TV-anmeldelse «Kjør meg til OL»:Ler hele veien til Pyeongchang 

Ny OL-øvelse: 20 000 kilometer omvendt haiking. 

«Kjør meg til OL» 

Norsk underholdningsprogram i åtte deler. 

Vises på TVNorge tirsdager kl 21.00 og etappevis på Dplay 

Med: Magnus Devold 

Det er 20 000 kilometer fra Oslo til Pyeongchang med bil. 
Og Magnus Devold skal gjennomføre det med bil. 
Det er bare ett problem: 
Han har ikke lappen. 
Kameramannen har heller ikke det. 
Men de har en bil. 
Nedfoliert av Lillehammer ’94-dekor skal de bedrive en slags form for omvendt haiking. 
Der man altså må spørre om folk vil kjøre bilen for en. 
Hvilket medfører noen utrolig rare, kleine og fantastisk rørende situasjoner i jakten på sjåfør. 
Som på sitt eget knirkete vis blir alt annet enn kleint. 
Det er derimot et program skrudd sammen av troen på mennesker flest egentlig vil hjelpe hverandre, og at humor er best når man ikke smiler. 

Les også: 
Disse kan vinne Golden Globe 

Slik skal han som hittil er mest kjent som han lange i «I kveld med Ylvis» dra oss med på det som viser seg å være et av de varmeste og næreste filmede reisebrevene i nyere tid. 
Dette innebærer besøk til gamle Lillehammer OL-helter som skihopperen og fingerrekkeren Jens Weissflog og langrennslokomotivet og gutta på tur-entusiasten Vladimir Smirnov. 
Men også et besøk i de delene av Romania vi ikke nødvendigvis liker å sammenligne oss med, men som viser seg å ha en like åpen tilnærming til gjester som til bilbeltebruk. 

Se også Magnus Devold i «Ikke lov å le»-duell med Hasse Hope: 

Et fantastisk snålt reiseprogram, fullt av generelt ubrukelig historisk informasjon. 
Man lærer egentlig ikke noe som helst nyttig trivia av Devolds kommentarer, men det er heller ikke poenget. 
«Kjør meg til OL» er i stedet et sosialantropologisk fjernsynseksperiment i en helt egen klasse. 

I tillegg til en dyptpløying i hvor mange heslige gensere man har klart å grave opp med Lillehammer OL-design. 
Det er urovekkende mange. 

Les også: 
Nicole Kidman og familien gir ikke hverandre julegaver 

Polens svar på Ylvis (de som var ferievikarer på for Ylvisbrødrene) hjelper ham for øvrig et stykke gjennom Polen. 
Da synker stemningen i bilen til frysepunktet på grunn av Devolds håpløse Celine Dion-musikksmak, som igjen leder til en sverdkamp om hvem som skal styre musikken. 
Tåpelig, javisst. 

Men hallo: 
Vi ser på et program om en fyr som skal forflytte en bil gjennom tre kontinenter uten å ha lappen. 
Sånn sett blir han en slags jovial versjon av Karl «En idiot på tur» 
Pilkington. 
Dersom man fremdeles husker en caps med pins, og elsker desinformasjon av typen «Bulgarias nasjonaldyr er hvithaien» vil man juble. 

Så får vi bare håpe Devold havner i Pyeongchang og ikke i Pyongyang til slutt. 
