The Beatles’ «White Album» fyller 50 år:«Ingen i dag kunne gitt ut noe som ligner på dette» 

Er dette det beste albumet som kommer ut i 2018? 
Fullt mulig. 

1968 var nok et usedvanlig lekkert år for klassiske musikkalbum. 
Van Morrisons Astral Weeks, The Bands Music From Big Pink, Aretha Franklins Lady Soul, The Jimi Hendrix 
Experiences Electric Ladyland, Simon and Garfunkels Bookends, The Rolling Stones’ Beggars Banquet og The Byrds’ 
Sweetheart of the Rodeo, for å nevne noen få. 

Og så det største av dem alle, da: 
The Beatles’ helhvite The Beatles, bedre kjent som White Album. 
Et unikt dobbeltalbum med 30 ellevilt sterke og lekne låter som ble sluppet 22. november dette året. 
En umiddelbar klassiker der herrene John Lennon, Paul McCartney, George Harrison og Ringo Starr ofte opererte på egen hånd som låtskrivere eller i studio, men der summen likevel så til de grader ble The Beatles. 
Hvordan hadde albumet stått seg om det ble sluppet nå, 50 år etter? 

Oppsiktsvekkende godt. 

Ville motbevist rockens død 

Ta bare de første to minuttene og 44 sekundene med McCartneys fly-, gitar- og pianodriv i «Back in the U.S.S.R.». 
Hadde den blitt sluppet som single nå, ville alle som skriver lange essays om rockens død måtte legge pennen ned. 
Lennons påfølgende solstråle «Dear Prudence» og tekstmessig underlige «Glass Onion» er like sterke. 
Konsise og energiske og drevet frem av ypperlig gitarspill, fremragende vokal og gnistrende arrangement. 

Der disse tre fortsatt låter friske, er det verre med den fortjent utskjelte «Ob-La-Di, Ob-La-Da», mer enn én gang kåret til tidenes verste låt. 
Den, det påfølgende syreminuttet med «Wild Honey Pie» og mildt sagt rare «The Continuing Story of Bungalow Bill» er likevel eksempler på en lekenhet, kreativitet og egenrådighet som for ofte mangler i dagens formelstyrte og Spotify-jagende popmusikk. 

For alltid tidløse «While My Guitar Gently Weeps» og «Happiness Is a Warm Gun» kommer så i all sin gitardrevne og musikalske fylde, og da er vi bare ferdig med vinylside én av fire på White Album. 
Musikken er like sjokkerende sterk, hver eneste gang. 
Også i 2018. 

Mye skrevet på tur til India 

Historien om White Album starter egentlig året før, i 1967. 
The Beatles forandrer alt – igjen – med sitt åttende studioalbum Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band. 
Jevnt over omtalt som tidenes viktigste album. 
Innholdet der – melodiene, tekstene, arrangementene, studioteknologien, produksjonen og coveret – endret musikkens spilleregler for alltid. 

Men det året bød også på den i overkant surrete filmen Magical Mystery Tour, som ble slaktet av kritikerne, og det brå dødsfallet til bandets manager Brian Epstein. 
For å komme seg bort og finne veien videre dro John, Paul, George og Ringo med koner og kjærester i februar 1968 på kurs i transcendental meditasjon hos Maharishi Mahesh Yogi i Rishikesh i India. 

Heldigvis hadde de med seg akustiske gitarer på tur, og innen mai var alle tilbake i London. 
Med seg i sekkene hadde de tilsammen 40 nyskrevne låter som legger grunnlaget for det som blir White Album et halvår senere. 

Mange av disse ble spilt inn akustisk i enkle demoversjoner i Harrisons hus i Esher rett etter hjemkomsten, og alle kan nå høres som vidunderlig ekstramateriale på denne nyutgivelsen. 
Om noen skulle trenge flere bevis på låtskriverevner, iboende melodiøsitet, lekenhet eller stemmeprakt hos de involverte, ligger det et perfekt svar her. 

Styrken ligger i motsetningene 

Tilbake til White Album slik platen ble til slutt, på mange måter flere lysår unna opptakene fra Esher. 
For historien forteller tydelig at den gode stemningen som høres der, ikke akkurat ble med inn i EMI Studios (senere Abbey Road Studio) i innspillingsperioden fra 30. mai til 14. oktober 1968. 

White Album er kalt lyden av tre musikere som jobber hver for seg med egne ting – pluss én låt fra Ringo. 
McCartney skal ha sagt at Lennons låter var for «harde, umelodiske og bevisst provoserende». 
Motsatt var McCartneys låter for «søte og kjedelige». 
På siden av de to kranglefantene holdt Harrison på med sitt, mens Starr stakk av fordi han var lei av kritikken mot sitt trommespill. 
Yoko Ono hang rundt og skapte murrende splid, og som ikke alt dette var nok, gikk mesterprodusent George Martin lei og stakk på ferie. 

Kun 16 av totalt 30 låter har alle medlemmer med, men likevel er det mulig å argumentere for at White Albums styrke ligger i resultatet av motsetningene. 
I den kreative og eklektiske miksen av rock, pop og alt som finnes mellom og på siden av disse sjangrene. 
I motsetning til det store «studioproduktet» Sgt. 
Pepper, er det også et fokus på enkeltlåtene her som gjør albumet mer interessant. 

Tettere på i studio 

Flere av disse enkeltlåtene kunne fint blitt hits om de ble sluppet for første gang nå i 2018. 
Hvem kunne motstått den symboltunge balladen «Blackbird» eller Lennons hjerteskjærende «Julia», skrevet til sin avdøde mor? 
Den energiske rocken i «Helter Skelter» eller frekkheten i «Why Don’t We Do It in the Road?». 

Ok, det må innrømmes at de snodige lydcollagene i Lennon og Onos «Revolution 9» neppe hadde sluppet gjennom kvalitetsfilteret, mens en ny popstjerne som Harry Styles burde betalt mengder for å få kloen i en melodi som Harrisons «Long, Long, Long». 

Som med fjorårets Sgt. 
Pepper er White Album mikset på nytt fra originaltapene av Giles Martin og Sam Okell i legendariske Abbey Road, og som sist når de målet: 
Å gi platen en lyd som bringer oss enda tettere inn i studioet med disse geniale musikerne. 
Mer «muskuløst», som det ble sagt i fjor. 
Det låter utrolig fyldig, men også nært og detaljrikt. 

Over fem timer musikk 

Det mest omfattende deluxe-versjonen av «nye» White Album er 107 låter og nesten fem og en halv time med musikk: 
Det opprinnelige albumet med sine 30 kutt, Esher-demoene og 50 alternative opptak fra de lange studiodagene i 1968. 
«Take 102» av Harrison-låten «Not Guilty», for eksempel, som ikke kom med på albumet en gang. 

Mye av dette er kun for The Beatles-nerder, men likevel artige, spennende og ikke minst forklarende glimt inn i studiohverdagen og de mange og forskjellige forsøkene som lå bak hver eneste låt som til slutt endte opp på albumet. 

Om det er for langt? 
Vi låner ordene fra Paul McCartney i Anthology fra 1995: 
«It's the bloody Beatles' White Album. 
Shut up». 
Lyden av tidenes band, dokumentert på høyden av sin utrolige kreativitet, rett før alt raser sammen. 
Ingen i dag kunne gitt ut noe som ligner på dette. 
