–Det første som møter meg er en mann full av vorter og byller 

Kunstanmeldelse: 
Utstillingen av samtidskunst på Kode er kanskje liten, men den er verken patetisk eller slapp. 

På Kode 2 vises flere verk laget av vår tids beste samtidskunstnere. 
Da utstillingen åpnet i 2013, skrev BTs kunstanmelder at den var patetisk og slapp. 

I slutten av februar skal den ned. 
Men før det skjer tenker jeg den er verdt en siste titt. 

Utstillingen består av seks rom. 
Det første som møter meg er en mann full av vorter og byller, Tony Matellis skulptur «Total Torpor Mad Malaise» (2003). 

Skulpturens byller og søppel er pent plassert sammen med Bjarne Melgaards peniser og rike fargepalett. 
Det kjennes ut som om man blir kastet ut i noe av samtidskunstens mest sære og kaotiske uttrykk, og det kan være mye å ta innover seg. 
Jeg syntes det er både vågalt og lekent av Kode å åpne utstillingen slik. 

Rommet ved siden av er stikk motsatt, med en minimalisme bestående av sort, hvitt og ulike gråtoner. 
Felles for verkene er at de ser forholdsvis enkle ut, men med litt innsats er det som om de åpner seg. 
Og jeg forstår hvilket hardt arbeid som ligger bak hver og én av dem. 
Jeg blir vitne til eleganse og skjønnhet. 

Jan Groths vevde teppe «Sign» (1998–99) er for meg den store juvelen i Kodes utstilling. 
En stor sort flate, vevd med den tidkrevende teknikken gobelin, med en hvit strek som skjærer imellom. 
Streken er grunnlaget i alt Groth lager, og har brakt hans verker til noen av de største museene i verden. 
Streken er enkel, samtidig som den har kraft som et lynnedslag. 
Faktisk er noen av Groths tepper noe av den mest eksklusive kunsten man kan kjøpe. 
Dette er Norges dyreste strek. 

Heidi Kennedy Skjerves heklede verk «Grey Writing» (2004–2005) henger på motsatt side av Groth. 
Hvis du ser på verket fra avstand, ser det ut som en kjedelig grå flate. 
Men hvis du går tettere på, ser du hvilken konsentrasjon og innsats som ligger i bunn. 
Det er stort, kanskje over 4 x 4 meter, laget med tynne, grå tråder festet på flere små spikre. 

Etter å ha sett hele utstillingen, er det én ting jeg reagerer på: 
Den kunne rett og slett vært større. 
Det er få verk her og jeg kommer meg fort gjennom utstillingen. 
På den andre siden viser den et mangfold av ulike verk fra ulike stilarter og perioder. 
Kurator Eli Okkenhaug består med glans. 
I tillegg viser Kode muskler med flere av innkjøpene. 

Utstillingen oppleves som verken patetisk eller slapp, men heller vågal, leken, og ikke minst, gjennomført. 
