Bryan Ferry:«Olympia» 

(Virgin / EMI) 

Gusten Casanova. 

Ferrys stemme - aldri et åndfullt instrument, men det pleide å ha satirisk-teatral snert - er så godt som borte på hans første soloalbum med hovedsakelig originalmateriale siden 1994 («Frantic», 2002, var 50 / 50). 
En usikkert bevrende, hes hvisking er igjen, men den er uegnet til å dandere musikk som gjør sitt ytterste for å være ultrapolert og glanset overfladisk. 

Musikken er dvask disko og funkpop, lett «Manifesto» (1979)-aktig, og tekstene forutsigbare: 

Forsofne Ferry, rockens Ari Behn, førsteelskeren som selv blir forført og forlatt, gråter stille i martinien sin. 
OK, det er «greia» hans. 
Men han er 65 nå, og det føles som å møte far på sjekker'n på en klubb for tjueåringer. 

BESTE LÅT: 
«Tender Is The Night» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
