Filmen dreper seg med graut
En film der leiemordere stort sett sitter i bilen og snakker om ting bør i det minste ha gode replikker. 
Det har ikke "Killing me softly". 
Den har ukas mest irriterende overforbruk av nærbilder. 

Killing them softly 

USA. 
2012. 
1 time, 37 minutter. 
15 år. 
Regi: Andrew Dominik. 
Med: 
Brad Pitt, Ray Liotta, Richard Jenkins, James Gandolfini, Scoot McNairy, Ben Mendelsohn. 

Hvis du ser en film med urimelig mange nærbilder og dårlig vær betyr det enten at den er norsk eller at en rik skuespiller står som med-produsent, for skuespillere elsker nærbilder. 

De jobber med den røffe gangster-mimikken i badespeilet, og så går de ned til kona si og sier: 

— Se, Angelina, Så sier han "do you mean the fg pk left the car by the f***g railroad", og så løfter jeg på det ene øyebrynet mens jeg liksom tilfeldig tar fram en tannpirker som... 

— Ikke bann foran ungene, Brad. 

— OK, Men han sier det. 
Og så liksom bøyer jeg den ene munnviken. 

Skuespillere som har vært i badespeilet er kjedeligere enn CNN-reportere i røde regnjakker, de er kjedeligere enn rykter om oppholdsvær, de er kjedeligere enn samtaler om kastrering av ku og kalkpuss av kjellermur. 
Det er noe håpløst ukarismatisk ved å la enkle yrkesutøvere gjengi replikkene til en sjarmløs og talentbefridd skrivebords-drømmer mens du hele tida kan telle porene i den utsøkt fattigslige huden deres. 

Tarantino gjorde småskurk-samtaler til musikk. 
Han skrudde som Beckham. 
Det evindelige snakket i "Killing them softly" mangler metronom og er uten interesse. 
Det er trist og trøstesløst og bortkasta. 
Det er som å overvære senatsmøter i "Star Wars". 

Filmen handler om to bortkasta rennesteins-idioter som raner et pokerlag for at Ray Liotta skal få skylda, og så kommer Brad Pitt og er snakkesalig leiemorder, og han hyrer James Gandolfini, som bare vil snakke, drikke og humre med horene. 
Bak snakket ligger nyhetssendinger om den økonomiske tilbakegangen i USA og valgtalene til Obama. 
Det er like pretentiøst og patetisk som å sminke opp halvannen timer ingenting med smiskemusikk. 

Rett som det er oppstår sjølfornøyd grapsevold. 
Men aldri noe som likner en historie, bortsett fra den ufrivillige: 
Etter nedgangstidene er amerikanerne blitt uutholdelig sjølmedlidende for at de er så dumme at de tror på kapitalismen. 

Dem om det. 
