Sci-fi-skuffelse
«District 9» (2009) var en åpenbaring. 
En drivende godt fortalt sci-fi film, laget for en slikk og ingenting. 

Den traff som lyn fra klar himmel. 

I anledning sin langfilm nummer to har den sørafrikanske regissøren og manusforfatteren Neill Blomkamp fått mer penger mellom hendene. 
Der den 34 år gamle auteuren lagde gull av et B-filmutgangspunkt forrige gang («District 9» kostet rundt tretti millioner dollar), gjør han her det stikk motsatte. 
I «Elysium» bruker Blomkamp 100 millioner dollar på å komme opp med en film som føles billig. 

«Elysium» har i likhet med forgjengeren et politisk ærend. 
Der «District 9» handlet om systemisk rasisme -filmen var en kanskje vel tydelig apartheid-analogi - er det sosiale forskjeller og immigrasjonslover Blomkamp vil sette søkelyset på nå. 

Vi er i 2145. 
Los Angeles ser ut som en favela. 
De bemidlede har for lengst stukket av fra jordkloden, og lever nå i luksuriøse romkolonier. 
Disse er synlige for stakkarene som er blitt igjen her nede: 
Lutfattige mennesker uten fremtidshåp eller et fungerende helsevesen. 
Bare de «heldige» har jobb, og da som slavearbeidere i bedrifter som eies av De Der Oppe. 

En slik arbeider, Max (Damon), blir en dag stråleskadet på jobb, og får beskjed om at han har fem dager igjen å leve. 
Om han skal ha en sjanse, må han komme seg opp dit, til kolonien Elysium, der de har fantastiske maskiner som kan helbrede sykdom på null tid. 

I det kriminelle miljøet, som Max tidligere var en del av, får han et tilbud han ikke kan si nei til: 
En reise til Elysium, i bytte mot en kriminell tjeneste. 
Han skal overføre tankene, den «biologiske dataen», fra en rik industrileder (Fichtner) til sitt eget hode. 
Motivet er å tilgang til viktige koder og innloggingsopplysninger, og med de forandre immigrasjonslovene på Elysium. 
Samtidig foregår det et politisk kupp på kolonien, som involverer den samme magnaten, samt forsvarssjefen Delacourt (Foster). 

Historien er lite sofistikert. 
Dialogene og replikkene er basale - på dette feltet bør Blomkamp virkelig få hjelp neste gang. 
Actionsekvensene er uoversiktlige, nesten amatørmessige. 
Den lille kjærlighetshistorien er like unødvendig som den er infantil. 
Slutten er både klønete, ulogisk og pompøs. 

Skurkene er karikerte: 
Frilansbanditten Kruger, spilt av Sharlto Copley (så god i «District 9»), er en tegneserieslemming som snakker med en ufyselig sørafrikansk aksent. 
Og har Jodie Foster noen gang vært svakere enn her? 
Det hjelper ikke at hun er elendig dubbet i store deler av filmen. 

«Elysium» er bedre jo mer den minner om forgjengeren: 
I designen på de futuristiske våpnene, i kontrastene mellom den søplete, «Mad Max»-aktige dystopien på jorden og den glinsende velstanden på kolonien. 

Alt i alt bærer filmen et litt trist bud om at Blomkamp muligens er en «one trick pony», en fyr som allerede har fortalt den ene historien han hadde. 
Både energien og poesien synes å ha forlatt ham. 

«Elysium» er kanskje ingen kalkun. 
Den innebærer likevel to skritt bakover og ett til siden for den unge, lovende regissøren. 
For meg er det årets største skuffelse. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
