En god skrekkfilm i plateform
Vakkert om stygge ting. 

CD: 
Et viktig øyeblikk i «A Woman A Man Walked By» finner sted et par-tre sekunder før spor to slutter: 
Sangen er over, men mikrofonen står fortsatt på, og en av de tre P J Harvey?ene — som nettopp har erklært at «there is no laughter in the garden» gjentatte ganger i munnen på hverandre — hiver etter pusten mens hun ler et enkelt «heh». 

I en annen sammenheng ville ikke denne detaljen være nevneverdig. 
Det er ikke uvanlig at plateopptak beholder et mumlet ord eller to fra studio, om ikke annet så nettopp for å minne lytteren på at det man lytter til faktisk er et menneske i et studio. 

Men når P J Harvey ler et «heh» og hiver etter pusten akkurat der, er det så upassende, den foregående tekstlinja så vel som sangen i sin helhet tatt i betraktning, at det etablerer det ennå gryende albumet som en ubehagelig effektiv øvelse i frastøtende suggesjon. 

Friksjonsfylt Harvey og John Parish har en lang historie som musikalske samarbeidspartnere bak seg, og det høres godt på dette, deres andre album med delt signatur. 

Parish har stått for all musikk og de fleste instrumenter, mens Harvey leverer tekst og sang uten at det noen gang høres ut som om den ene tolker den andres materiale. 

Det er bare ett musikalsk maskineri i spill her, plassert et friksjonsfylt sted mellom de to. 

Som en god skrekkfilm 
Denne friksjonen slår, både lydmessig og tekstmessig, krasse, vulgære gnister på platas andre halvdel. 
Men ubehaget er der atskillig tidligere. 

Selv de roligste sporenes trubadursang har en underliggende dissonans av feilhet, som om noe nettopp har gått veldig galt, eller er i ferd med å gjøre det hvert øyeblikk, som i en god skrekkfilm. 

Og når Harvey kommer til det punktet hvor hun skriker «I want your fucking ass!» eller bare regelrett bjeffer i mikrofonen, blir man mest lettet over at noe av trykket endelig slapp ut. 

Inspirert perversjon 
Det er nok av småting man kan applaudere for «A Woman A Man Walked By» for, fra at det er kortfattet med sine 38 minutter, via at det ikke er et overflødig spor å finne, til det evinnelige faktum at det tilsynelatende ikke er mulig for Harvey å lage lyder med strupen det ikke er givende å høre på. 

Til sjuende og sist er imidlertid platas triumf dens inspirerte perversjon; viljen til å ta for seg angst, sorg, mareritt og aggressivitet på en ærlig måte, uten å gjøre det av pliktfølelse eller mangel på alternativer. 

Men derimot fordi det tydeligvis er så gøy. 
