Fargen som optisk svamp
En stor, intens opplevelse av malerkunsten, skriver Trond Borgen om John Zuriers bilder i Galleri Opdahl. 

Galleri Opdahl: John Zurier, maleri. 
T.o.m. 23. april 

Maleriet er et forunderlig kunstnerisk medium; det er på ett vis fullstendig uttømt for muligheter, fordi alle strategier og alle malemåter allerede er utprøvd og utført. 
Men likevel fornyer det seg stadig, ikke gjennom radikalt nye, hittil usette sider, men gjennom det stille, grundige arbeidet som de dyktigste malerne utfører, idet de bringer maleriet videre med individuelle variasjoner og distinksjoner. 
Det er dette som fortsatt kan gi oss noe vi aldri har sett før, og store opplevelser av ren malerisk konsentrasjon. 

I Galleri Opdahl skal det bare sju malerier av moderat størrelse til for at vi skal få en slik stor, intens opplevelse av malerkunsten. 
Amerikanske John Zuriers nonfigurative bilder virker umiddelbart enkle, til dels grove, som skulle de være malt ganske skjødesløst, eller nærmest i distraksjon. 
Men la deg ikke lure, for straks du synker inn i denne utstillingen, begynner disse malerienes særegne kvaliteter langsomt å tre fram. 
Fargen er i hvert bilde en ganske tynn, skjør hinne; pigmentene er påført som fortynnet maling, dels med olje, dels med dyrelim som bindemiddel. 
Det gir en ganske matt, tørr overflate, et slør som suger til seg lyset i rommet. 

Anti-heroisk 

Effekten av dette er dobbel: 
Jeg ser Zuriers maleri i forlengelsen av modernismens søken etter mediets renhet, men likevel helt uten den heroiske overtonen som for eksempel var så typisk for deler av den amerikanske abstrakte ekspresjonismen. 
Zurier gir oss snarere et anti-heroisk maleri, hvor bildets tilsynelatende svakhet og mangel på kraft vendes til dets styrke. 
Det som da slår meg er disse malerienes fysiske sensualitet, der de fyller utstillingen med en ren sanseerfaring. 

Det slørete lyset inviterer meg inn i bildene, stadig innover, mot en landskapserfaring som ligger langt der inne. 
I hvert maleri finnes et åndedrett, en hvilepuls; den bæres av fargen og av de helt enkle komposisjonsprinsippene, som får en liten strek, noen forsiktige prikker og små former til å skape liv og balanse i overflaten. 
I enkelte av maleriene har kanten rundt blindrammen sin egen farge, som hvisker seg fram mot forsidens farge, som grønt mot oker i «Late Summer 2.» 
Det bidrar til at malerienes nærmest eteriske, flyktige farger flyter foran den hvite veggen, noe som understreker malerienes objektkarakter. 

Men bare så vidt, for dette er ganske spartanske malerier, nærmest i ferd med å oppløse seg foran våre øyne. 
Ikke minst formidler Zurier maleriet som bærer av fargens nakenhet i overflatens imperfekte tilstand og i stofflighetens skjøre sårbarhet. 
Det går opp for meg at denne tilsynelatende skjødesløsheten er et resultat av en langsom, tankefull malemåte, hvor pigmentenes tørkeprosess avsetter spor på lerret som bare kunstnerens tålmodighet, kombinert med hans store erfaring og tekniske kunnskap, kan mestre. 

Optisk svamp 

Zuriers opphold på Island spores i maleriene hans som forsiktige landskapsinntrykk, med titler som «Helgafell» og «Héraðsdalur.» 
Kanskje aner vi spor i snø, stjerner i natten – men aldri direkte, aldri konkret. 
De tynne fargehinnene gjør at Zurier ser landskap og natur gjennom et fargeslør; i stedet for at lyset fra landskapsformene trer fram fra maleriets farge, er det fargen som suger lyset til seg fra det rommet jeg befinner meg i som betrakter – han bruker fargen som en optisk svamp. 
Det skaper en underlig gjennomskinnelighet, når lyset slik går innover i maleriet, og det bidrar til disse bildenes flyktige karakter. 
Det er et paradoks, naturligvis, for akkurat når jeg tror disse fargeflatene vil bryte sammen, suger de meg inn i en verden med en enestående rik, romlig, stofflig og emosjonell dybde. 

Det er dette lyset som abstraheres i disse særegne fargene, mer enn konkrete landskapsopplevelser kunstneren har hatt. 
Slik demonstrerer Zurier at maleriet hans like mye er et subtilt metamaleri, der det viser fram de maleriske virkemidlene som gir flyktighetens uttrykk dens særegne tyngde og stofflighet, fargens likevekt, og som rommer maleriets egen eksistensielle søken. 
Et landskapsmaleri uten landskap; det er tvetydighetens enigma. 
