Hel ved fra Nordstoga
Har lært seg å bli eklektisk. 
Og kler rollen med glans. 

ALBUM: 
Odd Nordstoga forteller i presseskrivet at planen denne gang var å lage «et lett og opptempo popalbum som folk kunne ha glede av». 
«Eg sette igang og lykkast litt på veg», skriver han og er befriende ærlig - og i overkant beskjeden. 

For Nordstoga slipper unna med det meste - fordi han er så god. 
Produsert har han også gjort, sammen med Bård Ingebrigtsen. 
Flott gjort, det også. 

Helgardering 

Mens «Dette landet» (2015) kanskje ble litt i «tryggeste» laget, og «Aleine heime» (2016) var nedstrippa nyinnspillinger av ymse låter, har han denne gangen helgardert. 

Han måtte lære seg ordet eklektisk, skriver han, en betegnelse blant annet vi som melder om musikk bruker om utgivelser som er en miks av flere sjangrer. 
I dette tilfellet kan han krysse av for rock, pop, viser, country, en mild utgave av «depperock» og små snev av jazz, elektronika, folkemusikk, kirkemusikk og gammeldans. 

Bredden er enda større enn tidligere, og det funker som bare det. 

Kløyvd 

Nordstoga forteller også at problemet hans er at han «ikkje heng i hop». 
Ærlig igjen. 
«Eg er kanskje ikkje ein lauk, men om nokon har kalla meg heil ved oppigjennom, så er eg i alle fall godt kløyvd», skriver han. 

Jeg synes det er et godt utgangspunkt for å forstå «Kløyvd». 
Det ble et album i to deler (på dobbel vinyl), derav tittelen. 
Og det er en merkbar forskjell på de to halvdelene. 
Men ordet «sprikende» kan ha en positiv klang - som variert, allsidig eller altså eklektisk. 

Høyt tempo 

Det begynner overraskende, med et lett synthdryss (sånn litt «hva er dette, Odd?»​), men glir fort over i mer tradisjonell pop. 

I «Kjedeleg iblant» får han hjelp av en av de aller beste mannlige norskspråklige artistene vi har akkurat nå, Erlend Ropstad. 
Her har vi to «brødre» med hver sin dialekt. 
De har skrevet låten sammen og er et godt team. 

Og apropos team, i ryggen har Nordstoga solide folk som Øyvind Blomstrøm (diverse gitarer), David Wallumrød (tangenter), Tor Egil Kreken (bass) og Torstein Lofthus (trommer). 
David Chelsom Vogt gjester på fele og Bendik Brænne på saksofon. 

Oppspill 

De sju første låtene (pluss et pianomellomspill ved Wallumrød) føles som et langt oppspill til de sju siste, som er mer dempete og ettertenksomme. 

Musikalsk er den andre halvdelen mer harmonisk. 
Mer som «gammel» Nordstoga, altså. 

Countryinspirerte ​«Hald fast» har et finurlig arrangement og er noe av det aller beste Nordstoga har gjort, med fine bidrag fra særlig Blomstrøm og Wallumrød - pluss Maria Due (sang) og strykere fra Det norske kammerorkester. 

Jeg tror jammen ikke han har sunget bedre, heller. 
Og tekstene? 
En ode til arbeidet, fine øyeblikksbilder, lune fortellinger og kjærligheten. 
Ordkunst kan det også kalles. 
Og melodisnekring. 
Vi snakker finsnekring. 

Frida-duett 

På et album med nesten bare høydepunkter er det vanskelig å trekke fram flere, men vi nevner likevel pulserende «Skodda», med en liten smak av folkemusikk, «Og verda var ny» (duett med en av de aller beste kvinnelige norskspråklige artistene vi har, Frida Ånnevik) og «Det fine som kan bli». 

Til fem av låtene har Sverre Bjertnæs lagd tresnitt som særlig kommer til sin rett på den doble vinylutgaven. 
Gjennomført i alle ledd! 
Eller hel ved, for å holde oss i terminologien - tittelen til tross. 

Odd Nordstoga legger ut på en månedslang norgesturné med start i Sarpsborg 23. februar. 
