Betutta på hytta
Gutta glir fra hverandre i «Å begrave en hund». 
Det samme gjør filmen, dessverre. 

FILM: 
Mang en film handler om gjengen på hyttetur. 
Grunnen er selvsagt at hytta oppfyller Aristoteles' krav til et knakende godt drama: tidas, stedets og handlingens enhet. 
Hyttefolk flest har sjelden den greske tenkeren i tankene når de rømmer byen i sine stadig mer hyppige ovale weekender - mange foretrekker det glansete «Hytteliv» framfor «Om diktekunsten» - men for filmskapere er det annerledes. 
De skal lage drama og da er de tre enhetene gode å ha. 

Selv om Aristoteles ikke skrev spesifikt om hytteturer, kommer hyttefilmskapere til delvis dekket bord: 
Tida er avgrenset til enheten vi kaller helg og hytta er per definisjon et avsidesliggende sted. 
Da er mye gjort. 
Filmskaperne kan konsentrere seg om den siste biten, handlingens enhet, også kjent som «bra manus». 
Her finnes det mange håndbøker å velge mellom, men talent er en fordel. 

Slentrende realistisk 

Manuset til «Å begrave en hund» er skrevet av Julian Hagemann og Torkild Jarnholt. 
Filmen er regissert av førstenevnte og Andreas Lisberg og handler om fire gutter i tjueåra på hyttetur, en årlig tradisjon. 
De presenteres først i en urban setting. 
Lasse (Simen Aurstad Gjernes) bor hjemme med mor og lillebror, Stoffern (Benjamin Helstad) er fersk eiendomsmekler, Mikkel (Sindre Horseby) studerer medisin og Jo (Øivind Vogt) gjør noe mer intellektuelt på Blindern. 
Bikkja, som muligens skal begraves, heter Kjetil. 
Deretter forflytter vi oss ned til hytta på Veierland. 

I starten finnes det flere grunner til å være sympatisk innstilt til filmen. 
Stilen er slentrende og guttas ulike personligheter avsløres i små drypp. 
Jo er keitete og lar seg delvis kue av de andre. 
Lasse er den fysiske som vil lekeslåss i underbuksa. 
Stoffern tenker mest på jobben, mens Mikkel er sånn passelig engasjert. 

Damer og fest 

Men før konstellasjonen er tilstrekkelig etablert, dukker Jos kjæreste opp. 
Ane (Gitte Witt) er tydeligvis invitert av Jo - ingen av de andre gutta har fått vite om det. 
Allerede her begynner jeg å lure på hva slags vennegjeng dette er. 
Hytteturen er angivelig en årlig begivenhet, men det virker mer som om dette er første turen på minst fem år. 

Neste gjest er Fritz, en overlegen blei på nabohytta som ingen liker, bortsett fra venninnene til Ane. 
Plutselig er det fest, og den kommer unektelig for tidlig. 
Pinligheter oppstår, men ingen av våre fire helter gjør eller sier noe som fyller ut rollefigurene. 
Den ene situasjonenn etter den andre fisler ut i nesten ingenting. 

Mangler motivasjon 

Det er ingen dårlig idé å lage film om guttegjengen som glir fra hverandre etter hvert som de blir voksne, men det må skje noe dramatisk. 
Det må stramme seg til. 
Handlingens enhet, gutta. 
Her flyter det for mye ut. 
Jeg savner en tydeligere motivasjon hos rollefigurene, for ikke å snakke om en moralsk ryggrad. 
Disse gutta klarer ikke å snakke sammen og ingen av dem stiller opp for hverandre, selv ikke i situasjoner der det kreves svært gode grunner for å gjøre noe annet. 
Disse grunnene sannsynliggjøres i liten grad i «Å begrave en hund». 
