Teateranmeldelse:Et japansk gjesp 

Murakamis roman Kafka på stranda er hverken magisk, sensuell eller scenisk spennende på Det Norske Teatret. 

Markedsavdelingen hadde advart de som ikke kjenner Haruki Murakamis univers fra før. 
Dette er mystikk, overnaturlige fenomener og ikke alle tråder vil bli nøstet opp. 

Men det beste med Frank Galatis dramatisering av romanen – og for så vidt Carl Jørgen Kiønigs regi – er at Kafka på stranda er lett å forstå. 

15 år gamle Kafka rømmer fra faren sin og reiser til den sør-japanske byen Takamatsu. 
Her møter han gåtefulle skjebner, mens han kanskje/kanskje ikke forsøker å unnslippe sin egen: 
Han skal drepe sin far og ha sex med sin mor. 
Samtidig følger vi kattehviskeren Nakata, som ender med å drepe Kafkas far i et parallelt univers. 

Barneteater anno 1993 

Kafka på stranda er altså dypt forankret i gresk mytologi. 
Rammehistorien er en ødipusfortelling, den bortadopterte prinsen som dreper sin far og gifter seg med sin mor, men også resten av teksten nikker til den greske tragedien. 
Her er labyrinten et viktig motiv, mens skjebnen har en klam hånd over karakterene. 

Det burde være en invitasjon til både å leke med formen og nikke til flere tusen år gamle teatertradisjoner. 
Men det virker ikke som dramatiker Galati og regissør Carl Jørgen Kiønig har andre mål enn å være en flanellograf for Murakamis historie. 

Skuespillerne går inn og ut av scenen som søndagsskolens filtfigurer. 
Dette er Kafka. 
Dette er kanskje moren hans. 
Dette er Kråka, han hopper brått inn i flagrende gevanter fordi han egentlig er et alter ego. 
Se, en skuespiller smyger seg rundt i kattekostyme og vifter med halen. 
Han er en snakkende katt, må vite! 

Nei, dette blir aldri magisk. 
Det blir barneteater anno 1993. 

Venter på det vidunderlige 

Gjennom hele forestillingen, som med sine to og en halv time føles fryktelig lang, venter jeg på at noe scenisk spennende skal skje. 

At skuespillerne skal kaste av seg kattehetten og ta en sigg. 
At kattedukkene skal bevege på seg, istedenfor å være like livløse levende som døde. 
At vi får en skikkelig sexscene, romanen bugner jo av sensualitet. 
At kattedrapene skal være grufulle, og ikke ufrivillig komiske. 
At karakterene skal få mer enn én egenskap, veksle litt på intonasjonen og begynne med noe som kan ligne på et scenisk liv. 

Men nei, jeg venter forgjeves. 
Lasse Kolsrud spiller riktignok Nakata slik han er beskrevet av Murakami. 
Snakker stakkato, er naiv og hjertegod. 
Men han har bare én måte å vise det på, og jeg tror det er derfor denne karakteren forblir likegyldig. 
Morten Svartveit har som alltid en sympatisk utstråling på scenen, men det holder ikke i en 150 minutter lang skjebnemaraton. 

Hans Kafka er aldri riktig kåt, aldri forelsket (selv ikke i sin mor) og hans dystre skjebne berører hverken ham selv eller publikum i nevneverdig grad. 

Jobber mot magien 

Milja Salovaaras scenografi jobber også mot magien. 
Den øyformede sofaen som utgjør scenegulvet, får skuespillerne til å bevege seg tungt. 
Bakteppene inviterer bare til klønete entreer mellom glippene og noen klisjéaktige illustreringer av død (lys mot publikum) og lengsel (kvinne danser med blomst). 

Det begynner å bli lenge siden Vesaas’ Fuglane, Gabriel García Márquez’ 
Ingen skriv til obersten og Solstads Genanse og verdighet satte en ny standard for dramatisering av klassikere. 
De siste årene har regissører som Kjersti Horn, Ole Anders Tandberg og Anders T. Andersen gått i en annen retning: 
De iscenesetter teksten fremfor å dramatisere handlingen. 

Selv har jeg fortsatt stor tro på teater med tydelige karakterer og dialoger. 
Men da må dramatiseringen ha større ambisjoner enn å være et flatt fortalt sammendrag av handlingen. 
