La dem bli i Alaska, takk
Det er en helt grei idé å la et sted i Alaska, der mørketida rår, bli angrepet av nattens herskere, vampyrer. 
Men dessverre har regissør David Slade gått i den sedvanlige, blodige effektfella. 

Nå hører jeg til de snøelskende nordmenn som har glede av å se hvite vidder og gjerne tar en snøstorm med på kjøpet. 
Småbyen Barrow i Alaska kan ligne et avsidesliggende tettsted i Nord-Norge, der kulde, snø og mørke rår idet sola går i vinterhi. 

Slik sett kunne tegneserietegnerne Steve Niles og Ben Templesmith like gjerne diktet at vampyrgjengen inntar en nordnorsk by. 
Men altså, og heldigvis: 
Alaska. 

Der er sola søkk borte i 30 dager. 
Da kommer de hvesende blodsugerne fram og snapper mennesker med sine lange, ekle, møkkete negler. 

I de siste 20 års skrekkfilm har effektene tatt over for affektene. 
Det gjelder også i herværende film. 
Ikke bare setter vampyrene sine blodige tenner i offerets hals. 
Regissøren lar dem også kappe hodet av en stakkar og sette det på stake. 
Slik skal den utvendige splattereffekten besørge vår vemmelse. 

I to «Underworld»-vampyrfilmer fra noen år tilbake var det fullt mulig å skyte i hjel utyskene. 
Det går sørgelig nok ikke i Barrow. 
Samme hvor mye sheriff Eben og hans medhjelpere bruker kuler og krutt, biter det ikke på. 

Dermed får regissør Slade et påskudd til å hente fram øksa. 
Datamanipuleringen bidrar til å levendegjøre halshogging i nærbilde. 
Sukk. 

Av slikt blir det blodige klisjeer, mye skrik og skrål og hvesing, men lite utvikling av følelser, et element som er avgjørende for å skape engasjement hos seeren. 

Til slutt blir moralen at med ondt skal ondt fordrives. 
Det er utlagt: 
Skal du ta rotta på vampyrene, må du selv bli vampyr. 

Grøss— og grufansen får iallfall sitt. 
Andre kan ligge unna. 
