Langdrygt om italiensk lykke på landet
"Lykke på italiensk" er et ganske hjelpeløst forsøk på å lage feel good-film av en families sammenbrudd på grunn av finanskrisen i Italia. 
Resultatet er blitt særdeles ujevnt. 

"Lykke på italiensk". 
Regi: 
Edoardo Winspeare. 
Med: 
Celeste Casciaro, Laura Licchetta, Barbara 
De Matteis, Anna Boccadamo med flere. 
Italia 2014. 
2 timer 8 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Først går familiebedriften konkurs og mannfolka skyves ut or soga, enten ved å havne i fengsel eller søke arbeid annetsteds. 

Dermed er det duket for at tre generasjoner kvinner kan starte et nytt liv ved å dyrke noen jordlapper lengst sør i landet: 
Bestemor, som har funnet seg en ny kjæreste; mor Adele som et optimistisk og kraftfullt midtpunkt; hennes søster med naive drømmer om å bli skuespiller, og en voksen datter, dessverre svært bortskjemt og med null forståelse for at nå må alle jobbe hardt med å dyrke jorda for å få mat på bordet. 

Visst finnes det ansatser til noe som kunne fungert, men regissør Edoardo Winspeare klarer ikke balansere personskildringene og handlingstrådene på en god måte. 
Særlig trøttende er de gjentatte utskjellingene fra mor mot datter fordi tenåringen bare vil råne rundt med diverse kjærester i stedet for å ta skolegangen på alvor eller hjelpe til på åkeren. 

Filmen varer i over to timer og burde vært kraftig beskåret. 
Mange av scenene er amatørmessig bygd opp, skuespillerinnsatsen flat og ensformig og regien lite oppfinnsom. 

Eneste trøst for den som har forvillet seg inn i kinosalen, er at man får se noen stemningsfulle bilder fra regionen Puglia. 
