Sjelekvaler
«The Rite» er, som ritualer flest, fryktelig forutsigbar. 

FILM: 
Jeg håper Vatikanet får noen form for vederlag for alt det saftige kjøttet de har latt Hollywood koke suppe på gjennom tiårene. 

Så mye ved katolisismen, korsangen og de skarlagensrøde kappene, sølibattradisjonens løfter om undertrykket og forbudt lidenskap og og ritualenes estetikk og potensielle uhygge, er som skapt for populærkulturen. 
Ingen manusforfatter kunne drømt opp en mer underholdende og anvendelig religion. 

Hvesing 

«The Rite» er siste kapittel i føljetongen vi kan kalle katolske kitchthrillere («Constantine» er en annen, «Engler og demoner» en tredje). 
Temaet er eksorsisme. 
Forbered dere på spasmer og skrik og rallende hvesing av obskøniteter på et eklektisk utvalg indoeuropeiske språk. 

Michael Kovak (Colin O'Donoghue) er prestestudenten som har begynt å tvile. 
Han sendes til Roma for å gå i lære som eksorsist og for å skjerpe seg, og kommer i kontakt med den erfarne djevelutdriveren Lucas Trevant (Anthony Hopkins). 
Djevelen er ute etter dem begge, og snart må O'Donoghue utføre ritualet han selv ikke tror på for å befri den besatte Lucas. 

Medfødt sjangersvakhet 

Anthony Hopkins er storveies både som den tilforlatelige Lucas, som mumler skjødesløse syndsforlatelser før eksorsismen og irritert må avbryte ritualet når mobilen ringer, og som demonen som snakker gjennom ham. 
Det er synd han til sist overdøves av hyl og rop og effekter: 
Han er langt nifsere når han smiler det skrå smilet sitt under det ufravendte blikket og mykt forklarer Michael hvorfor dette ikke kommer til å gå. 

Dessverre er Hopkins i ringen med en lettvekter: 
Det vandrende melkeglasset Colin O'Donoghue ser stort sett mildt forundret ut enten han klapper katten eller står midt i en kamp for sin og sin venns sjel. 

At det i en film i 2011 finnes en rasjonell protagonistprest som antyder at de besatte kanskje ville ha like stor bruk for en psykolog, og at det er han som dermed er den villfarne som må bringes på bedre tanker, får passere som en medfødt sjangersvakhet, hvor irriterende det enn er. 

Forutsigbar 

Fotografisk finner «The Rite» en fin balanse mellom det storslagne og det skittent dagligdagse i sine romerske omgivelser, som er pent, om enn anonymt, lyssatt og skyggesatt. 
Regissør Mikael Håfström legger for dagen den påkrevde sans for tung symbolikk og klarer å skape noe skummelt ut av et rom fullt av frosker og hovspor i snøen. 

Men snevet av spenning forblir på enkeltscenenivå. 
Selve den overordnede handlngen i «The Rite» er tam og likegyldig og lett å forutse. 
Djevelen må ta seg sammen. 
Han må ha mer å komme med enn dette. 
For selv om det strides om sjeler og salighet i «The Rite», har man aldri følelsen av at det står noe vesentlig på spill. 
