90-tallshelten har kalt sitt nye album «nine feminist bangers»
Rusten synthpop fra halve Everything But The Girl. 

ALBUM: 
Selv om man kanskje husker henne best for bestselgeren «Missing» eller Massive Attacks utenomjordisk vakre «Protection», bør man ikke glemme at Tracey Thorn faktisk står bak et av 90-tallets største popalbum. 

Innen 1996 hadde Everything But The Girl – som Thorn grunnla sammen med partneren Ben Watt over et tiår tidligere – fullstendig forlatt sin smakfulle flørt med taffeljazz. 
«Walking Wounded» var i stedet et kjærlighetsbarn av Englands eksperimentelle klubbmusikk: drum & bass og drømmepop i en ofte hjerteskjærende enhet. 

Selv om duoen forlengst er lagt på hylla, fortsetter Watt og Thorn å gi ut musikk på egenhånd. 
«Record» er hennes fjerde soloalbum siden oppløsningen, og følger den sympatiske samleboksen «Solo» fra 2015. 
Produsent Ewan Pearson er som vanlig med på laget, det samme er medlemmer fra det amerikanske indiebandet Warpaint. 

Thorn har kalt albumet «nine feminist bangers», men «Record» inneholder i all hovedsak slående slapp synthpop, og minimalt som inspirerer til å ta til gatene. 
Riktignok finnes det noen hederlige unntak. 
«Sister» er en hissig disco-juggernaut, malt i blod snarere enn regnbuefarger. 
Lydbildet på singelen «Queen» er rustent og utdatert, sånn som det meste her, men Thorn gjør det klart at det egentlig skjuler seg en stor poplåt i bunn – man tar seg selv i fantasere om hvor bra den ville vært om innpakningen stod i stil med innholdet. 

«Smoke» er kanskje mest vellykket. 
Som tittelen hinter om, er dette en real slowburner – den typen ulmende, urovekkende ballader som Thorns autoritære røst alltid har vært skapt for (noe nevnte «Protection» er et kroneksempel på). 

Tross lyspunktene er «Record» en uinteressant utgivelse. 
Man fristes snarere til å lytte til «Solo: Songs and Collaborations 1982-2015», eller la høydepunktene på «Walking Wounded» nok en gang fremkalle gåsehud. 
