Det er forståelig om du vil boikotte landets mest populære artist akkurat nå
Men du går i så fall glipp av en sjeldent fascinerende utgivelse fra rappens mest forstyrrede sjel. 

ANMELDELSE: 
Tre uker etter utgivelsen i august, er XXXTentacions debutalbum ikke bare umulig å overse med sine 14 uventede dager på toppen av den norske albumlista, men også grunnet forrige helgs dramatiske eskalering i forkant av 19-åringens kommende rettssak. 

Florida-artistens mildt sagt forstyrrede forhold til sin gravide ekskjæreste er allerede veldokumentert, og har ligget som en mørk sky over karrieren siden X først ble siktet for grov vold mot den samme jenta i fjor høst. 

Mens mange har valgt å avfeie ham totalt, viser salgstallene derimot at fansen ikke har umiddelbare planer om å snu ryggen til sin suicidale helt. 
Med et album som «17» er lojaliteten heller ikke vanskelig å forstå – til tross for detaljerte vitneutsagn som beskriver rapperen som en «skremmende, kontrollerende og syk person». 

Parallelt med at både depresjon og selvmordsraten øker blant amerikanske ungdommer, er den renneløkke-besatte XXXTentacion en stemme som gir resonans. 
Denne utgivelsen mer enn noensinne. 

Selv om unggutten lenge har vært en annerledes rapartist med hang for både heavy metal, indierock og R&B;, tar han denne gangen et mer komplett steg ut i sitt alternative lydbilde på de 22 minuttene som utgjør «17». 

Langt unna soundet på gjennombruddssingelen «Look At Me!», hvis video denne uken førte til enda mer fordømmelse ved å vise XXXTentacion som lynsjer en ung, hvit gutt. 

«17» består på sin side av alt fra sjelfull, nedtonet rap på minnesporet «Jocelyn Flores» og «Carry On», til plaget alternativ rock («Depression & Obsession», «Save Me», «Orlando») og drømmende trap-beats med autotune-tung klagesang («Fuck Love» m/ Trippie Redd ). 

Et grep som på sitt beste gjør hans skissepregede låter til noe av det mest interessante jeg har hørt på lang tid. 

Dels takket være en uredd og udiskutabel musikalitet, dels den omfattende samplingen av guddommelige Shiloh Dynasty, og dels det kreative utløpet i et vakum av desperat personavhengighet som får meg til å tenke tilbake på Bjørn Eidsvågs avrundende og gåsehudframkallende linjer på Vaular-låta «Leah»: 
«Dette er ikke kjærlighet, det er besettelse / Vi styrer rett mot egen henrettelse». 

Sliter du med å skille kunsten fra personen, gjør du kanskje best i å boikotte «17», men går i så fall glipp av en sjeldent sår og fascinerende utgivelse - som garantert (og dessverre?) vil oppnå kultstatus selv om XXXTentacion blir funnet skyldig og idømt en lengre fengselsstraff neste måned. 
