Middelmådig underholdning
«Riddick»: 
Ambisjoner så lave at man kan forveksle dem med visjoner 

Jeg antar at jeg ikke er alene om å ha vagt positive minner om «Pitch Black» og «The Chronicles of Riddick» og samtidig være ute av stand til å redegjøre for hva disse filmene handlet om. 
Jeg husker Vin Diesel, et par sveisebriller og noen kunstferdig utformede kniver, men det er stort sett også alt. 
Kjennskap til disse filmene øker formodentlig sjansene for å få utbytte av "Riddick", men det er ingen forutsetning. 
Vin Diesel er en skuespiller som utelukkende lager veldig dumme filmer, og han har ingen planer om å skremme vekk potensielle publikummere med komplekse forhistorier. 

«Riddick» er dum film – kanskje en av Vin Diesels dummeste – men på grunn av den underlige strukturen tar det bortimot en time før man innser nøyaktig hvor dum den er. 
Filmen starter med at Riddick våkner opp på en ukjent og ugjestmild planet. 
Han er hardt skadet, og er blitt etterlatt for å dø av noen onde konspiratører som man møter i et kort tilbakeblikk. 
Fordomsfull som man er, antar man automatisk at filmen kommer til å handle om hvordan Riddick hevner seg på disse forræderne. 
Men den gang ei. 
De første 40 minuttene går med til å se Riddick kjempe mot planetens rovdyr, mens hans brukne venstrefot sakte helbredes. 
Deretter blir han venn med en slags hund. 

Første halvdel av «Riddick» er befriende uforutsigbar sci-fi, men når vår helt omsider får selskap av et kobbel intergalaktiske dusørjegere som ønsker ham død, kjører filmen seg raskt fast i en hengemyr av klisjeer som den trakterer på spektakulært uinteressant vis. 
Og selv om dataanimasjonene stort sett er gode, ser filmen, med sitt kalde lys og skjemmende gule filter, tidvis ubehjelpelig amatørmessig ut. 

«Riddick» er en bemerkelsesverdig banal film, hvis forsonende kvaliteter ligger i regissøren og hovedrolleinnehaverens tøylesløse iver etter å produsere middelmådig underholdning. 
Dersom dét høres ut som en fattig trøst, er det fordi det er det. 
