uthulede tweensegmentet byr på produksjoner med mer snert enn dette. 

At den utmerkede satirikeren Aasif Mandvi, en mann mange vil kjenne igjen fra The Daily Show, også har en rolle i filmen, bidrar i alle fall for meg til at det hele framstår som mer parodisk. 
Jeg venter liksom på at han skal rive av seg det tunge kostymet han er utstyrt med, og bryte ut i ironisk cabaretdans eller liknende. 
Dengang ei. 

Ikke engang tittelen holder løftet sitt; her lukter det oppfølger. 
