Per Dybvig jr. skuffer aldri
UTSTILLING: 
Per Dybvig jr. skuffer aldri. 
Heller ikke i sin nye utstilling i Galleri Opdahl. 

Galleri Opdahl: 
Per Dybvig - Happy valley killer hare. 
Tegning, skulptur. 
TIl 18. november. 

Man har vel etterhvert begynt å forvente det uventede når Per Dybvig skal avduke sine seneste verk. 
I så måte skuffer han heller ikke denne gang. 

Kunstneren som er kjent som en tegner med uovertrufne ferdigheter hvis teknikk er i stadig bevegelse, byr også med utstillingen happy valley killer hare på en stor overraskelse. 

Som illustratør, og kanskje særlig som barnebokillustratør har Dybvig gitt ufravikelig form til kjente og kjære litterære karakterer. 
Kunstneren Dybvigs kjente verk omfatter blant annet fargerike og tettpakkede nyhetstegninger, tekstarbeider og ulike serier med grove flyktige øyeblikks-skisser. 
Men kanskje aller mest kjent er de snedige kreaturene vi finner i kunstnerens helt særegne univers. 

Som et posthumanistisk stikk til menneskers artshierarki, som privilegert over alt annet liv, har han i denne delen av sitt kunstnerskap fylt sine dystopiske univers med underfundige, antropomorfe kreaturer. 
Dels søte kosedyr, dels marerittaktige etterlatenskaper. 
Alltid med en umiskjennelig stenk av underliggende uro og ubehag paret sammen med en god dose befriende nattsvart humor - og alltid er hans fauna innsauset med de mest udelikate av menneskelige egenskaper. 

Motivkrets i utvikling 

I 2016 åpnet Stavanger kunstmuseum den omfattende utstillingen look what the bird found. 
Gjennom verk fra de siste 15 år viste man bredden i Dybvigs kunstnerskap og hvordan hans teknikk og motivkrets er i stadig utvikling. 
Et av de seneste verken i denne utstillingen er det monumentale papirarbeidet Moving white flower. 
Det figurative verket markerte enda en ny overgang i hans uttrykk. 
Borte var de absurde, surrealistiske tablåene, og det synes som om naturen helt hadde tatt over. 
De tidligere dominerende kreaturene var skjøvet inn i bakgrunnen, absorbert av et overgrodd urlandskap til ingen spor av fauna gjenstod. 

I sine siste arbeider som nå viser i Galleri Opdahl, har Dybvig fordypet seg ytterligere inn i landskapet. 

Gjennom et monumentalt veggarbeid og seks større papirarbeider får det urørte landskapet også her spille hovedrollen. 
Helt nytt er at de tidligere så detaljtette miljøene nå er redusert til minimale hentydninger. 

Med et visst slektskap til størrelser som Jackson Pollock og 40-tallets actionmalere er Dybvigs grove skisseaktige arbeider produsert liggende på gulvet, og på tvers over et varierende antall papirark. 
Med henholdsvis oljepastell eller oilstick har kunstneren gjennom intensive økter med grove, energiske bevegelser gestikulert frem sine arbeider. 
Det ligger tilsynelatende ingen sterk forhåndsdefinert plan eller skisse over arbeidene. 
De spontane resultatene besitter således en sterk energi og Dybvigs umiskjennelige håndarbeide ligger tydelig tilbake i linjene og 

fargene. 

Storslått og redusert 

De storslagne landskapene er her sterkt abstraherte, og fjellformasjoner, dalfører, fjordarmer og innsjøer er dekomponert til den grad at bare konturene av dem kan anes. 
Tilbake står kun selve essensen eller kanskje bare vage minner om et landskap man har sett før. 
For det ligger en opplevelse av noe umiddelbart gjenkjennbart i de få strekene som står igjen. 
Det karrige landskapet med de steile fjellformasjonene fremstår som spesifikke geografiske områder, landskap man har vandret i, eller bare kjørt forbi. 

Som har kunstneren tilrettelagt for eller laget rom i sine arbeider for betrakterens egne opplevelser. 
Slik oppleves verkene som en åpen invitasjon til å selv fylle inn tomrommene i det hvite papiret, til å tilføre egne mentale erfaringsbilder. 

Papirarbeidene henger sirlig og nøye oppmålt i sine serier. 
Samtidig er det noe tilsynelatende skjødesløst og uvørent over hvordan hvert papir kun holdes på plass av to knapt synlige knappenåler. 
Slik oppnås en en ytterligere opplevelse av tilgjengelighet i arbeidene. 
Ved å unnlate å temme dem i glass og ramme unngås en barriere mellom de skjøre papirarbeidene og publikum, og avstanden mellom betrakterens opplevelse og kunstnerens intensjoner minskes. 

Drapshare 

Det oppleves på samme tid både absurd og nærmest som en selvfølgelighet når man midt i utstillingslokalet, omgitt av dette vakre, fredfulle landskapet, finner Dybvigs drapshare. 
Ridende inn i galleriet, overskrevs på en, tja.. 
en litt mager wombat? utgjør den verket killerhare arriving with two new friends. 
Den massive bronseskulpturen av den fryktløse haren har sneipen dinglende i munnviken, en harelabb i manko er erstattet med plank og spiker. 
Han har trukket både revolver og rifle og sammen med en røykende gnagerkompis tilforlatelig slengt over dyrets bakpart, kommer han ridende inn i lykkeland, klar for å riste opp og igjen skape litt Dybvigsk kaos. 
