Tilsammans mot Thatcher
«Pride» er en dødelig effektiv feelgoodfilm om homokamp, som bruker solidaritet og fagforeningsarbeid som tidskoloritt. 

Film: 
Britisk film har lange tradisjoner for å bruke Thatcher-årenes streiker som tidskoloritt på linje med poplåter og moteplagg. 
Slike markører er gull verdt når man skal etablere atmosfære og miljø, og innebærer per definisjon at man forenkler og karikerer enkeltelementer for å skape en intuitivt forståelig helhet. 
Men hva skjer når et av disse enkeltelementene også er en sentral del av en films tematikk? 

Sjarmoffensiv Matthew Warchus' «Pride» utspiller seg under den britiske gruvearbeiderstreiken i 1984-85, og er basert på den sanne historien om en gruppe menn og kvinner som startet organisasjonen Lesbians and Gays Support the Miners i solidaritet med gruvearbeiderne. 
På grunn av sin legning har de lenge fått føle Thatcher-regimets kalde hensynsløshet på kroppen, og når de nå ser en annen samfunnsgruppe lide samme skjebne ønsker de å hjelpe til. 

Organisasjonen samler etter hvert inn betydelige summer til et walisisk gruvesamfunn, men de to miljøene er ulike som natt og dag, og kulturkræsjen er like uunngåelig som den påfølgende forbrødringen er forutsigbar. 
Det dreier seg med andre ord en feelgoodfilm hvor kitschfaktoren er skrudd opp til elleve, og hvor dyktige skuespillere som Paddy Considine, Andrew Scott, Imelda Staunton og Bill Nighy gjør sitt ypperste for å sjarmere publikum i senk. 

Retrosolidaritet «Pride» strekker seg i det hele tatt svært langt for å lokke rettskafne gledestårer ut av sitt publikum, og den emosjonelle manipulasjonen er så velregissert at man virkelig må anstrenge seg for å holde dem tilbake. 
I utgangspunktet burde det være en glede å gi seg hen til slik virvelvind av gode hensikter, men samtidig etterlater filmens skildring av gruvestreiken en dårlig smak i munnen. 

Vi lever alle i den verden Thatcher og hennes åndsfrender skapte. 
Og i et Europa hvor arbeidsledigheten og den økonomisk ulikheten øker, er det å fremstille arbeiderkamp som en kuriøs tidsmarkør på linje med Bronski Beat-singler og kreppet hår et statement som ligger milevis unna det politiske ståstedet menneskene i denne filmen forfekter. 
Og mot en slik grunnleggende uoppriktighet kjemper «Pride»s insisterende sjarm forgjeves. 
