Vond å vende
Den ensomme fanatikeren i «Paradis: 
Tro» forblir en fremmed. 

FILM: 
Det er lett å glemme i dagens ikke påtrengende asketiske samfunn. 
Men den europeiske, kristne tradisjonen har vært å tukte legemet snarere enn å pleie det. 
Kropp og sjel har blitt satt opp mot hverandre, med sjelen som det egentlige, evige, og kroppen som vedheng og distraksjon, som syndig forleder. 

En ram påminnelse om nettopp dette kommer helt i begynnelsen av «Paradis: Tro», siste film fra en av østerrikes påfallende mange nasjonalprovokatører, Ulrich Seidl. 
Sykepleieren Anna Maria (Maria Hofstätter) kneler foran krusifikset hjemme, kler av seg på overkroppen og pisker seg selv på ryggen, igjen og igjen, til huden blir rød og sår. 

Ekteskapelig basketak 

Anna Maria er en flagellant, en selvpisker, slik tusener av fromme har vært før henne. 
Hun er også en slags frilansmisjonær som ringer på hos tilfeldige familier, og som bevæpnet med et mildt smil og en vilje av blankt stål stort sett klarer å presse seg inn gjennom de smale dørglipene. 
Der havner hun i intense ordvekslinger med oppgitte familier eller forvirrede eremitter som mest av alt vil ha henne ut av huset. 
Likevel fortsetter hun. 

Denne ydmykende monotonien avbrytes når en mager mann i rullestol (Nabil Saleh) kommer på besøk. 
Det viser seg at han er en ektemann hun har skilt lag med, han er muslim og ser på Jesus på korset som en rival på mer enn én måte. 
Han er fortørnet over ikke å bli møtt med omsorg og kjærlighet, og går inn for å bryte ned Anna Marias altoppslukende tro. 
Et mentalt og, etter hvert, fysisk, basketak følger. 

Sølepyttfarger 

«Paradis: Tro», som vant andrepremien under årets filmfestival i Venezia, er en del av en trilogi der Ulrich Seidl tar for seg tilstanden til tro, håp og kjærlighet i dagens Europa. 
Den første filmen, «Paradis: Kjærlighet», handlet om kvinnelige sexturister i Afrika, og gikk på kino tidligere i høst. 
Den gnistret i hvitt og asurblått der den nye filmen flyter i utvaskede sølepyttfarger. 
Men også her er bildene rolige, stiliserte, sentrert rundt en streng geometrisk komposisjon: 
Urørlige titteskapskulisser rundt et opprivende drama. 
«Paradis: 
Tro» handler, i likhet med den første filmen, også egentlig om isolasjon og lengsel. 

Anna Marias fanatiske fromhet er også arenaen der hun tar ut sine seksuelle drifter, skamfullt og i ensomhet. 
De ellers frittstående filmene lenkes også sammen ved at hovedpersonene viser seg å være søstre. 

Fanatiker 

Men «Paradis: 
Tro» føles fjernere, mer fremmed. 
I Anna Maria aner seeren et menneske med et behov for å hengi seg fullstendig, til noe eller noen, men hun beveger seg for lite, viser for få nyanser. 
Hun forblir ganske enkelt en stivsinnet fanatiker som går rundt og rundt i sine egne mentale sirkelspor. 
Maktkampen mellom henne og ektemannen har gnist og liv, men den hardnakkede stabbingen fra dør til dør, med en Jomfru Maria-statuett knuget i armene, blir gruelige gjentagelser som må gå den mest engleaktig tålmodige seer sakte på nervene. 

Både Teresa i «Paradis: Kjærlighet» og Anna Maria i «Paradis: 
Tro» har behov de ikke vet hvordan de skal stille. 
Teresa søker kjærlighet blant kenyanske strandgutter og later som om det ikke er prostitusjon, mens Anna Maria vier seg til dogmatisk, rigid religion og lukker ørene for utfordringer og innvendinger. 
Og slik er verden blitt at det er lettere å ha omsorg og medynk med den førstnevnte. 

Filmen har premiere 1. juledag. 
