Wolfmother «Wolfmother»
(Modular/Universal) 

Man kan selvsagt være vrang, og stille spørsmål ved hvorvidt vi trenger enda et tungt Led Zeppelin- og Black Sabbath-etterapende rockband. 
Teoretisk er svaret et rungende nei. 
Innvendingen fordufter imidlertid når australske Wolfmothers debutplate drønner ut av høyttalerne. 
Den er en bortimot uangripelig øvelse i faget klassisk rock. 

Bandet har den hårete gitarlyden, det mektige komp-drønnet og den forpinte vokalen som kreves for å tåle sammenligning med de ovennevnte referanser. 
Strengt tatt burde det stått 1971, ikke 2006, på omslaget. 
For dette er lyden av heavy metal slik den fremsto i sin barndom; en aggressiv videreføring av blues, blandet med de syndigste primale behov og forakt for blomstervennlig hippietankegang. 

Sammenlignet med for eksempel Queens Of The Stone Age og The White Stripes, kan man kritisere trioen for å være såpass naglet fast til sine forbilder at de ender opp med å gi lite av seg selv. 
Men igjen - dette er musikk så episk erigert at den ikke lar seg diskutere med. 

LAST NED: 
«White Unicorn», «Woman», «Joker & The Thief», «Witchcraft», «Dimension» 
