Tusvik & Tønne byr på ballespark med stiletthæler
Tusvik & Tønne på oppdragelsesreise er høstens mest uoppdragne show. 
Det er bare å le hele veien til baren. 

I et intervju med Aftenposten tok Sigrid Bonde Tusvik et oppgjør med det hun kaller Generasjon Krenk. 
Det er vi som føler oss fornærmet på vegne av andre, og heller går på snilt improteater enn frekke stand up-show. 

Kanskje ikke så rart at Tusvik & Tønne på oppdragelsesferd er gjennomgående krenkende. 

Det er solide ballespark i henholdsvis stiletthæler (Sigrid Bonde Tusvik) og flate sølvsko (Lisa Tønne). 
De drar vitsene akkurat så langt at publikum slutter å le og omskrivinger tvinger seg frem. 
Men er det ikke det som er komikeres oppgave? 
I så måte leverer Tusvik & Tønne overraskende godt. 

Bekjennelser på ramme alvor 

De fleste i salen vil kjenne dem fra podkasten med samme navn, der ingenting er hellig og alt er injurierende ærlig. 
I vinter var Lisa Tønne så ærlig om eget ekteskap, at vi som skriver i avisene gikk tom for ord. 
For hva skulle vi skrive uten å havne i PFU, bli saksøkt eller i beste fall dyppe blekket langt inn i andres truser? 

Noen vil tenke at komikerduoen vil bruke vinterens hendelser til å lage onelinere. 
Det stemmer heldigvis ikke. 
Tønne forteller om familien med en så stor sårhet at hun som satt ved siden av meg begynte å gråte. 

Som anmelder har jeg sett en del innslag av typen «den alvorlige delen av showet». 
De er ofte av varierende kvalitet, og ikke minst av ulik ekthet. 
Men Sigrid Bonde Tusvik og Lisa Tønne er like troverdige som to venninner over en vanskelig kaffe. 
Vi tror på dem og de snakker til oss. 
«Er jeg svak fordi jeg blir», spør Tønne. 
Noen roper bravo. 
Selv titter jeg på skoene mine. 

Tusvik kan snakke bekymret til avisen om «den nye generasjonen»-publikummere, men i dette øyeblikket er det de som er nyskapende. 
De hopper inn i bloggverdenen og ett av våre nye tabuer: 
Tilgivelsen. 

Pappa som rød tråd 

Men er dette en gråtekveld? 
Slettes ikke! 
Her er det showbiz for nesten hele billettprisen. 
Det starter riktignok noe stivt, med litt for regissert dialog mellom de to damene. 
Ingen kan beskylde dem for å improvisere, men siden improteateret er nemesisen, så kan man vel ikke trekke dem for det. 

Tusvik & Tønne etablerer isteden den røde tråden: oppdragelsen. 
Tønnes adoptivfar, småkongen fra Trøndelag – og Tusviks pappa, den språklig smålatende vestlendingen. 
Disse vitsene er fine og varme, men faktisk de minst morsomme. 

Stakkars lille Marius 

Det er først når Sigrid Bonde Tusvik dukker opp som Mette Marit, med morgenkåpe og fjærpenn, at latteren når toppturens høyder. 
Hennes gjengivelse av forskjellen på oppdragelsen av Marius og kronprinsbarna er så frekk, at jeg vil få sparken om jeg gjengir vitsene her. 

Jeg føler meg – på vegne av Marius – riktig så krenket. 

Likevel skjuler det seg en intelligent satire bak alle snapchatpoengene. 
Sketsjen følger dramaturgien til Mette Marits høyst virkelige brev til pressen, og setter hele monarkiet i relieff. 

Potpurrishow i Afrika 

Tusvik & Tønne på oppdragelsesreise er en herlig blanding av sjangre. 
Litt revy. 
Litt bekjennelse og blogg. 
Lytehumor (jo da, vi får en del informasjon om Tusviks mye omtalte rumpehull). 
Gammeldags stand up. 
Imitasjoner. 
Og sannelig er det ikke et potpurrishow mot slutten. 
Men de tråkker aldri ned i klisjeene, de leker med dem. 

Potpurrien starter med en parodi på Rune Andersen som parodierer Eyvind Hellstrøm på Live Aid i Afrika. 
Bjørn Eidsvåg synger «Skyfri Himmel». 
(«Kanskje litt upassende, siden det vel er skyfri himmel som er problemet der borte».) 

Eva Weel Skram legger ingen merke til, og Maria Mena går seg vill på Instagram. 
«It aint over before the fat lady sings» sier Tusvik til Tønne, og degraderer makkeren til syngedame. 
Plutselig daler det gull fra taket og ... jeg sier ikke mer. 

Ballespark mot krenkede homofile 

Det er mange slike overraskelser, og enda flere ballespark. 
Noen av dem er plumpe. 
Men de fleste har en språklig eleganse som overgår det meste i norsk stand up for tiden. 
«Lothepus kom inn med skinnhatt og kvinnehat». 
Regissør Vemund 
Vik har fått slike setninger til å gli nesten umerkelig ut i salen. 

Komikerne er best når de tøyser med sin egen – og andres – politiske korrekthet. 
En tirade om krenkede, norske homofile er grov og elegant. 
Et gjennomgangstema der røyking sammenlignes med flyktninger, er noe så sjeldent som både oppfinnsom og frekk. 

Stikk på Latter, kjøp tre glass vin – og le hele veien tilbake til baren. 
