«The Imitation Game» er profesjonell og staselig
Morten Tyldum følger spillereglene. 
Med flott resultat. 

The Imitation Game er laget i en sjanger som sjelden gir meg store opplevelser. 
Men på sine egne premisser er det en profesjonell og staselig film. 
Og i likhet med andre sjangerfilmer man saktens kan ha et distansert forhold til, som splatter og fantasy, må også denne sjangerfilmen vurderes på egne premisser. 

Så hva slags sjanger er det snakk om? 

The Imitation Game er en konvensjonell biografifilm. 
Den portretterer et eksepsjonelt menneske som gjør en historisk forskjell. 
Det dreier det seg om den engelske matematikeren Alan Turing (1912-1954), som i 1942 oppfant en datamaskin som kunne tolke kryptert informasjon fra Tyskland. 
Ifølge Winston Churchill var dette det viktigste enkeltbidraget til de alliertes seier over nazistene. 

Amerikanske spilleregler 

Materialet var lenge hemmeligstemplet, men i England er det allerede laget flere bøker og filmer om Turing. 
I 1980 skrev Ian McEwan et skuespill basert på hans liv. 
Tittel var The Imitation Game . 
Manuset til den amerikanske storsatsingen bygger imidlertid på en biografi av Andrew Hodges. 

Når Turing nå skal ut i populærkulturen, skjer det etter alle den amerikanske filmkunstens regler. 
Filmen har førsteklasses skuespillere, en velsmurt historisk setting og emosjonell appell. 
At Morten Tyldum i det hele tatt er kommet i posisjon til å regissere en film med det — i norsk sammenheng - svimlende budsjettet på 340 millioner kroner, skyldes naturligvis suksessen med Hodejegerne . 

Dramatikk i nerdete miljø 

Han viser seg tilliten verdig. 
Der andre norske regissører er blitt vingeklippet i USA, virker det som om Tyldum både forstår og liker de amerikanske premissene. 
Han har sikkert grep om personinstruksjon, og tegner spenningskurven med utsøkt presisjon. 
Midt i et nerdete og vitenskapelig miljø skaper han en dramatikk som rører og imponerer. 

Filmen åpner med en scene fra 1951, der Turing er tatt inn til avhør på en politistasjon mistenkt for "usømmelig adferd" (homoseksualitet). 
I denne settingen begynner han å fortelle om det hemmeligstemplede arbeidet under krigen. 
Handlingen beveger seg smidig mellom disse to tidslinjene og henter dessuten opp episoder fra Alans barndom. 
Klipperen William Goldenberg, som vant Oscar for Argo , gjør nennsom bruk av dramatisk arkivmateriale fra krigen. 

Moderne diagnose 

Benedict Cumberbatch spiller Turing som en asosial, hyperintelligent type som hans egen mor kaller en skrue. 
Cumberbatch gjør en strålende rolle, men er i overkant preget av våre dagers diagnosekultur i tolkningen av den historiske personen. 

Så kan man diskuterer hvor mye historisk korrekthet betyr for en film som dette. 
Ikke uventet har historikere kritisert framstillingen. 
Blant annet skal filmen ha et mye høyere konfliktnivå i staben til Turing enn hva som visstnok var tilfelle. 

Det er et velkjent grep (jevnfør Kon-Tiki) som jeg mener man må regne med fra filmer i denne spillefilmsjangeren. 
Som drama fungerer det utmerket når kollegene vekselvis avskyr og beundrer sjefen. 
Konfliktene åpner også for en sentral posisjon for Keira Knightley i et ellers mannsdominert persongalleri. 
Knightley spiller kodeknekkeren Joan Clarke (også hun en historisk person), en karakter som skaper samhold i det konfliktridde korpset. 

Unormale genier 

Da er det mer diskutabelt at The Imitation Game repeterer gamle klisjeer om det store, ustabile geniet. 
Eksempelvis har Knightley en sentimental avslutningsmonolog om verdens behov for unormale mennesker. 
Komponisten Alexandre Desplat holder stort sett sin sti ren, men blir søtladen i denne sekvensen. 

Oscar? 

Boyhood er min store favoritt når det amerikanske filmåret 2014 skal oppsummeres og premieres. 
Men dersom The Imitiation Game kan plukke med seg et par statuetter fra Golden Globe og Oscar, så vil det være en milepæl ikke bare for Morten Tyldum, men hele det norske filmmiljøet. 
Tvi tvi. 
