Speisa space-opera
Heller ikke denne gangen kjenner Wachowski-søsknene måteholdets kunst. 
Resultatet er 75 latterlig og 25 gøy. 

Siden «Matrix« har Wachowskiene beveget seg enda lenger inn i et smått obskurt landskap der alternativt bla-bla drysser stjernestøv over ganske slapp kapitalismekritikk. 

I «Cloud Atlas» prøvde de å gjøre stas på David Mitchells intrikate roman, men oppnådde bare å ta fra meg lysten til å lese en muligens fantastisk bok. 
Pluss å utstyre stjerner som Tom Hanks, Halle Berry, Jim Sturgess, Susan Sarandon og Hugh Grant med merkverdige øyne og neser. 

Denne gangen er det Channing Tatums hode som får lide i et univers der Mila Kunis, Eddie Redmayne, Douglas Booth og Tuppence Middleton ser ut som om de er både airbrushet og photoshoppet. 

Tatum spiller ulv/menneske-hybriden Caine Wise, eks-militær med magiske sjumilsstøvler, på oppdrag for å bringe Jupiter Jones (Kunis) til hennes skjebnegenetiske bestemmelsessted. 
Og det er ikke jorden, der hun som russisk immigrant tjener til livets opphold som toalettrengjører i Chicago. 

Redmayne, Booth og Middleton gir forsøksvis liv til søskentrioen Abrasax 
— Balem, Titus og Kalique, bosatt i barokke omgivelser på en planet et sted ute i universet, der de som kongelige snakker til hverandre med slepende hviskestemme og ellers omgir seg med alskens underlige skapninger. 

Ikke noe galt med det. 
Eller jo, problemet er at vi har sett det meste før, bare bedre. 

Om aldri så støpt i den presumptive heltinnens form, består Jupiters nye tilværelse stort sett i å bli slengt hit og dit i et bankende kjør, rundt omkring i luftrom som er alt annet enn tomme, reddet, gang på gang av Caine med gravitasjonsstøvlene, mens romoddyseisk romantikk er under utvikling. 

Budsjett og teknologi gjør at Wachowskiene blir som to 2000-talls småunger i et overfylt lekerom; de har altfor mye å boltre seg med; greier ikke å begrense seg og aser seg opp helt til leken nesten ender i kaos. 

Så dette er det vi får: 
En pompøs, overlang og ufokusert space-opera som på sitt verste er larmende latterlig, men som i støytene delvis reddes av manglende gravalvor og en snål, nesten avvæpnende humor. 

Selve historien er det bare å glemme. 
Selv ikke med all verdens velvillige forbehold om sjanger og eventyr, går det an å henge den på greip. 
Men for et yngre publikum kan filmen fungere som underholdende og actionspekket sjangerintroduksjon. 
