«Annie:»Radbrekking av klassiker 

«En av verdens mest elskede musikaler er tilbake» sier reklamen. 
Det er løgn. 

John Huston var en av de store Hollywoodregissørene. 
Han regisserte Annie (1982) fem år før han gikk bort. 
Da hadde han allerede laget en rekke klassikere og var legendarisk. 
Samme år som han døde, sittende i rullestol og med ekstra tilførsel av oksygen, laget han The Dead – en film som kan måle seg med hva som helst. 

Hvorfor sier jeg dette? 
Jo, for å peke på at den originale Annie ble laget av noen som hadde peiling og som brydde seg om både folk og kvalitet. 
Filmen fremstår fortsatt i dag som påkostet og stor, med fint skuespill i tillegg til å være både morsom, rørende og full av små og store gullkorn i alt fra kamerabruk og bildeutstnitt til skuespillervalg og koreografi. 

Sangene er fortsatt gode 

Nye Annie er en blek skygge av 1982-versjonen. 
Hovedperson har sine karismatiske øyeblikk og de originale sangene er fortsatt gode. 
Det er det mest positive jeg kan si. 

Dessverre er hovedpersonen også helt grunn. 
Der Aileen Quinn (originale Annie) hadde et savn og en sårbarhet som gjorde at man forsto at det lå en genuin smerte der inne et sted, har Quvenzhané Wallis (som for øvrig overbeviste i Beast of the Southern Wild) ingenting av dette. 
Eller det har hun kanskje, men regissør Will Gluck valgte å gå en helt annen vei. 

Av alt det negative som er å si om denne filmen, er Annies manglende sårbarhet det verste. 
Hun bryr seg ikke. 
Hun har det like godt uansett, får man inntrykk av. 
Hun er sikker på seg selv og på sin plass i verden. 
Det var Aileen Quinn overhodet ikke. 
Hun var ikke billedskjønn, men rar på en søt måte. 

Tannløst 

Wallis har alt som skal til for å være populær. 
Gjengen på barnehjemmet består ikke lenger av en mengde unger, de slåss ikke med hverandre og følelsen av at de er hundset med og at livene deres er stusslige, eksisterer ikke. 

Miss Hannigan spilles karikert, tannløs og umorsomt av Cameron Diaz. 
Jamie Foxx spiller Albert Finneys rolle, men er flat. 
Finneys Warbucks var beleven, kynisk, han omgikk presidenter og FBI-sjefer, solgte våpen og hadde et tungsmeltet hjerte. 
Foxx selger mobiltelefoner, bor flott, har morsomme øyeblikk, men jeg bryr meg aldri om hva han føler. 

Bruken av svarte skuespillere i hovedrollene, som kunne ha vært en frisk kommentar, tilfører ingenting og de nye sangene er forglemmelige. 
Wallis er likevel sjarmerende, det samme er Rose Byrne som Foxx´ assistent. 
Og naturligvis finnes det hyggelige øyeblikk. 
Men altså, lage Annie på nytt – hva i all verden tenkte de på? 
