Mmmmmmills!
Symftekno? 
Hmm, jo visst, det fungerer som bare det. 

Vi har sett flere eksempler på orkestermisbruk i lignende settinger. 
En artist som bruker 80-90 mann som en kjip synth og bare lar dem være et daft bakteppe. 
Folk som spiller samtidig, men ikke sammen. 

Teknoprodusent og DJ Jeff Mills og Stavanger Symfoniorkester får det til å svinge, og en helt sentral grunn til det er at de spiller materiale som er laget for nettopp denne kombinasjonen. 

Følelsen av å høre et orkester som prøver å henge seg på er aldri til stede, selv om SSO haltet bittelitt i starten. 

Lett Mills 

Begrepet ”tekno” kan skremme vannet av hvem som helst, men Mills er en sofistikert type. 
Dette er milevis fra russebussibiza, hvis noen skulle være i tvil. 
Hans litt minimalistiske tilnærming er neste litt beskjeden, men den lar orkesteret få vist seg fram. 
Vi får høre nyanser, detaljer og mange aspekter av SSO, noe Mills kunne druknet med ett tastetrykk hvis han ville. 

The Wizzard holder seg til relativt lette beats, og når han først fyller på i bunnen er det etter less is more-prinsippet. 
Tekno og symfoni kunne fort blitt et strengelagt buldreopplegg. 
Det ble denne kvelden aldri. 
Faktisk kunne Mills stukket seg fram enda litt. 
Han kommer virkelig til sin rett på "The Bells", som han selv presenterer som "noe for dem som har fulgt elektronisk musikk i 20 år". 
De som ventet litt på en neve klubbmusikk i mellomgulvet fikk bare et klaps på kinnet, og det er nok årsaken til at dette faktisk ble så bar som det ble. 
Begrensningens og balansens kunst. 

Lydspor til film 

Før "The Bells" hadde vi hørt et orkester og en teknomaestro som var høyt oppe og langt nede, vekslet mellom stort drama og lysere strekk og mellom lettmelodiske partier og mer komplekse saker. 

Et helt lydspor til en film som nok bare finnes i Jeff Mills' hode. 
Orkesteret spiller noen partier alene, men som hovedregel må de styre etter Mills' beats. 
Det fikser de helt utmerket. 

Materialet virker smart laget, det bruker de dynamiske og organiske styrkene til orkesteret og setter det opp mot det i utgangspunktet monotone og kalde uttrykket en trommemaskin har. 
I mine ører klarer de også å få samspill, ikke bare samtidighet. 
Det flyter godt. 
De snakker samme språk, selv om det er på ulike musikalske dialekter. 

Science fiction 

I sin beskrivelse av ”Lights From The Outside World” kunne Mills fått Morten Harket til å framstå som tydelig. 
Rommet, tidsreiser, filosofi om menneskets plass i universet, lysets betydning og en kraft i rommet som er så stor at vi ikke forstår den, "vi ser bare resultatet av den", som Mills selv forklarte under konserten. 
Det er lettere å forstå hva han mener etter å ha hørt musikken. 
Det var som å høre soundtracket til en film, en litt djup science fiction-film, der ovale farkoster oppdager nytt land, nye farer, nye muligheter, fiender og venner. 

For å rekke deadline måtte undertegnede beinfly etter en drøy time. 
Dersom konserten kollapset mot slutten eller ebbet ut i kaos, skandale og slåssing i blåserekkene, da får dere ha meg unnskyldt. 

I en drøy time var Mills og orkesteret en meget god fusjon. 
