Goldeneye:Rogue Agent 

Konseptet er genialt, men utføringen altfor gjennomsnittlig i dette nye James Bond-inspirerte spillet. 
Goldeneye kunne vært noe spesielt, men vi er dessverre skuffet. 

James Bond-universet har alltid handlet om det gode versus det onde, og vi har kun sett hvordan de snille tenker, både gjennom filmene og de etter hvert mange spillene. 
Så hvorfor ikke prøve en ny vri, og vise oss James Bond-verdenen gjennom en skurks øyne? 
Det må jo bli en slager, eller hva? 

LES OGSÅ: 

Ideen er kjempebra, men Goldeneye: 
Rogue Agent (ingen direkte relasjon til det klassiske Nintendo 64-spillet, det er en annen utvikler og historie her), gjør alt for mye feil. 
I stedet for et unikt innblikk i hvordan det føles å være en James Bond-skurk, får vi et generisk førstepersonsspill som aldri klarer å heve seg over konkurransen. 

Du spiller en tidligere MI6-agent, som har fått sparken på grunn av voldelig oppførsel, og slår i stedet følge med den ikke ukjente Auric Goldfinger. 
Goldfinger ligger i krig med en annen kjent James Bond-slemming, nemlig Dr. No. 
I løpet av spillet møter vi også andre skikkelser fra Bond-universet, som Xenia Onatopp og Pussy Galore. 
Spillet forkaster altså alt som har med kontinuitet å gjøre, og bruker personligheter fra forskjellige Bond-epoker. 
Det gjør i og for seg ikke så mye, men spillets bakgunnshistorie er egentlig ganske forvirrende og det er ikke alltid like lett å holde seg oppdatert på hva som skjer. 

Et øye av gull 

Vår slemme helt har én egenskap som skiller spillet fra andre titler. 
Nemlig hans øye, som er blitt erstattet med en mekanisk løsning (laget av gull, derav spillets tittel...). 
Øyet gir deg fire spesialegenskaper: 
Et slags røntgensyn, mulighet til å ødelegge våpen på avstand, mulighet til å dytte motstandere unna og et skjold som blokkerer skudd. 
Disse oppgraderingene får du en etter en i løpet av spillet, og de er middels nyttige. 
Det er egentlig bare skjoldet vi fikk virkelig bruk for. 
Hver gang du bruker øyregenskapene, tømmes deres energi, og blir sakte ladet opp igjen, noe som sørger for at du ikke benytter deg av dem for mye. 

I Goldeneye kan du også benytte deg av dual wielding, på samme måte som i Halo 2. 
Altså to våpen i én hånd, så lenge det er snakk om enhåndsvåpen. 
Skal du bruke store tohåndsvåpen, kan du bare bruke en om gangen, og da kan du heller ikke kaste granater. 
Våpenutvalget er ganske bra, med både realistiske pistoler og maskingeværer, samt mer fantasifullt utstyr. 
Våpnene plukkes enkelt opp, du trykker på en knapp som tilsvarer den hånden du vil holde våpenet i. 

Kamp er det spillet handler om, og det har vært mye snakk om hvor avansert kunstig intelligens spillet har. 
Dessverre, vi synes ikke vi har sett så mye til det. 
De fleste skuddvekslingene består av at du gjemmer deg bak noen kasser, skyter et par skudd og venter. 
Fiendene gjør ikke så mye aktivt for å komme i nærheten av deg, så du får ganske god tid på deg til å ta dem ut en etter en. 
Det største problemet med enkeltspillerdelen er mangel på variasjon - vi brukte timesvis i tilsynelatende like ganger, skjøt massevis av relativt identiske motstandere og kjedet oss litt egentlig. 
Det er en del bra brett i spillet, men samtidig alt for mye repetitiv spillbarhet og ujevn spillflyt. 
Mange av brettene er rett og slett for lange og dårlig planlagt. 

Muligheten til å bruke forskjellig utstyr som feller (trykk på en knapp og en heis detter ned, og knuser de som måtte befinne seg under, for eksempel) gir litt kul variasjon, og de nevnte spesialegenskapene til gulløyet er også morsomme. 
Men alt i alt er ikke enkeltspillerdelen spesielt givende, det er for uinspirert og gjennomsnittlig. 

Vær slem 

Spillet skal også belønne deg for å være ond (siden du jobber for skurkene i Bond-universet). 
Det betyr at hvis du dreper motstanderne på kreative måter, som headshots, sprengning eller ved å ta dem som gissel og bruke som skjold, får du ekstra poeng. 
Problemet er at ingen av de handlingene føles spesielt onde, det er liksom ikke verre enn et hvilken som helst annet actionspill. 

Goldeneye stiller sterkere i flerspillerdelen. 
Med full XBox Live-støtte og muligheter for split screen-spilling er det duket for mye moro. 
Det er mange brett å velge mellom, og flere av disse er mye mer spennende enn innholdet i enkeltspillermodusen. 
Det er også en god del spillvarianter du kan delta i. 
Vi spilte en god del over XBox Live, og selv om det ikke var spesielt mange spillere der ute, gikk det hele i hvert fall veldig jevnt, uten lag eller hakking, og vi hadde det morsomt. 
Det som er synd er at kontrollen ikke er optimal, selv om du justerer på sensitiviteten beveger karakteren din seg fremdeles alt for sakte, og det er ikke spesielt lett å treffe motstanderne hver gang. 
Men for all del, flerspillerdelen virker ganske godt gjennomført, og mye morsommere enn singleplayer-modusen. 

Ingen klassiker 

Grafisk bærer spillet preg av å være utviklet med PlayStation 2 som den viktigste plattformen, fordi på den kraftigere XBoxen er grafikken dessverre ganske svak. 
Lite detaljerte teksturer og spillermodeller imponerer ikke, vi vet at selv PlayStation 2 kan klare mye bedre (Killzone), for ikke å nevne Halo 2. 
I det minste er Paul Oakenfolds musikkspor vellaget. 

Goldeneye kunne vært så mye mer enn dette her. 
Premissen åpner for masse kreativitet, hadde man utnyttet potensialet i et spill som handler om et Bond-skurk kunne vi fort endt opp med en klassiker som hadde slått til og med det første Goldeneye-spillet. 
Men i stedet får vi bare nok et førstepersonsspill, med en grei enkeltspillerdel og litt bedre flerspillermodus. 
Ingen av disse hever seg virkelig over andre spill som har kommet i det siste, og vi anbefaler at du titter på alternativer først. 
For eksempel Halo 2. 
Skal du ha et godt James Bond-spill, gå heller for Everything or Nothing. 
