På autopilot
«Svarte får» er enda en Varg Veum-film som feirer det middelmådige. 

FILM: 
Selv om regissør og manusforfatter skifter fra den ene filmen til den neste, er det lite som forandres i Veum-universet. 
«Svarte får» burde derfor, ideelt sett, anmeldes av en fan. 
En som synes Gunnar Staalesen lager nervepirrende historier. 
En som aldri blir lei av å se monotone Trond Espen Seim ordne opp i bergenske kriminalsaker. 
En som ikke blir satt ut av den teatralske stilen skuespillerne bringer til torgs. 

I stedet anmeldes den åttende Veum-filmen av en skeptiker som faller av allerede under prologen, som synes at filmene, med unntak av «Falne engler», har vært merkelig middelmådige og burde gått direkte til flatskjermen — man betaler sjelden åtti kroner timen for å se på TV2. 

Startet som manus 

«Svarte får» bygger på en roman som stammer fra et filmmanus Staalesen skrev sammen med Inge Tenvik. 
I romanens forord, i 1988, skriver Staalesen: 
«Kanskje blir det til og med film av det en gang?» 

Overgangen fra roman til film fjerner naturlig nok mye av Staalesens til dels umusikalske prosa og den overflod av lite vellykkete metaforer og sammenlikninger som kan oppstå når man forsøker å kopiere amerikansk hardkokthet. 
Men handlingen og dialogene bringes videre. 

Trygve Allister Diesen, mannen bak «Torpedo», et av lyspunktene innen norsk tv-krim de seinere år, har skrevet manus, men det er lite her som signaliserer at «Svarte får» er smartere enn de foregående filmene. 

Kilde til irritasjon 

Varg (Trond Espen Seim på autopilot) må hjelpe kjæresten Karin (en lite overbevisende Lene Nystrøm) med å finne søsteren, som er prostituert og tilhører stallen til en luguber hotelleier med det østlandske navnet Carl Berner. 
En student (svenske Alexander Karim) og en rederarving (Jakob Oftebro) er også involvert og plottet gir oss et noe forvirrende identitetstyveri og noen brukbare actionsekvenser, mens Bjørn Flobergs Jakob Hamre er mindre synlig enn tidligere og konstant irritert på Veum, som alltid. 

Regissør Stephan Apelgren har bakgrunn fra «Wallander», svensk samlebåndskrim. 
Han er selvsagt en medvirkende årsak til at det er så vanskelig å finne noe å identifisere seg med i «Svarte får», annet enn Flobergs irritasjon. 

Neste film, «Dødens drabanter», kommer i april. 
Noen burde stoppe denne evighetsmaskinen før bergenserne stemmer for løsrivelse. 
