Anmeldelse:Helga Flatlands nye roman oppleves som et skakende varsku 

Store forventninger til den første romanen etter Afghanistan-trilogien. 

Helga Flatland debuterte med «Bli hvis du kan. 
Reis hvis du må» (2010), som ble belønnet med Tarjei Vesaas' debutantpris. 
I to oppfølgere fortsatte hun historien som de fire kompisene som verver seg til Afghanistan-styrkene. 
Én kommer hjem i live. 

Trilogien er noe av det fineste som er kommet på norsk de siste årene, og forventningen til «Vingebelastning» er stor. 

Også årets roman tematiserer sorg og kommunikasjonssvik. 
Det store traumet er fraværende, men romanen viser med tydelighet at diffus smerte er like vondt, og farlig. 

Mismot 

Mismot 

Hva Andreas' mismot bunner i, er motoren i romanen. 
Flatland hopper frem og tilbake i tid og mønstre tegnes. 
Smertepunktet i romanen er den skjærende kontrasten mellom Andreas' og de nærmestes syn på tilstanden hans. 
Da han forklarer for foreldrene hvordan han har det, ender samtalen «i ingenting og hjemløshet». 
Andreas er redd og alene. 

Generasjonsroman 

Generasjonsroman 

Flatlands nyanserte portretter er årsaken til at sympatien ikke ligger fast ett sted. 

Innledende usikkerhet om hvorfor hun forteller denne historien blekner. 
Flatland vil mer en å peke på generasjonssymptomer som oppmerksomhetssug og tomhetsfølelse. 
Hun tegner krystallklart en urovekkende situasjon, og romanen oppleves som et skakende varsku. 
