Filmanmeldelse «Adjø, Christopher Robin»:Trøbbel i Hundremeterskogen 

Uforløst om faren til Ole Brumm – og sønnen som mistet seg selv i suksessen. 

DRAMA 

«Adjø, Christopher Robin» 

England. 
9 år. 
Regi: Simon Curtis. 

Med: Domnhall Gleeson, Margot Robbie, Will Tilston, Kelly Macdonald. 

Da forfatteren A.A. Milne (Gleeson) kom tilbake til London etter å ha kjempet på vestfronten i Første verdenskrig, blant annet i slaget ved Somme («bad show», som en venn av ham sier), ønsket han ikke lenger å skrive den samme typen prosa, dikt og dramatikk han hadde gjort før han dro. 

Han led under post-traumatisk stress i en tid da de færreste forsto hva post-traumatisk stress var, og ville bruke talentet sitt til noe stort og viktig: 
Å skildre krigens redsler, i håp om at det aldri skulle bli krig igjen. 

Han skvatt da champagnekorkene poppet på fest med hovedstadssosieteten. 
Han var bitter og sint, og hadde «fått nok av å få folk til å le». 
Han tok med seg sin uomtenksomme kone, Daphne (Robbie), og sin nyfødte sønn Christopher (Tilston), og bosatte seg på landet, i håp om at ordene skulle flomme. 

Forholdet til sønnen var ikke det beste. 
Milne holdt i babyen som om den var en brennvarm stekepanne, og senere, når de to begynte å snakke til hverandre, var det i en slags avhørsform. 
En dag var det nok for Daphne, som dro inn til London igjen. 
Dette sammenfalt med at barnepiken Olive (Macdonald) måtte hjem for å besøke sin døende mor. 

Vi er et stykke ut i «Adjø, Christopher Robin» når den omsorgsudyktige Milne blir alene med barnet i huset, og filmen blir til historien om hvordan denne skadde mannen, ved å iaktta sin sønn i den naturlige verden, blir verdens mest avholdte barnebokforfatter: 
Mannen bak historiene om Ole Brumm («Winnie-the-Pooh») og vennene hans – Tussi, Nasse Nøff, Tigergutt og de andre – i Hundremeterskogen. 

Herfra og ut blir «Adjø, Christopher Robin» er velmenende, men grunnleggende banal fortelling om hva stor suksess kan gjøre med mennesker, og spesielt barn. 
Milne og Daphne hadde tilsynelatende få kvaler med bruke sønnen, hovedpersonen i farens bokserie, i markedsføringen av historiene. 
Guttungen ble sendt land og strand rundt, som en annen Marcus eller Marthinus, for å bli beglodd. 
Det var bare Olive som var opptatt av å ivareta integriteten hans. 

Denne historiens paralleller til vår egen tid, med foreldre som bruker barna sine som accesoirer på sosiale medier og blogger, for å understreke hvilke vellykkede liv de lever – er ikke vanskelig å få øye på. 
Og «Adjø, Christopher Robin» er ingenting om ikke velspilt og visuelt pen (for noen dresser!). 

Likevel føles filmen episodisk, som et teaterstykke i tre akter som aldri blir smidd tilfredsstillende sammen. 
Og altså: 
Banal. 
Mot slutten føler man seg nesten snytt. 
Var det virkelig ikke noe mer enn en forslitt gråtefilm vi nettopp så? 
