Når han ikke er på rehab, lager han fantastisk musikk
Sønnen til Steve Earle. 

||| 

ALBUM: 
Justin Townes Earle er bare 28 år gammel, men har gjort alt han kan for å leve opp til mytene rundt både faren Steve og farens mentor, avdøde Townes Van Zandt - blant annet ved å dope seg fra han var 12 år. 

På rehab - igjen 
Da han spilte på Mono i Oslo for et par-tre år siden var han edru som en prest, men dessverre har han nå annonsert på hjemmesiden sin at resten av USA-turneen er utsatt til november for at han igjen skal på rehab for å få bukt med sin av-og-på-rusavhengighet. 

Heldigvis rekker han å lage plater i de mer edruelige periodene, selv om de kanskje ikke var lange nok til at han rakk mer enn vel 31 minutter med nytt materiale. 

Det er til gjengjeld 31 knakende gode minutter. 

Mindre hillbilly «Harlem River Blues» er hans tredje album, og her bruker han litt mer av palletten enn på de to foregående. 

Fortsatt ser han ut som Woody Guthrie, og stemmemessig høres han ut som en blanding av den gamle protestsangeren og faren Steve. 

Men musikalsk er «Harlem River Blues» et stykke unna den gamle 50-talls hillbillystilen han dyrket særlig på albumdebuten «The Good Life» (2008), men også på «Midnight At The Movies» (2009). 

Knallåpning «Harlem River Blues» har en åpning (tittelsporet) som er så bra at det kan ta pusten fra deg: 

En livat, orgel- og gitardrevet, gospelliknende sak med stort kor og taktfast klapping, med en Justin som messer at han skal av sted å drukne seg i Harlem Rivers skitne vann. 

Sporet, som kunne gått rett inn i den drømmeaktige scenen ved vannet i filmen «O Brother, Where Art Thou?», er rett og slett 2 minutter og 46 sekunder i music heaven. 

Rockabilly 
Og resten av turen dit er ikke stort dårligere — fram til temaet fra åpningen gjentas helt til slutt. 

«One More Night In Brooklyn» 

«Move Over Mama» er rockabilly, «Working for the MTA» er en moderne togballade (som Woody Guthrie gjorde mange av) med Calexicos Paul Niehaus på liflig pedal steel. 

«Wanderin'» er folk med et snev av bluegrass, «Slippin' and Slidin'» kan loggføres under r'n'b og soul, «Christchurch Woman», «Learning to Cry» og «Rogers Park» har mest country i seg, mens «Ain't Waitin'» er country/blues/rockabilly med mykt munnspill. 

Det eneste problemet med dette albumet er at det helst skulle vart så mye lengre. 

Så en liten bønn til slutt: 

Tørk opp fort, Justin. 
