Mens vi venter på Gollum
Det er bare én god grunn til å se «Hobbiten: 
En uventet reise»: 
Et fantastisk gjensyn med Gollum. 
Synd det tar så innmari lang tid før han dukker opp. 
Resten av filmen oppleves som en endeløs krysting av velbrukte sitroner fra «Ringenes herre»-trilogien. 

Regissør Peter Jackson motsto tydeligvis ikke fristelsen: 
Har man laget en kinosuksess av Tolkiens trilogi «Lord of the Rings», vil man gjøre det igjen med forhistorien. 
Men herlighet, «The hobbit» er ett enkelt, tynt bind. 
Likevel skal det tynes ut til tre filmer. 

Det burde filmskaperne ikke prøvd på. 
Resultatet er at starten i «Hobbiten – en uventet reise» er en dramaturgisk ulykke. 

Musikal-halloi 

Først får vi masse bakgrunnsinformasjon om dvergenes skjebne i kjapp-kjapp-tempo: 
Den onde dragen Smaug drev for lenge siden de kortvokstes forfedre ut av Ensomfjellet. 
Inni der sover nå udyret og vokter gullskatten han stjal fra dem. 

Mange år senere (men 60 år før Frodo dukker opp i dette universet) ramler 13 dvergetterkommere inn døra til den spissørede Bilbo Lommelun. 
Her lager regissøren en aaaltfor lang, musikalaktig scene der gjengrodde vesener med enorme neser, flettede barter og gedigne hårmanker slafser seg gjennom hobbitens spiskammers og forlanger at han skal bli med på dragejakt. 
Ikke før har vi i kinosetene tenkt "musikal", synger de forsyne meg en sang. 

Tværes ut 

Slik tværer regissøren ut en hø-hø-scene for å sikre stoff nok til del 1 om Bilbo, trollmannen Gandalf og de 13 dvergenes gjenerobring av Ensomfjellet. 
Kunne ikke Jackson i det minste spart oss for å måtte se 2 timer og 40 minutter og heller fortalt litt mer effektivt? 

Langs den milelange og timedrøye veien mot Ensomfjellet lurer glefsende ulver og draugstygge orker. 
Men det er rart med det – det skal noe til å toppe alt vi så oss mette på i «Ringenes Herre». 
Hvor ekle udyrene enn ser ut, hvor mye tussene enn myldrer omkring, sliter Jackson med å få dvergenes strabaser til å gjøre inntrykk. 
I fjellandet Norge setter særlig ikke dataanimerte steintroll noen støkk i en. 
Bruken av 3D gir minimal gevinst. 

Freeman er ikke Wood 

Møtet med alvefyrsten og hans folk gir en reprisefølelse fra «Ringenes Herre». 
Bare den brune kollegaen til Gandalf, trollmann Radagast, har nyhetens interesse, men forsvinner straks han har hjulpet reisefølget unna ulvepakket. 

Kan Martin Freeman som Bilbo løfte filmen slik Elijah Wood gjorde da han skapte en motvillig Frodo som skulle frakte ringen tilbake til fjellet Mordor? 
Ikke godt nok, er mitt svar. 
Altfor lenge tyr Freeman til klumsete, komiske "jeg er dum og ubrukelig"-fakter som ikke rommer desperasjonen til Wood. 

Endelig – Gollum! 

Men til slutt våkner jeg. 
Det skjer da Bilbo faller ned i fjellets dypeste hule der skinnmagre, storøyde Gollum kryper omkring. 
Idet denne sleske, falske gjerrigknarken mister gullringen mellom steinene, stemmer plutselig alt. 
Freeman får en motspiller som skaper intens spenning. 
At gjettekonkurransen dem imellom varer lenge, er en visuell og dramaturgisk nytelse. 

Endelig gir «Hobbiten» belønning for seerens strev. 
Dumt at det tok så lang tid. 
