På øya.Eller inni hodet? 

Hvor mange krimbøker eller filmer har vi vært gjennom der alt det skumle egentlig foregår inni hodet på hovedpersonen? 
Her kommer en til. 

Caroline Eriksson: 
De forsvunne. 
220 sider. 
Oversatt av Heidi Grinde. 
Cappelen Damm. 

Her kommer «De forsvunne», en svensk beretning som sender en mann, en kvinne og et lite barn på båttur til øya – men bare en av dem vender tilbake. 
Kvinnen forstår ikke hva som har skjedd, hun leter etter mannen og hans datter, men finner bare skyggesvar der ute. 
Og hun finner enda mindre inne i seg selv. 

Dermed sendes både kvinnen og leseren inn i en ubehagelig mistanke om at alt er noe annet enn det synes, og resultatet er en fortettet spenning som på ingen måte er dusinvare i nordisk krim. 
Fordi vi aldri blir helt sikre på hva som er hva. 
Fordi Eriksson er en dreven forteller, en språkbevisst skribent og en imponerende skaper av psykologisk spenning. 
Fordi "De forsvunne" lener seg tungt på alle bøkene og tv-seriene og filmene som dveler i grenselandet mellom virkelighet og fantasi - men likevel blir en egen historie, ikke en etterlikning. 

Ingen minus? 
Tja, muligens ett, men det er like mye krimkollegenes feil som hennes: 
Altfor mange krimforfattere tyr til mellomkapitler i kursiv skrift, partier der leseren kryper inn i hodet på en hemmelig person – en jeg-figur vi ikke får vite hvem er før hele krimgåten avsløres. 
Hos Eriksson funker det for så vidt, men grepet er i ferd med å bli en klisjé. 
Og Eriksson er for dyktig til å ty til klisjeer. 

Derfor tyr jeg til en nå: 
Hvis du skal lese en svensk krim i vår, kan det godt bli denne. 
