«De utrolige 2» er like genial som den første filmen 

Pixar sementerer den allerede godt etablerte sannheten om at de er verdens smarteste produsent av helaftens animasjonsfilmer. 

De utrolige 2 er en herlig film. 
Bare så det er slått fast med det samme. 
Pixar har fortsatt til gode å lage noe som er svakt. 
Og når de har en dårlig dag, er de likevel bedre enn de fleste andre filmselskaper er på gode dager. 

Selskapet fikk seg nylig en ryktemessig knekk fordi John Lasseter, et av de mest solide animasjonsnavnene i nyere tid, røyk med i en av de mer underkommuniserte og rare understrømmene av #metoo-dragsuget. 

Det som har kommet ut, er en halvkvedet historie om at han var litt for glad i å lure til seg klemmer av sine kvinnelige ansatte. 
Men det har ikke påvirket mottagelsen av filmen, i motsetning til Billionaire Boys Club som Kevin Spacey spiller i, og som visstnok tjente inn lusne 126 dollar i åpningshelgen. 

De utrolige 2 slo på sin side inntjeningsrekorden for en animasjonsfilm noensinne, og banket inn 180 millioner dollar i løpet sine tre første dager på kino. 

Suverent 

Det er deilig suverent, på grensen til iskaldt, av Pixar å vente i 14 år med oppfølgeren. 
11-åringene som så den første da den kom, er blitt 25. 
Dette kan Pixar gjøre fordi de som få andre er sikre på sin egen fortreffelighet, lever i trygg forvissning om at materialet er bunn solid, og at noen av verdens smarteste historiefortellere jobber hos dem. 

Naturlig nok er originaliteten i ideen noe mer dempet enn den var i første film. 
I 2004 var det duggfriskt med en familiefilm om en superheltfamilie som er blitt rehabilitert inkognito i et samfunn som ikke lenger ønsker superhelttjenester. 
Nå er det gjenbruk, men på høyt nivå. 

Legalisere superheltvirksomhet 

Fokus legges denne gang på fru Utrolig, eller Elastika, mens ektemannen Bob, som han heter i norsk versjon, blir mannen som skulle stelle hjemme. 

Historien kretser rundt et søskenpar i et privat teknologiselskap. 
De to bedriver lobbyvirksomhet for å få politikerne til å gjøre superheltvirksomhet lovlig igjen. 
De velger seg Elastika som prøvekanin, for de antar at hun kommer til å lage mindre skandale enn Bob. 
Men som i den første filmen, er det ikke plottet i seg selv som gjør den attraktiv, det er snarere grunnideen, det fortellermessige overskuddet, samt den åpenbare skapergleden man fornemmer at filmmakerne har hatt. 

Filmen har nøyaktig samme DNA som den første, men er om mulig enda mer spekket med ideer og morsomheter på flere aldersnivåer. 

Regissør/manusforfatter Brad Bird, som også lagde den første filmen, har sørget for at tempo og energi er nærmest identisk. 
Det føles som om den er laget samtidig med den første, og som om den er mer den førstes annen halvdel enn en oppfølger i tradisjonell forstand. 
Historien starter da også der den første slutter. 

Den smarte leken med problemene knyttet til det å være en superhelt-familie, raffineres ytterligere. 
Det er blant annet mye moro knyttet til babyen, Jack Jack, og hvordan han oppdager sine superkrefter, som viser seg å være familiens mest grensesprengende. 

Visuelt bunnsolid 

Det visuelle uttrykket, i alt fra estetikken i ettertekstene til designen på huset familien bor i, slekter på Hitchcocks produksjonsdesign og visuelle teft. 
Kanskje spesielt North by Northwests. 
Det gjør filmen stilfull på en tidløs måte, lekker å se på, i tillegg, naturligvis, til den nøye kontrollerte utporsjoneringen av mer og mindre briljante, men aldri kjedelige, ideer i alt fra karakterenes særtrekk til draktene deres og den slemmes beveggrunner for å gjøre det han, eller hun, gjør. 

Det skal rett og slett godt gjøres å bli skuffet av denne filmen. 

De norske stemmene, med Atle Antonsen og Lisa Tønne i spissen, fungerer brillefint, men det er som vanlig ganske mange prosent som mangler sammenlignet med originalen. 
Ikke fordi noen i den norske gjengen gjør noe feil, men bare fordi det er sånn det er. 

Forfilm denne gang er Domee Shis Bao, som med denne uvanlige og dristige fortellingen om en overbeskyttende kinesisk mor etablerer seg som et stjerneskudd. 
Mer Pixar-genialitet er med andre ord i vente. 
