Erlend Ropstad er på god vei å spille seg inn i toppen av norsk rock
Et album som gir motstand, skaper harmoni, gjør vondt og viser nyanserikdommen i hans musikk. 

Godordene har fulgt Erlend Ropstad lenge, samtidig har han vokst, både som artist og låtskriver for hver ny utgivelse. 

Hans særegne fortellerstil, og nydelige, ofte tvetydige sanger kombinert med smått skakke, sterkt melodiøse melodier er blitt hans varemerke. 

Denne gangen har han kommet opp med sin fineste samling sanger. 
Det sier ikke lite. 

Som små noveller 

Sørlendingen Erlend Ropstad er en artist som lager sanger som fremstår som små noveller. 

Kanskje mer enn som så, følsomheten og intensiteten, som livet selv oppleves ulikt og kan tolkes forskjellig ut fra hvilket ståsted du befinner deg. 
Hva som er virkelig og hva er påfunnet blir uvesentlig. 

Dramaturgien i sangene har sin egen logikk, ingenting er opplagt, derfor blir man heller ikke ferdig med dem. 
De lever i bevisstheten, og du må stadig tilbake. 
Høre en gang til. 
Var det sånn eller har jeg misforstått? 

Minner blandes i et nostalgisk skjær der han som en utsøkt balansekunstner gir og tar, uten at vi helt vet hvor han leder oss. 
Han sier det kanskje best selv i sangen «Sang til de rotløse» og tekstlinjene: 

«Alle mine sanger er fra 

En fars anger 

og all min gråt er gjenklanger 

Av det vi aldri ble 

Men jeg kan høre det.» 

Det er ikke mange som lager slike sanger, og dermed blir hver sang fra Ropstad så velkommen. 

Fri for store fakter, men med nærhet 

I en verden der vi oversvømmes av musikk blir søken etter originalitet og egenart en stadig vanskeligere øvelse. 
Alt henger sammen, og alle kommer fra et sted, en tid og bærer på ulike påvirkninger. 
I Erlend Ropstads tilfelle er det to artister som kan stå som en slags ledetråd om hvilket landskap hans musikk kommer fra: 
Joakim Thåström og Neil Young. 

Det finnes selvsagt flere, men det er disse to som er mest åpenbare. 
Når det er sagt, klarer han å frigjøre seg, sprenge rammene og skape sitt eget rom. 
Hans angst blir vår, uroen kan vi dele, usikkerheten, sorgen og kjærligheten blir en felles opplevelse. 
Befriende nok tror han på kjærligheten, men hva den gjør med oss av godt og ondt er også noe vi må ta med, og kan vokse på. 

Fri for store fakter, men med nærhet, intensitet og strålende sanger inviterer han oss inn sin verden der det personlige blir noe vi alle kan kjenne oss igjen i. 

Gjør det meste selv 

Erlend Ropstad gjør det meste selv, all tekst og musikk, samtidig spiller han en rekke ulike instrumenter og står selv for produksjonen. 
Og så synger han så hjertet blør. 
Vokalen kommer oss så nær. 
Litt hjelp har han fått av Per Jørgen Tobro, Gunnar Sæter og Erlend Viken. 
Sistnevnte har med sin fele gitt et lite krydder til sangene «Svalene» og «Sang til de rotløse». 
Det er vanskelig å trekke frem en enkelt låt, fordi de alle har det lille ekstra som gjør dem spesielle; den bergtagende rockelåten «Baby er du våken», den visepregede «Ta med meg», mektige «Det store blå», den bitende og krasse 
«Vi henter dem om natten» og ettertenksomme, neddempede «Svalene». 

Dette er sanger du ønsker å leve med, og et album som vil ligge nært toppen av enhver spilleliste. 
