Ujevnt jag etter nærhet
Begredelig skildring av norsk utkant. 
Regien blir stiv i sine tablåer: 
Se, her sitter ensom mann og spiser maten sin alene. 
Marie Blokhus strever, men får til det overbevisende til slutt. 

Jag etter vind 

Regi/manus: Rune Denstad Langlo. 
Med: 
Tobias Santelmann , Anders Baasmo Christiansen, Marie Blokhus, Sven-Bertil Taube, Frederik Meldal Nørgaard, Marte Aunemo. 
Norge 2013. 
1 time 29 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Med "Jag etter vind" forsøker Rune Denstad Langlo å si noe tankevekkende om å forsone seg med familietragedier i fortiden. 
Resultatet er blitt ujevnt. 

I spillefilmdebuten "Nord" (2009) skildret Denstad Langlo den redde mannens psyke. 
Nå har han selv skrevet manus og lar en ung kvinne reise til sin barndoms bygd fordi bestemor skal begraves. 

Ta det gode først: 
Fotograf Philip Øgaard får fint fram kontrasten mellom det urbane designmiljøet Anna lever i med sin danske kjæreste i Berlin, og det enkle utkantlivet hun kommer fra et sted i Midt-Norge. 
Her domineres synsinntrykket av en vakker fjord med strand og fjell, ikke moteriktig arkitektur som dansken hennes liker. 

Men heller ikke nordmenn lever av natur alene. 
Utkantstrøk betyr ofte ensomhet for de som bor igjen. 
Regissøren byr på flere av disse: 
Jenta i kassen på butikken som bare har helgens festing å se fram til (blir hun gravid, tar hun abort). 
Ettbarnsfaren som driver strandkiosken, også han enslig etter at barnets mor døde. 
Og ikke minst bestefar som sitter gretten i stua si. 
I nabohuset bor nok en gubbe for seg selv, han Arne. 

Jo visst får Denstad Langlo fram traurigheten hos de som har tapt sine muligheter. 
Problemet er at vemodet smitter og gir også filmen en eim av det begredelige. 
Regien blir stiv i sine tablåer: 
Se, her sitter ensom mann og spiser maten sin alene. 
Selv filmtittelen hentes fra bestefars depressive bibelsitat: 
"Alt er tomhet og jag etter vind". 

Nå vel. 
At Anna kommer hjem, skal røske opp, og ansatsene er velmente. 
Gradvis skapes et møte der barnebarn og bestefar åpner for tragediene: 
Hvem var skyld i at hennes foreldre døde i en ulykke for over 10 år siden? 
Hvorfor satt bestemor i kirken og gråt det siste leveåret? 

Her ligger godt dramastoff på lur, fylt av sjalusi og skyldfølelse. 
Men det ujevne melder seg: 
Én scene blomstrer fordi Anders Baasmo Christiansen i en birolle gjør ørsmå detaljer med en hagesaks. 
Andre scener henger med nebbet fordi verken Sven Bertil Taube eller Tobias Santelmann (ettbarnsfaren) får til noe lignende. 

Også Marie Blokhus som Anna strever, i en vanskelig balanse mellom å være passiv tilskuer til de hun møter, og på svært overbevisende vis å brette ut sjelen i en scene mot slutten. 

Alt i alt griper ikke storyen sterkt nok fordi skikkelsene forblir underlig fjerne. 
I stedet henger jeg meg opp i at to lønnetrær på tunet har nakne greiner først og sist i filmen, men står fullt av blader midtveis – til tross for at handlingen knapt varer utover en uke mens løvetannen blomstrer. 

Nei, det er ikke lett å lage film i norske utkantsstrøk. 
