Med en Finn Kalvik-cover som viser de største testiklene i norsk rap
Maes norske debutalbum gir oss alt vi har håpet på – i tillegg til årets musikalske overraskelse. 

ALBUM: 
I en musikkscene med mer enn nok av liksomlegender, er det få navn som veier tyngre enn Morten Aasdahl Eliassen. 
En innovatør av dimensjoner i hovedstadens hiphop-miljø, hvor han på 90-tallet skilte seg ut i et hav av baggy jeans og snauklipte hvite hoder med bukser som «passet» og ikke minst en svært karakteristisk hestehale. 

Den engelskspråklige Opaque-debuten «Gourmet Garbage» i 2001 var unektelig forut for sin tid. 
Farget av George Clinton-inspirert «Oslo-Funk» og en rapstil som både overrasket og satte ny standard. 
«Imponerende til å være norsk» på et tidspunkt da uttrykket faktisk betydde noe. 

Rapperens mest sagnomsuste linjer kom derimot ut allerede året før. 
På morsmålet under navnet Mae (Eliassens initialer og gamle writernavn). 

«Mange har fått deng / Ofte av en hel gjeng / For å stjelt både klær og spenn / Vi ler av dem, og kaller dem jenter / Det nytter ikke å komme og være kjekkas på Furuset senter.» 
- «En av fem» 

En første autentisk smakbit på den norske gaterappen vi i dag tar for en selvfølge. 
Direkte fra «Valley of Terror». 
Både skremmende og fascinerende ensomme hiphop-hoder som satt og hørte på National Rap Show i utkant-Norges kriker og kroner. 

Deretter ble det stille fra både Opaque og Mae. 
Samtidig som myten fortsatte å vokse. 
Da sistnevnte til slutt dukket opp igjen i 2011, på Jesse Jones-albumet «12 blokker og 1 vei inn», var det derimot klart at lite hadde forandret seg på ti år. 

Hestehalen var kanskje borte, og Eliassen hadde blitt suksessfull næringsdrivende med millioninntekt og forkjærlighet for dyre viner. 
Men rapstilen bar fortsatt preg av samme type fengslende gatefornuft som tidligere. 
Denne gangen fra ståstedet til en fyr med nok livsvisdom til å starte sitt eget selvhjelpkurs. 

Ikke at han har noen interesse av det. 
Altså, å hjelpe deg. 
Det får du klare selv. 

Et faktum han gjør klinkende klart gjennom flere spark i ræva på sitt andre soloalbum (og første på norsk) «Proletar Adel». 
12 etterlengtede spor preget av humoristisk kynisme, oppgitthet, sarkasme og en type jovialitet som snører det hele sammen på særegent underholdende vis. 

Flow-messig er Mae dessuten et unikum. 
Mer prating i takt enn typisk rap, men med en base i kontinuerlige punchlines som gjør at skratten sitter løst fra start til slutt. 
Den perfeksjonerte og sofistikerte opprinnelsen til Kenneth Engebretsen og Jesse Jones sine mer primitive rim-mønstre. 

«Loff» (med Chirag) og «Null Hull» var tidlige smakebiter på albumet som neppe vil selge mye, men forhåpentligvis motta en Spellemann, og velfortjent gå ned i historien som en ny norsk klassiker. 

I gullrekken av godlåter er spesielt «Oslo» verdt å gi repeterende spilling med sine on-point bars om innflyttere, geografi, patriotisme og mangfold («Bygdehomser kommer hit og kommer ut av skapet / For her er vi liberale og smarte»), mens bar-for-bar med Lars Vaular, og Øystein Greni-assisterte hjemmelekser om karakterbygging også er med på å sette en solid prikk over i’en. 

Og så kommer den til slutt. 
Årets overraskelse. 
Årets gåsehud. 
Årets store klump i halsen. 
Så uventet at du først tror albumet er over, og at Spotify har hoppet random videre i den norske musikkjungelen. 

«Hver gang jeg drar herfra / Tenker du på meg da / Hver gang jeg drar herfra / Glem ikke løftet jeg ga.» 

Skivas avrundende coverversjon av Finn Kalvik-klassikeren «Aldri i livet» vitner ikke bare om de største testiklene (og hjertet) i norsk rap, men er også en sjeldent åpenhjertig fremførelse fra en totalt naken artist. 
Uten mulighet til å skjule seg bak hverken kunstnerisk særhet eller ironisk distanse. 

Bare en voksen mann på 42 og hans sukkersøte kjærlighet. 
Faen, så fint. 
