Satan, heller?
Man kan si hva man vil om Djevelen. 
Men han gjør seg nok best på film. 

Det vil si: 
Vi møter jo ikke Den Skinnbarlige selv i Mikael Håfströms «The Rite». 
Men vi møter flere mennesker i hvem han «manifesterer» seg, i dette utemmelige landskapet mellom tung psykiatri og anvendt, rituell teologi. 
Som man forstår: 
Temaet er ikke lett, selv om det ofte blir tatt lett på nettopp innen filmindustrien. 
Det handler om en ung mann fra en familie som «enten blir begravelsesagenter eller prester». 

Ettersom formalinlukten og farssamværet nok blir noe knugende for den unge mann, blir det presteskole. 
Katolsk presteskole. 
Og videre - fordi hans foresatte ser spesielle evner i ham - et kurs i eksorsime (djevelutdrivelse) i Roma. 

Der møter han blant annet fader Lucas, en ukonvensjonelle - mildt sagt - frontkjemper mot Djevelens fremstøt. 

Den unge presten ser og lærer. 
Men sliter hele tiden med sitt hovedproblem: 
At han egentlig er en høyst vankelmodig tviler. 

«The Rite» har en hel del fine sider. 
Det er gode og appellerende skuespillere. 
Og den unge prestens tilnærming, både til troen og Kirkens veldige institusjon, er preget av en avvæpnende og moderne respektløshet, som er forfriskende. 
Anthony Hopkins, denne gang som håndverker i utdrivingsfaget, er alltid verd å se. 
Det meste av tiden. 

At «The Rite» har et grunnleggende nokså håpløst teologisk paradoks som sin handlingsløser, vil vel kanskje interessere de færreste. 
(Om noen, mot formodning, skulle være interessert kommer spoileren her: 
Finnes det overhode et mer, bokstavlig talt: håpløst Guds- og trosbevis enn dette: 
Ja, jeg tror på Satan, ergo tror jeg på Gud!?) 

Verre er det at filmen blir selvfornektende, i og med at etter dens realistiske tilnærming til mangt og meget, kaster seg ut i livfulle, klassiske og uhyre klisjépregede djevelmanifestasjoner sterkt influert av rene skrekkfilmer. 

Det er nokså mye, her, som blir latterlig banalt etterhvert. 
