Et tilbakeblikk til tida da det å være politiker var ensbetydende med å være en karismatisk taler
Pablo Larraíns film om poeten og politikeren Pablo Neruda er først og fremst et påskudd for hans egen poetiske utfoldelse. 

FILM: 
Biografiske filmer om politikere er – av relativt forståelige grunner – utpreget faktaorienterte og filmatiske konservative fortellinger. 
Biografiske filmer om kunstnere er – av mer mystiske årsaker – det samme. 
Pablo Larraíns film om den chilenske poeten, diplomaten og politikeren Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto (1904-1973), bedre kjent som Pablo Neruda, er ingen av delene. 

Liv 
Det er mange elementer i spill i «Neruda», men de viktigste er poesi, politikk og randsonene der de to disiplinene overlapper – eller i alle fall gjorde det, i tiden da det å gjøre karriere som politiker var ensbetydende med å være en karismatisk taler. 
For Larraíns Neruda (Luis Gnecco), som i likhet med virkelighetens Neruda både representerte kommunistpartiet i det chilenske senatet fra 1945 til 1948 og ble belønnet med en Nobelpris for sin diktning i 1971, eksisterer det ikke noe definitivt skille mellom de to. 

Når han tvinges til å gå under jorda etter at president Gabriel González Videla forbyr kommunistpartiet ved lov i 1948, omfavner han katt-og-mus-leken med myndigheten som en politisk og poetisk performance, hvis mål er å gjøre ham til en folkehelt som kan samle nasjonen og lede den inn i en gyllen morgendag. 
Det vil si, i realiteten virker hovedpersonens kommunistiske engasjement først og fremst som en estetisk posisjon, og hans tanker om livet etter revolusjonen synes i beste fall en smule optimistiske. 

Litteratur Neruda jaktes på kryss og tvers av det langstrakte Chile av politiinspektør Oscar Peluchonneau (Gael Garcia Bernal), som etter hvert tvinges til å innse at han er en fiktiv skikkelse – en motvillig bifigur i historien om den store kunstneren. 
Det er naturligvis legitimt å spørre hva disse snedige grepene – den selvbevisste tonen, det anekdotiske forholdet til tid og rom, de intensjonelt kunstige kjørescenene – har med Nerudas forfatterskap å gjøre, men da overser man hovedpoenget med «Neruda»: 
Nemlig at hovedpersonen kun er et påskudd for Pablo Larraís egen poetiske utfoldelse. 
