Teateranmeldelse:«Utafor» - Sterke stemmer mot terror 

Fire sterke unge stemmer målbærer inderlig og offensivt et ønske om samhold som våpen mot ekstremisme. 

Det Norske Teatret, med regissør Svein Tindberg i spissen, har sammen med organisasjonen Just Unity, gått løs på et idealistisk humanistisk prosjekt. 
Gjennom fire unge mennesker som alle har en historie tilknyttet ekstremisme, er hensikten å belyse hva som er utløsende faktorer for ytterliggående handlinger; å vise små og store hendelser som påvirker et ungt menneskets valg. 
Mye henger sammen med ensomhet – det å være ”utafor” en gjengs oppfatning av tradisjon og normer. 
Og det handler om religion. 

Forestillingen berører, den snakker til hjerte og hjerne med fortellinger som både griper, overrasker og som krydres med en del ironiske – og selvironiske – spark. 
Dessuten er det lærerikt. 
Valget på de fire på scenen er ikke tilfeldig. 

Ungt ensemble 

De er taleføre og de er uredde i blottleggelsen av sine egne valg; valg som har vært utløst av hat, sinne, sårbarhet og usikkerhet. 
Deres åpenhet er en styrke som ligger som en rød tråd gjennom hele forestillingen. 
Med seg på scenen har de et ungt ensemble – heller ikke de profesjonelle skuespillere – som skaper stemninger som underbygger de ulike historiene. 

Konvertitten fra Vestfold, som gikk fra å være Per til å bli muslimske Yousef, muslimske Faten fra Irak, Tor som er jøde og Siri, med mastergrad om sikkerhetspolitikk og som overlevde Utøya, er engasjerte mennesker som evner med overbevisende tydelighet å formidle sine høyst varierte historier. 
I løpet av den rundt halvannen time forestillingen varer flettes deres fortellinger sammen til en slags fellesnevner. 

Sårbare fortellinger 

Alle fire har deler i sine fortellinger som er sårbare og tøffe. 
Datanerden Pers vei til islam er brolagt med tilfeldigheter som er tankevekkende fascinerende. 
Lokalmiljøets reaksjon på konvertitten Yousef er derimot en salig blanding av rystende og latterlig. 
Faten er av den sinna typen jenter, ikke voldsomt akseptert i alle muslimske miljøer, men det måtte en imam i Irak til for å endre hennes vei inn mot det ekstreme. 

Tor Itai kjenner på hvorvidt han skal si at han er jøde eller ikke, også i Oslos kulturelle miljø. 
Det er ikke troen i seg selv, men det faktum at man mener han bør stå til rette for hva enn som skjer i konflikten Israel-Palestina. 

Verdt å få med seg 

Siri opplevde Anders Behring Breivik på Utøya. 
Hun forteller sin historie med en verdig ro som gir innholdet desto større tyngde. 
I tillegg er hun lynklar på at hans tanker langt fra er døde eller begravet bak noen fengselsmurer. 

Forestillingen brytes opp av det velfungerende ensemblet og bilder på lerretet bak scenen. 
Øystein Skars musikk er en effektiv medspiller og kontrast med vekselsvis sterke og stillferdige uttrykk. 

Kall det gjerne politisk korrekt teater, men hva så? 
Det er i falle et stykke der unge mennesker mener noe. 
De har vært gjennom mer enn mange på sin alder, og viser sårbare sider som mange unge (og eldre for den saks skyld) helt klart bør få med seg. 
