Panasonic LumixDMC-G1 

TEST: 
Et knøttlite systemkamera med et par ess i ermet. 

Da Olympus og Kodak satte seg ned med tegneblokka for godt over fem år siden, ville de designe en ny standard for digitale speilreflekskameraer fra grunnen av. 
Resultatet ble FourThirds; den første heldigitale standarden. 

Systemet har en litt mindre sensor enn APS-C-sensoren som sitter i de fleste kameraer i dette segmentet, og det har både fordeler og ulemper. 
Fordelen er at kamerahus og optikk kan lages mindre, men på minussiden introduserer en mindre brikke mer støy og har ikke like godt dynamisk omfang, i hvert fall i teorien. 
Spesielt det siste så vi eksempel på da vi duelltestet Olympus E-510 og Sony Alpha A350 i fjor høst. 

Du kan lese mer om FourThirds hos Wikipedia. 

Nå er denne teknologien videreutviklet. 
Da vi besøkte Photokina i høst, fikk vi se de første kameraene med Micro FourThirds; Olympus' og Panasonics nye system, der speilet er fjernet slik at fatningen kommer nærmere sensoren. 
Selve fatningen er også mindre, og kamerahus og optikk kan lages enda mindre enn før. 
Sensorstørrelsen er imidertid den samme. 

Panasonic først ute 

Dagens testprodukt, Panasonic Lumix 
DMC-G1, er det første kameraet på markedet der Micro FourThirds-systemet er implementert. 
Det er påfallende mindre enn de typiske "folke-speilrefleksene" vi testet før jul, og også en halv centimeter kortere enn Olympus E-420 både i bredden, høyden og dybden. 
Kamerahuset veier bare 360 gram, som også er 80 gram lettere enn den minste bukkene bruse fra Olympus. 

Dette er imidlertid fortsatt ikke noe kamera du kan putte i innerlomma, og selv om det er litt mindre enn andre kameraer i denne prisklassen, kjøper vi ikke helt ett av nøkkelargumentene om at kameraet er kompakt. 
I tillegg er det heller ikke bare fordelaktig at kamerahuset er lite. 
I våre hender blir ikke grepet så komfortabelt, og de med enda større hender vil sannsynligvis finne grepet enda mer upraktisk. 

I skrivende stund er det bare kit-objektivet (14-45 f/3,5-5,6, tilsvarende 28-90mm) og ett teleobjektiv (45-200mm f/4-5,6, tilsvarende 90-400mm) som er å få kjøpt. 
Når det gjelder det siste objektivet, er det "nærmeste" objektivet å sammeligne størrelsen med Canon EF-S 55-250mm f/4-5,6 IS (ekvivalent med 88-400mm). 
Objektivene har akkurat samme diameter (7cm), men Panasonic er 0,8 cm kortere - 10cm mot 10,8 hos Canon. 

Det overrasker oss at ikke Panasonic har laget de første objektivene enda mindre for å vise hvor kompakt dette kan gjøres, og foreløpig er derfor størrelsargumentet et tveegget sverd. 

Det skal også legges til at Lumix-kameraet kan bruke vanlige FourThirds-objektiver, men kun dersom du kjøper en overgang som koster snaue 2.000 kroner, og på de fleste objektiver vil du heller ikke få autofokus. 

Ser ut som ultrazoom 

Nok klaging 
- Panasonic Lumix 
DMC-G1 er unektelig en snerten liten krabat som til forveksling kan minne om et ultrazoomkamera. 
En av kameraets største styrker er den flippbare skjermen, som kan vinkles i alle tenkelige posisjoner, og som muliggjør skudd fra hofta, over hodet, eller som et godt hjelpemiddel for å ta selvportrett. 
En annen fordel er at skjermen kan vendes inn mot kamerahuset når du ikke bruker kameraet for å beskytte skjermen, og i tillegg har kameraet da selvsagt "live view" med full fart på autofokusen. 

Siden det ikke er noe speil i kamerahuset, har G1 en elektronisk søker som gjengir det bildebrikken "ser". 
Denne er stor, har høy oppløsning og er milevis foran lignende søkere, som vi finner i flere ultrazoomkameraer. 
I godt lys er det lite å utsette på den - oppfriskningsraten er 60 bilder i sekundet, og en slik søker gir også Panasonic langt bedre muligheter til å vise informasjon i søkeren enn hva tilfellet er for speilrefleskameraene, for eksempel levende histogram. 
Kameraet har også en sensor som bytter mellom LCD-skjerm og elektronisk søker i forhold til om du har lagt øyet inntil eller ikke. 

