«Mordene i Kongo:»To tvilsomme nordmenn på oppdrag i Kongo 

Aksel Hennie og Tobias Santelmann gir oss sterke og nyanserte skuespillerprestasjoner i denne tvetydige fiksjonaliseringen av Kongo-mordene. 

«Tjostolv var ikke en morder, han var en killer. 
Det er en forskjell», bedyrer Aksel Hennie i rollen som Joshua French i denne filmatiseringen av de såkalte Kongo-mordene. 

De to norske eventyrerne, som de også er blitt kalt, så på seg selv som profesjonelle leiesoldater og en type menn som ikke lenger hørte hjemme i det moderne Norge. 
Bare i Afrika kunne de leve ut de sidene ved seg selv som gjorde dem til voldsmenn, men i en positiv forstand, som French i filmen presiserer. 

De som hadde fryktet at regissør Marius Holst og manusforfatter Stephen Uhlander skulle forherlige de to mennene, etter at originalforfatteren Nikolaj Frobenius trakk seg ut, kan ta det med ro. 

Filmskaperne lar det aldri være noen tvil om at French og Molands eskapader var noe langt mer tvilsomt enn bare eventyrlyst, og at de var implisert i en kriminell aktivitet som ledet til mordet på deres sjåfør i Øst-Kongo den natten i 2009. 
Nøyaktig hva som skjedde, får vi heller ikke noe klart svar på her. 
Men nettopp de kaotiske omstendighetene gjør det mulig for filmskaperne og skuespillerne å beholde de ytre omstendighetene, for så å dramatisere, spisse og dikte videre på detaljene. 

Overbevisende fengselsdrama 

Først og fremst er det en tvetydighet som gjennomsyrer filmen: 
Ingen av de to rollefigurene er enkle å plassere, bortsett fra i starten, som «typer». 
French og Moland ankommer Kongo som våpenglade «kjøtthuer» (som de kaller hverandre), men skjønner fort at Kongo er noe annet enn de stedene de har tørrtrent som leiesoldater. 

Filmen starter hos French, like etter Molands død i fengselet i Kinshasa. 
I løpet av filmen gis vi alternative versjoner av hva som skjedde mordnatten. 
Mesteparten av handlingen utspiller seg i fengselet, der de to nordmennene må kjempe en enda hardere kamp for å overleve enn da de var på vei gjennom jungelen. 

Det er her kvalitetene til regissør Marius Holst og de to skuespillerne kommer til sin rett. 
Ved hjelp av et solid skuespillerensemble, hovedsakelig fra Sør-Afrika der filmen er spilt inn, skapes et overbevisende og brutalisert fengselsmiljø som er perfekt for denne typen trykkokerdrama. 
Mens presset øker fra omgivelsene inne i fengselet, fra rettssalen og fra Norge, begynner Moland å rakne psykisk, og tvilen setter inn for French sin del. 

Enda et mørkets hjerte? 

«Vi er ikke amatører, men vi visste ikke nok om stedet», sier Moland på et tidspunkt, og lengre kommer ikke han noen dypere selverkjennelse før han dør. 

Likevel får Santelmann frem nyanser i sitt svært fysiske spill, og vi får hele tiden en fornemmelse av at han bærer på en hemmelighet. 
Det er et dynamisk samspill mellom Santelmann og Hennie som muligens gjenspeiler vennskapet slik det var; den ene rund og omtrentlig, den andre mer presis og verbal. 

Men det er en pris å betale for at vi kun følger perspektivet til de to nordmennene. 
Det kongolesiske samfunnet skyves i bakgrunnen og blir enda et «mørkets hjerte» slik vestlig litteratur og film, og nå også nyhetsmediene, har diagnostisert denne delen av Afrika. 

Heldigvis gir filmskaperne oss noen øyeblikk av menneskelighet mellom fangene, og vi får også en pliktskyldig mini-historietime om kolonialismen fra en kongolesisk general. 
Men det er følelseslivet til Moland og French vi er tett på, den avdøde sjåførens sørgende hustru avspises med et par uttrykksløse bilder. 

Filmens kanskje mest hjerteskjærende scene inntreffer typisk nok mellom French og moren ute i fengselsgården. 
Den er en forbilledlig oppvisning i bruk av undertekst. 

Og forresten: 
Glemte jeg å nevne at alt dette bare er basert på en hendelse fra virkeligheten og derfor står i fare for å være løgn og forbannet dikt? 
Tenkte jeg bare skulle nevne det. 
