Filmanmeldelse «Phantom Thread»:Se hans kjole 

Det besatte mannlige geniet får en smart kvinne å bryne seg på. 

DRAMA 

«Phantom Thread» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: Paul Thomas Anderson. 

Med: Daniel Day-Lewis, Vicky Krieps, Lesley Manville. 

Reynolds Woodcock (Day-Lewis) designer aftenkjoler for fiffen i London på 1950-tallet. 
Han er det samtiden ville kalt en «fusspot»: 
Nevrotisk og forfengelig, sykelig opptatt av rutiner og vaner. 
«Perfeksjonist» blir et for svakt ord. 

Han virker puritansk og aseksuell der han sitter med kladdeboken i fanget og myser over brillene. 
Men det er han ikke. 
Woodcock har appetitt både på kvinner og fet mat. 

Frokostene og lunsjene hans er overdådige fråtsefester av pølser, vaniljesaus, bacon og fløte. 
Og han får søsteren Cyril (Manville) til å sende hjem de kvinnelige bekjentskapene hans etter at han er ferdig med dem (eller de er så dumme at de krever noe av ham. 
Intimitet, for eksempel). 

Han møter unge Alma (Krieps) over – hva ellers – matfatet. 
Hun er en servitrise på en hotellrestaurant, og har rødmeroser i kinnene. 
Han blir ikke nødvendigvis forelsket i mennesket. 
Men han faller tungt for målene hennes. 

Alma flytter inn i «The House Of Woodcock», og den mellommenneskelige «varmen» slås på fullt. 
Cyril kan så vidt utstå henne. 
Reynolds mener det høres ut som om en hest «stamper gjennom rommet» når Alma smører pålegg på den ristede brødskiven sin om morgenen. 
Ah. 
Det blir ikke lett å leve lykkelig alle sine dager i hus med disse to. 
Dessuten: 
Reynolds avdøde mor, besettelsens åre, spøker i gangene. 

Det er imidlertid noe det er verdt å ta vare på mellom disse to. 
Alma føler seg «fullkommen» i kjolene Reynolds lager, og samlivet deres når et slags erotisk høydepunkt idet de stjeler tilbake et av mesterverkene hans – en smaragdgrønn kreasjon i silke – av kroppen på en full, vulgær kvinne. 
Han får seg ikke til å si «jeg elsker deg». 
Men det kan de vel jobbe med? 

Alma oppdager dessuten at når Reynolds blir syk og svak mellom slagene, altså etter de store og arbeidskrevende motevisningene – se, da oppfører han seg sånn noenlunde som et normalt menneske. 
Da blir han myk og barnslig, sårbar og mottakelig, øm og åpen. 

Kunne han ikke vært slik litt oftere, tenker hun, idet «Phantom Thread» tar en sving innom Alfred Hitchcock-land (se ikke minst «Rebecca», 1940). 

På sitt vakreste føles den begavede Paul Thomas Andersons siste film like luksuriøs som klærne som designes og maten som spises: 
Som silke og smør. 
Regissøren har for første gang fotografert sin egen film. 
Det kan han gjerne fortsette med. 
Vi er i de beste hender. 

At så mye av «Phantom Thread» utspiller seg innenfor motehusets fire vegger, gir den en klaustrofobisk følelse som er tiltenkt, og som skal speile «geniet» Woodcocks elegante, men lukkede verden. 
Det er opp til Jonny Greenwoods (Radiohead) grasiøst gammelmodige musikk å bidra med sødmen. 
Musikken, ja – og all den deilige maten. 

Day-Lewis har uttalt at dette blir hans siste filmrolle. 
Han holder seg stort sett i skinnet her, i motsetning til forrige gang han arbeidet med Anderson (i «There Will Be Blood», 2007). 
Manville er utmerket som den latent aggressive Cyril, og Krieps freaker på ingen måte ut i møte med vår tids kanskje mest skamrose mannlige skuespiller (Day-Lewis, altså). 

«Phantom Thread» har mange temamessige likheter med Darren Aronofskys hysteriske feberdrøm fra patriarkat-helvete fra i fjor, «Mother!». 
Begge handler om menn som er blindt forelsket i sitt eget «geni», og kvinnene som er nødt til å leve med dem. 

Denne anmelder likte i og for seg begge. 
Men jeg foretrekker helt klart denne. 
Om ikke annet så fordi «Phantom Thread» har en langt mer ressurssterk muse i sin midte, og en svært tilfredsstillende burlesk avrunding. 

Ikke den Anderson-filmen man kommer til å huske best og lengst. 
Men pur film likevel. 
