Doctor Midnight & The Mercury Cult på Slottsfjellfestivalen:Hverken himmel eller Helvete 

Hank von Helvetes «metalsupergruppe» befinner seg eksakt midt på treet. 
Med fare for å falle ned. 

Bare et par hundre mennesker står foran scenen for å begå litt halvhjertet «headbanging». 
Resten av det forfriskende lite homogene publikumet på Slottsfjellfestivalen ligger lett henslengt på området og nyter det milde norske sommerværet. 
Når Doctor Midnight & The Mercy Cult (DM&TMC) går på scenen, føles det derfor litt som om noen aldrende svartkledde skumlinger er kommet for å lage kvalm på familiepikniken. 

Og DM&TMC er meget svartkledde. 
Bare den blonde, kunstneriske sveisen til den svenske bassisten Tim Skold forhindrer at det visuelle er, for å si det med Spinal Tap, «none more black». 

Røslige Hans Erik «Hank von Helvete» Dyvik Husby har likevel en barnetimeonkelaktig godmodig utstråling. 
Når han tar av seg myggsolbrillene, er han liksom blitt Cornelis Vreeswijk. 

Han snakker til oss som om vi var barn også, i de lange, kvasifilosofiske introene til sanger som «The Whore Of The West» (om «en ond hore med bæsj i hjertet som ødelegger alt her i verden») og «I Declare: Treason» (om hvem denne, øh, «Doctor Midnight» er. 
Visstnok ikke Hans Erik selv, for han er fortsatt «Hank). 

Det er ingen tvil om at DM&TMC er personlige, viktige greier for ham - klarest uttrykt i albumets mest følelsesladde øyeblikk, «OK (We're Just About To Die)». 
Men nittitallsriffene er slitne og lyden grøtete. 
Og allsangrefrenger fungerer ikke så bra når ingen synger med. 

Bandet oppleves som mindre forurettede på scenen enn de gjør på plate. 
Når noen etterlyser en rakett av den typen som Hank pleide å ha du-vet-hvor, spiller han uforstående på utpreget godlynt vis. 

Det skal en sadist til for ikke å unne Dyvik Husby helsen - og muligheten til en andre akt i musikerkarrieren. 
Men sannheten er at bandet hans i øyeblikket er en meget presis definisjon av ordet «middelmådig». 

MORTEN STÅLE NILSEN 
