Brukket kårde
«De tre musketerer 3D» kunne og burde vært knallbra. 

FILM: 
Oppriktig talt. 
Så himla vanskelig er det ikke. 

Det vil si, noen romaner er naturligvis krevende å gjendikte på film. 
De krever bolde grep for å fungere som visuell fortelling. 
Men hvordan er det mulig å lage en middels-til-dårlig actionfilm basert på Alexandre Dumas' «De tre musketerer»? 
Når føljetongromanen fra 1844 er blitt en klassiker som elskes av stadig nye leserkull, er det fordi den er noe nær den perfekte litterære actionkomedie. 

Historien om den unge bygdejyplingen d'Artagnan, som slår seg sammen med musketerene Athos, Porthos og Aramis og kjemper mot kardinal Richelieu og den forføreriske Milady, er et yrende eventyr der fektekampene florerer og cliffhangerne yngler. 

At det finnes kruttsterke personligheter både blant de snille og de slemme og de nesten slemme, skaper jevnbyrdighet og nerve. 
Det er en av de mest filmatiske romaner som er skrevet og en moderat begavet regissør ville kunne gjøre den til en fabelaktig underholdningsfilm i tung bakrus og med sammenknyttede skolisser. 

Aldri helt bra 

Og likevel blir det aldri slik. 
Det vil si, 1973-innspillingen, med Michael York som d'Artagnan, Oliver Reed som Athos og Faye Dunaway, Christopher Lee og Charlton Heston som nemesistrianglet Milady, Rochefort og kardinal Richelieu, er kanskje den mest lojale og den som kommer nærmest romanens lystige lynne, selv om den blir i overkant slapstick-preget. 

1948-innspillingen tilbyr Gene Kelly i altfor fri dressur. 
1993-filmen er en Bunnpris-versjon med utsøkt slette castingvalg: 
I selskap med Charlie Sheen som Aramis og Tim Curry som kardinal Richelieu klarer Chris O'Donnell som d'Artagnan den bragd ikke å være filmens verste skuespiller. 
Og jo mindre som sies om «The Musketeer» fra 2001, jo bedre. 

Sjøslag i luften 

Bare for å være helt sikre på at årets opus, «De tre musketerer 3D» (du leste riktig), ikke lever opp til potensialet, har produsentene gitt regiansvaret til Paul W. S. Anderson. 
Er det noe de sjelløse «Resident Evil»-filmene har lært oss, så er det at Anderson ikke er opptatt av fortellinger, men av effekter og maskineri. 
Han gjør musketerene til en slags 1600-talls agenter, og setter alle krefter inn på å konstruere fancy kanoner de kan skyte med og intrikate muskettfeller de kan slå saltomortale i sakte film gjennom. 

Toppen av bløtkaka er påfunnet med flygende seilskip (du leste riktig nå også) som lar flere av plottets bærende konfrontasjoner finne sted under et surrealistisk «sjøslag» i luften. 

Umorsom Bloom 

Det er et paradoks at Anderson, som elsker slike scener, ikke er særlig god på å turnere dem. 
Det er et nesten like stort paradoks at regissøren, som ikke kunne lage komedie om det stod om livet, velger å bruke tiden som burde gått med til å etablere et marginalt mer ambisiøst plott, til å forsøke å få Orlando Bloom til å være morsom. 

Og det er direkte pinefullt å se James Corden, som væpneren Planchet, bli tvunget gjennom det ydmykende Hollywood-rituale det er å fremstille en films eneste overvektige karakter som et stupid matvrak. 

God casting 

Det sier sitt om kildematerialet at selv ikke Anderson helt klarer å knekke historien som ligger i bunn. 
Første halvdel av filmen er noenlunde tro mot romanen, og det er påfallende hvordan «De tre musketerer 3D» våkner til liv når det gode, gammeldagse håndverket får komme i forgrunnen og kryssede klinger kombineres med verbal sparring. 

Det hjelper også at skuespillerbesetningen, med Blooms hertug av Buckingham som et remjende unntak, kanskje er den beste i musketerfilmens historie. 
Matthew Macfadyen er en fint melankolsk Athos, Ray Stevenson gir Porthos den samme friske fysikalitet som han ga Pollo i «Rome», og silkesleipe Christoph Waltz er en verdig arvtager til Charlton Heston. 

Det er trist ingen av dem får skikkelige bakgrunnshistorier. 
Det er også trist det forbannede 3D-formatet får Paris til å se ut som de papirtynne kulissene i et dukketeater. 
Det er, i det hele tatt, mye som er trist. 
