Nydelig om kvinner som trøster, elsker, konkurrerer, og jobber, jobber, jobber
«Vokterskene» handler om kvinnene som blir igjen når mennene drar i krigen. 

FILM: 
Det er mange bilder av hender i «Vokterskene». 
Det er kvinnehender, for det aller meste, og de arbeider, baker, vasker, pumper vann fra brønnen, holder plogen på rett kurs, trekker en okse over gårdsplassen. 
Kvinnene er Madame Hortense (Nathalie Baye), den grånende husfrua på en stor gård, den elegante og utilpasse datteren Solange (Laura Smet), Solanges stedatter og den driftige hushjelpen Francine (Iris Bry). 

Første verdenskrig herjer, og Madame Hortenses to sønner og svigersønn tjenestegjør alle ved den blodige vestfronten, der Frankrike mistet nesten en hel generasjon med unge menn. 
Frykten og lengselen må imidlertid kvinnene håndtere samtidig mens de bærer, pløyer og hugger ved, for mens mennene er ved fronten, er det de som må holde det hele igang. 

Rammene rundt livet 

Den våkne skildringen av iherdig, påpasselig arbeid er på sin stillfarne måte noe av det som gjør inntrykk i «Vokterskene». 
Fingrene til Madame 
Hortense glir nedover en nennsomt utfylt side i regnskapsboken, blar gjennom en katalog over nymotens landbruksmaskiner som kanskje er verd å investere i. 
Francine får sin første bankbok og begynner å planlegge fremtiden. 

Dette er kvinner som ikke kan være avhengige av menn og som ikke aner hva som vil skje, og som prøver å gjøre grunnen under føttene litt stødigere. 

De materielle rammene rundt og premissene for livene deres trer tydelig frem, samtidig som de er i en ekstrem situasjon, der hvert sendebud kan komme med beskjeden om at det denne gang er en av deres som er blitt drept. 
«Vokterskene» er en lydhør skildring av en stemning og en tilstand. 

Sex og aggressivitet 

Ikke at det skorter på dramatikk. 
Sex og aggressivitet pipler frem i de små glipene som finnes, kanskje desto mer når møtene folk imellom er korte og hektiske og krigen truer noen mil unna. 
Amerikanske soldater handler landbruksprodukter av kvinnene og benytter anledningen til å få seg en flørt og helst litt mer. 
Franskmenn hjemme på perm plirer mistenksomt rundt seg etter rivaler og lurer på hva kjæresten har drevet med siden sist. 
Og behovet for litt kroppslig hengivelse før avreisen til fronten får de voldsomme følgene denslags kan få. 

Men det er relasjonene kvinnene i mellom som står i sentrum. 
Det kan ta form av fellesskap, av taus og umiddelbar omsorg mellom noen som knapt kjenner hverandre, men også av den konkurransen som nesten uunngåelig oppstår i pressede situasjoner. 

Madame Hortense og Francine er ressurssterke kvinner med mye gjensidig respekt, men så kommer uunngåelig det punktet der de får forskjellige interesser. 
Da hardner det til i en av dem. 

For lang, godt spill 

Alt dette foregår i på det disige, vakre franske bondelandet, i utsøkte bilder som ville nærmet seg det kitschy om publikum ikke hadde blitt gjort så til de grader klar over innsatsen det krever av de som bor der. 
Regissør Beauvois lar de klare blåfargene i forklærne og blusene til kvinnene gå igjen i vinduslemmer og dekketøy, og skaper gjennomkomponerte bilder som nesten, men bare nesten, bryter med den usentimentale realismen. 

To timer og et kvarter tar det. 
Det er ikke til å komme unna at det er for langt, og det er «Vokterskenes» største problem. 
Men alt annet er så gjennomført, ikke minst skuespillet. 
Den formidable Nathalie Baye, grundig avglamorisert, er både sårbar og full av en seighet som fremstår som uovervinnelig, mens Iris Brys Francine blander styrke med romantisk uvisshet og lengsler, etter han som er ved fronten. 
Til sammen skapes et troverdig portrett av en vanskelig situasjon, blant trær og åser som nesten er utroverdig billedskjønne. 
