Perfekt
Jeg tror nok det: 
Hvis du bare skal se én ny film i år, se denne. 
Ikke fordi den er best, men fordi du vil føle så mye. 

Denne filmen er en hyllest til alle folka og alt de ble laga av og med, den er en hyllest til musikken og alt den består av, den er en hyllest til veien og alt den står for — alt samla i den perfekte, sentimentale melankoli mellom en forvirra sønn og en far i urne. 

Orlando Bloom! 
Å endelig, Orlando uten sverd, men med sitt skjønne Kyle MacLachlan-fjes i humoristisk følsomhet. 
Han står til Kirsten Dunst som fellesoppfinnelsen av en snill sykdom og dens vaksine; akkurat for øyeblikket finnes det ikke et mer perfekt filmpar. 
Susan Sarandons deilige forutsigbarhet, høyt hevet over behov for endring. 

Cameron Crowes første film etter «Vanilla sky» er merkelig satt sammen. 
Den beveger seg som en ukjent dans, og på et merkelig vis er slutten som den egentlige starten på en film, og filmen er et vorspiel. 
Her er dristige longører (longører er alt det livene deres består av, men som filmer helst unngår), her er langvarige, poetiske drømmerier og tårevåt satire og en paradoksal tilstedeværelse i en verden som er idiotisk og perfekt. 

Bloom spiller en skodesigner som står for USAs største fiasko noensinne og vil begå selvmord. 
Så dør faren, og han er nødt til å fly til Kentucky for å delta i verden. 
På flyet tjener den vanvittige snakkeren Dunst. 

En av de fem fineste sangene i verden er Elton Johns «My father's gun» fra «Tumbleweed connection», og du får høre den to ganger til guddommelige bilder. 
Dessuten får du et gjenforent band som spiller til begravelse med flammende måke. 
Wow. 
Det er så stilig. 
Du vil se det. 
