La ikke de kresne grinebiterne få ha Montée for seg selv
Er enda mer fengende, enda mer luksuriøs og enda mer glamorøs denne gangen. 

ALBUM: 
La oss smake litt på noen begreper: 
«Sofistikert pop». 
«Intelligent pop». 
«Flinkispop». 
Den elitistiske dimensjonen her har lange tradisjoner fra kritiker- og fanperspektiv, en tanke om at «den beste musikken» bare kan nytes av et fåtall «kjennere», og at «folket ikke forstår». 

Hvis noen norsk plate i 2011 fortjener å trenge gjennom de tjukke bæreveggene i elfenbenstårnet, så er det Montées andre album «Rendition of You». 

Sprengkreative 
Folket fortjener å oppleve en av norsk musikks mest sprengkreative menn akkurat nå - Anders Tjore (Turns, The Apricot) — finpusse sin indre David Bowie, og samle opp, foredle og iscenesette sine beste popideer sammen med gitarist Erlend Mokkelbost og de øvrige Montée-kollegene slik det gjøres her. 

«Rendition of You» kan selvsagt lyttes til som et album med overdrevent selvsikker platesamlerrock for viderekommende. 
Den trykker på alle de rette knappene hos den type «kjennere» som gladelig omfavner musikk som dette, gjerne i fred fra Hvermansen: 
Musikk med meget korrekt beige musikalsk fargetone, en temperert kakao av funk, soul og danserock, med popkrem og afrokrydder som kan nytes på eksklusiv vinyl i små opplag. 

Men det behøver slettes ikke å være slik. 

Fengende og tilgjengelig 
Det er også popmusikk som er så fengende og så oppsiktsvekkende tilgjengelig at den nesten konsekvent hever seg over referanserytteriet. 
Albumet inviterer til splintring av forutinntattheter og myter om den smarte popmusikkens konstruerte overlegenhet og begrensete begeistringspotensial. 

Dagens popklima innbyr til triumferende enkeltlåter, og Montée har allerede delt ut «Faith» og en av fjorårets beste norske enkeltlåter «Ghost». 
Det er mer der de kommer fra. 

«Closer to You» som med avsats i et ganske streit, enkelt rockvers blir til himmelstormende, euforisk dansepop. 
«Staying Up» er stampende disco med rockefot, men igjen kommer et av disse vanvittige refrengene og tar låten rett til himmels. 
«Crystal Shore» funkler i mykpopens solnedgang. 

Dessuten: omslagene i streamingtjenestene er noen usle pixler store og et så vidt ansiktsløst band som Montée (med unntak for bassist og mediayndling Maya Vik) kan i en anbefalingsorientert lenkeøkonomi nå langt utenfor den lille menigheten. 

Dansemusikk for hodet Albumet foredler, rendyrker og strømlinjeformer ideene fra den utmerkede, Spellemann-vinnende debutalbumet «Isle of Now», bare på en enda mer fengende, enda mer luksuriøs, enda mer glamorøs måte. 
Dansemusikk mer for hodet og hjertet enn beina, kanskje. 
Den mest anstrengte, kantete hvitfunken er slipt ned noe, med det resultat at Montée her når helt nye nivåer av lyttervennlighet og åpenhet. 

La nå ikke de kresne grinebiterne få ha Montée for seg selv. 

Albumet slippes 15. april. 
