Rockernes svar på «Borat»
Ja, hvorfor ikke en parodi på et rockeband? 
Det finnes nok trekk å le av. 

Usanerne Kyle Gass og Jack Black har vært rockeartister i tolv år. 
Nå prøver de seg på å lage komedie av egen karriere. 

Åpningen karikerer klisjeen over klisjeer: 
Ung gutt gjør opprør mot strenge, kristne foreldre som nekter ham å spille rock. 
Stilistisk er sekvensen fæl, laget som en kjappkjapp musikalvariant med bruk av playback. 

Heldigvis roer det seg ned til normale snakkescener mellom låtene. 
Skjønt normale og normale. 
Når den sangglade Jack møter gitarspilleren Kyle og begynner å fantasere om å bli verdens største rockeband, er det meste av talen tull og tøv. 

Et lekent talent har herrene så absolutt, men det er ganske barnslig. 
Smått om senn finner de en brukbar motor for handlingen. 
Målet blir å bryte seg inn i byens rockemuseum for å stjele «The Pick of Destiny». 
Det betyr «Skjebnens plekter» og ikke det norske ører hører. 
Den demoniske lille detaljen må de ha tak i — den avgjør om rockestjerner blir berømte. 

Så jaktes det med mye ståk og leven. 
Morsomst er parodien på laserscenen i «Entrapment» der Catherine Zeta-Jones akrobatisk balanserte seg fram til skatten. 
Black gjør det for å nå plekteret. 

Men humoren er aldri elegant særlig lenge. 
«The Pick of Destiny» stjeles til slutt hjelp av Blacks erigerte «pilt of destiny» i en scene som kan konkurrere med de mest vulgære i «Borat». 
Sukk. 

Jaja. 
Etter hvert ble jeg lei de masete herrene og deres påfunn. 
Det ramler ned til en 2'er. 

STIFTET: 
Cirka 1994. 
MEDLEMMER: 
Kyle Gass og Jack Black. 

TV-SERIE: 1997-2000. 
STIL: 
Blander rock med folk metall, komisk rock og vulgære stunt. 

FILMEN: 
Iblandet selvbiografi. 
