Selvkritisk film fra israelsk regissør
Det triste med «Sitrontreet» er at filmen viser hvor absurd og hensynsløs israelsk sikkerhetspolitikk er blitt overfor palestinerne. 
Det oppløftende er at kritikken framføres av en israelsk regissør. 

Etter at Israel startet byggingen av muren mellom jøder og palestinere, er det ikke mye å glede seg over i forholdet mellom de to folkene. 
Da er det iallfall en ørliten trøst at den israelske regissøren Eran Riklis tar parti, ikke med hjemlandets forsvarsminister, men med den fattige palestinske enken som vil berge sin egen sitronlund. 

Filmen bygger på en sann historie. 
Den israelske sikkerhetstjenesten vil hogge ned en bråte med sitrontrær. 
Problemet er at de eies av enken Salma og er hennes eneste inntektskilde. 
Men trærne ligger like inntil huset der landets forsvarsminister akkurat har flyttet inn. 
Frykten er at palestinske terrorister i skjul av trærne kan nærme seg huset og angripe det, resonnerer sikkerhetssjefen. 

Det nydelige med filmen er at Riklis lar oss bli kjent med to sterke kvinner på begge sider av konflikten: 
Forsvarsministerens kone Mira, som begynner å se det absurde i israelernes oppførsel, og sitrondyrkeren Salma som med stort mot tar saken sin til rettssalene. 

Faren er at denne typen film lett kan bli en politisk pamflett. 
Det unngår Riklis fordi han er så dyktig i person— og miljøkarakteristikk. 
Dermed vokser det fram levende, troverdige mennesker som rammes av maktpolitiske hensyn. 

Samtidig har regissøren klart valgt side for den svakeste part. 
Forsvarsministeren skildres som en mannssjåvinist, mer opptatt av andre vakre kvinner enn sin kone. 
Enken Salma spilles av Hiam Abbass (i høst sett i «The Visitor») med en verdighet som rører, også i møte med den langt yngre advokaten som ser hennes ynde. 

P. 
S. 
Det er interessant å notere at Riklis tar med et glimt av en representant for Norge som gir offisiell støtte til Salmas sitronhage. 
Har Israels ambassadør i Oslo fått med seg det? 
