Vondt i hjertet
Vi trenger Doddos vakre og vonde ord om hverdagshat og apati. 

Nynazister paraderer gjennom norske gater med politibeskyttelse. 
Lesbiske, homofile, transpersoner og andre skeive bankes opp på grunn av sin legning. 
Unge kvinner med skaut trues på livet dersom de våger å si sin mening. 
Forskjellene mellom fattige og rike øker i rekordfart, mens noen av landets mektigste er unge mennesker som tjener seg søkkrike på kroppspress, sykdom og misunnelse, alt dette mens utenforskap holder liv i hatbålet som brenner under bena på oss. 

Kanskje ikke så rart at Doddo traff en nerve da han slapp singelen «La oss ta en idealist» i fjor høst. 
Med enkle tekstlinjer og en imponerende smart melodi løftet han frem absurditeten i hatet og frykten som hadde fått prege samfunnsdebatten og kommentarfeltene de siste årene. 
På soloalbumet fortsetter han i samme stil og leverer et av sine beste album noensinne. 

«Du vet hva jeg mener» er en malmfull, roots-spettet vise med en mektig, berusende melodi, mens «Israel» er en betraktning rundt hva som skjer når følelser og tro får styre samtalen. 
Tematisk sett er Doddo her på sitt mest ubalanserte, men så var nok ikke det poenget heller. 

«Den rette» er albumets minst interessante låt. 
Både teksten og akkompagnementet er underlig flate; det eneste overraskende med dem er at de er så forutsigbare. 

«Tapper» er nok den låten som minner mest om tiden med Unge Frustrerte Menn. 
Tekstens store styrke er at fortellerstemmen kan leses på flere ulike måter: den kan representere alle som har ønsket å gjøre noe, men som av ulike grunner kom til kort. 
Doddo formidler følelsen av utilstrekkelighet på en sår og jordnær måte, med hjerterom for dem som trenger det. 

«Kø» er derimot et velrettet spark i retning alle dem som hadde mulighet til å gjøre noe for sine medmennesker, men som valgte å se en annen vei. 
De pumpende gitarene og alle de lekre detaljene gjør dette til et av albumets store høydepunkt, og matcher Doddos uslepne sangstemme perfekt. 

«La oss ta en idealist» er et kompromissløst album. 
Det tar klare, ubalanserte standpunkt, og går rett i strupen på lytterens dårlige samvittighet. 

«Hilsen en nordmann» handler om ikke å se skogen for bare bjelker i ens egne øyne, mens «Klarer ikke å si nei» går rett inn i både #metoo-debatten og den større diskusjonen om det som kalles giftig maskulinitet. 
Ord for ord kler Doddo av all verdens dårlige forklaringer og selvbedrag, slik at fortellerstemmens frykt og desperasjon står hudløs igjen. 

På sitt skarpeste har Doddo laget renspikket musikalsk aktivisme: dette er samfunnsengasjerte tekster med skarp brodd. 
Slik musikk kan likevel ha en begrenset levetid, fordi den (ofte) oppleves som ensidig misjonering. 
Imidlertid klarer Doddo å si noe om det grunnleggende menneskelige bak det politiske, noe som gir albumet en ekstra dimensjon. 
I dette ligger det et håp om at vi alle kan klare å ta litt bedre vare på hverandre, om vi bare våger. 

Eduardo «Doddo» Andersen er Brann-blogger for BT. 
Han og musikkanmelder Petter Lønningen har aldri møtt hverandre. 
