TV-anmeldelse:Interessant og lekkert 

De siste spilloppene til Ari Behn og Per Heimly er av den severdige sorten. 

«Ari og Per» NRK1, fredager kl 22.30 

«Ari og Per» starter med en tilbakeblikksekvens hvor Ari danser på et bord flommende av champagne. 
Behns fortellerstemme slå fast at han var en irriterende fyr fra Moss -«dumdristig og pompøs til det provoserende», og at Per var hans beste venn - «en eksentrisk og småfrekk fotograf». 
Men nå, forsikrer Ari, er de ikke lenger unge og lovende, eller like selvsikre. 
Men de liker fremdeles å tro at de er udødelige. 

Og hadde ikke fortellerstemmen beholdt dette snevet av den påpekte pompøsiteten, hadde vi heller ikke trodd på Ari Behn. 

Programserien går ut på at de to gjenforente frendene reiser rundt i verden og oppsøker folk som «lever på tvers av det som er normalt». 
Og de har lykkes i å finne miljøer du ikke visste du ville vite mer om. 

I første program, «Kjærlighet til salgs», reiser duoen til Japan for å sjekke ut «host»-miljøet, hvor japanske kjekkaser på egne klubber leier seg ut til husmødre og karrierekvinner som tørster etter oppmerksomhet. 
I «Kameratskap og kannibalisme» møter vi det irske sigøynermiljøet. 
De halvtimes lange episodene gir ikke rom for dypdykk, men radarparet leverer interessante skråblikk inn i kuriøse miljøer. 

De skildres både gjennom intervjuer med mennesker og Ari og Pers egne refleksjoner etter å ha «infiltrert» miljøene. 
Alt klippet sammen med stillbilder fra Heimlys kamera, som skaper små meditative pusterom i strømmen av opplevelser. 

Og det er i møtet med menneskene vi kan glimte gull. 
Tilløpene til arrangerte «sketsjer» med de to er det minst vellykkede, mens øyeblikkene med genuin frykt i øyene på Ari er gjennomført underholdende. 
Og hvem visste at han skulle vise seg å ha noe til felles med gudfaren for de irske sigøynerne: barnas navn tatovert nedover ryggen. 

I dynamikken mellom Per og Ari, går Per inn i rollen som bajas-«sidekick», som rydder bar-bordene ved å drikke opp restene og som vil ha med seg øl i bilen. 
Til tider virker det tilgjort. 
Men det er også han som får fram glimtet i øyet på Ari, og får ut hvor romantisk det er å være gift med en lysfontene. 

Visuelt sett er serien lekker å se på. 
Den vekker nysgjerrighet og leverer reiser du gjerne blir med på - og balanserer fint mellom pompøsitet og selvironi. 

90-tallets nye vin har definitivt hatt godt av lagringstiden. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene 

INGVILL DYBFEST DAHL 
