Plateanmeldelse:Iggy And The Stooges - «Ready To Die» 

Iggiterende. 

ALBUM: ROCK Iggy And The Stooges «Ready To Die» (Fat Possum/Indie) 

Dette er spørsmålet: 
Hvorfor finnes «Ready To Die»? 

Det kan ikke skyldes en «kreativ impuls», i hvert fall ikke fra vokalist Iggy Pops side. 

Er det gitaristen James Williamson som har insistert? 
Er det han som har brent inne med riff som bare måtte ut; drøye 30 år etter at han pensjonerte seg fra rock 'n' roll og tok en «streit» jobb i Silicon Valley? 

Det virker ikke slik. 
Materialet på «Ready To Die» er etter sigende unnfanget nylig. 

Spørsmålet må likevel stilles, for i den grad dette forglemmelige, unødvendige albumet vil avstedkomme noe som helst, vil det være å svekke The Stooges' forhandlingsstyrke i forhold til konsertarrangører. 

Det kan komme til å svekke The Stooges' plettfrie rykte i rockhistorien også. 
Detroit-protopunkernes diskografi var lenge perfekt. 
Nå har den to kalkuner. 

«Ready To Die» er «Stooges II»s comebackalbum. 
Med Williamson, som ikke spilte på de to første albumene deres. 
Men som kom inn i god tid før det definitive glamrockdekadente «badboy»-albumet «Raw Power» (1973), og ble med gjennom bandets implosjon for åpen scene på midten av syttitallet. 

Den første Stooges-gitaristen, Ron Asheton, døde i 2009, men rakk å være med på «Stooges I»s gjenforeningsalbum, «The Weirdness» (2007). 

Den platen var i det minste provoserende elendig. 

«Ready To Die» er «bedre» og mer uinteressant: 
Et midt på treet, gammelmodig hardrockalbum. 

Williamsons knivskarpe, demoniske gitarlyd er til en viss grad intakt. 
Var det ikke Johnny Marr som sa at han «spilte gitar som Darth Vader»? 
Det er fint å høre fra ham igjen, i et ørekast eller to. 

Originalmedlemmene Steve Mackay (saksofon) og Scott Asheton greier seg OK - selv om jeg tillater meg å tvile på at det er sistnevnte som spiller trommer på alle sangene her. 

Det er Pop som dummer seg ut. 
Igjen. 
For noen år siden uttalte han at han var «drittlei bøller med gitar». 
Så hvorfor fortsetter han å spille med dem? 

Tekstene hans er en pine. 
Det er forferdelig å høre mannen som skrev «I'm a street-walkin' cheetah with a heart full of napalm» og «Turn Blue» synge om store pupper og tilby «samfunnskommentarer» à la «Gun», «Job» og «Sex And Money». 

En gang var han rockens mest fortvilt gripende «gatesmarte» guttemann. 

Nå er han en mann (66) som prøver å late som om han er en dum gutt (16). 

BESTE LÅT: 
«Burn» 
