«Ballerina» er treffsikker og gripende
Vellykket verdenspremiere på opera om autisme. 

Musikk: 
Synne Skouen, Libretto: 
Oda Radoor, basert på Arne Skouens skuespill 

Regi: 
Hilde Andersen 

Dramaturgisk konsulent: 
Jonas Forssell, Scenografi og kostymer: 
Bård Lie Thorbjørnsen, Ensemble fra Operaorkesteret, musikalsk innstudering: 
Bjarne Sakshaug. 

Hva skjer når en legendarisk filmregissør og forfatter skriver om egne opplevelser om et vanskelig tema? 
Det å ha et autistisk barn som er sårbart og krevende å nå inn til. 
Arne Skouen laget «Ballerina» for teater i 1976, et stykke som også er spilt i mange land siden. 
Teksten er bunn ærlig fordi autisme handler mye om at kommunikasjon mellom mennesker stopper opp, men tar andre veier og retninger. 
Det er utfordrende å lære seg dette, fordi vanlig samtale ofte er nytteløst. 

En av Norges mest spennende komponister i dag 
- Synne Skouen - har mer enn 40 år etter teaterpremieren laget en splitter ny opera av «Ballerina». 
Det er en fare for at slik bearbeidelse av sin fars tekster med erfaringer fra egen familie kan bli for nært og privat. 
Derfor har Oda Radoor (libretto) og Jonas Forssell (dramatisk konsulent) vært nødvendige og kompetente medspillere for å finne en scenisk setting som fungerer og er troverdig. 
Urpremieren fredag kveld ble en markant og emosjonell opplevelse. 

Malin (Silje Marie Aker Johnsen) er autistisk og har et komplekst forhold til sin mor Edith (Hege Høisæter) som tidligere har vært en feiret ballerina. 
Disiplin og kontroll var morens resept for å lykkes som kunstner på scenen, men dette fungerer dårlig når hun skal hjelpe datteren med å mestre livet sitt. 
Innleggelse på institusjon går galt, og forholdet til faren Birger (Håvard Stensvold) og broren Audun (Dagfinn Andersen) er vanskelig. 
Ingen i familien klarer å skape reell og velfungerende kontakt med hverandre. 
Hanne (Tone Kummervold) og Rutta (Vigdis Unsgård) er virkningsfulle i andre roller. 
Det er hørbart og følbart at sangerne utgjør et sterkt scenisk kollegium. 
Høisæter viser stor spennvidde i mimikk, sanglige og sceniske valører, mens Aker Johnsen er en autistisk person vi tror på, også med musikalsk gode ressurser. 
Eneste innvending er at visualiserte tvangstanker og scenisk repeterende bevegelser - som autister har - likevel kan dempes noen steder. 
Regissør Hilde Andersen lar forestillingen folde seg ut på egne premisser, det vil si at handlingen og forløpet ikke fylles med stressende og unødvendige effekter (operaregissører fristes av og til av nettopp det). 
Når tekst og musikk i "Ballerina" gis nok tid og rom, blir det tredje elementet – det visuelle – en verdifull ressurs som skaper både supplementer og kontraster. 
Det blir åpenbart at naturen med sin mystikk og skjønnhet er et vesentlig verktøy for å nå inn til autistiske Malin. 

Musikken til Synne Skouen er en avgjørende bestanddel i «Ballerina». 
Ti musikere uten dirigent utgjør orkesteret (fire blåsere, fire strykere, slagverk og klaver) som skaper en scenisk og kammermusikalsk bunnsolid opplevelse. 
Synne Skouen starter dramaet med lydfragmenter som etterhvert går over i samspill med mange farger. 
Mot slutten blir orkesterklangen igjen demontert, og komponisten viser mellom disse ytterpunktene en svært elegant og effektiv instrumentering. 
Bruk av naturtoner (forskjellige skalaer) gir et autentisk preg med kobling mot nettopp naturen som omgir oss. 
Særlig vellykket er sekvensene der Malin åpner sin indre verden og endelig klarer å kommunisere uten frykt. 
Det gjør hun med skog og mark som omgir henne, scenisk bra visualisert der også musikerne blir en viktig bestanddel. 
Et eksempel på at opera kan være en svært treffsikker og gripende kunstform. 

Det å kjenne på emosjonene i «Ballerina» gjør noe med oss som tilhørere. 
I et mikroperspektiv (familien) er konfliktene fremstilt realistisk. 
Det gjør tidvis vondt å se på, fordi tematikken eksisterer i virkeligheten og formidlingen fra aktørene er bunn ærlig. 
Samtidig har «Ballerina» så stor sprengkraft og gjenkjennelse at opplevelsen også dreier seg om noe mer. 
Autistiske Malin blir også et symbol på en verden der mennesker som ikke makter å forstå hverandre, opplever ensomhet og tragiske utfall. 
Mennesker må lære av sine feil, selv om det er vanskelig. 
