Hvalmirakel i isødet
En hvaltragedie er i ferd med å skje: tre hvaler sitter fast i isen. 
Da kommer alle de snille menneskene. 
Rørende og vellaget. 

Romantisk drama. 
USA 2012. 
Regi: 
Ken Kwapis. 
Med: 
Kristen Bell, Drew Barrymore, John Krakinski, Dermot Mulroney, Ted Danson, Vinessa Shaw m. fl. Lengde: 
1 time 47 min. 
Tillatt for alle. 

Hvaler er egentlig ikke søte. 
Så de er ikke like enkle å menneskeliggjøre som pandaer og hundehvalper. 
Likevel er det laget mye sentimentalt og rørende om hvaler i Hollywood. 
Men «Big Miracle» er ikke en ny «Free Willy». 
Med utgangspunkt i en utrolig, virkelig hendelse fra 1988 forklarer den heller mekanismene som får hjertene våre til å blø sånn for forsvarsløse dyr. 
Det er en vindunderlig, vakker historie om engasjement og empati. 
Og om medienes makt. 

Tre gråhvaler, som vanligvis drar sørover når den harde vinteren kommer til Nord-Alaska, er fanget i isen. 
En liten råk er fortsatt åpen, så de kan komme opp og puste. 
Men snart vil også den fryse til. 
Da dør hvalfamilien. 
Hva kan gjøres for å hjelpe hvalene ut i åpent hav? 

Nyhetsreporteren Adam Carlson (John Krakinski) på et lite distriktskontor oppdager tragedien, og forteller om den først. 
Snøballen ruller raskt. 
Miljøvernaktivister, mediefolk, Nasjonalgarden, oppfinnere, kremmere og politikere strømmer til åstedet. 
Mange vil vinne PR-krigen eller tjene noen ekstra slanter på at hvalene er «in». 
Hele verden følger fjetret med på det intense kappløpet – time for time. 
Så blir redningsaksjonen til storpolitikk på internasjonalt nivå. 

«Big miracle» er basert på boken «Freeing the whales» av Tom Rose, som dokumenterte den oppsiktsvekkende historien som fant sted på tampen av den kalde krigen. 
Selv om både tittelen og virkeligheten har gitt utfallet, er det nesten uutholdelig spennende og følelsesmessig intenst å følge kampen for å redde hvalene. 

Så kan man argumentere for at istedenfor å hollywoodisere det dramatiske hendelselsforløpet med humor, romantikk og hvalempati, kunne man laget en vel så slående dokumentarfilm. 
Det er nok sant. 
Men hvordan en historie fortelles betyr mye for hvem og hvor mange som får den med seg. 
Og det er nettopp den følelsesmessige og empatiske siden av filmen, som aldri tipper over, som gjør den til en feelgoodbombe av dimensjoner for hele familien. 
Som gir oss tilbake troen på at godhet og omsorg trumfer kynisme. 
Så får vi heller tåle at regissøren trodde at vi også trengte en litt klønete og helt unødvendig kjærlighetshistorie for å bli bergtatt av denne fantastiske historien. 
