Film:Gnål uten gnist 

«Sparkle» er en nyinnspilling av filmen med samme navn fra 1976, som igjen var inspirert av historien om The Supremes. 

Vi befinner oss i Detroit i 1968, hvor tre søstre sniker seg ut fra sin strenge, kirkegående mamma (Houston) om kveldene for å jage drømmen om å bli stjerner. 

Den beskjedne kirkekoristen Sparkle (Sparks) tør ikke synge selv og overtaler den sexy søsteren Sister (Ejogo) til å fremføre låtene hun skriver. 
Når en sympatisk manager (Luke) hører dem og ber Sparkle levere en jentegruppe, får de også med den fornuftige søsteren Dolores (Tika Sumpter). 

Deretter følger en klassisk fortelling inkludert kjæreste som slår, narkotikamisbruk, knuste drømmer og et siste forsøk på å reise seg igjen. 

Det skal godt gjøres å pakke flere klisjeer inn i en film enn det regissør Salim Akil og manusforfatterne gjør i «Sparkle». 
På den måten er det en velfylt film. 
På de fleste andre er den syltynn. 
«Dreamgirls» blir kompleks og dyp i sammenligning. 

Å bruke en etablert oppskrift er greit, men det hadde vært en fordel om publikum ikke kunne gjette seg til samtlige scener fra starten. 

Det er flere detaljer som skurrer der filmen hopper fra den ene patospakkede scenen til den andre, uten å gi oss nok motivasjon til å henge med. 
Når Sister og kjæresten Satin (Mike Epps) i sakte film stikker av fra en mislykket opptreden og deretter deljer løs på hverandre, tipper det melodramatiske over i det komiske. 

En blir også sittende og lure på hvordan alenemoren Emma har råd til det relativt komfortable livet de lever, når det som kommer fram om henne er at hun ble gravid som 16-åring og slet med misbruk samtidig som hennes egen stjernedrøm kollapset. 

I lys av hvordan Houston selv endte sine dager, gir en del av replikkene hennes en uhyggelig gjenklang. 
Klangen i hennes solosang i kirken er heller ikke direkte hyggelig. 
Mens skuespillet hun leverer er helt greit, er stemmen en skygge av seg selv. 

Der filmen får puls er i de øvrige musikalnumrene. 
Men dem er det dessverre få av. 

«American Idol»-vinner Sparks' filmdebut får ståkarakter under tvil. 
Replikkene er flate og hun bytter på to ansiktsuttrykk mens hun avleverer dem. 
På scenen er hun mye sterkere, men selv ikke der gnistrer det. 

Det nærmeste vi kommer glød og nærvær i «Sparkle» er fra Carmen Ejogos skiftvis selvsikre og nerveskjelvne Sister. 

Resten er hurtigfalmende overflateglans. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
