Lystig og himmelsk
Et komisk mesterverk og musikalske barndomserindringer preget sesongens første SSO– konsert. 

Verker av Richard Strauss, Irgens –Jensen og Mahler. 

Marita Sølberg, sopran, SSO, dir.: 
Christian Vasquez. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Det ble en lystig åpning på Stavanger symfoniorkesters åpning av sesongen 17/18.Till Eulenspiegels lustige Streiche er et symfonisk dikt og ses gjerne som programmusikk. 
Strauss selv avviste det og sa at han bare ville at folk i salen skulle le. 
Men det er ikke til å unngå å høre et program i de gamle skøyerhistoriene om Till, som Strauss ikler et egenartet orkesterspråk og som dirigenten Furtwängler kalt en genistrek. 

Gesten i begynnelsen annonserer: 
Det var en gang. 
Det var en gang en skøyerfant synger så fiolinene. 
De to temaene – ett for horn og alltid svært livlig, som Strauss selv sier, og ett for den spisse D-klarinetten – ble forbilledlig gjengitt av SSO. 
Det samme gjaldt de komiske forvandlingene, omformingene og variantene av horntemaet. 
Jeg har hørt dette komiske mesterverket mer hektisk og grovkornet, og de mange gestiske steder med mer oppsving. 
Til gjengjeld var SSOs spill gjennomsiktig og med en rekke fine detaljer. 

Å se for seg musikk i bilder 

Hvis man kjenner den gamle historien om Till, er det ikke vanskelig å se for seg scenene: de kjeftende konene på markedsplassen, utført med overmodige strykere, Till som vandrende predikant, salvelsesfullt utført av SSO, hans forelskelse som blir forsmådd, hans sinne og raseri, harselaset over de lærde med Tills overmodige teser som spottende ender med en gatevise. 
Men på grunn av krenkelsen av Gud, føres han til retterstedet, ynkelig og klagende. 

I en virkningsfull fermate (en pause lenger enn normal) hører vi en døendes ralling. 
Men i epilogen gjentar orkesteret begynnelsens Det var en gang, der SSO hadde en beriket og utsøkt klang. 
Døde Till? 
Kanskje, men hans ånd lever nok. 

Både Richard Strauss, Mahler og andre lot seg inspirere av Hans Bethges oversettelser av orientalsk lyrikk. 
Vår egen Ludvig Irgens–Jensen gjorde det samme i sitt verk Japanischer Frühling. 
Vasquez og SSO hadde øre for de stemningsskapende klanger i dette verket, som snarere er impresjonistisk enn romantisk. 
Vi fikk også en fin demonstrasjon av Irgens Jensens fine kontrapunktiske skriveteknikk. 
Og det var en fryd å høre Marita Sølbergs fulltonende sopran som beveget seg midt mellom det lyriske og det dramatiske. 

Uoppnåelig glede 

Mahlers Fjerde er nok den mest tilgjengelige av hans symfonier. 
Overraskelsen er sistesatsen hvor Mahler lar en sopran synge Wunderhorn-lieden Das himmlische Leben, ypperlig fremført av Marita Sølberg. 
Det merkelige her var imidlertid at vi fikk engelsk tekst på begge feltene ved siden av orgelpipene, mens Sølberg jo sang på originalspråket. 
Knapt nok noe litterært tysk verk egner seg dårligere for engelsk oversettelse enn Wunderhorn-diktene. 

Mahler fant i visesamlingen til von Arnim og Brentano tonefallet fra sin egen barndoms viser. 
Adorno sier om dette verket at det ”utmaler paradiset landlig-antropomorft, for å forkynne at det ikke eksisterer... 
Gleden forblir uoppnåelig, og lengselen er den eneste transcendens.” 
Mahler selv sa om verket at grunnstemningen er ”et ubestemmelig himmelblått.. 
men stundom formørkes det og blir spøkelsesaktig uhyggelig.” 
Uhyggen møter vi til og med i ländler-idyllen – med Freund Hein (Mannen med ljåen) som spiller på sin fidel (stemt en tone opp), ypperlig fremført av SSOs nye konsertmester, Erik Heide. 
Ellers skal solohornisten ha særlig ros for sitt sobre spill. 
Og ikke å forglemme: den innstendig vakre strykerklangen i den langsomme tredjesatsen berørte oss. 

Jeg kunne nok tenkt meg det grasiøse i verket (enda) mer wienerisk. 
Men for all del – SSOs spill med Vasquez som leder levde opp til sitt gode rykte. 
Fremfor alt var spillet transparent og med tydeliggjøring av detaljer, for eksempel av det karakteristiske kvartintervallet, Mahler naturlyd. 
