Popmusikk for viderekomne
Som de gamle damene som bygde landet — og etterpå serverte nysteikte vafler med rømme og hjemmesyltet stikkelsbærsyltetøy - sier når de blir opprørte over dagens ungdom: 
Skam! 
Skam! 

Skam på dem som tatler seg nervøst gjennom konserter som fordrer en viss konsentrasjon. 
Jim Stärk leverte en sterk turnéåpning i et godt fylt Folken i går kveld. 
Men tullingene i baren og tullingene som gauler i mobiltelefonene under de mest nedpå låtene, burde tatt den intense hysjingen fra det lyttende flertall. 
Fint at de snakker, men enda finere om de snakker med psykologene sine. 

Nå ja. 
Ferdig med sutringen. 
Jim Stärk er heldigvis et for bra band til at noen animerte tullinger greier å ødelegge for dem. 
Og bandet, som denne uka er kongerikets nestmestselgende band etter Madrugada, har sjøltillit. 
Derfor kjører trioen ut monsterhiten «Morning song» tidlig i settet, antakelig for å bli ferdig med den — og fritt kunne gå videre. 

Vokalist, gitarist og pianist Einar Stokke Fadnes har en stemme som bærer like sterkt på konsert, som på plate. 
Og han skriver sanger som andre aktører i det klassisk popformatet ville ha drept for. 
Sangene er enkle. 
Enkle, men ikke i betydningen overfladiske. 
Sangene er renskårne indrefileter: 
Alt slapthengende og forstyrrende flesk er skåret bort. 

Bare det essensielle og smaksfulle kjøttet er igjen. 
Du merker det i overlegent velkomponerte sanger som pianoballaden «Going down that lonely road», opptempo og livsbejaende «The word that makes you sing» og «Don't stop», sistnevnte introdusert av Fadnes som bandets første virkelige sviske - eller rosin, som noen humorister i salen brølte ut. 
Samt nedpå intense og nydelige «River mercy», andre og siste ekstranummer. 

Men Jim Stärk er mer enn Fadnes. 
Bassist Inge Sørbrøden og trommis Tom Rudi Torjussen er med på å gjøre bandet til en ganske komplett enhet. 
Torjussen sørger for den nødvendige dynamiske framdriften, mens Sørbrøden bidrar med både feit rockbass samt et melodisk bass-spill på andre av sangene som utfyller Stokke Fadnes' gitarspill - og som langt på vei også oppveier savnet av en melodidrivende elektrisk gitar. 

Jim Stärks musikk er tydelig inspirert av syttitallets melodibevissthet. 
Og bandet låter ikke som noen andre norske band for øyeblikket. 
Det lover bra for fortsettelsen. 
