Sukkersjokk
«Anonyme romantikere» insisterer altfor hardt på å være sjarmerende. 

FILM: 
Hva er det egentlig å være «søt»? 
Ofte brukes betegnelsen om den potente kombinasjonen naiv oppriktighet, halvveis frivillig humor og store mengder naturlig sjarme. 
Øyne større enn gjennomsnittet er en klar fordel. 

Platte familiedramaer og animasjonsfilmer har gjennom flere tiår skjøvet intenst søte barn og dyr frem i forgrunnen for å fremkalle indre eller uttalte sukk. 
Nå jobber regissør Jean-Pierre Améris hardt for å vekke samme ømme følelser overfor de voksne, men usikre elskende i «Anonyme romantikere». 
For hardt. 

Som tiåringer 

Angélique (Isabelle Carré) går til gruppeterapi og sitter i en sirkel sammen med andre «anonyme romantikere» for å takle sin egen overfølsomhet. 
Særs nølende søker hun jobb ved en sjokoladefabrikk der den eksentriske sjefen Jean-René (Benoît Poelvoorde) også reduseres til en skjelvende liten pytt i møte med andre mennesker, særlig om de har XX-kromosomer. 

Historien om hvordan disse to fryktsomme menneskene finner hverandre, er spekket med sanselige nærbilder av sjokolade, pustete sanger om uskyldig kjærlighet, og en rekke fysiske gags som skal få frem deres inntagende klossethet. 
Overbevisningen synes å være at jo mer snublete og keitete de to er, jo mer hengivenhet vil de vekke hos publikum. 
Men det er vanskelig å se voksne mennesker oppføre seg som tiåringer i en time og tyve minutter uten å merke i det minste en mild slitasje på nervene. 

Bundet fast 

«Anonyme romantikere» eksisterer høyst motvillig i moderne tid, men bruker klær og biler aktivt for å peke tilbake til en annen og mer innsmigrende tid. 
Nostalgien bygger oppunder uskyldsfetisjen. 
Carré og Poelvoorde er to av fransk films mest solide skuespillere, og i «Anonyme romantikere» har de både det ytre og det indre på plass. 
De har den spente kroppsholdningen og den dirrende stemmen til ekte nevrotikere, uten å miste sin karisma. 
Men de er tjoret fast til en film hvis kalkulerte nusselighet fort blir kvelende. 
