En drøm av en bok!
Boken gir leseren et levende innsyn i en lite tilgjengelig verden med et intelligent, lekende og underholdende språk. 

Forfatteren Anne Hope Jahren er en prisvinnende forsker innen plantegeologi, og kåret av Time Magazine til en av verdens 100 mest innflytelsesrike mennesker. 

Boken hennes er en plantemanns drøm. 

Om alt det han ikke fikk tid til, og samtidig bekreftelsen for hvorfor han valgte annerledes. 
For denne damen, Anne Hope Jahren, er virkelig noe av det mest ekstraordinære arbeidsomme, nærmest sykelig nysgjerrige og dedikerte mennesket jeg har lest om. 

Boken er mer en selvbiografi enn en bok om hva hun vet om planter. 
Men fordi livet hennes nesten utelukkende dreier seg om planter, er det også blitt plass til godbiter innen plantefysiologi og naturvitenskaplige fakta. 
Alle kan glede seg over hennes evne til å formidle. 
Boken er språklig lekende, lettlest, fylt til randen av historier mellom linjene, og selvironi. 

Hun skriver om det hun driver med - grunnforskning, og gir oss en levende innsikt i den frie forskningens hverdag som innebærer stramme budsjetter, eller ingen budsjetter, og veldig lange arbeidsdager. 

Hun finner svar på hvordan klimaet kan ha sett ut for mange hundre millioner år siden ved hjelp av molekylstrukturer i mineraler trukket ut fra fossilerte bergarter, og har en «vekt» som kan skille mellom et atom med 12 og et med 13 nøytroner. 

Slik finner hun, og analyserer stabile isotoper i fossiler fra forskjellige geologiske tidsepoker. 
Det gir oss svært viktig informasjon som brukes til bedre å kunne forstå klimamodeller og hvordan global oppvarming kan forårsakes. 

Etter å ha lest flere av hennes vitenskapelige publikasjoner, er det gledelig overraskende å kunne nyte hennes lette uhøytidelige språk, og samtidig nøyaktige tilnærminger i boken. 
Hun kan virkelig formidle på en morsom og nærmest selvdestruktiv ærlig måte. 

Forfatterens nærhet til planter, og i særdeleshet trær, vises i setninger som «...et lite bjørketre som sonet en langtidsstraff plantet i betong.» eller «Et frø lever mens det venter». 
Slik får hun deg til å smile og nikke i medfølelse med dette ulykkelige bjørketreet og tålmodige frøet. 
Som selvfølgelig er like levende som alle dyr på jorden. 
Forfatteren gir oss full forståelse for hvordan planter må, og kan tenke for å overleve. 
Alltid på det samme lettbeinte galgenhumoristiske viset. 

Boken gir oss imidlertid først og fremst et intenst og detaljert innsyn i hennes liv som forsker, hennes oppvekst, nysgjerrighet, iver, følelser, kvinnekamp, forskningen på campus og i felten. 
Og om Bill, som gir boken en umistelig dimensjon. 
Bill Hagopian er mannen som har fulgt henne gjennom hele karrieren, og som idag er fast ansatt ved det nye laboratoriet hennes ved Universitetet i Oslo. 
Han er særdeles hardtarbeidende, selvoppofrende, alltid tilstede og er en like naturlig del av forskningen hennes som hun selv. 
For leseren er han full av overraskende egenskaper samtidig som han er stødig og forutsigbar. 

Den engelske tittelen «Labgirl» er hundre prosent treffende. 
Norske passende titler kunne vært; ‘Plantejenta’, ‘Plantedama’, eller ‘Et planteliv’ som boken var tiltenkt for et år siden. 

Bokens tittel, «Alt jeg vet om planter», gir et inntrykk av at dette er en bok om hva hun vet om planter. 
Det er den ikke. 

Jeg gir boken terningkast 6 fordi den gir leseren et særdeles levende innsyn i en lite tilgjengelig verden med et intelligent, lekende og underholdende språk. 
Den har riktignok en misvisende tittel, men dette bidrar sannsynligvis til at enda flere blir lokket til å lese om denne damens utrolige innsats. 
