Sommerens beste grøsser!
«Lost»-produsenten J.J. Abrams har gjort det som aldri kan gjentas (toer-filmen kommer til å handle fra Japan og har ikke håndholdt kamera eller subjektiv fortellerstil). 
Han tok teknikken fra «Blair witch» og blanda den med den bajerberusa kameraføringa i danske dogmefilmer – og så gjorde han årets nifseste grøsser i et formspråk som er så ekstremt at du verken ser folka eller uhyrene. 

«Lost»-produsenten J.J. Abrams har gjort det som aldri kan gjentas (toer-filmen kommer til å handle fra Japan og har ikke håndholdt kamera eller subjektiv fortellerstil). 
Han tok teknikken fra «Blair witch» og blanda den med den bajerberusa kameraføringa i danske dogmefilmer – og så gjorde han årets nifseste grøsser i et formspråk som er så ekstremt at du verken ser folka eller uhyrene. 

Det skulle ikke gå an, men også det umulige funker hvis bare forutsetningene er de rette. 
Det er de her. 

I restene av Manhattan finner det amerikanske forsvaret et videokamera, som forøvrig må være markedets beste for det har tålt både støv, støt og bombing. 
På det finnes først restene av Coney Island-turen som Beth og Rob har. 
Så blir Hud bedt om å filme Robs surpriseparty i forbindelse med at han flytter til Japan (alle film-monsteres mødreland), og det gjør Hud med taktløs festbegeistring. 
Men ved deltakerkameraets indiskresjoner får vi også vite at Rob og Beth har hatt sex, og at sexen førte til felles forelskelse. 

Gjesp? 
Nei nei nei. 
Dette blir uventa engasjerende i den bildebrukne filmstilen. 

Midt i festen kommer et løfterikt drønn. 
Det virker oppkvikkende og foruroligende på en autentisk måte som gjør at du føler at du er på besøk i New York, og så detter bygningene igjen. 
Filmen forlater aldri det super-subjektive hastverket, og det gjør at det går lenge før du ser noe av hvem det er som tar Manhattan. 
Men da et slimete bein eller tentakkel river ned Brooklyn Bridge, skjønner du at angrepet aldri ble planlagt i Afghanistan. 

Vennegjengen desimeres etter hvert som den klatrer seg ned i katastrofekaoset for å finne Beth i rasrøbbel, og vi er med hele tida fordi Hud får det for seg at han skal dokumentere hendelsene. 

Det som virket ufrivillig komisk i «Blair witch», blir alvorlig og ubehagelig i denne filmen, og da jeg sto opp neste morgen i et blendende vakkert solnorge, var det med en ubehagelig fornemmelse av at maksi-krabber kom til å kaste seg over matpakkegjengerne i Mosvannsparken. 

Hvorfor heter den «Cloverfield»? 
Fordi det er navnet på en boulevard i Santa Monica der produksjonsselskapet Bad Robot hadde kontorer da filmen ble laga. 
Kulere blir de ikke før de gror vinger. 
