Voksent om småjenter
«Et helt nytt liv» bruker barneblikket sitt godt. 

FILM: 
Det finnes så mange samvittighetsfulle, anerkjente filmer og bøker som ser verden gjennom et barns øyne. 
En god del av dem får et kvalitetsstempel smelt i pannen uten å ha jobbet nok for det. 
Iblant er det som om barneblikket blir en snarvei til sentimentalitet og naivistisk innsikt. 

Da er det desto mer gledelig å se filmer som klarer å bruke sine barnlige hovedpersoner godt, som gjennom deres forsøk på å forstå og sette ord på verden blir konsentrerte og komplekse portretter av særegne situasjoner og miljøer. 
Tyrkiske «Honning», som hadde premiere før jul, var en slik film. 
«Et helt nytt liv» er en annen. 

Den foregår i Sør-Korea i 1975, der ni år gamle Jinhee (Kim Sae-Ron) blir plassert i et katolsk barnehjem av faren. 
Jinhee tror ikke hun er en av de foreldreløse barna, hun tror faren skal komme tilbake. 
Det gjør han ikke. 

Flyktig 

«Et helt nytt liv» beskriver Jinhees og de andres forsøk på å takle flyktige og forgjengelige relasjoner, hvordan de forsøker å holde seg fast i hverandre samtidig som de sakte innser at de ikke kan holde for hardt. 
Potensielle adoptivforeldre kommer stadig og ransaker barneansiktene etter noe de kan bli glad i, barn ankommer og reiser. 

Regissør Oulie Lecomte flytter kamera vaktsomt og oppmerksomt rundt i gangene og gårdsrommene på barnehjemmet og overforklarer aldri: 
Som barna får vi med oss bruddstykker av scener og samtaler og må selv skjønne hva som skjer. 

Samtlige biroller fremstår som helstøpte mennesker, selv om de bare er på korte visitter inn i historien. 

Små friksjoner 

En skulle nesten tro det å leve vegg i vegg med et krakilsk militærdiktatur ville gjøre sør-koreanerne politisk anspente og tendensiøst anlagt. 

Men de mange sofistikerte filmene som har kommet fra landet i de senere år, har snarere vært rolige, følsomme dramaer, pragmatiske og skarpt observante overfor små forskyvninger og friksjoner i det som skjer mellom familier og venner. 

Slik er det med «Et helt nytt liv», som med lyse, duse bilder, ikke-påtrengende musikk og dveling ved de søkende barneansiktene, klarer å si mer enn den uttaler. 
