Hvis verden går under, så gjør den det i skjønnhet
UTSTILLING: 
Olaf Lange-utstillingen er lokal, nasjonal og internasjonal, skriver vår kritiker Trond Borgen. 

Stavanger kunstmuseum: 
Olaf Lange. 
Makt og mytologier. 
T.o.m. 22. april 2019 

Det er ikke alltid lett å rekonstruere et kunstnerskap. 
Mange omstendigheter kan komme i veien for et slikt prosjekt, noe som er åpenbart i tilfellet Olaf Lange. 

Lange var kunstneren fra Stavanger som fikk sin kunstutdanning i Paris på slutten av 1890-tallet, og som så slo seg ned i München – begge steder sto han midt i tidens impulser fra symbolisme, art nouveau og jugendstil, noe han visste å utnytte de neste årene. 
For mange av oss har han lenge vært en gåtefull kunstner, med sparsomme glimt vi har fått ved et par anledninger: i 1987 ble noen av bildene hans vist i Stavanger konserthus (Kuppelhallen) i en trang vrimlekorridor; i 1992 fikk vi se et utvalg i Rogaland kunstmuseums åpningsutstilling med kunst fra samlingen. 
Derfor er det flott at kunstmuseet nå har laget en utstilling som viser Lange i større bredde. 

Ikke i full bredde, riktignok, for flere arbeider forsvant i Tyskland under verdenskrigene, og bilder er også åpenbart vanskelige å finne fram til i Norge. 
Dessuten led han samme skjebne som sitt søskenbarn Frida Hansen: jugendstilen var ikke populær i Norge, men stor på kontinentet. 
De norske Matisse-elevene kom, med sin forsiktige modernisme, til å skape en oppfatning av symbolismens litterære innhold og jugendstilens dekorative form som utdatert. 
F.eks. skrev en kritiker om Langes fargeraderinger i 1911, at kunsten hans røpet «et eiendommeligt og intenst Temperament, men sygeligt uklart og overspendt». 

Tidsånden 

Ute i Europa traff Langes grafikk tidsånden; han ble anerkjent, utstilt og prisbelønnet. 
Kunstmuseets utstilling viser at dette i hovedsak hvilte på kun ni fargeraderinger – det er litt av en bragd å skape seg et internasjonalt navn på en så liten produksjon! 

Likevel er produksjonen omfattende, i form av det store arbeidet som ligger bak: 
Lange kunne arbeide i ett år med ett motiv, og i utstillingen kan vi studere hele åtte prøvetrykk og det ferdige resultatet av fargeraderingen «Martyr», 1911. 
Et par utgaver av «Ropet», 1908, (også forstørret på videoskjerm) viser en ufattelig detaljrikdom og bekrefter at Lange var svært dyktig teknisk og håndverksmessig, mer enn villig til å eksperimentere med trykktekniske finesser. 
Kombinasjonen av streketsing, akvatint og radering gjør kobberstikkene intrikate og komplekse. 

Resultatet er trykk stinne av et estetisk over-raffinement; vi ser skjønnheten rendyrket, ofte som sensuelle kjærtegn av kobberplate og motiv. 
Motivene er gjerne litterære; 
Lange øser av rimelig obskure kilder: hinduistisk mytologi, Flauberts roman «Salammbô», den andre puniske krig, martyrlegender, middelalderfresker osv. 
Langes symbolisme er ladet med akademisk lærdhet og sterk vilje til litterært innhold, samtidig som den viser nakne, forførende kvinner med og uten slanger, ofte i et klaustrofobisk billedrom, som med ulmende, blussende fargeprakt skaper en dekadent atmosfære. 
På et vis oppsummerer og syntetiserer han fin-de-ciècle-kunsten i grafikken sin, med affinitet til dekadansen vi finner hos bl.a. Huysmans og Felicien Rops. 
I «Tang» er kvinnen, slik Marit Ingeborg 
Lange beskriver det så treffende i katalogen, framstilt som «et vegeterende seksualobjekt». 

Teknisk mesterskap 

Det er som om denne kunsten blusser (nærmest betent) med en siste kraftanstrengelse henimot de siste tider, som for å vise sin overlegenhet, en styrke den selv vet ikke kan vare, ved å framstille forfallet i kulturen før og nå. 
Her ligger paradokset. 
Lange viser fram forfallet gjennom dens antitese: hans tekniske mesterskap. 
Slik bærer Lange fram dekadansen, både i stil og innhold, og slik er kunstnerskapet hans igjen aktuelt i vår egen tid, med så mye kulturelt forfall vi nå har i den vestlige verden. 

Men utstillingen rommer flere juveler, en serie små akvareller fra 1903 – 1914. 
Her er fortettede mytologiske motiver, med henvisninger bl.a. til Dante, Bibelen og katolske legender. 
Det spesielle er at Lange ikke bruker akvarellteknikken til å slippe lys ut av bildet; i stedet hermetiserer han lyset inne i motivene. 
Det gir dem et matt freskopreg, antakelig et resultat av et studieopphold i Roma, for flere bærer i seg en gjenklang fra romerske fresker. 
Ikke minst et par erotiske motiver, som skaper assosiasjoner til de inspirerende veggmaleriene i bordellene i Pompeii. 

Utstillingen viser også malerier med stavangermotiver under første verdenskrig, og noen få senere malerier. 
Det er kompetent malerkunst, men det er ikke her Langes storhet ligger. 
Mer overraskende er Langes arbeid som Tysklands-korrespondent for Aftenbladet i mellomkrigstiden, godt belyst i Tom Hetlands katalogtekst. 
Lange leverte bl.a. analyser av den politiske utviklingen i Weimar-republikken og av nazismens framvekst. 

Obskurt blir klart 

Kuratorene Inger M. L. Gudmundson og Arnhild Sunnanå har gjort et godt arbeid; ikke minst har de utvidet konteksten med noen få, men viktige brikker – symbolismen i grafikk av Munch og Max 
Klinger, dekadansen i plansjer med bilder og informasjon om Franz von Stuck, Knut Ljøgodts katalogtekst om dekadansen og symbolismen. 
Obskure referanser i bildene er forklart med korte, presise veggtekster, så det blir lettere å orientere seg for publikum. 
Men i katalogen, under «Offentlige samlinger», står følgende: 
«Skal være representert i kobberstikk-samlingene blant annet ved museene i Roma, Venezia» osv. 
12 europeiske og amerikanske byer nevnes her, uten å spesifisere hvilke museer; og med formuleringen «skal være representert», nøyer kuratorene seg med spekulasjoner. 

Utstillingen er siste stopp i en trilogi som både er lokal, nasjonal og internasjonal i format og innhold: kunstmuseet har gitt Kitty Kielland, Frida Hansen og Olaf Lange hver sin grundige utstilling, hver sin flotte katalog. 
Kielland luftet ut med sitt jærmaleri, Hansen førte art nouveau til tekstilkunstens høydepunkt, Lange gravde seg ned i kobberplaten, hvor han fant en dekadanse og en tidsånd, som i dag lever og pulserer som aldri før. 
Hvis verden går under, så gjør den det i skjønnhet. 

Leve dekadansen! 
