Snerten og beksvart politisk satire
Både latteren og skrekken kommer fra de mest absurde detaljene når maktvakuumet som oppsto etter Stalins død er tema i denne herlige satiren. 

The Death of Stalin 

Sjanger: 
Biografisk drama/satire. 
Nasjonalitet: England/Frankrike 2017. 
Regi: 
Armando Iannucci. 
Skuespillere: 
Steve Buscemi, Jason Isaacs, Jeffrey Tambor, Andrea Riseborough, Olga Kurylenko, Rupert Friend, Paddy Considine, Michael Palin. 
Lengde: 
1 time 46 min. 
Aldersgrense: 15 år. 

Den politiske satirens mester, skotten Armando Iannucci, har allerede feid over britisk og amerikansk demokrati med tv-serier som «The thick of it» og «Veep», samt spillefilmen «In the loop». 
Spekket med tøys, snert og absurditeter med mer enn et snev av sannhet, har han ikke bare fått oss til å gapskratte over maktens udugelighet og pompøsitet. 
Han har også gitt oss et slags karikert innblikk i maktens og det politiske spillets latterlige natur. 

Totalitær satire 

Mens Donald Trump nå egenhendig står for den demokrati- politiske satiren, har Iannucci nå begått sin første totalitær-politiske satire. 
Basert på den franske tegneserien «La mort de Staline» har han laget en film som er like herlig snerten som det han har gjort før. 
Men som også viser de virkelig groteske konsekvensene av Josef Stalins regime i Sovjetunionen. 
Selvsagt med kunstnerisk frihet, men basert på virkelige hendelser. 

Sovjetunionens leder Josef Stalin er omgitt av lallende ja-mennesker i sentralkomiteen og over alt ellers da han plutselig får et kraftig hjerneslag i 1953. 
Han har ikke en gang blitt båret i seng før de andre medlemmene begynner å posisjonere seg for å sikre seg makten etter ham. 

Hvem blir utstemt? 

Og da Stalin endelig dør, eskalerer intrigene nesten til et slags absurd realityshow. 
Hvem skal få hvilken jobb? 
Hvem kontrollerer hæren? 
Eller sikkerhetspolitiet? 
Hvem skal havne på en eller annen liste? 
Ingen kan føle seg trygge på at de ikke blir stemt ut på neste møte. 
Og i mens samles stadig flere borgere inn for henrettelse eller forvisning til Gulag, etter å ha blitt angitt etter tortur. 
Og Stalins paranoide sønn virrer rundt som en løs kanon. 

Filmen skildrer dagene fra Stalins død og til etter begravelsen. 
Dialogen og alles hang til å henge seg opp i fullstendig uvesentlige detaljer er kjente Iannucci-grep, som også her får fram humoristisk nytelse mer enn gapskratt. 
Samtidig skildres den umenneskelige galskapen i Stalins regime med en forakt som kaller like mye på hånlatter som gru. 

Maktens latterlige lyter 

Demokrati eller diktatur. 
I Iannuccis satiriske blikk er maktmennesker like feige, selvhøytidelige og udugelige uansett styresett. 
At maktens lyter ikke bare er universelle, men de samme over alt, blir vi også påminnet om ved at alle skuespillerne snakker engelsk, men med sin opprinnelige britiske eller amerikanske dialekt. 

Skuespillere som Steve Buscemi (Krutsjov), Michael Palin (Molotov), Jeffrey Tambor (Malenkov) og Rupert Friend (Vasilij Stalin) er fornøyelige i sine roller, og svært så troverdige til tross for språket. 

«The death of Stalin» hadde verdenspremiere på filmfestivalen i Toronto i fjor, og ble svært godt mottatt av kritikerne. 
Like bra gikk det ikke da filmen skulle settes opp på kino i Russland i januar i år. 
Etter et par visninger ble filmens distribusjonssertifikat trukket tilbake, med begrunnelsen at den hånet russisk kultur og historie, og var en del av en vestlig anti-russisk informasjonskrig. 
Filmen er også nektet kinodistribusjon i Kirgisistan og Kasakhstan. 
