«Kick-Ass» er en dustete kultfilm
Jeg vil gjerne være som dere. 
Jeg vil gjerne at dere skal vite at jeg elsker dere som om dere var mine tolv disipler eller noen velkledde og vennlige mekanikere som kom forbi den dagen diesel-forgasseren røyk. 
Likevel må dette sies: 
For deres skyld har jeg sett «Kick-Ass» om igjen, og den er drid. 

Det er noe rart ved uniformerings-behovet hos utdanna vestlig ungdom i tretti års alderen. 
De burde egentlig hatt sjøltillit til å like ting hver for seg, men akkurat som om de var nedleggingstrua Oslo-journalister stryker individualistene i tette ulveflokker over det kulturelle landskapet og klumper seg sammen om aksepterte kult-ting. 
Har vi et fellesskapsbegjær? 
FB-venner som har kjent hverandre siden ml-dagene, melder folk på Facebook om hvor fælt det er at Hagen vil bli ordfører i Oslo. 
Hvorfor gjør de det? 
Alle vet hva alle mener. 
I nord er varmen vi får ved å klumpe oss sammen i igloen viktigere enn man skulle tro. 

«Kick-Ass» — som kunne hett Kiss-Ass, er en dustete kult-film og går bare opp-sagga løyper. 
Noen vil godta filmens genre-lojalitet som ironisk, men jeg gjør ikke det. 
Hovedpersonen er en nesten-nerde i tentamen-alderen med briller, krøllehår og skolesjakk-manerer. 
Han er opptatt av onanering og melkesprengte lærerinne-bryster, men glaner Katie som har amerikansk kjeveparti og likner litt på en vellykka anorektisk Klara Ku. 
Kåt ungdomsfilm. 
Fair inøff. 
Vi er på vei nedover pubertets-haiveien 16 og et halvt, vi er på kalvesjå der alle Klaras beilere er helt like de vi så i fjor. 

Filmens håpløse fiksjon er at gutten vil være superhelt, syr seg grønn drakt, blir stukket i nesten-hjel og utformes av kirurger (med et underlig forhold til forsikringsbetalt helsevesen) til å bli en bionisk mann. 
Han føler ikke smerte mer. 
Så kommer den neste dumme tingen. 
Han blir en slags mall-legende. 
Det blir en litt tørr påstand, et slags revyprosjekt. 
Når man mister fornemmelsen av magi etter hvert, ser de utkledde skuespillerne egentlig bare ut som Fridtjov og Stilken der de sitter i en staselig revybil og lirer gjentakelser. 
Du får følelsen av å se et NRK-jubileum. 
Du tror at Øyvind Blunck, Benny Borg og Yngvar Numme skal dukke opp. 

Handlingsframdriften i historien om superhelten Kick-Ass er katastrofalt dårlig helt til de to slutt-klimaksene kommer. 
Da tar filmen seg sammen, og kjører på med oktanrik kjolabang-begeistring. 
Slutten er OK. 

Inni historien finnes også en litt sær kortfilm om Nicolas Cage og den Pebbles-kjute dattera hans som oppdras til superheltinne. 
Den er genialt velforma, en stilisert liten fortelling i klar avstand til resten av filmen. 
Her er den formgivende, forstandige avstanden som resten av filmen mangler; kjølig armlengdes til den i og for seg søte generasjons-sentimentaliteten. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
