Reflektert om terror og traumer
ROMAN: 
Reflektert om terrorens og traumenes årsak og virkning, skader og følgeskader. 

Birger Emanuelsen: 
Jeg skal beskytte deg. 
Roman. 
317 sider. 
Tiden. 

Tittelen på Birger Emanuelsens (f. 1982) roman kan gi assosiasjoner i ulike retninger, bl.a. til Fosnes Hansens ennå ikke helt utgravde beretninger om beskyttelse, men henspiller først og fremst på relasjoner som far-sønn, mann-kone osv, etter som det gradvis tegnes et sammensatt portrett av den engstelige og utilstrekkelige jeg-fortelleren Jon, som er lærer, gift med Vilje og far til Andreas på fem, og som innledningsvis gjør seg noen tanker om skuddene i Sarajevo og Gavrilo Princip, i lys av de i rammefortellingen nylige terrorhendelsene i Paris 2015. 

Det viser seg at Jon har tilsvarende terrorerfaringer fra sin tid som hjelpearbeider i Zimbabwe, en hendelse som ga ham hull i cv`en, stadig fyller ham med angst og i perioder formørker hans tilværelse, og der kona blir en buffer som skal beskytte ham. 

Etter Afrika er Jon alltid engstelig og i konstant alarmberedskap. 
Det viser seg også at han har visse utfordringer med temperamentet og synspunkter som ofte heller mot en forakt for svakhet, men han sjenerer seg sjelden for å slippe løs sentimentale tårer. 

I relativt korte og konsise kapitler veksler fremstillingen mellom nåtid og Paris-terror, den traumatiske og ødeleggende opplevelsen i Afrika, som er temmelig trist og tragisk, og levner mennesket lite håp og ære, dessuten minner om far og bestefar, som ved sin uskikkethet belyser arvesynden, og med enkelte innlagte pek til religion, som også er det betydeligste hinderet for en fredelig sameksistens i Zimbabwe, der fremstillingen og den litterære kvaliteten kan minne litt om den afrikanske virkeligheten som f.eks. Coetzee og Ejersbo har skildret så overbevisende. 

Utover i romanen fremstår Jon som stadig mer ustabil og utilregnelig, og når han og sønnen i siste del av boken drar på telttur, etableres en foruroligende stemning som forplanter seg som uhygge i leseren og antyder at faren kanskje kommer til å gjøre sønnen noe vondt. 

Selv om slutten etter min smak kanskje er i åpneste laget, må det slås fast at Emanuelsen igjen har levert en strukturelt, språklig og tematisk sterk historie, som også byr på nye innsikter. 