Plusspoeng får Panasonic også fordi bildet i den elektroniske søkeren forstørres når du bruker kameraet med manuell fokus. 
Dermed er det mye lettere å treffe riktig enn hva tilfellet er for tradisjonelle speilreflekskamera. 

Dog skal det sies at søkeren ikke er like imponerende når det blir mørkt. 
Da blir det mye støy og hakking i bildet. 
Og - selv om kameraet ikke har noe speil som må vippes, gir lukkeren godt med lyd fra seg. 

Godt utvalg knapper 

Det meste av funksjonalitet er tilgjengelig uten å gå veien om menyene, og en hendig "quick menu" gir deg også rask tilgang til ytterligere menyvalg. 
Til venstre for blitsen kan du vri på et hjul for å bytte mellom autofokus, kontinuerlig fokus og manuell fokus, og blitsen flipper du opp ved å skyve på en bryter. 
Automodusen flipper for øvrig ikke opp blitsen for deg - den er det du som er herre over. 

Til høyre for blitsen finnes funksjonshjulet. 
Her finner du de vanlige scenemodiene (portrett, sport, makro osv), samt P, A, S og M. 
I tillegg finnes en egen scenevaltmodus der du blant annet kan ta bilder av barnet ditt, og i kameraet kan du definere når barnet er født. 
Dermed blir bildene også merket med barnets nøyaktige alder. 
Dette har Panasonic også hatt i lommekameraene sine en stund. 

Den røde automodusen fungerer på samme måte som i lommekameraene - her velger kameraet riktig motivprogram automatisk (f.eks. makro dersom du tar bilde av noe på nært hold), og i tillegg justeres ISO-verdien i forhold til bevegelse i bildet, og ikke bare basert på lysforholdene. 

Små smarte ting 

Vi liker den lille bryteren til høyre for funksjonshjulet som veldig raskt lar deg bytte over til seriefotografi, bracketing og selvutløser, og Panasonic har også tenkt smart ved å implementere en hurtigmeny, som lar deg endre en rekke instillinger på direkten. 

På forsiden har kameraet et innstillingshjul som du bruker for eksempel for å endre blenderåpning. 
Dette hjulet kan også trykkes inn, som er nødvendig når for å bytte mellom blender- og lukkerinnstilling når kameraet står i M-modus. 

Piltastene på baksiden fungerer også som hurtigtaster til for eksempel hvitbalanse og ISO-verdi, og en fordel med Panasonic Lumix 
DMC-G1 kontra optiske søkere er at endringen av hvitbalanse vises direkte i søkeren - før du tar bildet. 

Litt rusk i menyene 

Alt i alt er det få ting vi har å utsette på brukervennligheten, men i menyene er det allikevel et par ting vi har å trekke for. 
Greit nok at mange menyvalg forsvinner når du har kameraet i "Intelligent Auto", men å formatere burde vel være lov, Panasonic? 

Som vanlig synes vi også at det er ulogisk at det er høyrepila som bekrefter valgene du gjør i menyen og ikke set-knappen, som lukker menyen igjen. 

Kjapp autofokus 

Panasonic Lumix 
DMC-G1 starter bittelitt tregere enn sine speilrefleksmotstandere, men et snaut sekund til første bilde er tatt er uansett ikke en forskjell du vil legge spesielt merke til. 
Autofokusen er lynrask, og også i dårlig lys imponerer det lille Panasonic-kameraet stort, med rask og presis fokusering både på vidvinkel og tele. 

Vi klokket inn kameraet til 30 bilder på 10 sekunder (JPG), som er helt i tråd med de oppgitte 3 bildene pr sekund fra Panasonics side. 
Det eneste vi har å sette fingeren på med tanke på ytelsen er batterilevetiden på 330 bilder; for så vidt naturlig siden søkeren er elektronisk, men et godt stykke bak speilreflekskameraene i samme prisklasse. 
Vi trekker også litt fordi det å bla fra bilde til bilde i avspillingsmodus er blant de tregeste. 

Bildestabilisering 

Kit-objektivet som følger med har også Panasonics stabiliseringssystem, Mega O.I.S. (Optical Image Stabilization). 
Når vi tester kameraer med stabilisering prøver vi å finne en indikasjon på hvor mange trinn det stabiliserer. 
Dette er vanskelig å måle vitenskapelig, men fremgangsmåten vi bruker er slik: 

Vi tar utgangspunkt i tommelfingerregelen om at lukkertiden bør være 1/(35mm-)brennvidden når du tar håndholdte bilder og begynner derfor på 1/50s og brennvidde tilsvarende 50mm (25mm på DMC-G1). 
Deretter holder vi kameraet normalt med begge hender og knipser 20 seriebilder. 
Vi gjentar prosessen og dobler lukkertiden hver gang (1/25s, 1/13s, 1/6s), og for hver lukkertid noterer vi antall bilder som ble skarpe, som har uskarp tendens eller som er direkte uskarpe. 
Det gir oss en pekepinn på hvor mange trinn bildet stabiliseres. 

