Karsten og Petra på skattejakt:Setter punktum med promp og prakt 

Med sin syvende film klarer skaperne av Karsten og Petra å gi oss den barnefilmskatten vi har ventet på. 

De seks første filmene om barnebokfigurene Karsten og Petra har solgt svimlende 1,3 millioner kinobilletter i Norge. 
Dessverre har de fleste filmene vært middelmådige. 

Derfor er det overraskende, men veldig gledelig, å oppdage at den syvende og siste filmen om de to bestevennene er en ypperlig feelgood-film for de yngste. 

Filmet på Hvaler 

Mens de første filmene stort sett ble filmet i studio i lavkostlandet Ungarn for å spare penger, er Karsten og Petra på skattejakt filmet i øykommunen Hvaler i Østfold. 

Det er deilig å se de to sjarmtrollene utfolde seg i norsk skjærgård. 
I filmen er det også med såpass mange statister at man tror på at de er på en ekte ferieøy. 

Dermed smyger den gode feriefølelsen seg raskt inn i kinosalen. 

Finner skattekart 

I filmen drar femåringene Karsten og Petra på sommerferie til morfars hytte på en liten øy. 
Første dag på stranden finner Karsten en gammel boks nedgravd i sanden. 
Inni boksen ligger et skattekart. 
Det blir starten på en skattejakt. 

Det virker som om det er brukt mer penger og flere talenter i denne filmen enn i de foregående. 
Den utsøkte filmingen til den ungarskfødte filmfotografen Marton Miklauzic gir inntrykk av at filmen er laget med kreativt overskudd. 

Også manuset er morsommere og mer helstøpt enn før. 
Birgitte Bratseth har overtatt som ny manusforfatter i denne filmen. 
Hun har tidligere skrevet blant annet Side om side og Knerten-filmene. 

Prompehumor 

Selv om filmen er nesten halvannen time lang, er den spennende og morsom hele veien. 
Jeg lo godt av de fornøyelige fisevitsene i starten av filmen. 

Jeg ble også sjarmert da Karsten og Petra viste seg fra en mindre selvhøytidelig side. 
De promper høylytt på utedoen og trøstespiser masse sjokolade. 

Jeg elsker også at kosedyrene deres, Løveungen og Frøken Kanin, er kledd opp i hver sin nydelige solhatt og badedrakt på stranden. 
Det er slike små, men raffinere detaljer som løfter filmopplevelsen. 
Det er gull på filmrull. 

Barnevennlig, men ikke banal 

Fordi filmens målgruppe er små barn, er det en hårfin balanse mellom å skape spenning og unngå å skremme dem. 
I filmen er det fint løst ved at det er Løveungen som utsettes for den største faren. 

Han kryper heltemodig inn i en liten grotte for å undersøke en flaskepost, men kutter seg på labben sånn at vattfyllet spruter ut av tøypoten. 
Rett etterpå setter han seg fast i grotten, men resolutte Frøken Kanin redder ham raskt. 

Det er noe grunnleggende sympatisk ved at filmen handler om at man kan ha en super sommerferie i nærområdet sitt, bare man er omgitt av gode venner og har litt oppdagelseslyst og fantasi. 

Er man lei av å trå vannet i Oslo, trenger man ikke å reise til Østen for å oppleve et eventyr. 
Det holder å reise til Østfold. 

Slapp musikk 

Sangene som er laget til filmen, er imidlertid ganske samlebåndspregede. 
Spesielt den første sangen maser som en måke i ørene på grunn av både lyden og nødrimene. 

Det er også blitt en klisjé i norske barnefilmer og TV-serier at minst én pappa fremstilles som en kløne. 
Her er det pappaen til Karsten som har fått rollen som filmens klossmajor. 

Moralen i filmen er selvsagt at den største skatten er å ha en venn. 

Og det er nesten litt trist at Karsten og Petra seiler inn i solnedgangen med denne filmen – akkurat nå som jeg ble så glad i dem. 
