Melodisk sødme og dramatisk snert
OPERA: 
Et operaorkester av rang og gode sangere i vellykket versjon av «Barberen i Sevilla». 

Rossini: 
Barberen i Sevilla Don Basilio: 
Jans-Erik Aasbø Figaro: Joshua Hopkins Rosina: 
Samantha Hankey Dr. Bartholo: 
Luciano di Pasquale Grev Almaviva: 
Taylor Stayton Berta: 
Caroline Wettergren SSO, kor sammensatt av Opera Rogaland Dirigent: 
Manilio Benzi Regi og lysdesign: 
Francois de Carpentries Senografi og kostymer: 
Karine van Hercke Zetlitz, Konserthuset lørdag kveld 11.11. 

Rossinis «Barberen i Sevilla» er en komisk opera i to akter. 
At den er komisk eller en opera buffa vil si at den ikke er alvorlig, en opera seria, og har en lykkelig slutt. 
Rossini danket ut både Beethoven i Wien og Berlioz i Paris med denne operaen, uten at dét sier noe om musikalsk kvalitet. 

Men uroppføringen av denne senere så suksessrike operaen ble likevel ingen suksess, fordi tilhengerne til Giovanni Paisello, som hadde skrevet en opera med samme tekst, hele tiden lo og pep. 
Men neste oppførelse var en suksess. 
Siden er operaen med sin sanselige eleganse og melodiske letthet blitt en publikumstreffer. 
Og det ofte uten at regi og scenografi behøver å være på høyde med det musikalske. 
Rossinis musikk fenger oss både med de iørefallende melodiene og kanskje ikke minst med alle de dynamiske stigningene. 
Ikke for ingenting ble han i Paris i sin tid kalt for Monsieur Crescendo. 

Gode sangere 

Scenografien til Oslo-operaen var enkel, men effektfull. 
En stor dagbok, som en slags installasjon, dannet scenebildet og den kunne slås opp til forskjellige sider, bli til en vegg, et værelse osv. 
Regien hadde gode grep, og ikke minst: fikk sangerne til virkelig å være gode skuespillere, slik det kreves om en komisk opera skal være komisk nok. 

Jeg var spent på hvordan orkestermusikken ville lyde i Zetlitz. 
I ouverturen var akustikken fra orkestergraven ikke særlig god, men det ble bedre sammen med sangerne og det sceniske apparatet ellers. 
SSO under Manlio Benzi viste seg som et operaorkester av rang. 
Og sangerne var alle imponerende og sto særdeles godt til hverandre. 
Samantha Hankey var ikke en typisk koloratursanger og heller ikke noen mild mezzo (slik som f.eks. Kathleen Battle). 
Men ellers hadde hun en passe gjennomslagskraft og var en god skuespiller (med sin pønkaktige fremtreden). 
Taylor Stayton som hennes elsker grev Almaviva var både en god skuespiller og en tenor med dramatisk gjennomslagskraft. 
Det samme gjaldt ikke minst baryton- og basstemmene: 
Bartolo, en bassbaryton sunget av italieneren Luciano di Pasquale, var som å være tilstede ved Rossini-oppførelse i Italia. 
Likeledes var Jens-Erik Aasebø som Dan Basilio en mektig bass. 
Og Joshua Hopkins som Figaro selv (baryton) var nettopp så fleksibel i stemmen og gestikken som vi venter oss i denne operaen. 

En mangel 

Det jeg savnet var Fiorellis åpning av det hele, som skal synges piano/pianissimo, men det ble for sterkt. 
Og en enda tydeligere svakhet var der Rosina i en cavatina (en enkel, kort arie) synger at hun er mild og føyelig, men hvis hun får motstand, så kan hun bli både sterk, dristig og slu. 
Her nemlig, kommer det mellom disse karakterene et Men – ”ma” – og det er et dreiningspunkt i selve operaen, en slags peripeti, der de beste oppførelser og innspillinger gjør en kunstpause etter dette ”ma”. 
Det gikk hus forbi i oppførelsen lørdag kveld. 

Handlingen 

Handlingen i operaen er som følger: 
Den unge greve Almaviva som kaller seg Lindoro, en tenor med sjarm, men også bravur, er ute etter den søte Rosina. 
Men den gamle legen Bartolo, som er hennes formynder, stenger henne inne og vil til og med gifte seg med henne, siden hun er vakker og rik. 
Også en annen er sentral på scenen: den smarte frisøren Figaro, barbereren, altmuligmannen som hjelper til mot penger. 
Han hjelper grev Almaviva med forkledninger, som fordrukken soldat, som musikklærer, som forsøker å nærme seg Rosina. 
Dermed følger en virvel av komikk som nærmer seg det kunstferdig absurde. 
Et virvar av forvirrede personer som gjør det umulig ikke å le. 

Geniale kunstgrep 

Rossini (1792–1886) krever en blanding av melodisk sødme og dramatisk snert som absolutt var til stede i kveldens oppsetning. 
Rossini var genial i sine kunstgrep, men for ham var musikk nettopp ikke kunst i den betydning ordet fikk på hans tid. 
Operaene var ikke ”tekster” som behøvde fortolkning, bare forelegg for oppførelser. 
Oppførelsen var selve begivenheten og derfor forandret sangere og dirigenter på operaene, og i Barbereren ble det forkortet, utelatt og ominstrumentert. 
Den populære Adelina Patti endret ariene i Barbereren så grundig at Rossini gratulerte henne med disse ordene: 
Storartet, Madame, enestående. 
Og hvem var komponisten? 

Tournedos Rossini 

Rossini er enestående i musikkhistorien fordi han, som den sin tid idisidert mest populære komponisten, sluttet å komponere i 1829, i en alder av 37 år. 
I en alder altså, da Beethoven ikke engang hadde skrevet «Eroica» og Wagner ikke var kommer til «Tristan». 
Rossini, som komponerte så lett og hurtig – han skrev 15 operaer på knapt seks år – oppga i stedet notepapiret til fordel for sleiven og byttet ut publikum med horder av svin. 
Han ble svinerøkter og trøffelspesialist. 
Han åpnet restauranter og laget smakfulle retter. 
Da Wagner besøkte ham i hans hjem i Italia for å diskutere musikkdramaets fremtid, holdt Rossini et foredrag om svinerøkt og ”jordens sorte diamanter”: trøflene, alt mens han stadig forsvant ut på kjøkkenet for å øse over dyresteken. 
