Kan noen redde Annie?
Sjarmløs, smakløs og glorete nyinnspilling av en elsket musikal. 

Alle som husker den lille jenten Hushpuppy i «Beasts from the Southern Wild», får lyst til å styrte på kino for å se Quvenzhane Wallis utfolde seg på lerretet igjen. 

Men sannelig greier denne moderniserte utgaven av «Annie» å redusere det lille kraftverket til en skygge av seg selv. 
Trass det, blir hun et nødvendig halmstrå å klynge seg til for å holde ut dette ubehjelpelige sammensuriet. 

Cameron Diaz spiller barnehjemsbestyrer Hannigan, og jeg tror knapt mine egne øyne og ører. 
Ikke fordi hun er fæl; Hannigan skal være forfyllet og fæl, men Diaz spiller henne full og fæl med så mye skingring og grimaser at det ikke ville passert i en amatørrevy. 
Ikke engang som parodi. 

Nyversjonen av Oliver Warbucks heter Will Stacks. 
Han har reist et imperium på mobiltelefoner, lider av bakteriofobi og bruker Annie som PR-stunt i kampen for å bli New Yorks nye borgermester. 
Jamie Foxx spiller ham inn i total likegyldighet, backet av Bobby Cannavale og Rose Byrne, den ene overspillende, den andre blek og fraværende, og alle like mekaniske. 

Sang— og dansenumrene drukner i overorkestrering og er så gjennomført uinspirerte, av og til så hinsides merkelige, at de ser ut som om de er koreografert og innøvd i garderoben ti minutter før opptaksstart, for deretter å filmes av en fotograf som ikke vet forskjellen på flyt og veivende forvirring. 

Teaterets store fakter og overtydelighet gjør seg dårlig på film, bortsett fra i buskiskomedier. 
«Annie» er i ingen buskiskomedie. 
I utgangspunktet er det en sår historie om å lengte etter en familie, skrevet med bakgrunn i 1930-årenes depresjon. 

Will Glucks glatte, overflatiske versjon mangler totalt følsomhet for det forlatte barnets situasjon, og tapper musikalen for varme, sjel og sjarm. 
Veltende rundt i sitt materialistiske glam er den like syntetisk som godteriet som drysser over Annie og de andre barnehjemsungene på en premierefest. 
De har sett en b-film, som film i filmen er den et av flere kleine forsøk på metaperspektiv, men dens glinsende månetårer virker mer ektefølt levert enn noe av det som leveres i «Annie». 

Ikke engang hunden Sandy kommer ut som noe annet enn staffasje, enda så søt den er. 

Gitt posisjonen «Annie» har i mange små og store hjerter, vil nok kinosalen fylles. 
Selv får jeg lyst til legge meg i fosterstilling under en stein, og lalle filmen inn i den totale glemsel. 
