TV-premiere:Mektig «Mammon» 

Bunnsolid nordisk noir. 
Fra NRK Marienlyst! 

TV-premiere: 
«Mammon» Thriller i seks deler. 
NRK1 01.01 kl 21.30 

NRK legger listen høyt for seg selv når de lanserer TV-thriller og våger å nevne «Broen» og «Forbrytelsen» i samme sammenheng. 
Og så smeller man til med et bibelsitat før det hele er i gang! 
Var det ikke i klassikeren «Se7en» vi så det sist? 
Ingenting å utsette på ambisjonene altså - heldigvis innfrir «Mammon» til de grader. 

Vi kastes inn i graveavdelingen i en stor norsk avisredaksjon hvor årets store skup er i ferd med å landes: 
Millionunderslag i en stor bedrift. 
Problemet for sjefsgraver Peter (Jon Øigarden ) er bare at direktøren for selskapet er hans egen bror Daniel, (Anders T. Andersen) - og en eventuell publisering vil naturligvis påvirke mer enn statusen hans som journalist. 
Mer bør egentlig ikke avsløres fra første episode, den mest handlingstette og intense timen jeg har sett i en norsk serie på mange år. 

Mye murrer mye under overflaten og bak førstesideoppslaget - og vi treffer et ganske stort knippe karakterer den første timen. 
Det fine med «Mammon» er den beherskede presentasjonen av dem: 
Noen bange anelser kan vi få, men ti minutter senere må vi kanskje kaste om på alt vi har rukket å tenke om dem. 
Det skyldes mye et troverdig og flertydig manus - men også fordi det antydes mer enn skrikes ut. 
Ingen helter eller skurker lyser mot en fra skjermen. 
Relasjonene mellom karakterene oppleves naturlig - noe vi definitivt ikke alltid har vært bortskjemt med i norske TV-serier. 

Inspirasjonen fra de moderne danske krimklassikerne er åpenbare, uten at dét blir flaut: 
Episodene avsluttes nøyaktig på samme suggererende måte som «Forbrytelsen» og fargetonene er skitten/brun/grått. 
Og aller mest gledelig: 
Kløktige valg av innspillingssteder («Barcode» leverer!) og kameraføringer (Kameraet «helikopterforfølger» i bebodde, belyste byområder) gjør at Oslo trer fram som en vaskeekte europeisk storby! 

Det er lettere å legge frem tråder enn å nøste dem opp igjen: 
Nevnte første episode mener alvor med spenningsoppbygging. 
Intensiteten avtar litt i de to påfølgende episodene VG har sett, men sånn må det være - interessen falmet på ingen måte. 

Castingen er suberb, og det må være lov å trekke frem tre: 
Nils Ole Oftebro formelig oser rutinert presse-slugger. 
Jon Øigarden viser seg frem i sin kanskje mest komplekse rolle til nå, frekk, tøff og slagferdig , men også desperat sårbar. 
Anna Bache-Wiig er en skuespiller som aldri slurver i forarbeidet: 
Stoisk og småarrogant i rollen som en karriereklatrende journalist som kanskje erfarer at hun ikke er så smart som hun tror hun er likevel.. 

Noe skurr er det i beskrivelsene av journalistmiljøet. 
En scene hvor økokrim tramper inn og gjør razzia midt i redaksjonslokalet virker småpussig og noe overdrevent, litt keitete regissert. 
Og en av forsidene ville vi nok heller ikke sett i en norsk avis. 
Men, det er bagateller andre enn journaliststanden selv vil blåse i - vi har sett det langt verre tidligere. 

Skal jeg tillate meg å se inn i glasskula aner jeg en snakkis og kjempehit: 
«Mammon» er nemlig ypperlig TV-spenning! 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
