En vond fortellerstund for voksne
«Historie om et ekteskap» kan bli en moderne klassiker. 
Likevel er det synd at teaterversjonen er en lesestund snarere enn et stykke god dramatikk. 

«Kan du fortelle om oss?» 
Det er den første setningen i Geir Gulliksens roman Historie om et ekteskap, og den første replikken i Anders T. Andersens dramatisering på Brageteatret. 

Noen få minutter senere blir det klart for både lesere og publikummere at Timmy ikke vil fortelle om oppløsningen av ekteskapet. 
Dermed gjør 
Jon det selv, og han forteller slik han tror hun ville gjort det. 
Det er både et modig, sårbart og frekt litterært prosjekt. 
Men Brageteatret tar ikke dette premisset til scenen. 

Isteden deles fortellerstemmen på tre: 
Timmy (Petronella Barker), Jon (Jonas Sjöqvist) og en ren forteller (Silje Storstein). 
Men hvem er Timmy? 
Er hun seg selv, eller er hun fortalt gjennom Jon? 

Det får vi aldri vite, for Brageteatrets forestilling er mer en opplesning med innlevelse enn en selvstendig dramatisering. 

Bilder til besvær 

Skuespillerne klamrer seg til mikrofonene, selv om de også er utstyrt med mygger. 
Midtveis i forestillingen nærmer de seg hverandre. 
Timmy holder rundt 
Jon mens de snakker seg gjennom romanens elskovsscener. 
Det ser litt klønete ut, som at de skal synge en duett på en konsertscene, men aldri har møtt hverandre før. 

Likevel skal vi tro på at de fortsatt er et ektepar, i samme oksygenlomme av kjærlighet. 

I Brageteatrets versjon er det få sceniske bilder, men mange fotografier. 
På to skjermer vises Per Manings bilder og videoer. 
Det er flotte fotografier, som kunne fungert godt som et apropos til Gulliksens bok i en utstilling. 

Og det er nettopp det som er problemet. 
Det er som at vi er på en utstilling som noen leser tekst foran. 

Når Timmy løper i skogen, ser vi mørke markastier og lysninger i det fjerne. 
De forteller at ekteparet har en sønn, og voila, et portrett av liten gutt åpenbarer seg. 

Andre ganger er ikke bildene bare irriterende understrekende, men også forstyrrende. 
Skuespillere som filmes vandrende i marka med dyre kåper, mens de på scenen forsøker å danne bilder av jogging eller skiturer. 
Eller at det som skal være et villaliv, plutselig blir erstattet med en bygård. 

Bildespillet er altså en upålitelig medspiller. 

En svært god forteller 

Men i noen øyeblikk spiller bilder og tekst sammen, og da er forestillingen på sitt vakreste. 
En stein er et gjennomgangsbilde, men steinen endrer seg – i likhet med ekteskapet. 
Steinen holdes fast av en hånd. 
Den rugger. 
Den er hel, den er skadet. 
Sammen med musiker Tuva Livsdatter Syvertsens arrangementer av låter som «Love will tear us apart», danner de abstrakte bildene en nerve til fortellerstunden. 

Men misforstå ikke, også teksten har nerve. 
Gulliksens svært gode språk glir godt over scenekanten, og Silje Storstein gjør en imponerende jobb som forteller. 

Storstein sier hver setning som om den kommer til henne for aller første gang. 
Vi tror på at hun opplever karakterene sammen med oss, og at hun går inn i en dialog med ekteparet nærmest for å redde dem. 

Utydelige hovedpersoner 

Timmy og Jon er mer utydelige. 
De er hverken individer eller fortrolige. 
De er mer som representanter for parter i et brudd. 
Kanskje er det mikrofonene som hemmer spillet. 
Eller kanskje er det et villet grep fra regissørens side. 

De skal være alle – og ingen. 
Men i de siste scenene kastes mikrofonene vekk. 
Barker og Sjöqvist står ansikt til ansikt, kroppene hyperventilerer, og jeg blir berørt. 

Men da er ekteskapet allerede over. 
