Dette holder ikke, Harry
Harry Pepper i nye lokaler har mye å gå på. 
Første prioritet bør være å få tak i flere ansatte. 

Harry Peppers originalutgave åpnet dørene i 1986, og den kulinariske nybrottsarbeideren og seinere grillkongen Craig Whitson var hjernen bak det hele, den gangen. 
Uten Whitsons skapertrang hadde matbyen Stavanger vært fattigere. 
De nye lokalene på Skagenkaien er mye større enn de gamle. 
Fire etasjer, med tequilabar og en haug med bord i ulike størrelser. 
Flere hundre gjester kan spise her samtidig. 
Og der lå i alle fall deler av hunden begravet denne lørdagskvelden, mens sluddbygene og stormen gjorde det utrivelig utendørs. 
Det var nemlig stinn brakke. 

Vi ble tildelt et bord midt i trafikken i øverste etasje, som på grunn av terrenget ligger på bakkeplan ut mot Valberget. 
Bordet var absolutt ikke større enn det måtte være, et sikkert tegn på at restauratørene har forsøkt å skvise mest mulig omsetning ut av lokalene. 
En skål med noen pregløse tortillachips og litt salsa sto på bordet, og en flaske med vann, fra springen. 
Salsaen var god, og springvann er alltid et bra alternativ. 
Menyen er heldigvis ikke veldig omfattende. 
Digre menyer bør alltid få alarmen til å ringe. 
Vi ønsket begge å teste en selvvalgt treretter for 500 kroner. 
Men først, en cocktail. 
Harry Pepper har nemlig alltid vært kjent for høykompetent barpersonale. 
Ledsagersken gikk for en frekk «Mexican Mule», altså en tequilabasert variant av den vodkabaserte klassikeren Moscow Mule. 
Jeg ville ha en London Calling med gin og chili. 
Gode drinker til en snau 140-lapp per stykk. 
Dyrt? 
Ja, men i Stavanger er dette gjengs barpris nå. 

Forrettene ble henholdsvis kyllingsuppe og ceviche, altså rå fisk marinert i sitrus - som opprinnelig er en peruviansk spesialitet. 
Til fisken gjorde jeg noe jeg aldri har gjort før og bestilte tequila. 
Det har seg nemlig sånn at to av de ansatte er sertifisert på høyeste nivå innen tequilaens dunkle mysterier. 
Dermed er menyen utstyrt med anbefalt spritfølge til noen av rettene. 
Jeg er usikker på om dette er noe jeg ønsker å gjenta, men direkte feil ble det merkelig nok ikke. 
Forrettene var det overlegent beste ved hele måltidet. 
Suppa med nydelige, krispe grønnsaker, god kraft og fin, mør kylling. 
Cevichen med rikelig marinert torsk, sprø kikerter og et skikkelig urtekick. 
Slappe smaker Hovedretten, som ankom etter en temmelig drøy pause, var henholdsvis spareribs og fajitas med biff. 
Fajitas, med sine små lefser og dipper, med ost og guacamole og salsa, er en storselger på enhver texmex-restaurant. 
Disse var forglemmelige. 
Særlig led retten av en distinkt mangel på salt og chili, noe som gjør smaken slapp og lite minneverdig. 
Spareribsene, rikelig glasserte og møre, var i og for seg gode, men porsjonen var for stor. 
Det var rett og slett umulig å spise uten å skyve mat ut over kanten på den overlessede tallerkenen. 
I stedet for coleslaw (som menyen påsto) var det en enkel salat av marinert rødkål og hjemmelagede potetchips til. 
Helt ok, verken mer eller mindre. 
Til dette hver vår øl. 
Vi ba om noe som passet til, og fikk hver vår pils fra Lervig. 
Ikke veldig spennende. 
Deretter gikk det dessverre helt galt. 
I over en time, uten så mye som et tilbud om mer vann eller noe mer spennende å drikke, ventet vi på den søte finalen. 
Vår servitør var tilsynelatende flere ganger borte ved kjøkkenet og etterlyste dessertene, men kokkene virket helt overarbeidet. 
Da dessertene endelig kom, henholdsvis en brulee med sjokolade og en iskrem på geitemelk, var disse dessverre også noe av en skuffelse. 
Særlig sjokoladedesserten, som hadde et lokk av smeltet sukker med en svært tydelig brent smak. 
Iskremen var for så vidt ok, med ristede valnøtter og myke svisker. 
Men den var nesten smeltet og ble servert i en varm, dyp skål som gjorde det vrient å få «tak» i maten. 
Særlig er det en utfordring å spise smeltet is med gaffel. 
Skje hadde jeg ikke. 
Også her skulle jeg egentlig ha drukket tequila til, en fatlagret sak som jeg forlengst var ferdig med da maten kom på bordet. 
For alt jeg vet kan det ha vært en bra kombinasjon. 
Espressoen var ikke lunken, men nesten. 
1600 kroner for dette var for mye, gitt alle feilskjær og en nokså uinspirert matopplevelse. 
Det er selvsagt tenkelig at opplevelsen ville vært en annen på en mindre travel kveld, på et bedre bord, med mer oppmerksomhet fra personalet. 
Men det er ikke vårt problem. 
Denne kvelden frister ikke til snarlig gjentakelse, og det er synd for et så innarbeidet produkt som Harry Pepper. 
Gjestene fortjener bedre enn dette. 
