Kan man tvinges til å like McConaughey?
Dette er et seriøst, kulturpolitisk forsøk på å like en film med Matthew McConaughey og Kate Hudson. 

For en trena, men sart filmseer tilhører begge kategorien sviske-skuespillere som kan forårsake løs mage. 
Men kanskje tilhører de likevel folket; den bevegelige, uforutsigbare massen av glade mennesker som egentlig syns en film er bra hvis den gjør livet lyst etter at banken er betalt og ungene har lagt seg. 

Jeg så «Fool's gold» om igjen for å like den. 
Alt bør være mulig. 

La oss nå se: 
Tittelen er ålreit, for den betyr Tullegullet, som kan være kjælenavn både på McConaughey og Hudson. 
Filmen starter med at McC jobber i en rustholk, og det er jo bra, for akkurat som Mel Gibson (i ungdommen) gjør han seg best sammen med matsøppel og radioaktiv gjørme. 
Dessuten ser han kul ut med vått hår, men tennene er framleis hvitere enn Sarah Palin. 

Det som likevel blir galt med McConaughey, er at han spiller med en Sex and the city-aktig Eddie Murphy-bevegelighet, og en så jentete mann bør egentlig dyrke på testosteron-delen av repertoaret sitt. 
Si øh. 
Si shit. 
Korte ting. 

Bevegelsesmani er også Kate Hudsons største ulykke. 
Hun har vokst opp med en mamma (Goldie Hawn) som hylte verre enn slo-kåt havmåke og rullet rundt med indre organer som lever og milt når hun skulle være vittig. 

La oss likevel se positivt på dem. 
McC har overkroppen til en strandboms fra Venice Beach, og håret hans kunne ha tilhørt ei blond Bratz-dokke. 
Det er bra egentlig, for vinteren er lang. 
Og det er en forfriskende ting å se på da skurkene lemper hovedpersonen på sjøen med kjetting og dregg og må froskehoppe på havbunnen for å finne sin pistol. 

De skryter mye av sexen i denne filmen, og det blir man urolig av, for hvor fantastisk kan en mann egentlig bli i et relativt enkelt rituale? 
For enhver mann vil det føles pinlig å bli utropt til supersexens Pave, på samme måte som det ville vært ekkelt for ei dame med nye, steindyre sko hvis hun ble komplimentert for sin analyse av Martin Bubers «Du-et og jeg-et». 
Det er litt pysete å være god i senga. 
Som om man er en fysisk smisker. 
Dessuten svekker den mistenkelige kjønnshyllesten historiens troverdighet, for ingen kvinne ville gå fra en mann som hun fikk Vesuv-orgasmer med. 
Minneverdige orgasmer vokser ikke på trær, og orgasme-menner er vanskeligere å finne enn Firkløver. 
Uten nøtter. 

Donald Sutherland er med, og det er bra. 
Han er med årene blitt så lat at han nesten ikke gidder puste, men DS demonstrerer i hvert fall hvor behagelige skuespillere er når de slapper av. 
Etter at filmen har sprengt Matthew McC opp fra havbunnen uten at han får én skramme går filmen over i gullsanker-fasen. 
Da datt jeg av igjen. 
Det blir for mange rare fjes. 
Det blir for teite problemstillinger, selv for den som forsøker. 

Men jeg tror vi er på rett vei. 
La elva leve. 
