Robert Plant gjør det motsatte av hva folk forventer av ham
Droppet Led Zeppelin-gjenforening for å gjøre soloprosjekt. 

||| 
ALBUM: 
Band Of Joy er både tittelen på et av Robert Plants første band på 60-tallet, før han ble verdens beste rockvokalist i Led Zeppelin, og hans første soloalbum på fem år. 

62-åringen ønsker å gjøre alt annet enn det mange har nærmest forventet etter gjenforeningen av Led Zeppelin i London i 2007, nemlig å gjøre en lengre turné med heavypionerene. 

I stedet går han samme år i studio med countrymusikkens mykeste stemme, Alison Krauss, og resultatet blir et salg på over én million eksemplarer og seks Gammy-priser. 

Stemte ikke I et intervju med Mojo sier Plant at han og Krauss møttes i 2009 med tanke på å spille inn en oppfølger, men det stemte bare ikke. 

Etter fire dager så de på hverandre og sa: 
«La oss prøve dette seinere en gang». 

Men - han er overbevist om at det blir et nytt album med Krauss også, når tida er moden for det. 

Nok en gang bryter Plant med det mange ville føle var helt opplagt, å følge opp en knallsuksess som også tok dem til Norge i 2008. 

Om hvorfor han ikke heller ville reise rundt med «Sirkus Zeppelin» etter at han og Jimmy Page langt på vei «nesten» gjenforente bandet på 90-tallet, sier han: 
«Jeg spiller heller på en liten klubb i Birmingham og har det moro enn å gjøre stadionkonserter og ikke vite hvor jeg er og hva jeg er». 

Og han gjorde alvor av det, og startet bandet The Priory of Brian - som i 2000 dukket opp på Ole Blues-festivalen i Bergen. 

Han kom flere år, også med det world music-inspirerte bandet The Strange Sensation. 

Sterk og myk 
Nå har han altså blåst liv i Band Of Joy fra 60-tallet, men bare i navnet. 

Bandet på albumet ledes av americana-artisten Buddy Miller, gitarist og produsent sammen med Plant - med Emmylou Harris og Steve Earle på cv-en ved siden av en solokarriere. 

Sammen har de støpt et fundament som hviler sterkt på Plants karakteristiske stemme, noen ganger sterk som krutt og noen ganger, særlig i den svulstige country/doo-wop-balladen «I'm Falling In Love Again» fra 1966 og countryinspirerte «The Only Sound That Matters», myke som silke - og med Darrell Scott på stemningsskapende pedal steel. 

Coverlåter Igjen er det coverversjoner Plant har lagt sin elsk på, og de fleste går langt tilbake i tid. 

Dessuten er det stort sett låter som ikke er opplagte valg. 

Han går tungt ut i Los Lobos' «Angel Dance» fra deres album «The Neighbourhood» (1990). 

Den pulserende låten drives fram av Millers rufsete gitar, Darrell Scotts hektiske mandolin og Marco Giovinos drønnende trommer og perkusjon - og selvfølgelig Plants stemme. 

Low Richard Thompsons «House Of Card» fra 1978 fortsetter i samme spor, med Patty Griffin veldig til stede på vokal, mens «Central Two O Nine» er en akustisk blues - den eneste nyskrevne låten på albumet signert Miller og Plant, riktignok basert på en låt av bluesmannen Lightnin' Hopkins fra 1965. 

«Silver Rider» er den første av to låter fra Minnesota-bandet Lows album «The Great Destroyer» (2005), den første en sakte duett med Griffin og den andre, «Monkey», vassere og mer intens enn Low sjøl gjør den - med Millers messende gitar som grunnmur. 

«Cindy, I'll Marry You One Day» fortsetter i samme spor, mens Plant sier om en av de siste låtene avdøde Townes Van Zandt skrev, «Harms Swift Way», at den er grunnen til at Plant ikke lenger skriver låter. 

Satan «Satan Your Kingdom Must Come Down» er et høydepunkt, en svovelluktende, tradisjonell gospellåt som også Uncle Tupelo og Willie Nelson har gjort - den siste faktisk også med Buddy Miller på gitar. 

Albumet avslutter med røffe og brummende «Even This Shall Pass Away», basert på et dikt av Theodore Tilton fra 1867, med djevelsk gitarspill av Miller. 

«Band Of Joy» er alt annet enn strømlinjeformet, og noe annet ville nok stride mot Plants egne prinsipper - det om å gjøre akkurat som han vil, når han vil det. 

Albumet vokser seg gradvis mektig, så gi det litt tid. 
Og gled deg til konserten på Sentrum Scene i Oslo 16. oktober. 
