Resirkulerer en god, gammel historie
Bill Murray løfter kjent stoff, i fint samspill med ung makker. 

Gretne gamle gubber. 
Amerikansk film er full av dem. 
Veteranene Jack Lemmon og Walter Matthau avsluttet karrierene med å portrettere dem. 
Jack Nicholson tok for seg sorten i «About Schmidt» og «Livets lyse side», Clint Eastwood i «Gran Torino», Morgan Freeman i «The Magic of Belle Isle». 

Nå er turen kommet til Bill Murray. 
Ikke at han har hatt for vane å spille blidfiser, akkurat; hans lett fraværende, mutte oppsyn inviterer mer til det biske enn det gladlynte. 
Så er da også Vincent en rolle han har håndplukket, og som passer ham perfekt. 

Iført bermudashorts, sokker og plastsandaler sjokker han rundt i tilværelsen, kjederøykende, alltid med en drink i umiddelbar nærhet. 
Han spiller på hester. 
Han liker ikke folk. 
En gang i uken lar han seg betjene av Daka, en russisk nattens dronning med rosableket hår og voksende mage. 

Han er, med andre ord, en hund det er lett å skue på hårene. 
Det skal man som kjent ikke. 

Hvorfor, åpenbarer seg gradvis da nyseparerte Maggie og hennes 12 år gamle sønn Oliver flytter inn i nabohuset. 
Ikke at Vincent og Oliver finner hverandre sånn umiddelbart. 
De blir snarere påtvunget hverandre i et arrangement som i første omgang nok er mer optimalt for Oliver enn for Vincent. 

Derfra og videre går det som det skal og må gå i en film som på sett og vis forener gretten gammel gubbe-sjangeren med en annen voksende tendens i amerikansk film: uansvarlige omsorgspersoner. 
Tenk filmer med «bad» foran. 

Så kan man selvsagt diskutere om Vincents innflytelse på Oliver er spesielt «bad», eller om den snarere er et nødvendig krasjkurs i mangfold og selvoppholdelse. 

I regi— og manusdebutant Theodore Melfis hender blir opplegget en studie i forutsigbarhet, og ville vært uutholdelig uten Melfis forståelse for og kjærlighet til sine uglamorøse, feilbarlige hverdagsmennesker, og ensemblets vilje til å puste liv i dem. 

Foruten Murray består ensemblet av Melissa McCarthy, Jaeden Lieberher og Naomi Watts, men sistnevnte må holdes utenfor her. 
Hun er totalt feil i rollen som Daka. 
Ikke at det skorter på vilje, Watts legger alle kluter til. 
Det er heller ikke slik at skikkelser som Daka ikke eksisterer. 
Men hun er og blir en gedigen klisjé, og her blir det rent ut altfor mye av det gode. 

Melissa McCarthy er en fabelaktig komiker som sliter med å få gode nok roller, særlig roller som ikke overspiller på størrelsen hennes. 
Her skal hun være mindre komiker, mer hardt arbeidende alenemor, og det er deilig å se henne slik. 

De som virkelig skinner, er Murray og unge Lieberher. 
Hver for seg, men særlig i samspill. 

Nevnes må også irske Chris O'Dowd i en vidunderlig birolle som katolsk prest og lærer. 
Ikke tilfeldig er han sentral i filmens kanskje mest fornøyelige scene, der Oliver kommer ny på skolen og introduseres for klassen. 
Moroen her er mye mer spissfindig enn de mer fysiske gagsene Murray spiller på, selv om han er ekstremt god til akkurat det. 

Kritikerne bruker gjerne klisjeer som «sorgmunter» og «hjertevarm» om denne typen filmer. 
«St. Vincent» er ikke hylende morsom, den fremkaller til nød litt humring her og der, og tonen er mer sursøt enn melankolsk. 

En måte det kommer til uttrykk på, er i kretsingen rundt penger. 
Til å handle om menneskelige relasjoner, er det bemerkelsesverdig mye snakk om penger her. 
Penger må skaffes, eller tjenes, hele tiden. 
Alt koster noe, alt skal gjøres opp for, mye koster dyrt. 
En trist observasjon som reflekterer hvor sterkt pengene kan påvirke menneskelige relasjoner, enten man har lite eller mye av dem. 
