John Hart går seg vill i sin egen litterære hengemyr.
Forvirringens testament. 

«Mørkets testament» («The Hush») blir markedsført som en frittstående oppfølger til John Harts bestselgende thriller «The Last Child» fra 2009. 
Sistnevnte kom på norsk i 2010 under tittelen «Det siste barnet». 
Også her hjemme ble denne boka en suksess. 
«Mørkets testament» har derfor vært etterlengtet av mange. 
Mange er nok også de som kommer til å føle seg grundig snytt under lesingen av Harts nye roman. 

Det siste barnet 

Men først et par ord om «Det siste barnet», som man absolutt bør ha lest før man går løs på «Mørkets testament». 
Her møter vi den tretten år gamle Johnny Merrimon, og bestekompisen hans, Jack. 
Johnnys tvillingsøster Alyssa har forsvunnet under mystiske omstendigheter, og familien har gått fullstendig opp i liminga. 
Faren har dratt sin vei, og i hans sted troner nå en vaskekte psykopat som denger både gutten og mora. 
Johnny kapsler seg inn i en slags selvkomponert naturreligion, og i en blind tro på at søsteren hans lever et sted der ute i elendigheten. 
Det er ikke vanskelig å finne svakheter i denne romanen, men jammen vet Hart hvordan man smir en skikkelig pageturner. 

En flott start 

Også «Mørkets testament» virker lovende i starten. 
Vi møter igjen vennene Johnny og Jack. 
Nå ti år eldre. 
Jack har akkurat begynt som advokat i et velrenommert firma i hjembyen. 
Johnny har mer eller mindre meldt seg ut av samfunnet, og frister tilværelsen som omstreifer i et enormt myrområde nord for byen. 
Dette landskapet spiller også en rolle i «Det siste barnet», og når «Mørkets testament» åpner, har Johnny arvet en stor del av det. 
Han er ung og sterk, og kjenner skogen og myrene som sin egen tomme bukselomme. 
Hart leverer nydelige naturskildringer, og viser en detaljkunnskap om fugle- og dyreliv som få forfattere har. 
På den andre siden får vi fortellingen om streitingen Jack, som vil opp og fram, men som – selvsagt – også vil være Johnnys aller beste venn. 
Som på grunn av noe skattetull plutselig risikerer å miste hele eiendommen. 
Han trenger rett og slett en advokat. 
Helst gratis. 
Og inn fra sidelinja kommer så den gåtefulle, knallharde og lidenskapelige Leslie Green som kan hjelpe ham ut av knipa. 
Hvis hun vil. 

Metafysisk vissvass 

Allerede tidlig i fortellingen får vi vite at det knytter seg myter og mystikk til området der Johnny holder til. 
Her inne i de utilgjengelige sumpene har forfedrene hans jaktet, og her finnes gamle bosetninger etter frigitte slaver. 
Hart trekker også fortellingen tilbake til fortidens Afrika, og til beretninger om høvdinger og guder. 
Alt dette er selvfølgelig utmerket, og vitner om en forfatter med betydelige ambisjoner. 
Men ca halvveis i bokas fem hundre siders lange løp, går det galt. 

Jeg har ingen ting i mot at det bringes fantastiske elementer inn i en ellers realistisk tekst, men her går det plutselig over alle støvelskaft. 
Johnny, som på et tidspunkt blir overfalt, og får knust kneskålene, samt ødelagt det ene øyet, blir av et «noe» som vi aldri får vite hva er, slept inn i myra, og helbredet hundre prosent i løp av et par dager. 
De som er hans fiender, blir av det samme spøkelset drept og torturert på de mest fantastiske måter. 
En blir korsfestet i løse lufta, dusinvis bare forsvinner for alltid. 
Og som bindemiddel: 
Side opp og side ned med bruddstykker av myter og sagn og tull og tro, og det så fragmentert og drepende kjedelig at jeg til slutt fikk mest lyst til å gå i myra selv, og bare glemme både Hart og det tøvete testamentet hans. 
