Mytologisk middelmådighet
«Loki» flommer ikke over av originalitet eller særegenheter, men byr på tradisjonsrik nedslakting i en verden stappfull med antikke guder og mytologiske beist. 

Noen ganger trenger man en helt. 
Går familiehunden gjennom isen, trengs en hverdagshelt som kan styrte ut og redde den. 
Står en boligblokk i flammer, trengs helter av den mer profesjonelle typen som kan risikere liv og helse for å hjelpe innesperrede mennesker ut av infernoet. 

En tredje type helt trengs når den egyptiske kaosguden Seth bestemmer seg for å gjenoppstå og føre verden inn i dens totale kollaps og undergang. 
Nettopp denne typen helt er det et skrikende behov for i «Loki». 

Seth har ingen intensjon om å gi seg uten kamp, veien til hans undergang flyter da også over av blod. 
Ikke ditt blod naturligvis, det gjør du ditt beste for å beholde på riktig side av hovedpulsårene dine, men blodet til ti-tusenvis av fiendens onde styrker. 

Bokstavelig talt ti-tusenvis, spillet holder nemlig tellingen og jeg sjekket. 
Med andre ord er det snakk om et skikkelig «hack n' slash»- spill i samme genre som klassikeren «Diablo 2». 

Ferdighetssystemet og utstyrssystemet likner også til forveksling det man finner i for eksempel «Diablo 2», man har åpenbart ikke turt å bryte ut av en årelang tradisjon. 

Nå er det i seg selv ikke nødvendigvis noe problem. 
Selv om Ford var først ute med gummihjul på bilene sine, betyr ikke det at Volkswagen burde prøve å tulle inn felgene sine i polyester kun for å være originale. 

Originalitet for originalitetens skyld fører sjeldent noe bra med seg, jeg bare nevner det. 

Valgmulighetene når du skaper helten din er ikke videre overveldende. 
Du har fire erketyper å velge mellom og har ingen mulighet til å endre kjønn, utseende, klasse eller rase. 
Til gjengjeld er det snakk om fire vidt forskjellige heltetyper, hver tilhørende sin respektive mytologi. 

For nettopp mytologi er på mange måter hovedfokuset i «Loki», ikke bare én bestemt mytologi heller, men fire. 

Norrøn mytologi er representert med den stereotypiske tøffe, hardføre og krigsglade barbaren, egyptisk med en særdeles intelligent trollmann, aztekisk mytologi stiller med en mystisk shaman og den greske mytologien med en kriger av det kvinnelige slaget. 

Historien er ikke dårlig, men ikke veldig bra heller. 
Det samme kan sies om grafikken, om kontrollene og om selve spillfølelsen. 

Alt i alt scorer «Loki» stort sett midt på treet over hele fjøla, iallefall hvis man er litt i godlynne og ser bortifra det litt kronglete brukergrensersnittet og merkelige styresystemet. 

Jeg føler meg litt i godlynne i dag, så jeg unnlater å nevne den til tider slitsomme kameravinkelen. 

Men dersom jeg HADDE nevnt det, ville jeg påpekt at du aldri får se mer enn omtrent ti meter i hver himmelretning fra helten din, noe som gjør livet slitsomt for klasser som baserer seg på en viss avstand mellom helt og offer. 

Du kan zoome inn, men da ser du så lite av hva som foregår at du likegodt kan skru av skjermen. 
Utviklerne hadde åpenbart heller ingen illusjoner om at noen kom til å bruke denne vinkelen, ettersom alt av terreng og monstre utenfor ti-metersradiusen ser ut som helgrå, stygge firkanter. 

Jeg har ikke lyst til å være altfor streng med «Loki», for det er faktisk ikke noe dårlig spill. 
Det er lett å fokusere på mangelen av den berømte «X-faktoren», på fraværet av «det lille ekstra», men det ville være urettferdig fordi spillet ikke faller gjennom på noen bestemte områder heller. 

Sannheten er vel at «Loki» vil være et godt valg for de som simpelten elsket «Diablo 2», for de som bare likte det «veldig godt» kan det kanskje være like greit å la krigsøksen ligge. 
