Humørfylt pisking og halsbrekkende prog
Jaga Jazzist fornyer seg innenfor velkjente rammer. 

||| 
ALBUM: 
Selv om man kan hevde at «Jaga alltid høres ut som Jaga», er det mye nytt å spore på bandets fjerde album. 

Gjengen på ni spiller fortsatt sin instrumentale, orkestrerte jazzrock — like inspirert av Frank Zappa og Tortoise som av Philip Glass — men idet vi fryktet at gruppa skulle stivne i forutsigbare mønstre, klarer Jaga ved hjelp av små justeringer å fornye seg uten å forandre seg for mye. 

Humørfylt pisking«One-Armed Bandit» ligger nærmere «The Stix» (2003) enn den ganske rocka og gitartunge forrigeplata «What We Must» (2007). 

Dette manifesterer seg blant annet i Martin Horntveths trommespill: her er det mindre øs, mer av den karakteristiske og humørfylte piskingen vi liker så godt. 

Komposisjonene virker dessuten strammere og mer gjennomtenkte enn det de var sist gang. 

Instrumentale historierOg selv om takt- og stemningsskiftene hagler, oppleves bandets tekniske briljering sjeldent som koketteri. 

Tvert i mot klarer de å skape en helhet i den rike instrumenteringen, noe som gir flere av sporene et preg av historiefortelling: 

«Bananfluer overalt» er for eksempel dekadent bilmusikk for en kjøretur fra Palm Springs til LA, mens «220V/Spektral» er lyden av soloppgangen som venter der. 

«Toccata» byr på kjøligere minimalisme, som et åpent brev til Steve Reich, hvis innflytelse alltid har ligger mer eller mindre skjult i bunn av det Jaga har gjort. 

For mye av det gode«Prognissekongen» blir derimot for mye av det gode, noe tittelen faktisk advarer om. 
Det er morsomt nok med en halsbrekkende og anmassende proglåt — kanskje spesielt i konsertsammenheng — men på plate blir det for, kan vi si, internt? 

«Music! 
Dance! 
Drama!» lider under noe av det samme, selv om første halvdel av preges positivt av den nyervervede Jaga-gitaristen Stian Westerhus og hans fantasifulle lyder og riff. 

Fulltreffer til sluttFantasifull må også avslutningen på albumet kalles. 

«Touch of Evil» er muligens noe av det mest interessante Jaga noen gang har laget, og kanskje peker den ut veien videre for bandet? 
Låta fletter sammen kitsch og nyvinning, ambient og vestkystrock, pirrende blås og borende gitarer, fremtid og fortid. 

Seks minutter og førti sekunder som i seg selv gjør det nødvendig å høre dette albumet. 
