Slapp «tryckare»
Tynt om et interessant fenomen. 

HANDLER OM: 
De svenske dansebandenes gullalder på 1970-tallet. 

DOM: 
Som halvsvenske fra Halden har jeg ingen problemer med å innrømme at Göterborg-bandet Flamingokvartetten var mitt aller første favorittorkester. 
«Flamingo» (som vi fansen valgte å forkorte til) var et slags dansebandenes Led Zeppelin - større og mer utstyr, fargerikere og mer slengbuksete scenekostymer. 
De har således en naturlig plass i sentrum for denne dokumentaren. 

En av de mest hjerterevnende karakterene i nyere skandinavisk dramatikk var dansebandentusiast. 
Robert Gustafssons brutalt ensomme Roland i svenske «Killinggängets» fabelaktige «Torsk på Tallinn - en liten film om ensamhet» (1999) får sitt motstykke i «Får jag lov» i form av et ektepar som fremdeles reiser Sverige rundt og ser, danser til og dokumenterer alle Flamingokvartettens konserter. 
Scenene med de to er de beste i denne ellers helt retningsløse dokumentaren. 

En film om denne høyst egenartede kulturen er i utgangspunktet en glimrende idé. 
Men Jalin - selv med fortid i dansebransjen - er ikke oppgaven moden. 
Det blir litt om han selv, litt om et par tilsynelatende tilfeldig utvalgte musikere, en håndfull gamle Super 8-filmer - og det er det. 

Ingen forsøk på å gå fenomenet etter i sømmene. 
Ingen gamle TV-opptak fra perioden den omhandler. 
Ingen forsøk på musikksosiologisk analyse av hva svensk dansebandmusikk er for noe (storbandsswing nedskalert til kvartettformat møter «dragspelmusik»?). 

Jalins hovedpoeng - at dette er en døende kultur - føles også litt overilt. 
Lasse Stefanz «Rallarsväng» ligger da vitterlig på 25. plass på VG-listen denne uken. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
