Skuffende fantasydebut fra Chris Tvedt
Krimforfatter Tvedt tar med seg krimingredienser inn i sin debut som fantasyforfatter. 

Man skal vokte seg for å klage over klisjeer i bøker for uerfarne lesere. 
Men også unge fantasylesere har nok vært borti dette faderløse mobbeofferet før. 
Selv noen av enkeltscenene fremstår som ren resirkulering. 
Hvem kjenner ikke igjen denne opptakten til mobbing: 

««Der er du jo», sa Ken. 
«Det er utrolig så ofte vi treffer deg på vei hjem fra skolen. 
Skulle tro du fulgte etter oss.» 
Ronny knegget. 
Det var alltid Ken som snakket. 
Ronny var for dum til å finne på noe treffende å si, som regel gjentok han bare det Ken sa.» 

Med andre ord ingen tvil om hvor sympatien skal plasseres. 
Når mor så insisterer på at Thorgil (13) skal reise halve kloden rundt sammen med to pussig småvokste menn for endelig å få treffe den ukjente faren sin — da er alt bare som det skal være. 
Reisen tar som vanlig bortimot hundre sider. 
Sammenlignet med en gammel guttebok av den eventyrlige sorten, er ikke ferden så verst farefylt. 
Sammenlignet med et dataspill av typen action-eventyr, minner den mer om «Hurtigruten minutt for minutt». 

Når krimforfatter Tvedt her debuterer for ungdom, er det nærliggende å mistenke ham for å ha lest lite ungdomsbøker etter at han selv ble voksen. 
Tålmodigheten med beskrivelser som går på bekostning av tempoet, er ikke hva den en gang var. 

Den litt gammelmodige stilen kan riktig nok forklares med at handlingen er lagt til 1936. 
Thorgil reiser via nazistenes Berlin til det mystiske Tien Shan nord for Himalaya. 
Jo da, det viser seg at faren hans er konge i Tengri-La. 
Visst er det noe å hente her for alle som lengter etter farskjærlighet fra høyeste hold. 
Motivet er klassisk. 
Tenk bare på «Mio, min Mio» av Astrid Lindgren. 

Tvedt nøler heller ikke med å lene seg på fantasysjangerens mest oppbrukte inspirasjonskilde, «Ringenes Herre» av J.R.R. Tolkien. 
Han befolker heller universet sitt med dverger og alver enn å skape nye folkeslag. 
Den ondeste er rett og slett en heks. 
I en sjanger som mer enn noen annen er kjent for å stimulere fantasi og dagdrømmer, er det skuffende at han ikke viser større oppfinnsomhet og skaperkraft. 

Her fins naturligvis onde krefter, en magisk port og en spådom om jordens undergang. 
Gjett hvem spådommen har utpekt til å stenge porten for demoniske krefter. 
Gjett hvem som higer etter anerkjennelse fra faren sin og som vokser med oppgavene. 

Heldigvis tar spenningen seg opp. 
Selv velbrukte ingredienser kan skrus sammen på fengende måter. 
Det ser ut til at de onde kreftene skal brukes til å nære nazismen. 
Tenk hvilket drømmescenario det kan bli hvis Thorgil faktisk viser seg å være i stand til å avverge 2. verdenskrig! 
Men det får vi nok i så fall først vite ved avslutningen av denne varslede trilogien. 

Med «Demonenens sang« skriver Tvedt seg inn i klubben av mannlige krimkolleger som varierer arbeidsdagen med å skrive spenningsserier for ungdom. 
De tjener nok ikke så mye mer enn det innkjøpsordningen gir dem, men samtidig rekrutterer de fremtidige lesere til voksenbøkene sine. 

For eksempel lager Tom Egeland populære thrillere om arkeologsønnen Robert, en ung gutt som må hamle opp med skurker og gjenferd når han er med moren på utgravninger i noen av verdens mest kjente ruiner. 
Tom Kristensen skriver krimserien «World of spycraft», der hovedpersonen Eric (16) via farens importfirma har tilgang til det nyeste innen spionteknologi. 
Jørn Lier Horst bidrar med CLUE-serien om tre barn som løser mysterier rundt et pensjonat. 

Felles for bøkene er høy spenning, enkle karakterer og løsninger mer lettvinne enn forfatterne ville sluppet unna med i bøker for voksne. 
Jeg mistenker at de skriver sånne bøker de selv ville likt å lese da de var unge. 
Gutter er gutter og rettferdigheten seirer. 
Her er så lite for leserne å fundere på. 
Thorgil er i så måte typisk. 
Handlingene hans kommer ferdig forklart: 
«En ting var å drepe i kamp, en helt annen ting å drepe en som ikke kunne forsvare seg. 
Hvis han gjorde det, ville han bli til en han ikke ønsket å være, en som ikke var stort bedre enn onkelen.» 
Så edelt at det ikke står tilbake for 30-tallets guttebøker. 
Det er fristende å ønske seg litt mer nyanserte personligheter av en såpass erfaren forfatter. 

Likevel er det neppe de stereotype ingrediensene som vil begrense leserkretsen til «Demonenens sang« . 
Jo mindre du trenger å lure på hvor du har folk, jo bedre fungerer boken for yngre lesere. 
300 sider er ikke avskrekkende for ihuga fantasyfans helt nede i ti-elleve års alder. 
Spenningshungrige lesere vil nok snarere miste tålmodigheten med forfatterens litt avleggse omstendelighet. 

Enda godt at Tvedt behersker oppskriften på fantasy såpass godt at han unner oss en overraskende vri til slutt. 
