Overlesset og pompøs
Tungt befolket flettverksfilm havarerer i skyene 

— Vet du hvor mangeskruer det er i en flykropp, spør Anneke von der Lippes flyvertinne, hun sitter bedende i kapellet på Arlanda og skal snart forlate Fader Vår til fordel for tilfeldig sex med Kristoffer Joners alkoholiserte rundbrenner. 

Svaret er godt over 10.000. 
Tatt i betraktning antallet skruer i en middels stor IKEA-kommode, syns jeg ikke det høres spesielt mye ut. 

Annette Sjursenog Lars Saabye Christensens manus er skrudd sammen av syv skruer. 
Det høres heller ikke mye ut. 
Men når hver og en skal utstyres med mer eller mindre dramatiske forhistorier; hvorav noen krysser hverandre, skal det godt gjøres å stramme hver enkelt tilstrekkelig i løpet av fem kvarter. 

Sjursen greier det ikke. 
Ingrediensene blir for mange og rollefigurene for vage og konstruerte. 
De eksistensielle spørsmålene er for svære og faller for tungt i munnen på de impliserte. 

Hør bare: 
Ellen Dorrit Petersen spiller en sofistikert overklassekvinne som nettopp har prøvd å begå selvmord etter å ha mistet sønnen i en bilulykke der hun og mannen var involvert. 
Hendelsesforløpet etterpå er uklart for henne. 
Som krigsfotograf har mannen (Samuel Fröler) opplevd selvmordsbombere og grufull død på nært hold, og insisterer på viktigheten av å leve videre, her og nå. 

Forholdet er, med andre ord, alt annet enn harmonisk. 

Kyrre Haugen Sydness’kirurg har for første gang opplevd å miste en pasient fordi han overså hele det kompliserte sykdomsbildet. 
Selvbebreidelsen tærer, ansiktet er som sten. 

Ida Elise Brochs novise har begynt å tro at Gud tviler på henne og har forlatt klosteret av grunner vi forstår etter hvert. 

Thomas von Brömssens mesterdirigent strever med et vanskelig partitur og mener seg uberettiget all viraken som omgir ham. 

Olivia Nystedts tiåring sendes motvillig av gårde for å besøke en far hun klandrer fordi han forlot henne og moren. 
Tilbake på Arlanda står en svensktalende Pia Tjelta med bevrende ansikt. 

Og så har vi von der Lippe og Joner, altså. 

Stappet inn på flyet«Pax» sammen med et donorhjerte skal forklarelsens lys snart sige ned over deres arme hoder. 
Eller kanskje ikke. 
Underveis fra Stockholm til Oslo flyr de nemlig inn i uvær. 
En motor eksploderer. 
Mens flyet skrangler og rister skjebnesvangert mot en mulig katastrofe, må de ta innover seg at de kanskje snart skal dø. 

Og i Oslo venter en kvinne (Ane Dahl Torp) på hjertet som skal gi henne nytt liv. 

Ut av dette skal vialtså skjønne noe om ... hm ... ja; selve livet. 
Om menneskelig feilbarlighet og tilværelsens usynlige sammenhenger og kjedereaksjoner. 
Men det store alvoret er ikke lett å ta innover seg når samtalene blir så høyspente at jeg i stedet for å gripes, begynner å fnise. 
Eller når Petersens skikkelse, som jeg vel egentlig skulle identifisert meg med, eller i alle fall synes fryktelig synd på, bare blir en irriterende, masete porselensdukke. 

Persongalleriet kjemperfebrilsk for å avlevere sine oppstyltete, overstadige replikker noenlunde troverdig. 
At det går skeis, er nesten oppsiktsvekkende. 
For bortsett fra unge Nystedt, er ingen av skuespillerne nybegynnere i faget. 
Kanskje ville en bedre personinstruktør fått mer dreis på dialogene. 
Kanskje ville en regissør som ikke selv hadde vært delaktig i manus hørt hvor pompøst talemåtene lød. 
Og sett hvor overflatisk de essensielle spørsmålene ble behandlet i den overbefolkede settingen. 

Sjursen kan sitt visuelle håndverk og fyller på med poetiske bilder, men fordi dybden er en påstand, blir poesien ikke annet enn glatt dekor. 

Anmeldt av Britt Sørensen. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening her. 
