Anmeldelse:Nå er det på tide at Jón Kalman Stefánsson får Nordisk Råds litteraturpris 

Nok en knockout fra Island. 

Jeg kjenner ingen nålevende forfatter som skriver så utsøkt poetisk prosa om våre skrale eksistensvilkår som islendingen Jón Kalman Stefánsson. 
Han har blitt nominert til Nordisk Råds pris fire ganger. 

«Fiskene har ingen føtter» er nominert i år. 
Nå MÅ han da få den. 

Reddet fra selvmord 

«Det er ingen som kan gå på vannet, og derfor har ikke fiskene føtter» 

Reddet fra selvmord 

Stefánsson har gjennom hele sitt forfatterskap beskrevet livet og skjebnene til disse herdede folkene som har klamret seg fast på den værharde vulkanøya. 
Nå har han skrevet en generasjonsroman lagt i hånden på en navnløs forteller. 
Fortellerens biografi er til forveksling lik Stefánssons egen: 
Født i 1963, flyttet til Keflavik som tolvåring, poet og forfatter. 

Det vil si. 
Det er enda en romanteknisk omdreining her. 
Bokas hovedperson Ari — fortellerens kompis eller alter ego — deler også biografi med Stefánsson. 
Han flyttet til Keflavik med sin fordrukne ulykkelige far og like stemor. 
Deler av boka handler om oppveksten i «den svarte by», kuet av amerikanerne som lukket seg inne på Natobasen like ved - og som mente det lavadekkede Keflavik var et helvete på jord. 

Voldtekt som ledetråd 

Ari og fortelleren drømmer om å bli forfattere; så de kan «redde Island med poesi». 
Som syttenåringer er de vitne til noe de tredve år senere forstår var en voldtekt. 
Dette går som en ledetråd gjennom boka. 

Voldtekt som ledetråd 

Boka åpner i nåtid. 
Da er Ari femti år, tidligere poet og forfatter, nå forlagsredaktør i København. 
Han er svært ulykkelig, etter at han noen år tidligere nærmest flyktet fra kone og barn. 
Nå vender han hjem. 
Faren er døende, og han har mottatt et mystisk brev fra stemoren. 
Romanen ruller opp en dramatisk slektshistorie, som gir tilbakeblikk til Aris besteforeldre som vokste opp i det lille fiskeværet Nurdfjordur, helt på østkysten av Island. 

Besteforeldrene Oddur og Margrét er et slags ur-par. 
Fiskeren Oddur er en kjernekar; staut, taus og helt uredd på havet. 
Vakre Margrét er langt mer følsom, poetisk, drømmende, slik barnebarnet Ari også er det. 
Disse motpolene er et gjennomgangstema i boka, og i Stefánssons forfatterskap generelt: 
Himmel og hav. 
Den heltemodige tause islending, havets mann som ikke frykter noe, selv ikke døden. 
Og de følsomme, himmelvendte, dikterne, som ikke riktig klarer seg. 
Her er også et vell av skjebner som befinner seg mellom de to ytterpunktene. 

Vulkanske vendinger 

Stefánsson er ikke redd store ord. 
De vakreste, mest poetiske vendinger nærmest strømmer ut av ham, forbilledlig formidlet av oversetteren Tone Myklebust. 
I passasjer er det så overveldende at det virker vulkansk. 

Vulkanske vendinger 

Men så henter han det inn og roer det ned. 
Som da Oddur og Margréts engang sterke kjærlighet, lik all kjærlighet, trues av hverdag, angst, mørke, slit. 
Og så — midt i det mørke - et blikk mellom de to som rommer all den kjærlighet de nesten har glemt: 
«Slik får vi våre stunder. 
Tross alt.» 
