Alvorlig talt, TVNorge
Se, hun snakker... ikke nå heller. 

Da «Casino» hadde sine glitrende glansdager på starten av 90-tallet, ble det omtalt som harry. 
Hadde programmet blitt oppfunnet i dag, ville det vært vanskelig å ta det som noe annet enn en bevisst provokasjon. 

En stum blondine, hvis eneste oppgave var å stå stivpyntet ved siden av premier og casinobord og smile pent, som om hun var en premie selv. 
I et program tuftet på Las Vegas-estetikk og gambling. 
Spillegalskap til folket, liksom. 

Men på 90-tallet var vi gale etter «Casino». 
På det meste hadde programmet 800 000 seere, og ble nedringt av titusener av som håpet å vinne et av ferdighusene, bilene, hyttene eller markisene som ble grundig framsnakket av Haugen i bua. 
Da er det vel ikke så rart at TVNorge drømmer seg tilbake dit, til lineær tv-himmelen, når de nå feirer 30-årsjubileum. 

«Det kan gå til hodet på henne» 

I kveld viste de den første av fire jubileumsepisoder fra Christiania Teater, med en like jovial og smokingkledd Hallvard Flatland i programlederrollen, og en like glitrende - og taus 
- Birgitte Seyffarth som studiopynt. 

Hun får fortsatt ikke lov til å gjøre stort mer enn å smile i trang kjole. 
Eller, hun får trekke på skuldrene og vifte litt med hendene når Flatland stiller henne et par ja- eller nei-spørsmål helt i starten av programmet, som for å vise oss at neida, vi har ikke gitt etter for hylekoret og gitt henne en stemme. 
Det skulle tatt seg ut. 
I stedet blir publikum bedt om å klappe for hvor godt hun ser ut, før Flatland ber dem dempe seg litt, «for det kan gå til hodet på henne». 

(Det føles som jeg biter på et agn når jeg kommenterer dette, og jeg prøver veldig hardt å la være, men alvorlig talt, TVNorge . 
Og Flatland. 
Jeg hadde håpet på bedre. 
Også fra Seyffarth selv. 
TVNorge har uttalt til Dagbladet at det var hennes eget ønske å forbli taus, men det gjør ikke rollen hennes og alt den representerer noe mindre problematisk.) 

Det skal visstnok ha vært mangel på gode tekniske løsninger som gjorde at Birgitte ble taus i 1993. 
Men da programdirektør Eivind Landsverk sa at de skulle kle opp showet «i 2018-drakt», betød det åpenbart noe annet enn flere mikrofoner. 

Litt selvironi 

Samtidig er det ikke så mye annet som er nytt heller. 
Haugen i bua er byttet ut med Ingar Christensen, og innringerkonkurransene er satt sammen av glimt fra TVNorge-arkivet. 
Et av dem, der Harald Eia parodierer Flatland ved å rope til publikum at hvis de vil bli millionærer, må de ikke være med på «Casino», men heller gå på Handelshøyskolen, er det morsomste i hele sendingen. 
Og det viser jo et snev av selvironi. 

Ellers er det meste som før: 
Produktplasseringen, kortspillet, rulletten, gavene som drysser over deltakerne, «til en verdi av» ditt og datt, mens de hele tida må velge om de skal gå for mer, mer, mer, eller si seg fornøyde med alt de har fått. 
Og det ligger i programmets natur at vi skal juble når de lar den griske siden ta føringen. 

Det er jo desember, og i desember liker vi å se gamle greier om igjen, selv om det ikke alltid passer så godt med 2018-holdningene våre. 
Slik sett burde «Casino» gi perfekt julestemning. 
En hyllest til materialisme og gamle kjønnsroller, godt oppsummert av Hallvard Flatland, i det han kommenterte hvor mye kona til første innringer nok ønsket seg den oppvaskmaskinen. 

Dørgende kjedelig 

Men hovedproblemet er egentlig ikke hvor reaksjonært det er, men at det er så dørgende kjedelig. 
Ikke engang produktplasseringshumorinnslaget (eller hva vi nå skal kalle det) der en lett skrekkslagen Synnøve Skarbø er med Magnus Devold på øvelseskjøring i vinnerbilen, får opp temperaturen nevneverdig. 
Og det er grenser for hvor mange ganger det er morsomt å høre Flatland herme etter dialekten til innringeren («me gjeng upp!»). 
Kanskje det er fordi jeg ikke er ti år gammel denne gangen, men jeg sitter ikke lenger ytterst på stolen og venter på om kortet går opp eller ned, og om Vebjørn får nytt bad og diger TV, eller om han må klare seg med sofaen til 25 000. 

«Casino» har blitt forsøkt gjenopplivet før, av TV3 i 2003. 
Da var det den ferske missedronningen Kathrine Sørland som stod smilende ved Hallvard Flatlands side. 
Men tida hadde nok løpt fra programmet, og seerne gjorde det samme. 
Det er liten grunn til å velge annerledes denne gangen. 
