Langsom mat på sitt beste
Casa Gio var nykommeren «alle» matinteresserte skulle innom da den åpnet dørene i Pedersgata i 2014. 

Heldigvis er det ingenting som tyder på at restauranten har tapt seg i takt med at nyhetens interesse ebbet ut. 

— Tenk så overrasket vi kommer til å bli når vi går ut døra og oppdager at vi er i Pedersgata, kommenterte medspiseren, mens han funderte over hvilken av godsakene på tallerkenen som skulle settes til livs først. 

Det er nemlig fort gjort å drømme seg bort til sydligere strøk når man har satt seg vel til rette på Casa Gio, fått noe velsmakende, italiensk i glasset og noe enkelt og hjemmelaget på tallerkenen. 
Stemningen i det lille lokalet er bråkete, intim og hjemmekoselig på en måte som sender tankene direkte til en type autentisk, hull i veggen-sted som frekventeres av lokalbefolkningen i en liten, italiensk by. 

Det ser da også ut til at Casa Gio er blitt litt av en nabolagfavoritt, den trange restauranten er ofte fullsatt, og det anbefales virkelig å bestille bord. 

Mer innkjørt enn før 

Slik var det også denne kvelden, og de ansatte hadde sin fulle hyre med å servere glade og pratsomme gjester som la beslag på hver eneste sitteplass i det lille lokalet. 
Ved tidligere besøk har jeg opplevd at det har vært i overkant lang ventetid på maten, men det kan virke som om konseptet er mer innkjørt nå, så pausene mellom rettene ble ikke lenger enn en liten halvtime på det meste. 

Menyen til Casa Gio er forholdsvis kort, og varierer fra dag til dag. 
Denne dagen kunne vår hyggelige servitør by på tre forretter, tre hovedretter og én dessert. 
Til tross for det smale utvalget ble vi straks rammet av valgets kvaler, for alt som ble sendt ut fra det åpne kjøkkenet så like godt ut. 

Godt brød 

Til slutt endte undertegnede opp med en variant av den klassiske tomat— og mozarellasalaten, i dette tilfellet servert med bakte beter og dryss av hakkede nøtter. 
På den andre siden av bordet storkoste medspiseren seg med ulike italienske skinker, pølser og oster, og til dette kom en skål fantastisk nystekt focaccia og olivenolje. 

I forkant av dette hadde vår kunnskapsrike servitør plukket ut en rekke viner som hun mente at ville passe til måltidet, og vi endte med å velge en riktig utmerket Greco di Tufo fra Campanias vulkanske jord. 
Nydelig, rustikk vin som harmonerte flott med både mat og stemning. 

Ingen fiksfakserier 

Til hovedrett bestemte undertegnede seg omsider for tagliatelle Boscaiola. 
Pastaen ble rullet ut av pastamaskinen mens vi så på, og sausen, av flere typer syltet sopp og ferske tomater, var et skoleeksempel på hvordan man kan få maksimalt med smak ut av svært få råvarer. 
Medspiseren takker sjelden nei til en god risotto, ei heller denne kvelden. 
Risottoen var perfekt tilberedt (ingen selvfølge) og smakssatt med fennikel. 
På toppen kom tre ferske, grillede kongereker. 

Det er så lite forseggjort som det kan bli, med få ingredienser og null fiksfakserier i presentasjonen. 
Men det er også det som gjør det så bra: 
Her er det ingenting å gjemme seg bak. 
Den gode smaken ligger i få, men gode råvarer og kompetent tilberedning. 
Hadde det ene eller det andre manglet, hadde man falt rett igjennom. 

Til dessert kunne de driftige kvinnene på kjøkkenet friste med tartufo, en kule sjokolade— og vanljeis rullet i hakkede nøtter og sjokolade, servert med en syndig, mørk sjokoladesaus og sprinklet med mandellikøren Amaretto. 
Her kunne med fordel isen fått lov til å hvile litt utenfor fryseren før den ble servert, men smaksmessig sto den ikke tilbake for resten av måltidet. 

Man kan lett finne restauranter i Stavanger hvor hundrelappene forsvinner fortere enn her, men direkte billig er det likevel ikke. 
To ganger tre retter, én flaske vin og to espresso kom på 1737 kroner. 
Det føles likevel som om man får god valuta for pengene. 
Ikke fordi porsjonene er spesielt store, men fordi de lages med innlevelse og sjel, helt fra bunnen av, av folk som vet hva de holder på med. 

Les også: 
