Regnfulle, danske katastrofeklisjeer
Et ulogisk, vagt og klisjéfylt manus svekker både engasjement og spenning i den ellers vellagede danske Netflix-serien «The Rain». 

TV-serie: 
The Rain 

Sjanger: Post-apokalyptisk dystopi. 
Nasjonalitet: 
Danmark 2018. 
Kanal: 
Netflix. 
Sesong 1, 8 episoder (avsluttende). 
Med: 
Alba August, Mikkel Boe Følsgaard, Lucas Lynggaard Tønnesen, Lars Simonsen, Iben Hjejle, Angela Bundalovic m.fl. Anmeldelsen er basert på episode 1–3. 

Når dette tiåret en gang skal oppsummeres og få sitt image, vil den postapokalyptiske dystopien som har herjet populærkulturen stå veldig sentralt. 
Vi som for lengst har opplevd en matt metthet av dyriske overlevende på jakt etter mat, likesinnede og en ny tilværelse, håper i det minste på noen nye vrier og poenger når nye filmer/serier/bøker spys ut. 

Det er en viktig grunn til at den danske serien «The Rain» en skuffelse, men ikke den eneste. 
For «The Rain» tilfører ikke denne så forslitte sjangeren noe særlig nytt. 
Kanskje er det eksotisk for amerikanere å se overlevelsesinstinkter utfolde seg på dansk med undertekst i skandinavisk natur, for oss holder ikke det. 

En fryktelig byge 

En helt vanlig dag i et velfødd og problemfritt Danmark, mens Simone (Alba August) akkurat har blitt bedt på date, inntrer katastrofen: et regnskyll har med seg et virus som utrydder omtrent hele befolkningen, Simone og hennes bror Rasmus blir reddet i sikkerhet i en teknologitung bunker av faren. 
Han vet tydelig vet noe om konsekvensene, men snakker bare i gåter. 

Simone og Rasmus blir værende i bunkeren i seks år før de våger seg ut. 
Etter hvert treffer de andre overlevende, og legger ut på en farefull ferd på jakt etter mat og faren til Rasmus og Simone. 

Budskapet og det grunnleggende temaet er selvfølgelig at vi ikke skal føle seg for trygge i vår rike, velregulerte verden. 
Teknologi, klimasynder og grisk kapitalisme kan ødelegge alt om vi ikke velger den smale, rette vei. 

Og når livet som vi kjenner det blir ødelagt og alt det vi sto for er borte. 
Da kicker våre grunnleggende instinkter inn: jakten på mat og overlevelse trumfer både samhold og tillit. 

Et ungt knippe skuespillere gjør en formidabel innsats med det de har å spille på. 
Musikkvalget er tidvis overdramatisk, men vel så ofte rørende vakkert. 

Endimensjonale ungdommer 

Men hva hjelper det, når rollefigurene fortsatt etter tre episoder er som endimensjonale roboter: evig jakt på mat og ly. 
Totalt blottet for nysgjerrighet på hva som har rammet dem, hvorfor og hvordan. 
Mens vi seere lurer på alt dette, fortsetter de overlevende spaserturen eller løpeturen mot neste delmål. 

Det virker som om serieskaperne her tror at uvisshet skaper spenning og drama, at dialog som «jeg kan ikke si noe», «du skal ikke bekymre deg» og «det er bare noe jeg må ordne» skal vekke vår nysgjerrighet. 
Men dessverre er det tvert imot. 

Riktignok får vi noen interessante ledetråder i slutten av episode 3. 
Men det er altfor sent. 
