«City of Ghosts: Raqqa» gir deg sterke bilder fra Syria
Et sterkt møte med syriske aktivister og deres vitnesbyrd fra spøkelsesbyen Raqqa. 

Det er få krigskonflikter i nyere tid som har utløst så mange dokumentarer som den i Syria. 
Bortsett fra Oscarvinneren 
De hvite hjelmene har altfor mange av disse filmene blitt vist for en liten krets på filmfestivaler. 

Derfor er det godt å se at City of Ghosts: 
Raqqa ikke bare får festival- og kinopremière, men også bred distribusjon gjennom strømmetjenesten Amazon. 
Men det er ikke en inngang til større forståelse for hvorfor Syria gikk i oppløsning regissøren Matthew Heineman gir oss. 
Det kan vi få gjennom andre filmer, som den snart premièreklare norske dokumentaren Aleppos Fall. 

Her får vi møte den legendariske gjengen som under terrorregimet til den såkalte Islamske staten i Raqqa leverte avgjørende vitnesbyrd om de groteske overgrepene som pågikk i den historisk viktige byen. 

Noen vil kjenne dem som prisvinnere av International Press Freedom Award for 2015, og filmen starter der – da en av hovedpersonene, Aziz, henter prisen under en glamorøs seremoni. 
En amerikansk pressefotograf ber ham om å smile, for han har jo vunnet en pris. 
Det er da filmskaperne tar oss med tilbake til Raqqa, for å vise hvor absurd det er å forvente at han skal smile. 

Ikke for sarte sjeler 

Aziz, Mohamad og Hamoud var ingen åpenbare kandidater til å utgjøre spydspissen i opprøret mot president Assads regime, og senere mot IS. 
De ble revet ut av sin slumrende tilstand i den syriske middelklassen gjennom den arabiske våren i 2011, og befant seg plutselig ute i gatene for å protestere. 

I møte med Assads terrormetoder begynte de å filme overgrepene, og snart var de en viktig nyhetskanal på sosiale medier. 
Men det var først da IS okkuperte Raqqa at arbeidet til gruppen ble kjent over hele verden, gjennom kampanjen Raqqa Is Being Slaughtered Silently (RBSS). 
Det er mange av disse opptakene Heineman, som aldri har satt sin fot i Syria, støtter seg på. 

Og de er ikke for sarte sjeler: 
Her får vi en grundig innføring i metodene IS brukte for å etablere sitt skrekkregime, fra halshugging til hjernevasking av små barn. 
Mange RBSS-medlemmer ofret livet for å spre disse bildene ut av den isolerte byen, og snart må hele ledelsen av gruppen rømme. 

For mange groteske bilder? 

Det er i eksil at vi kommer tettest på disse tapre mennene som alle har mistet mange av sine kjære i frihetskampen. 
Kameramannen Hamoud har en spesielt hjerteskjærende besettelse: 
Han kan ikke la være å se på opptakene der faren og broren henrettes av IS, gang på gang, men han mener det gjør ham resolutt nok til å fortsette arbeidet. 

Bildene av de groteske overgrepene er nødvendige, men man kan spørre seg om ikke hyppigheten gjør de mindre virkningsfulle. 
Jeg savner mer av konteksten og hva slags fritt Syria de kjemper for. 
Styrken ved filmen er det emosjonelle nærværet til aktivistene og innblikket vi får i propagandakrigen IS har ført. 
De må forlate Raqqa og sine familier, for så å bli vitne til at byen bombes i stykker. 

Når de ankommer Tyskland blir de møtt med ukvemsord fra nynazister, og føler seg heller ikke trygge der. 
Derfor er dette en vond film – om noen ildsjeler som søker grunnleggende menneskerettigheter, men som ser ut til å tape kampen om et nytt og fritt Syria. 
