Ny runde vittig prat og deilig mat
I «The Trip to Spain» følger Steve Coogan og Rob Brydon sin egen suksessoppskrift. 
Og det funker like godt i tredje runde. 

Mot tampen av den våteste vestlandssommeren på 53 år kommer denne filmen som bestilt. 
For de fleste av oss er ferieukene brukt opp, solen glimrer som et fjernt minne bakom skyene – men se! 
Der ligger Spania, badet i gyllent lys. 
Og det er altså målet for Coogans og Brydons nye, kulinariske reise. 
De møtes riktig nok av et regnskyll av overdådige proporsjoner, men pytt. 
Bygen tar fort slutt. 

De to britenes «The Trip»-opplegg er opprinnelig en TV-serie som første gang ble overført til filmlerretet i 2010. 
Under dekke av å skulle skrive restaurantanmeldelser for The Observer, reiste de da rundt i sitt eget hjemland. 
Fire år senere kom «The Trip to Italy». 
Felles for alle reisene er at de to kombinerer matopplevelsene med sitt varemerke: 
Hysterisk vittige kjendisparodier og imitasjoner, vennskapelige fornærmelser, litt kulturhistorie og noen sveip innom de to skuespillernes mer personlige anliggender. 

Som Coogans vanskelige forhold til Hollywood. 
Det sto sentralt under turen til Italia, og videreføres her, forsterket av «Philomena», som han skrev manus til, spilte i (mot Judi Dench) og ble Oscar-nominert for. 
En suksess han febrilsk prøver å holde blankpusset, som et skjold mot drømmefabrikkens stadige jakt på nye talenter. 

Samme sårhet preger de to herrenes forhold til egen alder og måten de omtaler den på, med en selvbevisst påpekning av at de som 52-åringer er helt på høyden i livet, og likevel med en melankolsk erkjennelse av aldring og tid. 
Den kommer blant annet til syne gjennom Coogans andre, og ganske pretensiøse formål med turen: 
Han vil skrive en bok der han følger sine egne fotspor fra da han som 18-åring dro til Spania og mistet dyden til en 20 år eldre kvinne. 

I så måte er det noe både rørende, sjarmerende og dypt menneskelig ved det lett karikerte portrettet de tegner av seg selv – to smått alderstegne herrer som strever litt for ikke å gå på snørra; billedlig og helt konkret, være seg i steinete skråninger, karrieremessig eller i en ensomhet som er mer faretruende for Coogan enn for familiemannen Brydon. 
Det gjør i sin tur at dette også er en kompisfilm av beste merke. 
Selv om det tilsynelatende går lenge mellom hver gang de to treffes, gir filmen et bilde av et mannlig fellesskap, et kameratskap der reisene deres synes å være en frisone for begge to. 

Når så er sagt: 
Selv om mye ligger nær deres reelle liv og personlighet, skal neppe alt tas for god fisk. 
De to skuespillerne og komikerne blander improvisasjonskunst, skuespill og iscenesettelse på en måte som får sitt visuelle og metaforiske speilbilde i ideen (angivelig avisens) om at de på bildet fra spaniaturen skal opptre som Don Quijote og Sancho Panza – de berømte figurene fra Cervantes’ satiriske roman. 
Så er da også 1969-slageren «The Windmills of your Mind» filmens signaturmelodi. 

«Don Quijote» foregår i La Mancha, et av de mange områdene duoen spiser seg gjennom og som det serveres overdådig vakre bilder fra. 
Og mens denne moderne utgaven av «ridderen av den bedrøvelige skikkelse» og hans godmodige sidekick drar sine imitasjoner og parodier ut i til det elleville, kommer den ene lekkerbiskenen etter den andre seilende inn på bordet. 
