Teateranmeldelse:«Om Våren»: 
Vondt og vakkert 

Det er både nådeløst og nydelig når Knausgård gir seg i kast med de indre gleder – og demoner. 

ROGALAND TEATER 

«Om våren» 

Av Karl Ove Knausgård 

Dramatisert av: 
Anders T. Andersen 

Regissør, scenograf og videodesigner: Anders T. Andersen 

Komponist: 
Adrien Munden 

Lysdesigner: 
Karl Oskar Sørdal 

Med: Torbjørn Eriksen, Eili Harboe, Ragnhild Arnestad Mønness, Marianne Holter, Ragnhild Tysse, Roar Kjølv Jenssen 

Rogaland Teaters oppsetning av den vesle romanen «Om våren» som kom for noen år siden, tar på overbevisende og varsomt vis vare på de store sprangene som ligger i en fortelling som både er høyst personlig – men også svært allmenngyldig. 

Det skyldes i stor grad oppsetningens indre ro og fine kommunikasjon i ensemblet, der de dramatiske hendelser aldri overspilles og der det dagligdagse gis fine hint av humor. 

I romanform dreier det seg om den på det tidspunktet suksessrike forfatter Knausgårds fortelling til sin yngste datter – kun en liten baby da han begynte fortellingen. 
Han skriver seg ut av det vanskelige rundt konas depresjon; et mørke som kulminerte i et selvmordsforsøk. 

I boken – som i forestillingen – veksler det mellom eksistensielle betraktninger over selvbilde og menneskelig selvbedrag, om virkelighetsoppfatning – og om den fryktelige følelsen av ikke å være tilknyttet noen eller noe. 
I tillegg handler det om barn; barnets evne til å bringe inn lys og normalitet inn i tilværelsen, i tillegg til å være en konstant påminnelse om hvor sterkt det gode er i forhold til det onde. 

Anders T. Andersen har dramatisert og regissert fortellingen. 
Han har valgt å se frem i tid, ved å la den vesle datteren spilles av en ungjente, som blir en sparringpartner med faren, og iblant med moren. 
Valget gir en dynamisk effekt som poengterer teksten gjennom ulike røster. 

Torbjørn Eriksen har både ro, engasjement, styrke og varme til å spille en far som splittes av å forholde seg til en kone som i perioder går inn i dyp depresjon, samtidig som han lever i sin egen litterære boble. 
Det er i stor grad barna som holder ham fast i et familiemønster ikke ulikt mange andres. 
Kjærligheten til dem er grenseløs – barn beskrives som vendepunktet, kanskje redningen. 

Eili Harboe, som imponerte alle som har sett Joachim Triers «Thelma», har en intens, åpen og varm tilnærming i rollen som datteren, og Ragnhild Mønness har en nesten lydløs sårbarhet og ømhet som kona. 
Tre barn fra teatrets barne- og ungdomsteater levendegjør det dagligdagse i en familiære situasjon som veksler mellom generell familieglede, kaos og dypt indre mørke. 

Dette er en forestilling som med Knausgårds rå poesi i bunn viser hvor vanskelig det er å stå i situasjoner man ikke kan forventes å håndtere. 
Men grunnlinjen er lys – det gode er sterkere enn det vonde. 
