Rotekte svartmetall
Mørkt, svart, dystert og faktisk riktig trivelig 

MENS TRØNDERNE i Keep 
Of Kalessin har solgt sin sjel til Grand Prix-sirkuset, holder bergenske Immortal både svartebok og sagaen om Blashyrkh i hevd. 
Utsolgt hus i Røkeriet på USF lørdag kveld vitner om at tiden for langhårede menn med liksminke langt fra er over ennå. 
Og selv om det bare er Olve «Abbath» Eikemo igjen på scenen av besetningen som gjorde skogene i Lysefjorden utrygge for 20 år siden, er sounden som gjorde norsk blackmetal verdenberømt fremdeles der. 

— Denne her er helt ny, men lukter gammel svovel, kommer det fra Abbath. 
Og svovel luktet det så visst i Røkeriet denne kvelden. 
For Immortal sparer ikke på kruttet når det gjelder pyroeffekter. 
Her var både ildkuler, poffbomber og stjerneskudd i megaformat. 
Om noen skulle lure på hvor restlageret til fyrverkeriselgerne var blitt av etter nyttårsaften, var det bare å ta seg en tur på USF lørdag kveld. 
Selvfølgelig var også glansnummeret på plass. 
Abbath som spytter flammer etter å ha fortært en liten liter med lighterbensin. 

DET BEGYNTE med et par låter fra det ferske albumet «All Shall Fall» som kom i fjor høst. 
Her var det ikke mye rusk i maskineriet. 
Med bare tre mann på scenen og minimal sampling, er det hardt arbeid å skulle levere halvannen time uten pause. 
Det krever konsentrasjon når tempoet skifter fra 14/37 takt til 7/19 takt. 
I så måte leverte Immortal et imponerende show relativt fritt for dødpunkter. 
Noe ikke minst bassist Ole Jørgen «Apollyon» Moe og Reidar «Horgh» Horghagen bak trommene må få æren for. 
Kanskje kunne 
Olves gitarspill ved enkelte anledninger drukne i det kompakte lydbildet, men så er heller ikke akustikken i Røkeriet ideell. 

— Gi meg en B! 
Gi meg en L! 
Gi meg en A. 
Hva blir det? 
Et lett uforstående publikum forsøker seg med et spakt bla. 
Hørte ikke, roper Olve. 
På hjemmebane er det ikke like viktig å opprettholde imaget om det dystre og tungsindige bandet fra det kalde nord. 
For her var mye selvironi og spiting med rockens tradisjonelle publikumsfrieri. 
Immortal er stjerner i utlandet - men i Bergen nytter det ikke å sette nesen i sky. 

DA BANDET GÅR av scenen etter siste ordinære låt, blir publikum stående - men uten den tradisjonelle applausen for å få ekstranummer. 
Ikke nødvendigvis manglende entusiasme - men mer følelsen av å ha blitt overkjørt av en dampveivals. 
For ekstranumrene kommer selvfølgelig. 

EINAR ENGELSTAD 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening her. 
