«Arv og miljø» er blitt rystende godt teater
Kjersti Horns oppsetning av Vigdis Hjorths «Arv og miljø» er blitt et poetisk, politisk og kraftfullt stykke kunst. 

Snart er det to og et halvt år siden Vigdis Hjorths roman Arv og miljø ble et veiskille i norsk litteratur. 
Aftenpostens Ingunn Økland kritiserte bokens mange likheter med virkelige hendelser og sparket i gang følgende debatt: 

Hvor mye kan en forfatter utlevere andre mennesker under dekke av en roman? 

Regissør Kjersti Horn går på ingen måte inn i denne debatten. 
Men selve teaterformen er en ærlig og hederlig inngang til materialet: 
Dette er Bergljots historie. 
De andre karakterene snakker slik hun husker dem, slik de skriver til henne og slik hun innbiller seg at de snakker sammen. 

Ansiktene deres projiseres live fra en enorm LED-skjerm noen meter fra publikum. 
Skuespillerne sitter backstage, og er filmet fra livet og opp foran en svart bakgrunn. 
Kjersti Elviks Bergljot er alene på scenen. 
Noen ganger løfter hun hånden mot LED-skjermen for å oppnå en imaginær kontakt med familien. 
Andre ganger går hun i sirkler rundt i rommet, legger seg i fosterstilling eller fikler med termosen som om hun er på evig vandring i egen historie. 

Familien hennes virker invaderende på publikum, der de velter mot salen med sine oppblåste ansikter. 
De snakker i sirkler mens de skriver sinte e-poster om hytter og arv som egentlig handler om noe helt annet: 

De tror ikke på at Bergljot er blitt misbrukt av sin far som barn. 

Les Ingunn Øklands kommentar om virkelighetslitteratur i høst: 
«Sviktende dømmekraft i Gyldendal» 

Litt likt, mest unikt 

Arv og miljø har visse likheter med Valdens historie på Det Norske Teatret og Kaos er nabo til Gud på Nationaltheatret, som alle er satt opp av teamet Kjersti Horn, scenograf Sven Haraldsson og lyddesigner Erik Hedin. 

Også i Kaos er nabo til Gud ble mesteparten av handlingen filmet live. 
Likevel er forestillingene svært forskjellige. 
På Nationaltheatret skapte videoen en nødvendig avstand til handlingen, mens i Arv og miljø skaper nærbildene på LED-skjermen en nærhet til publikum. 
På premieren i Bergen gjorde tekniske problemer at forestillingen ble 40 minutter forsinket, men under selve forestillingen var videouttrykket rent, klart og plettfritt teknisk. 
På Nationaltheatret var estetikken villet rufsete. 

Valdens historie er i likhet med Arv og miljø en tankestrøm om konsekvensene av et overgrep og om kraften i å eie sin egen historie. 
Men i motsetning til Valdens historie, er ikke Arv og miljø satt opp som en litterær monolog i regiteaterklær. 

Bergljots familiemedlemmer er isteden klart tegnede karakterer med egne replikker. 
Jeg var spent på hvordan dette skulle fungere på scenen. 
Hvordan kunne Vigdis Hjorths essayistiske roman bli til et dialogdrama? 
Men jo, det lykkes, og det med bare Hjorths egne ord som virkemiddel. 

En vulkan av innestengte følelser 

Dialoger som i romanen forsvinner inn i en strøm, blir i teateret betydningsfulle. 
Når tankesprangene og referansene fra romanen er borte, sitter vi igjen med et klart og nært drama. 
Et oppgjør i brevs form fra barnebarn til bestemor blir det emosjonelle klimakset i forestillingen, og er langt sterkere enn det som er nøkkelscener i romanen. 

Det samme er en imaginær utspørring mellom Bergljot og moren, som foregår et sted bortenfor tid og rom. 
Kvamme spiller moren som en vulkan av innestengte følelser og effektiv fortrengning. 
En svært god rolletolkning, som vekker både forakt og gjenkjennelse i publikum. 
Kunne hun valgt annerledes? 
Ville vi valgt annerledes? 

Sannhet og ubehag 

I Kjersti Elviks skikkelse er også Bergljot en annen type enn i boken. 
Hun er ikke uberegnelig. 
Kjersti Elvik er klar, men sliten. 
I starten resignert og ironisk, men etter hvert stadig mer plaget. 
Når hun går i dialog med ansiktene på skjermen, er konfliktnivået allerede høyt. 
Karakterene nærmest roper ut mot oss. 
I starten synes jeg dette var noe som skurret. 

Hvorfor er søsteren Astrid, som i romanen bruker sitt rolige vesen som hersketeknikk, spilt så oppjaget og emosjonell? 
Jeg noterte overspill i blokken, og syntes Agnete Haalands emosjonelle skikkelse ødela nyansene i dramaet. 
Men mot slutten gir det hele mening. 
Etter at arven er gjort opp, roer Astrid seg ned og vil at familien skal gå videre sammen. 

Med intens positivisme inviterer hun til minnesamvær og forsoningsmøter. 

Men Bergljot står ødelagt tilbake på scenen. 
Hun kan ikke gå videre, og nettopp denne erkjennelsen blir en skremmende kontrast til Astrids nye frisk. 

Dette sceniske grepet understreker også Kjersti Horns og Vigdis Hjorths felles politiske prosjekt: 
Empati har ingen verdi om man ikke samtidig aksepterer offerets historie. 
Arv og miljø er på Den Nationale Scene blitt et kraftfullt stykke kunst, og en ubehagelig påminnelse om at du må ta stilling for å leve sant. 
