Sterkt om å elske en som ruser seg
«Uten navn» er et poetisk vitnemål om hvordan det er å elske en som ruser seg vekk fra livet. 
Stykket klamrer seg ikke til virkeligheten, og nettopp derfor blir det godt dokumentarteater. 

På oppdrag for Østfold kulturutvikling har dramatiker Fredrik Høyer og regissør Mattis Herman Nyquist samlet historier fra pårørende til rusmisbrukere. 

Det er blitt til forestillingen Uten navn. 
En slags poetisk gjengivelse av transkriberte intervjuer, som varsomt tar vare på forsnakkelsene, øh’ene, æh’ene og alle de små detaljene som tilsammen utgjør et minne. 

Vi møter kjæresten, vennen, søsteren, faren og storebroren. 
De er på ulike steder i livet og er pårørende til forskjellige rusmisbrukere. 
Det de har til felles, er at de reflekterer over et forhold som er forbi. 

En søster brøt kontakten fordi hun ikke ville hjelpes, men kom tilbake ti år senere for å plukke blomster i hagen. 
En ektemann skrev en unnskyldning på dødsleiet. 
En høyt elsket sønn døde og etterlot seg en lettelse i faren. 

Høyer har klart å få disse hverdagsmonologene til å bli større enn seg selv, nettopp fordi de fremstår uten vendepunkt eller klar moral – og uten et ønske om å gi svar. 

Dette er Høyers store styrke som dramatiker. 
Han tar en liten del av verden frem, uten å fortelle oss hva vi skal tenke om den. 

Bekjennelsesbølgen 

I forhåndsomtalen kvier Mattis Herman Nyquist seg for å kalle Uten navn for dokumentarteater. 
Stykket er også annerledes enn den virkelighetstrenden vi ellers ser på scenen. 

I forestillinger som Utafor, Ways of seeing og Blokk til blokk står virkelige personer på scenen som seg selv. 
Stand up-sjangeren er på samme bekjennelsesbølge. 
Bjarte Tjøstheim forteller om sin angst, Rune Andersen om sin far og Else Kåss Furuseth om selvmord i familien. 

Alle har fått institusjonsteatrene til rådighet, og de får ros av både publikum og anmeldere for å bryte tabuer og fortelle humoristisk og ærlig. 

Ja visst blir det sterkt, men flere av disse forestillingene taper også på å ha et én-til-én forhold til virkeligheten. 
Nyansene blir færre og tekstene tynnere. 
Teaterkunstens forse er jo nettopp at mange mennesker legger litt av seg selv inn i historien. 

Det viser Uten navn til fulle. 

Sammen skaper de kunst 

Vi kan kjenne igjen Fredrik Høyers rytme i monologene, selv om de opprinnelig er et annet menneskes historie. 
Han har også skrevet inn flere passasjer som går på tvers av historiene, og som ligner mer på slampoesi. 

Hver av de fire skuespillerne har også et helt eget eierskap til sin fremførelse. 

Nils Jørgen Kaalstad har en så nær fremstilling av den slitne faren at jeg ikke skjønte at han spilte teater. 
Jeg tenkte at noen må gi denne skuespilleren litt fri. 

Gine Cornelia Pedersen er veldig god som en fargerik, men likevel resignert, lillesøster. 

Anne Marie Ottersens vare monolog på kongsbergdialekt matcher Høyers tekst perfekt. 
Og 19 år gamle Alfred Ekker Strande er et tyngdepunkt på scenen, der han subtilt spiller ut maktforhold i en kameratscene – og er både teatral og realistisk som en lillebror som har havnet skeivt ut. 

Scenerommet, laget av scenograf og lysdesigner Øyvind Wangensteen, er med på å dra historiene videre inn i både poesien og realiteten. 
Lysstoffrør blinker i forskjellige farger, skifter stemninger og gir oss assosiasjoner til alt fra Kambodsjas bargater til triste toaletter på Oslo S. 

Uten navn er kanskje historier fra virkeligheten, men det har først blitt til stor kunst når alle har gitt litt av sitt. 
Det synes jeg teatersjefer skal tenke på når de planlegger fremtidens dokumentarteater. 

Forestillingen spilles på Amfiscenen på Nationaltheatret frem til 19. desember. 
