Filmanmeldelse «Once Upon a Deadpool»:Jul i Deadpoolgata 

Finjustert voldssatire for sartere sjeler. 

KOMEDIE: Once Upon A Deadpool USA, 12 år MED: Ryan Reynolds, Fred Savage m.fl. REGI: 
David Leitch 

Marvelfilmuniversets enfant terrible blir enda mer fjerdeveggsbrytende i det som i utgangspunktet er en helt håpløs idé: 

Ta den smart grovkornede «Deadpool 2», klipp bort det mest eksplisitte av sterkt språk og flygende kroppsdeler. 

Vipps, en snill variant for en bredere aldersgruppe. 

«Deadpool 2» er fremdeles en av de kontrollert voldelige og morsomste filmene av året. 
Fordi de burleske poengene, de ganske akkurat-over-kanten-smarte vitsene og de relativt mer brutale uttakene som ikke passer seg for lavere kinoaldersgrenser gjør den så mye mer levende enn det tradisjonelle og bredere kinouniverset som Marvel styrer helt selv. 

Fått med deg siste Film- og serienytt? 

«Juleversjonen» av filmen låner sitt narrativ fra den like deler søte og hysteriske 1987-kultfilmen «Prinsessebruden». 
Der leser Peter Falk et eventyr til sitt syke barnebarn, spilt av Fred Savage, senere mer kjent for «Wonder Years». 

«Once Upon a Deadpool» bruker det samme soverommet, men med en voksen Savage som får tvangsoppløst den «snille» varianten av «Deadpool 2» av Deadpool (Ryan Reynolds). 

Så meta at man kan eksplodere, men også så hysterisk at det blir morsomt. 
Fordi man ikke prøver å lage en reell Disney-versjon, bare en litt mindre blodig én. 
Filmen som sådan blir hverken bedre eller dårligere. 

Den blir derimot mer annerledes enn den forlengede blu-ray-versjonen. 
Dessuten går deler av inntektene til kreftforskning. 
Passende siden det er slike utfordringer Wade Wilson slet med før han ble mutant. 

Savages rolle er blant annet som metakommentator av Fox sin status som Marvel-produsent, og seerhjelp for manusinnfall som gikk for fort for enkelte sist (Alle får garantert med seg hvem som har rollen som Vanisher denne gangen). 

Den nye dialogen er akkurat passe smart og metaforisk til at man gleder seg til neste sensurerte avbrudd i fortellingen. 
Et grep man kunne egentlig gjort enda mer ut av. 

Å bruke «Prinsessebruden» som fortellertvist er i tråd med alle de andre ekstreme åttitallsreferansene som filmuniverset livnærer seg på. 
Fra den overtydelige bruken av «Take on Me» til det like lite subtile «Say Anything»-nikket. 

Det betyr selvsagt at manus har fått inn både «inconceivable» og en avsluttende «as you wish». 

Selvsagt er det bare et knep for å få folk til å se nesten den samme filmen på kino gang til, som «Mamma Mia» sin karaokeversjon. 

Men hadde alle gimmicker vært like rause som dette, hadde verden vært et betraktelig morsommere sted. 

Ikke minst nå i førjulstiden. 

Denne storfilmen vil «Once Upon a Deadpool» ikke ende opp som – dette gikk nemlig rett vest: 
