Eggerøre
Påskefilmen «Hopp» er egentlig bare en gulmalt julefilm. 

FILM: 
Vet du hva en påskefilm er? 
Det er en gul julefilm. 
I «Hopp» lar påskeharen seg befrakte rundt om natten i en flygende vogn trukket av påskekyllinger, mens han deler ut påskeegg til sovende barn. 

Og som i to av tre julefilmer gjennom filmhistorien, truer en fare som gjør at det i omtrent en time er høyst usikkert om barna vil få eggene sine i år. 
En knivsodd mer inspirasjon og nytenkning ville ikke være å forakte. 

Tapt i oversettelse 

«Hopp», som blander levende spill med 3d-animasjon, er laget av produsentene bak «Grusomme meg», noe de med lite berettiget stolthet forkynner på filmplakaten. 
De to filmene lider nemlig under akkurat samme problem: 
Hyperaktive hovedpersoner og biroller som prøver å veie opp for manglende sjarme og karakter med aktivitetsnivå. 

Tenåringsharen PH, Påskeharens sønn og arving, stikker av hjemmefra i et ansvar av ungdomsopprør. 
Han vil heller være trommis enn eggleder. 
Det er komiker Russell Brand som er PHs engelske stemme. 
Rollen er trolig bygget opp rundt Brands elleville bergogdalbaner av noen monologer, og en opprinnelig, leken humor kan anes. 

Men i en noe ubekvem norsk språkdrakt, og i Henrik Thodesens mer høyfrekvente fremføring, virker PH for ofte mest masete og manipulerende. 

For gammel 

Han klarer da også effektivt å ødelegge livet, i alle fall midlertidig, for Fred O'Hare, spilt av James Marsden, som han møter i menneskenes verden. 

Også Fred sliter med at han ikke kan leve opp til farens ambisjoner, og etter møtet med PH kastes han ut i den ene ydmykende og umorsomme situasjonen etter den andre. 
For det første er Marsden snart førti og for gammel til å spille håpløs sønn i hettegenser, for det andre har han tydeligvis glemt alt om komisk timing siden «Hairspray» og «Zoolander». 
Han går rundt med et stivt drep-meg-nå-smil. 

Stjernene som gjør innhopp som seg selv i denne familiefilmen er forøvrig Hugh Hefner og David Hasselhoff, hvilket sier alt om filmskapernes fintfølelse. 
Skjønt, det er fnisverdig når den rømte PH først oppsøker The Playboy Mansion, og håpefullt sier han har hørt de tar imot kaniner der. 

Kvikk hare 

HPs våkne hareansikt er fint laget, og har en kvikk uskikkelighet i seg som gjør at det ikke blir for mye store øyne og bløte ører. 
Også synet av den sledetrekkende kyllingsvermen har schwung over seg, men ellers er animasjonen på det jevne. 

Og hva kyllingene angår: 
Er det ikke litt betenkelig at at trusselen mot den gamle påskeharen kommer fra den oppviglerske kyllingen Carlos, som selv ønsker å være påskehare, men blir avfeid? 
Og at Carlos' ambisjoner fremstilles som urimelige og ondsinnede? 
Legg til at Carlos er hispanic, og det blir en besk kjenn-din-plass-bismak ved «Hopp». 

Om Hopp er «Kjøpmannen i Venedig», er Carlos dens misforståtte Shylock. 
For når det kommer til stykket, har ikke en kylling øyne? 
