Bokanmeldelse:Uhyggelig utspekulert fra Tiller 

Carl Frode Tillers «Innsirkling»-trilogi vil uten tvil bli stående som en av de mest presise tidsskildringene av den norske virkeligheten de siste 20 årene. 

Dette er et litterært verk som tar i bruk en hel vifte av virkemidler hentet fra ulike sjangre. 
Her er det både melodrama, samlivsskildringer, kammerspill, thrillerelementer og samfunnskritikk. 
Men først og fremst er «Innsirkling» stor diktning: 
«Reine eventyret», som det heter i verkets aller siste setning. 

Forelegget for historien har hele tiden vært annonsen der en som kaller seg David ber tidligere venner og bekjente skrive til ham, i et forsøk på å rekonstruere sin egen historie etter et påstått hukommelsestap. 

Denne innsirklingen av et liv og en skjebne gjør oss kjent med en rekke mennesker som mener å ha kjent David, blant annet Marius som ble forbyttet med David ved fødselen og derfor vokste opp hos hans biologiske foreldre. 

Portrettet av denne familien, og deres transformasjon fra tradisjonelt industrieierskap til gründervirksomhet med fiskeoppdrett, er i seg selv et svært interessant bilde av vår nære fortid. 

Dessuten møter vi i denne boken Susanne, Davids ungdomskjæreste. 
En frilansjournalist som har tatt personlige valg hun aldri helt klarer å oppnå aksept for blant sine nærmeste. 
Både Susannes og Marius’ historier er fulle av skildringer av maktkamp og hersketeknikk i nære relasjoner, skyld og skam ved ikke å leve opp til andres forventninger, infamiteter og infantile utfall. 

Til slutt møter vi også David selv, og paradoksalt nok viser denne skikkelsen, som så mange har kretset rundt, seg å være en lite imponerende karakter. 
En middels mislykket forfatter full av aggresjon og underlegenhetsfølelse, og med et dårlig utviklet selvbilde. 

Tiller velger å la David fortelle deler av sin egen historie i form av en samtale med en psykiater. 
Det er et grep som legger til rette for manipulering og rollespill, og dermed blir det også et grep for å løse opp i en nokså komplisert intrige. 
Eller rettere sagt avsløre den – i form av betroelser mellom David og hans psykiater. 

Selv er jeg ikke helt overbevist om at dette er et vellykket grep. 
Det er en fare for at karakterene og deres handlinger blir overanalysert på denne måten, og dermed får også boken en i overkant styrt avslutning. 

På den andre side er det lett å forstå forfatterens behov og ønske om en avrunding som kan sies å representere sirkelens ende. 
Carl Frode Tiller har uansett levert et verk som vil leve lenge ut over denne bokhøsten. 
