Uma Thurman som bloggemamma
Denne damefilmen er skrevet og regissert av Katherine Dieckmann. 
Hun har sett verden fra de ukjente kunstnernes og de miskjente hverdagssliternes synsvinkel, de som ville ha skrevet taket i Det sixtinske kapell om det ikke hadde vært for at de må kjøre barnet til barnehagen i en halvtime. 

Hos hverdagsofrene er barn uvesentlig i veien, men man smiler rørt når de sover og redder seg over i kategorien Gode Mødre. 

Uma Thurman spiller filmen hennes, og Thurman er sikkert en hjertevarm Gode Mødre-mor for sine og Ethan Hawkes barn i virkeligheten. 
Men hun klarer å spille omsorgsperson uten å se på sin egen sønn. 
Han er til stede i handlingen som en mulig meslingesmitte, for hva handler det ikke om i verden: 
Jeg kunne ha skrevet en genial blogg om planting av petuniaer i plenen eller bruken av slyngesko til hettegenser, men så måtte jeg vaske opp i stedet. 

Thurman er gift med den usjarmerende mannen Anthony Edwards, så han er tilgitt rotekopp for at vi ikke skal ønske at hun stikker av til Momarken med Jonas fra Sverige. 
I stedet går hun nesten ut av huset i nattkjole. 
Så krevende er hennes liv. 
Hun tar ikke sikkerhetssele på barnet i bil, og hun røyker i bilen med barn inni. 
Så galen er hun. 
Det er egentlig patetisk å se et filmatisk opprør mot at barn skal sitte trygt i bil, men filmen er litt søt i sin bevisstløse egosentrisitet, så man irriterer seg ikke. 
Hun snakker med Minnie Driver som om de begge var blitt født i en billig lokalavis-petit eller er den genetiske resultatet av bloggverdenens endeløse paradering av selvfølgeligheter. 
De syns mange teite ting er kule. 

Thurman treffer en ung mann som ser på henne som sex-objekt, og dermed kjører hun nesten helt til New Jersey i en slags eksistensiell ekstase. 
Mummipappa gjorde noe liknende en gang. 
Også for hans vedkommende ble turen kortvarig. 

Uma Thurman spiller ikke egentlig dårlig, men det ser virkelig sånn ut. 
Kanskje ble jeg bare lei av privilegerte kvinner som sutrer over livet sitt på film. 