Her er resultatene vi fikk for Panasonic Lumix 
DMC-G1: 

Vi lar oss imponere av resultatene - til og med på 1/3s håndholt er nesten halvparten av bildene godkjente, og selv på 1/6s er de fleste bildene gode. 
Det betyr at Panasonic-objektivet stabiliserer rundt 3 trinn. 

Bildekvalitet 

Også med tanke på bildekvalitet lar vi oss imponere av Panasonic Lumix DMC-G1. 
Kameraet leverer meget gode bilder i de fleste sitasjoner, selv om det har en tendens til å overeksponere i kontrastfylte scener, der brikken ikke har tilstrekkelig dynamisk omfang til å kunne hente inn nok i høylysene. 

Bildene fra DMC-G1 er skarpe helt ut i hjørnene, og graden av kromatisk feilbrytning og fortegning svært beskjeden. 
Det medfølgende 14-42mm f/3,5-5,6 Mega O.I.S.-objektivet er altså svært godt, på tross av den kompakte størrelsen; faktisk ett av de beste kit-objektivene på dagens marked. 

Støymessig har vi ingen problemer med å bruke bilder til og med ISO 800 til det meste. 
ISO 1600 har litt mer støy enn klasseledende Canon EOS 450D, men det er kun marginelt, til tross for at oppløsningen er økt til 12 megapiksler med samme sensorstørrelse som øvrige FourThirds-kameraer. 
ISO 3200 er derimot ikke å anbefale der støyen blir i overkant og fargementningen svakere. 

Under finner du et 100%-utsnitt av henholdsvis ISO 800, 1600 og 3200: 

Vi har samlet et lite knippe bilder tatt med kameraet i bildegalleriet under: 

Det skal sies at vi hadde forventet videofunksjonalitet på dette kameraet, som vi tror ville ha vært fullt mulig for Panasonic å implementere, siden det tross alt vises levende bilder på LCD-skjermen. 
Dersom dette kommer på plass i en firmware-oppdatering, vil G1 fremstå som et svært attraktivt kamerakjøp. 

Konklusjon, Panasonic Lumix 
DMC-G1 

Det lille kameraet fra Panasonic er ett av årets mest spennende kameraer - den nye Micro FourThirds-teknologien gjør at både kamerahus og optikk kan lages mindre og lettere, selv om utvalget av objektiver ikke taler for Panasonic i lanseringsfasen. 
Kun to objektiver er tilgjengelige i skrivende stund, og teleobjektivet er bare marginelt mindre enn tilsvarende fra andre produsenter. 

Er du på utkikk etter et bagasjevennlig kamera, kan G1 være midt i blinken. 
Det er riktignok fortsatt ikke et kamera du kan putte på innerlomma, men det er lett å ha med seg på tur og har mange av de samme kvalitetene som et speilreflekskamera. 

Da tenker vi først og fremst på bildekvaliteten, som er svært god på dette lille kameraet; faktisk helt på høyde med andre kameraer i dette prissegmentet, og det kompakte kit-objektivet er blant de beste vi har vært borti – særlig skarpheten er veldig god helt ut i kantene. 
Vi synes også kameraet presterer godt ytelsesmessig, med kjapp autofokus og god takt på seriebildene (3 pr sekund). 
Dog er batterilevetiden på 330 litt i minste laget, selv om det er forståelig at en elektronisk søker nødvendigvis trekker mer strøm. 

Du bør imidlertid prøveholde kameraet før du eventuelt går til anskaffelse av det – grepet er defintivt ikke for alle, og selv i normalt store hender blir det litt anstrengende å holde G1 på en god måte. 
Det er også småting å trekke for her og der - blant annet fungerer den elektroniske søkeren litt dårlig i svakt lys, selv om den er milevis foran lignende søkere med tanke på størrelse og oppløsning. 
Den kreative vil også sette pris på at skjermen kan flippes, og den er også større og mer høytoppløselig enn tradisjonelle LCD-skjermer; ekskludert de vi finner i kameraer som Nikon D90, Sony A700 etc. 

Vi synes introduksjonsprisen på 6700,- var i høyeste laget, men ser at de billigste nettbutikkene nå selger kameraet til 5.000 blank, som er en langt bedre pris. 
Derfor får også Panasonic G1 vårt anbefalt produkt-stempel og en femmer på terningen. 
