Mah-Rukh Ali burde fokusert mer på hva som skjer i Iran nå
En reise som burde vart lenger. 

TV2-nyhetenes tidligere anker, Mah-Rukh Ali har satt seg som mål å forstå hva som skjer i Iran, landet som kjemper om hegemoniet i Midtøsten og som er under konstant trussel fra USAs president Donald Trump. 

Hun har gjort en brukbar jobb, men den siste boka hennes, «Iran og det nye Midtøsten», hadde trengt mer tilstedeværelse og mer fokus på det som skjer i Iran nå. 

Ikke godt nok grep 

Forfatteren tar oss gjennom Irans historie fra sjahens styre etter andre verdenskrig og fram til dagens prestestyre. 
Meningen er å veksle mellom det historiske og det sjølopplevde, men dessverre fungerer ikke dette grepet så godt. 
Det blir for mye fokus på historien, for mange kjente anekdoter og for lite om hvordan Iran framstår i dag. 
Og hvorfor bruker hun plass i flere kapitler til å skrive om statsminister Mohammed Mossadegh som ble styrtet i et CIA-regissert kupp i 1953? 
Og hvorfor drar hun til Paris og intervjuer barnebarnet, som i dag spiller en ganske så marginal rolle som iransk opposisjonell? 

Mah-Rukh Ali har etter det hun skriver i boka, vært i Iran én eneste gang; på reportasjeturen som har ført til denne boka. 
Jeg vet ikke hvor lenge hun var der, men oppholdet burde nok ha vart en del lenger. 
Det hun har fått med seg er bra, men jeg skulle gjerne sett at hun hadde møtt flere mennesker, sett mer av det som skjer i Iran på nært hold og ikke bare tatt landet raskt journalistisk på pulsen. 
Vi får et blikk inn i kulturen og politikken, men dessverre ikke så mye mer. 

God på islam 

Forfatteren er god på islam og på skillet mellom iransk sjiaislam og den overveiende dominerende sunnimuslimske islamretningen i den arabiske verden. 
Hun skriver bra om den iranske identiteten og klarer å gi svaret på hvorfor mange iranerne – tross et religiøst prestestyre – er relativt sekulære. 
Ikke minst får hun oss til å forstå at stoltheten av å være iraner også i dag gjelder for hele befolkningen og ikke bare for regimets støttespillere. 
Men dette kunne vært utdypet og gjort langt mer leservennlig om oppholdet i landet hadde vart lenger. 

Innledningsvis skriver Mah-Rukh Ali at hun egentlig er redd for å reise inn i landet og at svært få internasjonale journalister tør å dra dit. 
«De vet ikke om de kommer tilbake, eller hvilken pris de må betale for rapporteringen», står det i teksten. 
Med henvisning til gisseldramaet i den amerikanske ambassaden i Teheran i 1979 skriver hun at det iranske regimet tar gisler den dag i dag, spesielt journalister. 
Her defineres tydeligvis gisselbegrepet bredt. 
Om landet hadde vært så farlig, hadde neppe Istanbul-korrespondetene til NRK og VG, Sidsel Vold og Ingeborg Huse Amundsen, dratt på reportasjeturer dit. 

En liten språklig parentes til slutt. 
I omtalen av Irans tidligere hersker bruker Mah-Rukh Ali konsekvent Sjah som egennavn i stedet for det vanlig brukte ordet sjahen. 
Det irriterer en litt pirkete anmelder. 
