Ja til Italia
«The shadow dancer» er en bagatellmessig film, men den tilbyr den mest varige vaksinasjonen mot november som noen fluktavhengig nordboer kan motta. 

I et ekshibisjonistisk Toscana-landskap uten skam går den amerikanske innendørsreven Harvey Keitel rundt og er tilbaketrukket amerikansk suksessforfatter. 
De solfarga steinhusene forskjønner verden som om de var fine tanker. 
På engene vaier valmuer og almuer, og Keitels datter Claire Forlani har antakelig brukt samme frisør som hesten sin. 
Motlyset ligger som en følelsesmessig doktorgrad rundt folk. 

Dit kommer den unge forlagsmannen Joshua Jackson og skal forsøke å overtale Keitel til å bli forfatter igjen. 
Den folkesky dikteren er en like vanlig klisjé som at utkantfolk drikker vademecuum i cola og har bilder av hemorroidene sine i familiealbumet – men eksentrisiteten funker. 
Det er Toscanas fortjeneste. 
Alt funker i Toscana. 

Den spirete ungdommen blir involvert i et månedslangt inndrikningslag og blir døpt av pateren Giancarlo Giannini («Jeg er jo jøde!» 
«Ikke nå lenger.») før Harvey kapitulerer og går skjelvende til den gamle skrivemaskinen, en slags Rosinante for hans misligholdte quijoteri. 

Til og med Dean Martin får synge med sin sentimentale Las Vegas-dialekt over engene, for filmen er så generøs at de med store hjerter kommer til å tilgi forfatteren at han har et fælt språk og at han bader naken i en slags western-pytt. 

Joshua Jackson er en sympatisk skuespiller som kler en beskjeden og uanselig film. 
Claire Forlani smiler uvesentlig og har italienske støvlesko som kvinnelige DVD-kikkere kommer til å ønske seg til jul i stedet for de sedvanlige vibrasjonstrusene fra Beathe Uhse. 

Noen filmer er som sukkertøy. 
Gap opp. 
