Restaurantanmeldelse:Tipp, topp, Topphem 

Snasne småretter og super service i storstuen på Solli Plass. 

Det er noe med måten de smiler på. 
Måten de småløper over gulvene på. 
De mange servitørene på Topphem ser ut som de er på verdens morsomste fest, alle sammen. 
Energien deres dirrer i de høyloftede lokalene på hjørnet av Solli Plass. 

– 
Jeg er sikker på at de tar mentale highfives hver gang de passerer hverandre på vei fra kjøkkenet, smiler Willie da en av dem svinger bortom vårt bord med mer vann. 

Svenska gårdshem 

Noen uker er gått siden Simon Weinberg, kjøkkensjef på den lille gourmetrestauranten Bokbacka i Skovveien, åpnet sin folkelige filial i noen kvartaler nærmere sentrum, i lokalene der Amerigo har holdt til de siste par årene. 

Bokbacka er oppkalt etter Weinbergs skånske barndomshjem, og Topphem skal være navnet på nabogården. 
Begge steder legger vekt på kortreist og økologisk mat, men Topphem er røffere, billigere og mer avslappet. 
Her går det an å komme bare for en øl i baren, eller en rett eller tre fra menyen. 

Menyen får plass på en enkelt A4-side og er bygget opp av kalde og varme småretter samt to store deleretter, én kjøtt og én fisk. 
Som så ofte på moderne, nordiske restauranter er rettene bare angitt med råvareoppramsing: 
«Persillerot & traktkantarell», «Krabbe – pastinakk, karse». 

Til gjengjeld er råvarens opprinnelse ofte angitt på detaljnivå, med navnet på gården den er dyrket. 
Det står også foreslått at man spiser tre retter eller flere. 
For eksempel femretteren kalt skrovmål, noe som ifølge svenska akademiens nettordbok betyr stort måltid. 
Denne kvelden består den av en kald og tre varme retter fra menyen i tillegg til én av dessertene. 
Men vi er så fristet av fiskeretten for to at vi dropper hele femretteren. 

Britiske bobler 

– 
Det kommer an på hvor sulten du er, svarer servitøren da Willie spør hvor mange retter han bør bestille. 
Hun smiler varmt da hun sier det, men er like fullt irriterende. 
At det skal være så vanskelig å gi et konkret råd? 
Eller er det vi som er for konvensjonelle? 
Vi ender opp med å bestille to småretter hver til forrett. 
Og brød. 
På Topphem tar de betalt for brød, noe som er litt lettere å forstå da en kurv med et helt, nybakt og varmt surdeigsbrød og en skål med smør blir satt på bordet. 

Heller ikke vinen vil hun gi et klart råd for, det er vanskelig å finne én vin som passer like godt til alle rettene våre. 
Vi blir enige om å velge vin til maten glass for glass. 
Men først et glass britiske bobler! 

Vi skåler i frisk musserende der vi sitter i en konjakkfarget skinnsofa i en fin og buet bås hevet over den gemene hop som er plassert på pinnestoler langs vindusveggen ut mot Cort Adelers gate. 
Nei da. 
Sånn er det ikke. 
Men det er gøy å ha oversikt i det store, fine lokalet. 
Nærmest oss er det små vindusbord og stoler i mørkt tre, mens det lenger inn i lokalet er satt større marmorbord med skinnsofaer. 
På samme måte som det sjakkmønstrede flisgulvet ser alt gammelt og velbrukt ut under lekre, svarte lamper i industristil. 
Servitørene er litt ulikt kledd, men de fleste har gylne forklær over hvite skjorter og mørke jeans. 
Baren ved inngangen er innredet med gamle stilmøbler som kunne vært hentet fra stuen i virkelighetens Topphem i Skåne, og alt i alt er atmosfæren litt eklektisk hyggelig. 

Lykketreff av smaker 

Eklektisk er kanskje også en riktig beskrivelse på min første rett, en stor hvit tallerken fylt med biter av brent kål, syltet pære, fritert løk og røkt ål. 
Med en dressing laget av kyllinglever. 
Oi, for en kombinasjon. 

Jeg blir alltid fnisete lykkelig av overraskende og modige sammensetninger. 
Denne lille retten er et lykketreff av smaker og konsistenser som opphøyer hverandre og virker sammen. 
Jeg greier ikke å slutte å smile. 

– 
Og dette er bare godt, sukker Willie over sin krabberøre servert med nepe og surdeigskjeks. 

– 
Det rareste med denne retten er at den serveres i en plastskål. 

Min neste rett får meg nesten til å klappe i hendene. 
En halv bakt persillerot akkompagnert av persillepuré, fritert persille, frisk bladpersille og knallgrønn persilleolje. 
I tillegg en raus skje med traktkantarell blandet med svart hvitløk. 
Igjen er smak og konsistens en fest, nærmest en symfoni av ulike varianter over et tema. 
Kantarellrøren gir dybde, men jeg hadde faktisk greid meg fint med én råvare i denne retten. 

Willies entrecôte av lam, med rettisch, senneps­saus og purreaske blir ordinær i forhold. 
Men den også er vel tilberedt. 
Og Rhône-vinen servitøren har valgt passer perfekt. 

Stadig er det nye servitører som kommer innom bordet, noen for å fylle opp med vann, andre med vin. 
Og nå kommer nok en svensk utgave med deleretten, et stort fat med en kvart piggvar på, servert med skinn og ben. 

– 
Ni ränsar den själv, smiler han og forsvinner. 
Det går lekende lett, og tilbake ligger det lekreste fiskekjøtt, aldeles perfekt tilberedt. 
Tilbehøret er en grillet purre og revet, tørket makrell, som heldigvis høres mye verre ut enn det er. 
Det gir salt og tekstur til den milde fisken. 
Den revne pepperroten som også følger med, kan derimot fort ta luven av flyndren. 
Vi dropper den. 

Smått til slutt 

Nytelsen fortsetter med dessertene, epleis til meg, ost til Willie. 
Han ser langt etter brødkurven servitøren har tatt med seg fra bordet, selv om den ikke var tom. 

– 
To små ostebiter og litt fritert grønnkål, det er nesten litt kjipt, sier han. 
Og selv så fornøyd jeg er med mitt måltid, må jeg medgi at jeg neppe hadde vært mett av fire retter – hadde vi ikke spedd på med brød. 
For her er en smårett en smårett. 

Men det lar seg heldigvis bøte på, bare bestill en til. 
Frogners nye storstue er som skapt for lange kvelder og mange matopplevelser. 

Miljø: 5 

Meny: 5 

Mat: 5 

Service: 5 

Verdi for pengene: 
4 

24 av 30 poeng 

Nydelig restaurantlokale 

Godt utvalg vin på glass 

Sjarmerende og kunnskapsrike servitører 
