Elvebakkenrevyen 2018:En revy vi må snakke om 

Vi må snakke om miljø, sier Elvebakkenrevyen – og sender publikum gjennom en Tour de Force av show, ironi og originale sketsjer. 

Elvebakkenrevyen 2018 er en av disse revyene du blir både sliten og oppmuntret av å se på. 
25 dansere, sangere og skuespillere hopper frem i et durabelig tempo fra alle steder i rommet. 
Poengene skytes frem- og tilbake som om man var i en skuddlinje. 
Referansene fyker forbi deg som et av disse tyske lyntogene som vår hjemlige jernbane aldri kjøpte. 

Elvebakkenrevyen 2018 er smart, teatralt spennende, originalt koreografert og tør å pushe grensene uten å være påtatt kontroversiell. 

Vi må snakke om Axel Ousdal 

Axel Ousdals alvorstunge ansikt har preget plakater rundt omkring i Oslo sentrum i mange dager allerede. 
«Vi må snakke om miljø» sier han, både på posterne og i en YouTube-video spilt inn på en snødekt slette. 

På scenen på Elvebakken fortsetter denne alvorsgutten med miljøbudskapet der han slapp, mens han stadig avbrytes gjennom revyen. 

Og det er nå vi må snakke om Axel Ousdal. 
Han bærer nesten hele denne enorme revyen på sine 17 år gamle skuldre. 
Det er lett å forstå hvorfor. 
Ousdal har en sjelden evne til å regulere stemningen i salen. 
Miljøbudskapet fremfører han både med dypt alvor og en anelse ironisk distanse. 

Plutselig går han gjennom et superkjapt kostymeskift, og dukker opp som resirkuleringstroll. 
En revykarakter som er en slags krysning mellom Max Mekker og Al Qaida. 

I et annet nummer gjør han en nydelig, sår og sær Michael Jackson som forsøker å ikke synge om egne barndomsminner i Man in the Mirror. 
Deretter er han dypt inne i det psykologisk realistiske teaterlandskapet, som en sønn tvunget på telttur av en deppa pappa (godt karikert av Andreas Buer Vase). 

I fjor fikk Elvebakken-eleven Andrea Berntzen prisen for beste skuespiller, og gikk rett inn i Erik Poppes 22. juli-film. 
Noe sier meg at Ousdal vil gå samme vei, men mot et lystigere mål. 

Vi må snakke om et svett ensemble 

Elvebakkenrevyen satser altså på stort ensemble – men få hovedpersoner. 

Klara Marie Gosli står for den komiske timingen i de kvinnelige karakterene, samtidig som hun er dansekaptein i hovednumrene. 

Sindre Hovda er evigmorsom sidekick med småroller som alt fra heseblesende advokater til blomsterforhandlere. 
Og vi har Buer Vase og Ousdal som tar alle de mannlige hovedrollene. 

De resterende noen-og-tyve på scenen er et godt brukt ensemble. 
Allerede etter showets første ti minutter, er hele gjengen gjennomsvette. 

Vi må snakke om publikum 

Dette er ikke bare en post-ironisk fortelling om alvorsgenerasjonen. 
Det er også et forrykende show, der alt fra generasjon Snøfnugg til Black Friday blir til enorme gjennomkoreograferte nummer. 

Også sketsjene har noe storslått over seg. 
En av de beste, Svenske Tilstander, tar for seg sniksvenskifiseringen av Grønland. 
Hva skjer når mullaen tar en Pippi, moskeene blir malt gule og blå, burgerkjeden Max tar over hele Grønland Basar – og kebabsjappene bare selger kjøttbullar? 

Elvebakkenrevyen har mange slike originale og grenseoverskridende sketsjer. 
Instruktørene Tani Dibasey og Espen Kvark Kvernbergh vet å ta hele rommet i bruk, og anerkjenner publikums rolle i revyen. 
Vi er ikke bare passive, vi er der for å danse på kommando, tenke på oppfordring - og le av fri vilje. 

Vi må snakke om flere tekniske gjennomganger 

Det er bare en hake ved Elvebakkenrevyen, men den er til gjengjeld ganske stor. 

På premieren hang ikke lyden sammen med revyens ellers store ambisjoner. 
Det gjorde at det var vanskelig å få med seg både sang og replikker. 
Noen tekniske gjennomganger til, og dette blir en revy vi må snakke om. 
