«Dogman» er brutal og realistisk
Italias Oscar-kandidat tegner et spennende mannsportrett. 

Ofte omtaler vi mennesker som enten kattemennesker eller hundemennesker. 
Trekk ved sistnevnte kan være snill, lojal og åpen. 

Uansett personlighetstrekk er en ting sikkert: 
Når en hund gjør opprør mot sin autoritære eier, blir resultatet sjelden vakkert. 

Forfall og sosial nød 

Regissør Matteo Garrone tar oss med til en italiensk landsby fjernt fra turistbrosjyrenes strandidyll. 
Blokkene ser ut som om de holder på å kollapse, og fattigdom og kriminalitet lurer som et snerrende hundekjeft. 

Garrone slo gjennom med mafiafilmen Gomorra (2008). 
Stilen i Dogman er fortsatt brutal og realistisk, med bleke og sobre bilder av forfall og sosial nød. 

Dogman tar oss med til Italias skyggeside. 
Med bakteppe i landets machokultur tegner regissøren et av de mer interessante mannsportrettene på lang tid. 

Nabolagets skrekk 

Marcello (Marcello Fonte) er vanskelig å bli klok på. 
Han har kanskje ikke all verdens materiell rikdom, men han har leilighet, en datter han elsker og en salong hvor han steller og vasker hunder. 
Ingen hunder er for små, ingen for store. 
Marcello takler alle, uansett hvor hissige de er. 

Han er godt likt i nabolaget. 
Om det er fordi han har hundetekke, eller fordi han alltid har litt kokain til salgs, skal forbli usagt. 
Marcellos problem er at han har et bisart forhold til nabolagets skrekk. 
Simone (Edoardo Pesce) er en taus og stor muskelbunt, som løser alle problemer med vold. 

En scene sier alt om forholdet deres: 
Simone tvinger Marcello til å kjøre fluktbilen under et ran. 
På vei tilbake ler tyvene av at de slengte chihuahuaen i fryseren for å få den til å holde kjeft. 
Hva gjør Marcello? 
Jo, han drar tilbake, klatrer opp takrennen og tar den forfrosne hunden ut av fryseren. 

Ufyselig, slem og dum 

Han blir offer for sin egen godhet. 
Han greier ikke å si nei til bøllen Simone, som fremstilles som ufyselig, slem og dum. 
I forholdet mellom de to er det kanskje Marcello som er hunden? 

Marcello 
Fonte spiller hundemannen med en blanding av svart humor og en uendelig sårhet. 
Dette er hans film, som han også fikk skuespillerprisen for i Cannes. 
Men han må dele scenen med de fantastiske hundene, som fikk spesialprisen Palm Dog. 

Dogman skildrer en mannsperson som det er vanskelig å hate, men like vanskelig å like – og omtrent umulig å forstå. 
Resultatet er et besnærende, mørkt drama om mennesker nederst på den kriminelle rangstigen. 
