Filmatisk værmelding
«Sils Maria» er et velspilt, velskrevet og fullstendig uforutsigbart drama om filmkunstens vilkår i superheltfilmens tidsalder. 

FILM: 
I likhet med Alejandro González Iñárritus «Birdman» er Olivier Assayas' «Sils Maria» et forsøk på å besvare spørsmålet om hva som skjer med filmkunsten i en tid der de ambisiøse dramaproduksjonene emigrerer til tv-skjermen og amerikanske blockbustere dominerer både inntjeningstoppen og medieoppmerksomheten. 

Men der «Birdman» er en high concept-film med et intenst driv som gjør sitt beste for å matche superheltfilmens dramaturgi, er «Sils Maria» et europeisk drama av den gamle skolen, hvor det er vanskelig å engang gi et fullgodt svar på hva filmen egentlig handler om. 

Gammelt stykke 
På det ytre plan dreier det seg om den middelaldrende skuespilleren Maria Enders (Juliette Binoche), som overtales til å spille i en nyoppsetning av skuespillet som opprinnelig gjorde henne berømt. 
Stykket handler om et forhold mellom to kvinner, og dette forholdet speiles i Marias relasjon til sin unge assistent Val (Kristen Stewart). 

Men selv om det finnes flust av slike paralleller — filmens tittel refererer til det samme naturfenomenet skuespillet henter sitt navn fra — er det en film som hele veien overrasker og fascinerer med uforutsigbare og gåtefulle manusgrep. 

Mens «Birdman» er et manisk og klaustrofobisk forsøk på å nyttegjøre seg av estetikken og ikonografien til superheltfilmene den latterliggjør, er «Sils Maria» et langt mer subtilt drama, hvor ambivalensen til spesialeffektfilmenes hegemoni spilles ut via lange, tvetydige dialogscener. 

Nye roller 
Og nettopp dette at den aldri lar seg redusere til et lettforståelig budskap eller metafor, men snarere tvinger publikum til å følge oppmerksomt med fra begynnelse til slutt, gjør at «Sils Maria» kan sees som en lakmustest for dagens filmklima. 

Verken superheltblockbusteren eller tv-dramatikken kommer i nærheten av det velspilte, velskrevne og vakkert fotograferte dramaet Assayas serverer her. 
Spørsmålet er likevel om denne typen drama fortsatt har en plass på kino, eller om den — i likhet med Maria Enders — må finne seg i å bli erstattet av noe mer spektakulært, direkte og umiddelbart forståelig. 
