Det er ikke viljen og energien det skorter på
Låtene matcher ikke engasjementet på Honningbarnas andre album. 

ALBUM: 
Honningbarna ble kjapt en snakkis etter at de stakk av med Urørt-seieren i 2011. 
Sørlandets fremadstormende punkambassadører plukket sine stemmer på høy energiføring, rappkjeftede tekster om skeivhetene i samfunnet og alternativ instrumentering. 

Musikalsk sett fremsto debutplaten «La Alarmane Gå» på mange måter som en slags hybrid av Turbonegro, Kaizers Orchestra og Raga Rockers. 
I alle fall på overflaten. 
Låtmessig holdt det ikke helt mål. 
Det gjør det dessverre ikke denne gangen heller. 

Noe som er ganske synd all den tid bandet er både kompetente musikere og åpenbart en ambisiøs gjeng med mye på hjertet. 
Sånn umiddelbart kan det virke som de har lagt den mest oppkjeftede og noe gutteaktige tilnærmelsen bak seg. 

Åpningslåten «Dødtid» har en tung og mørk, nesten slepende funky groove under seg. 
Ikke ulikt det Rage Against the Machine bedrev på sine siste plater. 
Men så er det kjapt over i det heseblesende giret, hvor det er om å gjøre å trykke flest stavelser inn i en strofe. 

Honningbarna har fått produsenthjelp av The Hives' knottevrider Pelle Gunnerfeldt, noe som er spesielt tydelig på i gitaravdelingen og på låter som «Velkommen Tilbake» og lyspunktet «Offerdans». 

Bandets største problem er at det skorter på minneverdige refreng og hooks. 
De har kampropene, hjertet, temperament og nok av verdensproblemer å debattere, men tonefølget mangler nyanser og knagger å henge herligheten på. 
Det blir rett og slett for anmassende og fattig på temperaturskifter i lengden. 
