«Aquarius»:Sonia Braga i sin livs rolle 

Endelig har Sonia Braga fått den rollen hun er som skapt for. 

Denne filmen så jeg ikke komme. 

Riktignok markerte regissøren Kleber Mendonca Filho seg for et par år siden med en spennende debutfilm, Neighboring Sounds, en uvanlig, nesten eksperimentell skildring av et boligkvarter i den brasilianske byen Recife. 

Men jeg hadde ikke forventet at han skulle forene krefter med Sonia Braga, en skuespiller som slo igjennom internasjonalt med Edderkoppkvinnens kyss i 1985 og siden nesten er blitt glemt (vel, de av oss som var hormonelle tenåringsgutter i den perioden har vel egentlig aldri glemt henne). 

Som en journalist utbrøt under filmens pressekonferanse i Cannes i fjor: hvor har du vært? 
For dette er utvilsomt en av årets store hovedroller i en kinofilm, og den vil bli stående, det kan du ta mitt ord på. 

Kamp mot boligspekulanter 

Som vi sist så i den brasilianske filmen Neon Bull har det enorme landet gjennomgått en voldsom transformasjon de siste 15 årene som følge av økonomisk vekst. 

Det er denne moderniseringens bakside Mendonca Filho tar utgangspunkt i når han skildrer en enslig kvinnes kamp mot boligbyggere i Recife, samme byen som var rammen for debutfilmen. 

Clara er en pensjonert musikk-kritiker som holder stand i den falmede leiegården Aquarius, selv om alle ber henne ta imot det «sjenerøse» tilbudet fra de som vil rive gården. 
Ja, selv barna hennes, som har vokst opp der, er bekymret for at prinsippene skal ta livet av henne. 

Men vi har allerede sett hvor sterkt knyttet Clara er til leiligheten og området. 
Ja, hele hennes væremåte stritter av en eiekjærhet til stedet der hun vokste opp, og minnene er mange. 

Nepotisme og korrupsjon 

Selv om Clara tar oss med tilbake i tid, ikke minst gjennom musikken, er hun sterkt og sanselig tilstede i nåtiden. 
Om hun liker deg, lyser det opp tilværelsen. 
Om hun misliker deg, er du ille ute. 

Hun er både en gammel stabeis og et lite barn, som datteren formulerer det, og Clara protesterer ikke. 

Hun insisterer på sin uavhengighet i et samfunn der nepotismen og korrupsjonen florerer. 
Om hun ikke er fornøyd med sex-partnerne det lokale pensjonisttreffet kan by på, så henter hun inn yngre menn. 
Men bak den stolte og kompromissløse fasaden, finnes også en skjørhet, og Braga lar det gradvis sive fram. 

Regissør Mendonca veksler mellom nærbilder og totaler som viser hennes plass i nærområdet. 
Hun er i dynamisk samspill med omgivelsene, men det er også en dissonans, som kan ses i de nye høyhusene som truer i bakgrunnen. 
Men den formalismen som gjorde hans debutfilm spesiell, må her vike plass for et mer tradisjonelt drama der Braga tar fullstendig over. 

Bragas fortellende ansikt 

I Brasil er filmen blitt et symbol på motstanden mot høyrekreftene som skjøv president Dilma Rousseff ut ved noe som liknet et kupp. 

Men filmen lar seg ikke så enkelt plassere i en politisk kontekst. 
Den ukontrollerte markedsliberalismen er bare et bakteppe for en større fortelling om hvordan et bosted kan forme vår identitet. 

Alle gjenstandene i leiligheten til Clara bærer på en historie, og minnene kan utløses brått og flyktig. 
Hennes egen historie berører mye av det moderne Brasils historie, som omfatter rasisme, korrupsjon og krasse klasseskiller, men også oppløftende klassereiser og livsglede. 

Regissør Mendonca lar Bragas vakre, aldrende ansikt være avleser for årene som er gått og valgene som er tatt. 

Det holder lenge. 
