Bra hovedroller, svikt i manus og regi
Det er flere bra ansatser i debutantregissør Matias Armand Jordals film, og de to sentrale skuespillerne kjemper godt for sine skikkelser. 
Likevel berører filmen altfor lite. 

Om det skal tas som et tegn for mannsbildet i 2009, vites ikke. 
Men her kommer altså årets andre norske film som skildrer en mann som ikke får livet sitt til. 
I «Jernanger» tapte Eivind dama si før han fikk giftet seg med henne. 
I «Sammen» roter Roger det tragisk til for seg etter å ha fått kone. 
Enda verre går det når han mister henne. 

Det er som vanlig liten grunn til å klage på Fridtjov Såheims spill i rollen som Roger. 
Han har et bredt register av uttrykk, fra sprø innfall, sur fornærmethet, aggressiv hissighet, sår fortvilelse og innett raseri. 
Slik formidler han godt de dønninger av følelser som skyller inn over ettbarnspappaen som plutselig blir alenefar. 

Også unge Odin Waage fungerer godt i rollen som sønnen, 12 år gamle Pål. 
Hans uttrykk er åpne nok til at vi kan tolke inn et barns sorg og savn, håp om at livet skal bli normalt igjen, men også en veksling mellom skuffelse og lojalitet når faren svikter. 

Mislykket pizzabaking og snodig karateøvelse er scener som funker mellom far og sønn. 
Andre møter blir konstruerte opptrinn, som når Roger møter venner i butikken. 
Birolleinnehaverne får ikke til timingen godt nok. 

Andre ganger svikter troverdigheten i manuset, som da faren ber barnevernsvakta ta over sønnen og ingen spør etter mor. 
Får de egentlig vite at hun nettopp er død? 
Ville ikke far og barn blitt møtt annerledes dersom dette kom fram? 
Her skurrer det. 

Snart blir jeg sittende og tenke på hva manusforfatteren vil ha fram, i stedet for å oppleve det. 
Når regissøren da attpåtil legger på en låt av gruppa Bukkene Bruse som handler om en mann som ønsker å være en bedre far for sønnen sin, blir det overtydelig bruk av aproposmusikk. 
Folkemusikkstilen virker dessuten malplassert. 
Karate— og actionfilmentusiasten Roger ville aldri lyttet til en slik låt. 

Men Matias Armand Jordal skal ha ros for å våge å formidle et så sårt tema som en families sammenbrudd etter et dødsfall. 
Det tror jeg finnes, langt oftere enn vi liker å vite om. 

Synd da at utførelsen blir for tung på regilabben til at den gjør det inntrykk en slik film bør. 
