«Blade Runner 2049» er årets beste film
Burde hatt terningkast 7. 

Da Blade Runner hadde première i 1982, ble den ingen kommersiell suksess. 
Kultstempel fikk den raskt, og i dag regnes den som en av sjangerens ikoniske filmer. 
Med en tidløs visualitet som var kjent og fremmed på samme tid, var kanskje Ridley Scotts dystopiske univers forut for sin tid i en tidsalder hvor troen på fremtiden var stor, og til og med aliens var søte og uskyldige. 

Da det ble gitt klarsignal for en oppfølger, var regissør Denis Villeneuve klar over at fallhøyden var stor. 
Etter fjorårets Arrival trådte han frem med en særegen fortellerstemme, og han har greid å gjøre Blade Runner-universet til sitt eget. 
Han har stor respekt for Scotts original, men driver ikke med nostalgi. 
Villeneuve har tatt en stor og påkostet Hollywood-film og skapt et kunstverk. 

Du får gåsehud 

Blade Runner 2049 er en bragd. 
Et visuelt storverk med en historie så lavmælt og intens at du etter 2 timer og 40 minutter er helt utslitt. 
Samtidig lurer du på hvor tiden ble av. 
Du vil ikke at filmen skal være over. 

Villeneuve har bevart atmosfæren, stemningen og det visuelle fra den originale filmen, men kopierer ikke. 
Han driver heller ikke med referanseleker og nesegrus hyllest. 
Regissøren viderefører og videreutvikler, men gjør det på sin egne premisser. 

Uhyggelig godt laget 

Her tar han universet fra Scotts film og zoomer ut, men ikke så langt at mystikken forsvinner. 
Den futuristiske og kaotiske storbyen er der, men har fått følge av et ødelagt landskap farget i et oransje ørkenlys. 

Selv musikken, skapt av Benjamin Wallfisch og Hans Zimmer, har i seg Vangelis som et ekko fra tiden hvor regn vasket bort tårene. 
Musikken er så sterk at den fremkaller gåsehud. 

Villeneuve går også dypere inn i problematikken mellom replikantene og menneskene. 
At K (Ryan Gosling) er en replikant, får du vite helt i filmens start. 
Temaer som identitet, opprinnelse og åndelighet er nærværende, men de blir aldri overtydelige eller opplagte. 
Figurene forblir besnærende subtile og gåtefulle. 

En genistrek 

Blade Runner var visjonær da den kom. 
I dag tror vi at vi har sett alt, men bruken av spesialeffekter i 2049 har du aldri sett maken til. 
De kastes ikke bort på å skape imponerende eksplosjoner, men til å bygge opp under stemningen. 

Scenen hvor et avansert hologram (Ana de Armas) tar plassen og blir en annen, er så godt laget at du lurer på hvordan det er mulig. 
Det er uhyggelig virkelighetsnært, men også totalt fremmedgjørende. 

Blade Runner 2049 er en genistrek, men det er en fordel å ha sett den første filmen. 
Dette er en heftig thriller, stramt fortalt, og til tross for lengden er det ikke ett sekund som føles overflødig. 
Effektene slår deg i bakken, men får aldri dominere, og Ryan Gosling og Harrison Ford spiller godt mot hverandre. 

Dette er den beste filmen du kommer til å se på kino i høst. 
