Babykalkun
Hvert år lages det tusenvis av filmer i verden. 
Bare rundt 200 av disse kommer på norsk kino. 
Sikkert med rette. 

Men «Baby mama» er en av disse glatte, velproduserte amerikanske filmene befolket av mange flinke folk. 
Forutsigbar og uoriginal, men med en lettfordøyelighet som kanskje kan duge som lett underholdning en skjelvende søndagskveld i sofakroken. 
Kanskje. 
Men kino? 
Helt bortkastet. 

Sånn er opplegget: 
Smart, singel kvinne har prioritert karriere, og har klatret til topps. 
Nå er hun 37, og vil ha barn. 
Legen sier dessverre, sjansen er en til en million. 
Karrierekvinne søker surrogatmor, og finner fattig, desperat trashjente med dum ektemann. 
Forviklinger følger. 
Dette er komedieversjonen av TV Norge-dokumentaren. 
Og den er ikke morsom. 

Hovedrollen som Kate, den vellykkede single karrierekvinnen som i en alder av 37 har bestemt seg for å skaffe seg et barn, spilles av en av USAs aller beste kvinnelige komikere, Tina Fey. 
Lang fartstid i Saturday Night Live førte henne til komiserien «30 Rock», med stor suksess. 
I det siste har hennes fantastiske Sarah Palin-parodi vakt stor oppsikt. 

At 
Fey ikke er morsom her skyldes ikke bare et usedvanlig tåpelig manus, der både dialog og humorpoenger svikter. 
For filmen har et lyspunkt som skaffer minst ett terningøye: 
Den mindre kjente Saturday Night Live-komikeren Amy Poehler setter Fey fullstendig i skyggen som surrogatmoren Angie. 
Poehler har en miks av blond uskyld og kynisk levd liv som bare suger til seg oppmerksomheten, i tillegg til glimrende komisk timing. 
Men mot et slikt manus kjemper selv supertalentet forgjeves. 

Steve Martin spiller Kates superalternative sjef med lang, grå hestehale. 
Som belønning for vel utført jobb deler han ut fem minutter uavbrutt øyekontakt til den «heldige». 
En stereotyp og umorsom karakter, akkurat som Sigourney Weavers surrogatmorbyråleder. 
