PÅSKEKRIM:Stadig mørkere og mer skremmende 

BOK: M. J. Arligde skriver om stadig mørkere og mer perverse ting, på en sjelsrystende måte. 

M. 
J. Arlidge: 
Nei, nei gutt. 
Krim. 
362 sider. 
Oversatt av Astrid M. Almaas. 
Vigmostad og Bjørke. 

Jeg har fulgt hele forfatterskapet til M. J. Arlidge, og ingen i norsk presse har vært så entusiastisk for forfatteren som meg. 
Men jeg innser at dette ikke er for alle. 
Det er rakfisk og whisky med røyksmak. 
Det er super-mørkt og perverst. 
Det er bare for voksne folk. 

Denne gangen finner etterforsker Helen Grace liket av en mann hun kjente godt. 
Det er Jake Elder, som hun betalte for at han skulle rise henne, og så ble Jake forelsket i Helen. 

Helen skjuler sin personlige forbindelse til Jake og jobber dag og natt for å finne morderen. 
Jake ble kvalt av noen spesielle lakener som brukes ved sadomasochistisk sex. 

Morderen slår til igjen, og nok en gang er offeret en mann som har pisket Helen for penger. 
Etterforskningen tærer på Helen og resten av teamet. 
Skal vår heltinne bekjenne sitt dobbeltliv og med det miste kontroll over saken? 
Eller skal hun fortsette å skjule det hun vet? 

Den svært hardtslående og utspekulerte journalisten Emilia Garanita er på saken, og hun aner ugler i mosen. 
Jeg liker henne som litterær figur, en dame som har hatt et hardt liv, men lykkes i jobben. 
Men Helen hater Garanita, fordi hennes skriverier kan ødelegge menneskers liv. 

Dette er den femte boka i serien om Helen Grace. 
Forlaget har vært gode til å finne på norske titler basert på barnerim: 
«Elle melle», «Er du med på leken», «Bro, bro brille» og nå altså «Nei, nei gutt». 
Bare «Dukkehuset» passer ikke helt inn. 

Drapene i «Nei, nei gutt» føles ekstra grusomme, fordi vi kjenner ofrene. 
Selv om de to karene har en uvanlig seksualitet, har de de sympatiske trekk. 

Forfatteren beskriver menn og kvinner på en overbevisende måte. 
Vi føler med ofrene, etterforskerne og journalistene og kommer tett innpå dem. 
De har alle gode og dårlige sider. 

Boken er ubehagelig å lese, den er så langt fra «koselig» det går an å komme. 
Men den er veldig bra. 
