Intens nett-sniking
«Splinter Cell: Pandora Tomorrow» sniker ut av skyggen og leverer det mest spennende multiplayer-konseptet på lenge. 

Den snikende superagenten Sam Fisher er tilbake. 
Han lusker fra skygge til skygge med sitt arsenal av høyteknologiske våpen og gadgets, og slår til når de slemme terroristene minst aner det. 

Skjønt, så uventet er det ikke. 
Ubisoft sier selv «Pandora Tomorrow» må sees på som en slags versjon 1,5, og det er lett å skjønne hvorfor. 

Med unntak av noen nye «moves» og våpen, en litt tweaket intelligens hos fiendene og en ny historie, føles ofte «Pandora Tomorrow» som en gjentakelse, ikke en helt ny opplevelse. 
Etter å ha spilt gjennom originalen tre ganger på forskjellige plattformer, opplevde jeg faktisk at jeg kjedet meg litt innimellom. 

Personlig synes jeg det har gått for kort tid mellom de to spillene, forgjengeren sitter liksom veldig friskt i minnet. 

Men la gå at enspillerdelen i denne oppfølgeren til det grensesprengende «Splinter Cell» ikke byr på så mye nytt. 
Den nye multiplayerdelen er nemlig en helt annen historie. 

Med sine sitrende to-mot-to-kamper, hvor to spiller superagenter à la Sam Fisher og to spiller skurker - hvert lag med sine unike egenskaper, får du en onlineopplevelse ulikt alt annet. 

Her har Ubisoft virkelig klart å overføre den flotte stemningen fra enspillerdelen, med kule våpen og gadgets, herlig bevegelsesregister og en fantastisk intensitet. 
Nytes best med tre venner, men funker tålelig bra i selskap med ukjente også. 
