Det vanskelige barnet
BOK: 
Rått og hjerteskjærende om overgrep og omsorgssvikt. 

Maria Kjos Fonn: 
Kinderwhore. 
Roman. 
231 sider. 
Aschehoug. 

«Jeg tror jeg kunne blitt lagt fram i retten som bevismateriale, for jeg er resultatet av en forbrytelse,» sier nittenårige Charlotte Jacobsen i Maria Kjos Fonns (f. 1990) brutale portrett av henne. 

I korte, episodiske tekster skildres en marerittaktig oppvekst uten trygghet og forutsigbarhet. 
Moren sliter med angst og ensomhet, vil stort sett bare sove, og styres av pillemisbruket og programoversikten i tv. 
Både mor og datter kler seg i Kinderwhore-kjoler («Mamma dyrket en dame som skreik mer enn hun sang, Courtney Love var min vuggesang»), og stefedrene kommer og går. 

Tolv år gammel kommer så den mannen inn i Charlottes liv som ødelegger det med regelmessige nattlige voldtekter mens moren ligger i pillerus i naborommet. 
Heretter blir alt en nedadgående spiral av dop og rus, prostitusjon og promiskuitet, overdose og selvmordsforsøk. 
«Livet var en lek, og jeg var leketøyet». 

Femten år gammel er hun et psykiatrisk kasus, uten at verken læreren, skolebibliotekaren, barnevernet, morens venninne eller andre voksne skjønner at adferdsforstyrrelsene er et rop om hjelp og de psykososiale vanskene en ren nødvergehandling. 

Dette er svært ubehagelig, rystende lesning. 
Ingen av dem som burde ha fanget det opp og grepet inn, gjør noe med det. 
Charlotte blir det vanskelige barnet som møtes med tvang. 
Sånn sett minner historien litt om «Glassjenta» som Aftenbladet skrev om for en tid tilbake. 
Selv om det ikke er direkte uttalt, må det kunne sies at «Kinderwhore» også er en skarp kritikk av de som tillater dette å skje, enda de har både midler og myndighet til å få stanset det. 
For til syvende og sist er det Charlotte selv som må bryte den destruktive spiralen, med hjelp fra en god venninne, som siden også blir hennes kjæreste. 
Sammen får de omsider utrettet det som lærerne, sosionomene, terapeutene og psykiaterne burde ha gjort for lenge siden. 

Det er jo oppløftende at forfatteren mot slutten viser så stor tiltro til det norske rettsvesenet at den skyldige blir straffet for sine forbrytelser, men det generelle inntrykket er vel det motsatte, altså at overgrep av denne typen sjelden fører til domfellelse på grunn av bevisets stilling. 
Og moralen? 
«La meg ha det lille livet mitt i fred!» 
