Asterix på feil klode
Nå har vi sett tredje forsøk på å gi tegneseriegalleren Asterix et slags liv i kjøtt og blod, og det lykkes ikke denne gang heller. 

Publikum vil ganske sikkert strømme til Europas dyreste film. 
Men også i «Asterix og de olympiske leker» blir de tapre gallerne forkomne og feilplasserte. 

Egentlig er Asterix, Obelix og alle de andre gallerne noe av det stiligste som er funnet på i Europa. 
Men de ble skapt i et enkelt tegneserieunivers, og forfatterne fylte rutene og sidene med boblende begeistring over egne ideer og gallernes påfunn. 
Alt var enkelt og elegant, de kombinerte historisk interesse med oppdiktet galskap og serverte sprø eventyr i et univers som bare kunne eksistere mellom papiret og leserens egen fantasi. 

Alt overskuddet og all sjarmen forsvinner når historiene og figurene løftes over i et helt annet format og når skuespillere skal overta for streker. 
Jo visst likner Gérard Depardieu på Obelix, men han er likevel så forskjellig at det nesten gjør vondt. 
Han klarer selvsagt ikke spille seg ned til tegneseriefigurens fantastiske enkelthet. 

Dermed blir humoren som er varm og genial i ruter og bobler, uelegant og billig selv i det dyreste filmtriks. 
Oops, de havnet på en feil klode. 

Derfor funker ikke «Asterix og de olympiske leker», verken som spennende historie eller som humor. 
At filmskaperne har diktet inn en romanse, hjelper heller ingenting. 
For vi vet jo hele tiden at Asterix og hans gallervenner tar innersvingen på romerne selv når de forstår at styrkedrikken er å regne som ulovlig doping. 

Vi må altså stole på humoren, de små fintene, de deilige overraskelsene, de vidunderlige detaljene. 
Men de finnes nesten ikke. 
Enkelte av de tørreste replikkene er artige, og noen av scenene er imponerende laget. 
Og det er artig å se noen av idrettens superstjerner i små gjesteroller. 

Men Asterix-historien er definitivt best i album. 
Dernest som tegnefilm. 
