Turbonegros «ROCKNROLL MACHINE» har mer enn en skrue løs
Lange flate ballær. 

ALBUM: 
«ROCKNROLL MACHINE» gjør ikke historien noen særlig tjenester, men det fantes faktisk en tid da Turbonegro var genuint gøy å lytte til. 

Scandirockens største band er på sett og vis et virkeliggjort Spinal Tap, like mye homage som harselas over gitarmusikkens karaktertrekk – noe de alltid var beleste nok til å erkjenne de postmodernistiske implikasjonene av. 
Det er ikke uten grunn at mastermind Thomas Seltzer har kalt Turbonegro «kunstrock for folk som hater kunst». 

Samtidig er det idiotisk å overtenke musikken deres, som først og fremst dreier seg om toaletthumor, gitarrunking og retten til å feste. 
Deathpunk, som er bandets selverklærte ideologi, er å være smart nok til å skjønne at alt er en kosmisk spøk, dum nok til å likevel håpe at tre grep kan uttrykke sannheten. 
Når deres beste skiver – «Ass Cobra», «Apocalypse Dudes» og «Retox» – fortsatt holder seg godt, skyldes det at de oser av denne pubertale tørsten på livet. 

Det er ikke mye deathpunk igjen å spore på «ROCKNROLL MACHINE», deres andre album med Tony Sylvester på vokal og oppfølgeren til enormt forglemmelige «Sexual Harassment». 
Turbonegro har i beste fall blitt en halvgod skygge av fordums storhet, eksemplifisert med helt kurante arenarockere som tittelsporet og «Hot for Nietzsche». 
Symptomatisk nok minner sistnevnte likevel mest om en blek kopi av en katalogklassikeren «The Age of Pamparius» – fra «Apocalypse Dudes», gjennombruddsskiva som fyller 20 år i vinter. 

Albumbeste «On the Rag» – hvor gutta krutt tjener på å skru opp både temp og tempo – er som resten av skiva for glattpolert til å bite fra seg. 
I sine verste stunder har «ROCKNROLL MACHINE» mer enn bare noen skruer løs. 
Der «Fist City» og «Special Education» har mye til felles med Danko Jones’ hjernedøde hardrock, er «Skinhead Rock & Roll» og «John Carpenter Powder Ballad» billige hair metal-imitasjoner. 
Eller er det rett og slett parodier? 

Ironi har alltid vært en essensiell del av Turbonegros oppskrift. 
Men der det tidligere virket å være middel til et høyere mål – å hindre rocken fra å ta seg selv for seriøst, som var tilfellet på 90-tallet – har det nå blitt nesten umulig å høre hvor tullballet slutter og oppriktigheten starter. 
Dermed kan de ha blitt fanga i postironiens felle, der alt er lag på lag med kødd og ingen substans. 
