«The Trip to Spain»:Satt i en sal med tolv andre og lo høyt 

Den beste veggen å være flue på. 

FILM: 
Oppskriften er den samme, men valget av krydder varierer for hver gang. 
«The Trip to Spain» er den tredje av reisefilmene til komikerne Steve Coogan og Rob Brydon, og de gjør akkurat det samme som i «The Trip» og «The Trip to Italy»: 
Reiser rundt i et nytt land og spiser på restauranter de skal anmelde, sjekker ut og inn av hoteller, kjekler i bilen og konkurrerer om hvem som er best til å imitere Michael Caine. 
Coogan og Brydon spiller parodier på seg selv: menn med samme navn, samme karrierer og til forveksling like liv, men med fiktivt intensiverte konflikter, kvaler og kjærlighetsforhold, suksesser og nederlag. 

Suverent vittig 

Virkningen er dobbel. 
For det første er «The Trip to Spain» en svimlende kjapp og suverent vittig komedie, så morsom at denne anmelder satt som en av tolv journalister i en svær kinosal og lo med lyd. 
Coogan og Brydon spiller lynrask verbal pingpong og mikser punchlines og popkulturelle referanser til en unik blanding. 
Dette er vitser uten fluer i suppen, men med noen tusen av dem på veggen. 

Fordi publikum får rollen som smuglyttere til samtalen mellom to kunnskapsrike og komediefaglig drevne venner, gir ikke samtalen inntrykk av å være tiltrettelagt for utenforstående. 
Her er det om å gjøre å fange allusjonene og henge med i svingene, som på en løpsk karusell. 
Så skal det sies at «The Trip to Spain» i større grad enn de foregående filmene bærer preg av at det tross alt ligger nitid planlegging bak improvisasjonene, og at leken synes å lande på et forhåndsbestemt sted. 

Henslengt lærd 

For det andre er den verbale leken også en maske, en nervøs stedfortreder for noe annet og mer alvorlig. 
Coogans og Brydons personaer tøyser for tøysets skyld, men de tøyser også i stedet for å sette ord på det som egentlig plager dem. 
I «The Trip» var det Coogans bekymringer, blant annet for karrieren, som stod i sentrum. 
I «The Trip to Italy» var Brydon den mest lealause, den som søkte seg mot andre kvinner mellom samtalene med småbarnsfamilien hjemme i England. 
Denne gang er det igjen Coogan som strever mest, som stadig minner Brydon om at han er den mest kjente og prisbelønte av de to, men som egentlig føler seg maktesløs: 
Overfor kvinnen som kanskje eller kanskje ikke vil ha ham, overfor de kreative mulighetene som uteblir og agenten som slutter i jobben og overlater ham til en purung, blunkende erstatter. 

Den yngre generasjonen er tydelig til stede i «The Trip to Spain», vennlig og ivrig, men for Coogan fremstår de som en brølende horde, som kommer bakfra og snart vil ta over alt. 
Det er ikke tilfeldig at en av de sentrale litterære referansene - «The Trip»-filmene har alltid vært henslengt sprenglærde, bestrødd med henvisninger til klassisk litteratur og historie - er til Shakespeares «Kong Lear». 
«Kong Lear» er blant annet drevet nettopp av frykten for å bli feid til side, kassert av en oppvoksende slekt som har vokst seg sterke mens foreldregenerasjonen var opptatt med sitt. 

«The Trip to Spain» er også et studium i maskulinitet, i hanekampen og haglet av fornærmelser som preger en del mannlige vennskap og som kan være uttrykk for både ømhet, respekt og rivalisering. 
En del av kjemien mellom Coogan og Brydon er at de leker med de samme absurditetene og arketypene, noe som også vekker lysten til å være den beste, og kompensere for den uartikulerte fornemmelsen av at noe er iferd med å glippe. 
Den avsluttes på en rar og småfalsk tone, men frem til da er «The Trip to Spain» veldig vemodig, og veldig morsom. 
