«Skuespillet fra Taylor Kitsch og Rihanna er jevnt over grufullt»
Hvor ble det av popkorn-moroa i «Battleship»? 

FILM: 
«Battleship» er en av de filmene. 
Den er det stykket uforfalsket og dustete underholdning som ligger og venter på deg til den daffe kvelden du vet, når du har hatt en lang dag på jobb og bare har lyst til å gå på kino med gutta («gutta» brukt her i fullstendig kjønnsnøytral forstand), kjøpe en popcorndunk på størrelse med en liten sementblander og se store maskiner styrt av staute amerikanere ta knekken på et romvesen eller femti. 

Flaks og taktikk 

Eller, vent. 
Den burde vært en av de filmene. 
Men det går liksom så lang tid før man får det man kom for å få - monumental metallaction på bøljan blå der de svære ståluhyrene til U. S. Navy får vist hva de er gode for. 
«Battleship» er basert på tv-spillet fra 1993, som igjen er basert på det gode, gamle «Senke slagskip», der en motstander med en liten, skjult flåte utmanøvrerer en annen med like doser flaks og taktikk. 

Mann mot romvesen 

Kanskje fordi det ville være for betent å sette opp en klassisk krigsscenario mot en annen nasjon er fienden i «Battleship» en humanoid romvesenrase med høyst vage ambisjoner, men et raffinert våpenarsenal for å oppnå dem. 
I begynnelsen er det rått parti. 

Invasjonsstyrken fra det ytre rom danner base i havet utenfor Hawaii og slenger svære skip bølgimellom. 
Lenge, altfor lenge, er «Battleship» en slags lett fuktet «Independence Day», drevet fremover av intetsigende spesialeffekter. 

Dagens mann 

Det er til sist Alex Hopper (Taylor Kitsch), et veltrent kjøtthue som for det meste utmerker seg ved å tenke maksimalt ti sekunder frem i tid, som omsider tar ansvar og blir dagens mann. 
Skuespillet, fra Kitsch, modell Brooklyn Decker og Rihanna, er jevnt over grufullt, og trolig grunnen til at habile folk som Liam Neeson og Alexander Skarsgård raskt skyves ut på flanken, for ikke å virke for distraherende. 

Det flasker seg først når den japanske kapteinen - fiendene fra Pearl Harbor, USA og Japan, må her gjøre felles front mot en ny fiende - tar over kommandoen. 
Mannskapet brenner av kanonene og venter åndeløst på bekreftelsen om de traff eller ikke, og actionscenene får endelig nerve. 
Etter hvert får Kitsch også hjelp av en karismatisk gjeng krigsveteraner, som river et parkert slagskip løs fra krigens dager og kjører på mot romskipene med AC/DC dundrende i bakgrunnen. 
Da er det gøy å se «Battleship». 
Men da er det hele snart over. 
