SSO har igjen vist hvor gode de er til å fremføre nyskrevet musikk
Vi kunne ikke bare høre, men også se SSOs spilleglede. 
Det er jo en del av en konsertopplevelse. 

Ørjan Matre: 
Different Stories (urfremføring) 

Mendelssohn: Symfoni nr. 3 («Den skotske»). 

SSO, dir.: 
Christian Vasquez 

Ørjan Matre er en komponist som mestrer det å komponere for et stort orkester. 
Og han er en instrumentkjenner av rang: 
Fra strykernes sang og treblåsernes rike klangfarger til messingens voldsomme klangutladninger og slagverkets vidt forskjellige lydkvaliteter (singling, visping og rene slag). 

Matres verk, som SSO har bestilt, har tittelen «Different Stories». 
Og forskjellige er så visst de satsene verket består av: 
En heller dyster prolog, et refreng I som korresponderer med fjerdesatsens refreng II, der begge ikke går av veien for voldsom klangutfoldelse. 

Dernest tredjesatsen, «Aubade», som betyr morgensang eller den trubadursang som beskriver hvordan morgenlyset skiller de elskende. 

Til sist «Nocturne», som hadde lite med Chopins nokturner å gjøre, men tvert imot formidlet noe dystert. 

I «Different Stories» er det ikke så mye tale om strukturer eller utvikling av motiver, men mer om episoder. 
Men en komposisjons bestanddeler, slik som klangflater, gjentagelser, variasjon var så visst ikke fraværende. 
Og ikke minst, hva gjelder lytteren: alle satsene var virkningsfulle. 

SSO med stor spilleglede 

Det sydet og kokte til tider av denne musikken. 
Noen ganger assosierte jeg til Stravinskij, men oftest til Arvo Pärt – for nå å ta en sammenligning som jo hører til det å karakterisere kunst. 

SSO og dets faste dirigent, Christian Vasquez, skal ha all ros for at de setter nye verk, og til og med bestillingsverk, på programmet. 
Det var også tydelig at orkesteret likte å spille Matres verk. 
Vi kunne ikke bare høre, men også se spillegleden. 
Det er jo en del av en konsertopplevelse. 

Vakkert fargelagt 

Mendelssohn skrev en rekke ufullendte verk og han reviderte stadig det som var fullført. 
Det gjelder også symfoni nr. 3, «Den skotske», som han laget skisser til etter en tur i Skottland, men ventet i mange år før han gjorde den ferdig i 1842. 
Den er således den siste av hans fem symfonier. 

SSO spilte den hymniske åpningen på symfonien med den rette andektighet og strykerresitativet som følger, med den rette lidenskap. 
Etter begynnelsen av allegro-delen som har betegnelsen agitato, som betyr heftig, følger en vidunderlig pianissimo-del som varer i over 20 takter for så i tilta i styrke. 
Her kunne begynnelsen vært svakere. 
Herlig klang imidlertid på slutten av førstesatsen, som er en slags pust fra åpningen. 
Det var mesterlig spilt. 

Mendelsson forlanger av dirigenten at satsene skal spilles attaca, det vil si uten avbrudd, og det er virkningsfullt. 
Fremføringen til Vasquez levde bare nesten opp til dette. 
I scherzoen hører vi hornene kalle fra det fjerne – et typisk romantisk trekk, som SSO ikke var helt på høyde med. 

Men SSO fargela på en fin måte Mendelssohns instrumentalkunst. 
Det atmosfæriske og stemningsfulle i denne symfonien fikk oss aldri til å assosiere til et litterært program. 
SSO spilte verket klassisk, slik Mendelssohn ville ha det. 

Mendelssohn – sin tids popstar 

Mendelssohn var sin tids popstar – pianist, dirigent, komponist. 
Han skrev allerede fra 14-års-alderen med en usedvanlig letthet, noe som lenge ble lagt ham til last. 

Men denne komponisten, som skrev henimot 6000 brev i sitt korte liv, og var like intellektuelt begavet som kunstnerisk skapende, har i de siste tiår fått sin fortjente renessanse. 

SSO viste torsdag kveld, og har i en årrekke nå demonstrert, at de for Mendelssohns symfonier og ouverturer er på høyde med de beste fortolkere av denne musikken. 
