«Som om Neil Young hadde Crazy Horse, Pavement og Teenage Fanclub i ryggen»
Men denne gangen blir Built To Spill sin egen verste fiende. 

||| 
ALBUM: 
Det finnes ingen fiende, ifølge tittelen på Built to Spills sjuende studioalbum. 
Noe som sjeldent stemmer. 

Ganske ofte er man attpåtil sin egen verste fiende. 

Og kanskje er det problemet med «There Is No Enemy»? 
At Idaho-bandet i for stor grad fortsetter å peise på slik de har gjort siden oppstarten 1992, men uten å se opp for de åpenbare fellene som de egentlig burde kjenne godt til. 

Ekko og slide 

Frontmann Doug Martsch spiller fortsatt sine umiskjennelige, dramatiske gitartema — med masse ekko og slide — mens han synger om savn, og fletter inn lakoniske outsider-vitser. 
Det høres litt ut som om Neil Young hadde Crazy Horse, Pavement og Teenage Fanclub i ryggen, noe som resulterer i en potensielt deilig blanding av masse gitarlyd og vemodige melodier. 

Låtene til Martsch har imidlertid en tendens til å trekke ut i det lengste. 

Samtidig: 
Når han er på sitt beste, er det nettopp denne seige og tålmodige gitarsignaturen som gjør Built to Spill til et interessant rockeband som skiller seg ut i mengden. 
Dette er og blir en krevende balansegang for bandet. 

For grumsete 

Selv synes jeg den overraskende gode «You In Reverse» fra 2006 (tar den fortsatt fram fra tid til annen) er flere hakk hvassere enn årets Built to Spill-album. 
Det var ryddig og klartenkt, selv om det var basert på løse jammer. 
Det hadde en tydelig retning, til tross sine egentlig altfor lange gitarpartier. 

De to åpningsporene holder samme standard her, men etter hvert blir «There Is No Enemy» for grumsete. 
Både melodier og låter drar i ulike retninger og mister energien etter omtrent tre minutter. 
Og da er bandet ofte bare halvveis. 
Skjønner? 

Enkelte øyeblikk virker likevel mer inspirert enn andre: 
Hvem kan unngå å bli beveget av den ufattelig sørgmodige «Things Fall Apart»? 
«It doesn't matter if you're good or smart/God damn it, things fall apart», synger Martsch. 

Også «Life?s A Dream» har billedskapende tekstlinjer som kler låtas skumringsblå melodier på en god måte. 
Ellers er nok dessverre låttittelen «Good Ol? 
Boredom» litt for betegnende denne gang. 
