En skute-cowboy i solnedgang
Det var aldri noen som forklarte hvorfor Jack Nicholson var så kompromissløst vittigvond i kjeften i «Livets lyse side». 

Nå vet vi at han antakelig følte en intuitiv, urealisert mannlig bitterhet over aldri å ha kommet lenger enn til den flinke ensomheten på skrivebordets holme. 
Pål Jackmans «Jernanger» er om menn uten gule lapper, menn uten borrelås, menn uten hekter og binders og alt som gjør at forstandige mennesker holder fast ved det som er godt og sunt og framtidsretta i verden. 

Den rustne skuta som egentlig skulle ha vendt tilbake i triumf til vinter-negrene i det forbanna Finnmark, ligger etter 30 år framleis ved bryggekanten i Stavanger og er et mektig symbol på frihetens uvirksomhet. 
Jeg føler egentlig at dette er en Kris Kristofferson-film, og derfor plager det meg at den unge livsnøleren (spilt av Pål Sverre Valheim Hagen) heter Kris. 
Frihet er bare et annet ord for intet mer å miste. 
Bjørn Sundquist spiller romantikeren Eivind, som forelsket seg så sterkt i unge Beatrice (er hun i slekt med dama til Dante?) at han aldri gjorde noe mer med livet sitt enn å stikke av og flikke på en useilbar båt. 

Livet er ei skute med hål i bånn. 
Jo lenger du venter, desto større blir hålet. 
Livet blir ei landligge med ølservering og verbalt potent bitterhet. 

«Jernanger» er på én måte en rolsete film som unner seg digresjonenes optimisme: 
Regissøren satser på at publikum får med seg skiftene sjøl om de av og til hakker seg på. 
Men skikkelsene i historien er uventa og storarta. 

Bjørn Sundquist spiller en rolle som han må være født til. 
Han renner over av vittig-bitter einstøingsjarm på en tøff og verdig måte som gjør at mannen aldri blir puslete. 
Vi kjenner alle menn av den sorten som river av seg hjerte-sensorene i sykehussenga og seiler sin egen sjø, og vi syns de er litt galne. 
Men det finnes en sår og stolt logikk i det. 
En mann kan ligge ved land eller seile seg til døde. 
Til slutt velger han seilasen. 

Hans Petter Hansen og Hansens hund er fantastiske skikkelser av den sorten som vi sjelden ser i norske filmer, akkurat som Magne Høyland. 
Pål Sverre Valheim 
Hagen spiller nyansert og detaljert opp mot Sundquists voldsomhet. 
Han gjør egentlig en oppsiktsvekkende følsom rolle. 

For folk som kjenner den upleide og ustrøkne utelivssida av Stavanger godt, vil «Jernanger» føles som et relevant gjensyn. 
Vi er som Sundquist, og vi er som Valheim Hagen i denne byen. 
Ikke helt rektige alltid, men til stede likevel. 

Og det er noe fantastisk poetisk og flott ved en mann som står ekstrem-mysende opp hver morgen og skyter med hagle på sola. 
