«The Death of Stalin» er kostelig maktkritikk
Stilsikker farse om situasjonen rundt Stalins død. 

Etter å ha anmeldt den russiske filmen Savnet for to og en halv måned siden, havnet jeg i en diskusjon på Facebook hvor noen mente jeg i min anmeldelse fremsto som uvitende, ensporet og en representant for det de kalte Natomedia, altså den antirussiske propagandaen. 

Det vil jeg bestride. 
Men jeg er tilhenger av åpenhet fremfor tåkelegging når det gjelder så vel nåtidige som historiske fakta, både i øst og i vest. 
Savnet hadde åpenbart politiske undertoner og var for meg vanskelig ikke å lese som en kritikk av tingenes tilstand. 

Besk maktkritikk 

I diskusjonen kom også The Death of Stalin opp. 
Russiske kulturmyndigheter hadde nettopp forbudt den og hevdet den er et ledd i et vestlig forsøk på å destabilisere landet. 
Siden da har jeg gledet meg til å se filmen. 
Ut ifra traileren, får man inntrykk av at den er en lettbent farse, men det som åpner som en ren komedie, ender i besk maktkritikk. 

Filmen er slett ikke en hån mot dem som døde i Stalingrad eller et forsøk på å undergrave dagens Russland. 
Det er fullt mulig å være glad i russisk historie og kultur og på samme tid se at The Death of Stalin er en intelligent og poengtert lek med historiske fakta. 

Regissør er skotten Armandu Iannucci som tidligere har laget et par av mine engelske tv-favoritter fra 2000-tallet, nemlig I am Alan Partridge og, ikke minst, The Thick of it, en sylskarp, slem, mørk og veldig morsom utgave av Yes, Prime Minister, for dem som husker den. 

Maktvakuumet etter Stalin 

Filmen bygger på den veldig forseggjorte og godt researchede franske tegneserien Stalins død fra 2014 (finnes i dansk utgave på Tronsmo i Oslo for dem som har tid og penger til overs). 
Serien tar for seg maktvakuumet som oppsto da Stalin gikk bort. 
Men der serieversjonen er sober, lekker og dempet, har filmen høyere tempo, er mer pratsom og har dessuten blitt forvandlet til en farse, i hvert fall i store deler av historien. 

Med Steve Buscemi i rollen som Nikita Khrustjsjov, går det an å se for seg stilen, som kanskje kan kalles retro-New-York-verbal-ekvilibrisme i uvant setting. 

Stalins beryktede leder av sikkerhetspolitiet, Lavrentij Berija, (Simon Russel Beale), er den som har mest grunn til å tro at han klarer å manøvrere riktig for å havne i maktposisjon. 
Han er fantastisk skruppelløs, har tusener av liv på samvittigheten og vet hvordan den svake Malenkov, (herlig spilt av Jeffrey Tambor) som figurerte høyere enn ham på rangstigen, kan utmanøvreres. 

Kort vei til en kule i nakken 

De beste partiene av filmen skildrer dynamikken i kommunistpartiets sentralkomité, som i tillegg til de allerede nevnte, besto av Anastasij Mikoyan (Paul Whitehouse), Lazar Kaganovitj (Dermot Crowley), Nikolaj Bulganin (Paul Chahidi) og Vyacheslav Molotov (Michal Palin). 
Alle vet hvor kort veien er til en kule i nakken, ingen våger å være kontroversielle eller uenige, alle vedtak blir alltid enstemmige. 

Det er humor, og tragedie, på høyt nivå. 
I tillegg får vi nådeløse portretter av Stalins sønn Vasily og datter Svetlana. 
Det er ikke noe annet enn tragisk at russerne ikke får se denne filmen. 
For vi ler ikke av dem, men med dem. 
Selv om det er hevet over tvil at Stalins person var avgjørende for seieren over Nazi-Tyskland, finnes det andre aspekter ved mannen, og apparatet rundt ham, som må fortelles igjen og igjen, også som farse, fra tid til annen. 
