Nazismen var full av fristelser
En av høstens viktigste bøker viser hvordan sentrale ideer fra europeisk åndshistorie ble omgjort til en aggressiv mordfilosofi. 

Nazismen i Tyskland var ingen direkte appell til brutalitet og mord. 
Brutaliteten ble formidlet som en høyverdig sivilisatorisk «nødvendighet». 
En siviliserende plikt for å skape et antimoderne «Volksgemeinschaft» av renrasede germanerkrigere, uten klasser og sosiale skiller. 
Og uten jøder. 
En antimoderne utopi. 

Her ligger nazismens forlokkelser. 
Den som vil forstå dette nullpunktet i Europas historie må erkjenne dette: 
Nazismen var full av fristelser. 

Dette kan skje igjen 

Det fremste fortrinn ved idéhistorikeren Carl Müller Frølands gjennomarbeidede studie av nazismens røtter ligger nettopp her. 
Han drøfter hvor tett nazismen lå opptil europeiske sentral-ideer, som for eksempel vitenskapelighet, frihet, solidaritet, nasjonal stolthet og skjønnhet. 
Ideers slektskap og skiftende bruksverdi er hans førende idé. 

Nazismen presenterte uhyggelige perversjoner av disse ideene, og møtte massiv respons. 
Dette kan skje igjen. 
Tegnene er mange. 
Ideer er villige håndlangere, i nye kombinasjoner i maktens tjeneste. 
Om de bare eltes rundt av kyniske ordsmeder av grovsmedtypen. 
Dem dyrket nazistene fram. 
Hitler var den fremste. 

Bare ett eksempel: 
Hvor mange tenker på at nazismen ga oss viktige impulser til miljøvern? 
Ideen om naturens åndelighet gikk i spann med Hitlers tidlige anti-kapitalisme, og det skapte en naturbevissthet som ga oss de første spirer til dagens økologitenkning. 
Arbeidets skjønnhet, sa nazistene. 

Skjønnhetsdyrkelse 

Grunnvisjonen i nazismen var en estetiserende manipulasjon av bevissthet, som skulle få menneskene til å glemme det jag og den splittelse – den ydmykelsen - som rådet i ulike samfunnsklasser omkring dem. 
Skjønnhetsdyrkelse – forskjønnet makt - var det organiserende prinsipp som styrte denne manipulasjonen. 

Sannhet var det vakre, og det heslige – jøden, den handikappede og kronisk syke, den gamle og svake som lå «samfunnet til last» - måtte utryddes. 
Vi ser her en krysning av rasehovmod og nyttetenkning som skulle vise seg uhyggelig effektiv som handlingsspore. 
Legene ble nazistatens fortropp. 
Jøden lå alltid under (0,67 av befolkningen i 1933). 
Å ha en slik permanent utgruppe som syndebukker, virket sosial integrerende når det røynet på under krigen. 

Frøland er god her. 
Han unngår idéhistoriens vanligste feller, ved å sette den den illiberale og antisemittiske «völkisch»-impulsen i tysk åndsliv i sammenheng med det keiserlige Tysklands politiske og kulturelle tilbakeliggenhet på det sene 1800-tall. 
Første verdenskrig intensiverte den autoritære arven. 

Frøland skriver om en idéhistorisk Sonderweg av antidemokratisk forakt, som en parallell til landets sosiale tilbakeliggenhet og den svake frihetsimpuls i borgerskapet. 
Denne vekselvirkningen mellom ideer og materiell struktur hindrer at boka blir en lufttom sammenlikning av kjeder av ideer som viser indre fellesskap. 

Romantikkens menneskesyn 

Frøland finner feste for sin analyse av nazismens forhistorie i den tyske romantikkens menneskesyn. 
Han viser hvor lett det var å forkrøple dens grunntema - noen vil si å føre romantikkens grunnideer ut i dens logiske endepunkt: 

Fristelser 

Dermed gir konklusjonen seg: 
For dem som så nazismen innenfra, var den en disiplinerende henrykkelse. 
Fascinasjonskraften i nazismen kan ikke forstås uten å ta med alt det forlokkende ved den: 
Oppofrelsen for fedrelandet, idealistiske drømmerier om idealitet, renhet og skjønnhetslengsel. 
Håpet om å gå opp i det store fedrelandsfellesskapet. 
Nøkkelordet for å forstå nazismen er nettopp denne appellen til de edleste følelser, som ble til rasjonalisering for ufattelig vold. 

Det gir livsmot at slike bøker ennå kan utgis. 
Vidarforlaget er en kulturkraft. 
Den historielærer og politiker som ikke leser dette, begår tjenesteforsømmelse. 
