Kjærlighet i uvisshetens helvete
Så kom den. 
Filmen som jeg den 12. september i 2001 håpet aldri ville bli laget. 
Men OK. 
Det uunngåelige er uunngåelig. 
Når de to tårnene først skulle få en film, burde den antakelig være som denne. 

Rein, analyserende dokumentarisme ville vært for demonstrativt usentimentalt. 
Tre timer teppeskildring av et mosaikk-utvalg enkeltskjebner kunne ha blitt en katastrofefilm-klisjé. 
Oliver Stone har konsentrert seg om to politimenn og deres familier. 
I størsteparten av filmen ligger mennene fastklemt ti meter nede i røbbelet av foajeen til Tårn 1. 
Hvis vi ikke har lest for mye om filmen på forhånd, vet vi ikke om de kan overleve. 
De sjøl vet ikke om de vil overleve. 
Filmen handler om det som skjer med dem og familiene i uvisshetens helvete. 

Uvisshetens helvete kan oppstå ved en togkollisjon, ved en hjemmeulykke, ved en hjerteoperasjon. 
«World Trade Center» handler ikke om Osama Bin Laden, den handler om menneskers intense følsomhet i kriser. 
En følsomhet de antakelig kunne trengt vel så mye i det vi kaller dagliglivet. 

Den som går inn i salen med politikk i hodet, er på feil plass. 
Vi er der for å føle. 

Nicolas Cage spiller John McLoughlin, og Michael Pena spiller Will Jimeno i New Yorks havnepoliti. 
Den 11. september stiller de på jobb som vanlig, men da flyet treffer det første tårnet, beordres de sammen med andre forvirra polititjenestemenn til World Trade Center. 
Før mennene rekker å iverksette evakuering, detter bygningen. 
McLoughlin og Jimeno våkner i ruinene i et rasende, jamrende hus, og de kan ikke bevege seg, for kroppene ligger klemt under tonn av uidentifiserbar masse. 

Mens døden nærmer seg, snakker de til hverandre og tenker på livet og familien. 
Maria Bello spiller McLoughlins kone. 
Maggie Gyllenhaal er fru Jimeno. 
Rundt mødrene finnes omsorgsskremte slektninger og forvirrede barn som nesten ikke tør si hva de tenker. 
Alle er minuttenes tauhets-avhengige fiender. 
Hvert åndedrett er en plage. 

Timene torturerer også de to under jorda. 
Livet ebber langsomt ut. 
Jesus viser seg med ei vannflaske i hånden. 
Sinnbilder av hustruer og barn. 
Lyden av pust. 
Langsomme, vaktsomme, uendelige bilder av to menns dødskamp i en nesten ugripelig klaustrofobisk lidelse. 
Ting detter. 
Lyset i øynene blekner. 
Dette er smertefylt forbruk av tid, og du kommer til å kjenne frykt for hvert minutt. 

Når smerten og frykten er verst, kan det hende at vesentlighetene blir synlige. 
Oliver Stone syns det. 
Han har laget en hyllest til kjærligheten og godheten. 
Kjærligheten til ektefellen og barna. 
Kjærligheten til familie og kolleger. 
Og kjærligheten til landet. 
På sett og vis er amerikanere forelska i landet sitt på en enkel, men forståelig måte. 

I filmen har landet fått en budbringer fra Gud. 
Ut av det dramaturgiske ingensteds vandrer en religiøs skikkelse — en mytisk US Marine som ikke kan sitte hjemme når landet trenger ham, men forlater kirken der han jobber, tar uniformen på og klatrer i ruinene. 
Karnes gir filmen et stilistisk løft ved at han nesten ikke er virkelig. 
Han er Amerikas engel; den rene patriot som uten hindrende forbehold melder seg til tjeneste når det trengs. 
Ikke le, for du ville ikke ledd om han dukket opp like etter at noen sprengte ditt hus. 
