Woody-avatar på fylla med Dali
Dette er filmen for de edelt nostalgiske som vil sukke henført når Kathy Bates spiller Gertrude Stein, og Owen Wilson går på fylla med Salvador Dali. 
Det er så sinnssykt deilig. 

"Midnight inParis": 
Amerikansk komedie. 
2011. 
1time, 30 minutter. 
11 år. 
Regi: Woody Allen. 
Med: 
Owen Wilson, Rachel McAdams, Kathy Bates,Michael Sheen, Carla Bruni. 

Denne Blu-ray-en kan dere lære mye av. 
Følg med nå: 
Førstsatte jeg den i Sony-spilleren som er omtrent to år gammel. 
Da var bildeneålreit, men replikklyden manglet. 
Bakgrunnslydene summet, musikken spilte, menut av Owen Wilsons munn kom ikke annet enn undertekster. 
Jeg sjekket en annenfilm. 
Den var OK. 
Så bar jeg "Midnight i Paris" ned på kjøkkenet, derjeg har en nyere, men billigere LG Blu-ray-spiller. 
Da fikk Woody Allens filmlyd, men bildene ble i svart hvitt. 
Sjekket en annen film. 
Den var helt ålreit. 
Så bar jeg Paris-romansen opp i stua igjen, for der står en helt ny PS3spillkonsoll, og den kan vise Blu-ray-filmer. 
Der kom både farger og tekst. 

Etter det var jeg egentlig skeptisk til det meste i WoodyAllens "Midnight in Paris": 
Nostalgiske filmpostkort fra Paris derordene Moulin Rouge, Danton, Tati dukker opp i en litt pensjonistforelskaframstilling av fortid. 
Utgammel boudoirjazz med klarinett. 
Filmens par somstår ved en filmatisk gjengivelse av Monets tjern. 
Det blir litt som å strykeei utstoppa bikkje med hårene. 

Men aldri undervurder en gammal mann. 
Fortida er entrusevant forfører, og filmen vinner. 
Etter halvannen time lengter du etter enroman-samtale med Gertrude Stein og surrealistisk kafefyll med Salvador Dali. 

Owen Wilson spiller en Woody Allen-avatar. 
Inne i ham borAllens famlende fakter og fornærma språkføring, og han vandrer rundt i detufikse forholdet til Rachel McAdams som en fjernstyrt souvenir. 

Miljøet er ugjennomtenkt forenkla. 
Dama til forfatterenWilson er overklassedatter av den sorten som stort sett sier "vi kommerfor seint til partyet". 
Inn i livene deres kommer Michael Sheen og hargreie på alt. 
Owen Wilson spiller en sart og drømmende mann som helst ville boi Paris og som liker regnet i gatene. 
En kveld da skåberkona hans farter tildansemoro med den wikipediske Sheen, blir han plukka opp av en vakker eldrebil. 
I den sitter Scott Fitzgerald og kona Zelda. 

Det blir veldig deilig. 
Den amerikanske romantikeren blirbelønna med en tidsreise. 
Han får feste med brauten Hemingway og den surePicasso, han får romanen sin vurdert av Gertrude Stein, han drikker rødvin ogsnakker neshorn med Dali, han gir filmråd til Bunuel mens Cole Porter spillerog synger. 

Den fortidsberusa mannen forelsker seg til og med i Picassosmodell, men hun elsker en fjernere fortid — La Belle Epoque - og dermed gårtidsferden til Toulouse Lautrec, Degas og Gauguin. 
Av det lærer han at folkikke liker samtiden fordi den er her. 
Tilstedeværelse er kjedelig og triviell.Som budskap er det blogg-enkel snusfornuft. 
Men det gjør ingen ting, for Allendriver innsidehandelmed poetiske lengsler, og på dette stadiet hadde jeg gittopp forholdet mitt til mp3 og ville hjem til vinylens hese steinalder. 
Picassoselskerinne setter seg i den ukonsentrerte tjuetalls-flørtismen og blar i enpapiravis. 
Det er så vakkert at du kunne besvime, for det er upraktisk,hengivent og taktilt. 

Owen Wilson kan bli en perfekt Woody Allen. 
Han er visueltoverraskende og har udefinerbare bevegelses-avvik akkurat som Allen. 
Samtidigmestrer han sensualisme uten ekshibisjonisme. 
Han kan plutselig ta på enkvinnes rygg på den mest romantiske måten av alle: 
Tommelen berører den enesiden av ryggraden, de øvrige fingrene den andre siden. 
Det er som etømhetsgrep som aldri blir påtrengende, en slags beskjeden, men djupt sanselighyllest til kroppen. 

Filmen er også sånn: 
Ta varlig på verden så kommer den tildeg med alle sine skjønne hundreår. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
