Silkerampens tivoli-vold
Egentlig er det fristende å si det enkelt og ærlig: 
For en drittfilm. 

Men Scorseses gangsterdrama er nifst veldreid på den pornografiske Martin Prest-måten, og skuespillerne virker imponerende på en kald, umenneskelig machomaner som avtvinger motstrebende respekt. 

Men det finnes ikke folk her. 

Leo DiCaprio og Matt Damon spiller henholdsvis politiinformant i Nicholson-gjengen og gangster-muldvarp i politiet. 
Filmens uunngåelige skjebnegreie er at de ender med å lete etter hverandre og uforvarende deler dame. 
Det er egentlig en Hong Kong-film, men stilen tilhører den spesielle fortausråheten til silkerampen Scorsese. 

Scorsese skildrer mannsmiljøer i den ekstreme utkanten der Leslie Nielsen gikk rundt og parodierte politifilmer. 
Det betyr at «The departed» lenge virker som kjønnsbanningas versjon av«The naked gun» og at volden fungerer som rituell sivilisasjonsgave til en småsjuk underholdningsbruker. 
Av og til føler jeg at regissøren er en bevegelseshemma liten gutt som sluker alle de fikse triksa til basketgjengen i bakgården og kommer hjem og forteller om det etterpå. 
Faktene hans kan være voldsomme, men historien er ødelagt av kikkerens manglende følelse for ball. 
«The departed» har ikke følelse for ball. 

For den fikse historien i filmen betyr det én viktig ting: 
I en overdrevet fortelling finnes ingen troverdighet. 
Du ser at folka er i samme rom, du ser at de smiler, kjefter, elsker, dreper, men du kjenner det ikke noe sted. 
Det er symptomatisk at Jack Nicholson i sin beste rolle på mange år egentlig virker som en tom Halloween-maske på knagg i varehus. 

Så ble det ikke et drama, for det er filmen for tom og smiskete til. 
Og det er ikke en thriller, for det er den for sjølhøytidelig og for lite sentimental til. 
Så hva er den? 
Enda en eksotisme-oppvisning fra USAs viktigste tivoli-regissør. 
