For overfladisk om Mandela
Når alt om Mandela skal fortelles på to timer, blir det ikke mye dybde. 

Veien var både lang, kronglete og bratt for Sør-Afrikas store statsmann Nelson Mandela, før han endelig kunne innta presidentembetet i hjemlandet. 
Filmen om denne veien virker også for lang, paradoksalt nok fordi bare skraper i overflaten. 

I 1995 kom selvbiografien som fortalte hele historien og den lange veien til frihet. 
Fra barndommen på de bølgende, gyllengule slettene i Xhosa-klanen. 
Advokatkarrieren i Johannesburg, det voksende raseriet og engasjementet mot raselovene, konene, kvinnene, barna, årene i fengsel – og endelig: frigjøringen. 
Historien er rørende, utrolig, vond og vakker. 
Fantastisk! 
Og svær. 
Mye for svær selv for en drøye to timer lang spillefilm. 
Hva gjør man da? 

Burde valgt politikken 

Man burde ha valgt på øverste hylle hvilken historie som skal filmfortelles. 
Det har verken manusforfatter eller regissør gjort. 
De vil ha med alt: hele livet til Mandela, alle begivenhetene langs den lange veien. 
Vise hele betydningen av hans politiske og historiske storhet. 
Den ultimate Mandela-filmen. 
Med utgangspunkt i selvbiografien, og med Mandelas velsignelse til filmprosjektet, er det kanskje ikke så rart at ambisjonene ble lagt der. 

Resultatet er en velspilt og velmenende hyllest til den nylig avdøde statsmannen, i glossy storfilmformat. 
Biografisk-tradisjonelt og stort sett kronologisk penslet ut. 
Selv om første delen av filmen skildrer en del av livet hans som kanskje ikke er så allment kjent, kommer det ikke fram noe nytt: 
Det hadde vært mye mer interessant å få et dypere innblikk i akkurat hva som gjorde Mandela til den tilgivende, lederen han ble da friheten endelig kom og hva som gjorde akkurat ham til leder og symbol for kampen mot apartheid enn å se at han likte boksing, vakre kvinner og raske biler. 
Når historien er kjent og fortelles så forutsigbart, blir den rett og slett litt langdryg. 
Det skrapes i overflaten på mange gode vinklinger, men vår nysgjerrighet blir ikke stilt. 
Det er ikke tid nok, filmen er for kort. 

God uten å likne 

Den britiske skuespilleren Idris Elba har de siste årene gjort seg bemerket i tv-serier som "Luther" og "The Wire". 
Her kjemper han som en løve for å gi liv og personlighet til denne ekstraordinære mannen. 
Utrolig nok greier han det også langt på vei, selv om han i utgangspunktet ikke finnes lik originalen. 
Det er imponerende hva han får til med stemme og kroppsspråk, selv om make-upen ikke sitter helt som den skal på den aldrende Mandela. 

Men selv ikke Elbas prestasjon greier helt å avverge skuffelsen over at den ultimate Mandela-filmen ikke ble så flott som den kunne ha vært. 
