Filmanmeldelse «Coco»: Dødskos!
Pixars nye sjarmbombe finner magien i musikken - og døden. 

Animasjon 

USA. 
6 År. 
Regi: 
Lee Unkrich og Adrian Molina 

Med: Anthony Gonzalez, Gael Garcia Bernal, Benjamin Bratt og Alanna Ubach 

Norske stemmer: 
Markus Magne Rosså, Jan Martin Johnsen og Kåre Conradi. 

Gruer du deg til ungen begynner å gruble rundt livets endelighet? 
Du kan trygt overlate noe av svaringen til Pixars seneste. 

«Coco» maler en fantasifull og underholdende verden sentrert rundt livets kanskje såreste plikt - å bli kjent med døden. 

I den lille mexikanske byen Santa Cecilia bor en storfamilie av skomakere. 
Familiens øverste gjenlevende matriark, den demente hjerteknuseren Coco, roper etter pappaen sin som deserterte familien til fordel for en karriere som mariachi da hun fortsatt var pike. 
Helt siden da har familien utøvet et prinsipielt avsky for alt som har med musikk å gjøre. 

Akkurat det viser seg å gjøre livet surt for lille Miguel, Cocos oldebarn, som drømmer om å bli en musiker, som den legendariske og veldig døde Ernesto de la Cruz. 
Det leder til både litt løgn her og litt opprør der. 
Ballen ruller seg etter hvert til en potensielt skjebnesvanger tur til dødens rike på selveste høytiden der meksikanere hedrer sine forfedre. 
De dødes dag er nemlig den ene tiden i året portalen mellom de levende og dødes verden er åpen. 

Dette er tradisjonell Pixar, det visuelle er selvsagt på hugget - åh, de glødende fløyelsblomstene! 
- og filmens underliggende temaer er dypere enn bare underholdning for å passivisere barn i en halvannen time. 

Det er ikke lenge siden det ble laget en animasjonsfilm rundt dia de los muertos. 
På overflaten, med fargerike alebrijer, skjelettfjes og kobling mellom de levende og dødes verdener, kan det se ut som at «Coco» kopierer «Book of Life» (2014). 
Men der sistnevnte var en trekantromanse, innkapsler Pixars behandlig av meksikansk folklore en nyansert fortelling om frykten for å bli glemt. 

Krydret av fengende mariachi-musikk (og flott arbeid også i oversettelsen av de norske stemmene) får Miguel et spennende og sødmefylt møte med slektstreet, og en vakker og utrolig artig reise gjennom død, musikkmagi og arvelig skam sett fra et barns øyne. 
Den klarer mange ting på én gang, også på tross av avbrekk med gjennomsnittlig 3D-slapstick og en tidvis overtent midtdel. 
Lee Unkrich («Toy Story 3») og Adrian Molina (storyboard-tegner i sin regidebut) nyanserer karakterene forbilledlig 
- Miguel og familien veksler mellom å ha rett og ta feil - hvilket gjør dem lett å koble til. 

Kanskje blir du ikke helt loco for «Coco», men det skal mye til for å ikke sitte igjen med blanke øyne etter å ha sett det som er Pixars mest rørende livsberetning siden «Up» (2009). 
