Grunn og velment grinefilm
«Mirakel» prøver veldig hardt å oppdra oss til å bli gode mennesker. 

Dette er en film noen vil kalle skjønn og viktig. 
Andre vil kalle den overpedagogisk og sentimental. 
Sjansen er likevel stor for at også sistnevnte griner en skvett underveis, for filmer som «Mirakel» er i bunn og grunn laget på samme måte som porno. 
Målet er å treffe sekretene, ikke hjernen. 

Det siste vil regissør Steven Chbosky (og flere) sikkert protestere heftig på, all den tid filmen i bunn og grunn er en velmenende appell om viktigheten av å bli sett, se mennesker for hva de er og ikke dømme dem etter utseendet. 
I så måte taler den både til hjerte og hjerne. 
Det ville bare vært fint om Chbosky også tiltrodde meg evnen til å bruke min egen hjerne, og ikke skyflet frem budskapet ved hjelp av bulldoser. 

Vi er i New York, der ti år gamle August «Auggie» Pullman bor med mor (Julia Roberts), far (Owen Wilson), søster (Izabela Vidovic) og familiens søte hund. 
Mor har undervist ham hjemme, men mener han nå er klar for å begynne på vanlig skole. 
Problemet er nemlig at Auggie er født med en genfeil som trass i en rekke operasjoner gjør ansiktet deformert. 
Selv foretrekker han å skjule seg i en astronauthjelm. 

Det går selvsagt som det må gå. 
Medelevene glaner. 
Han mobbes. 

Filmen baserer seg på R.J. 
Papacios bestselgende roman ved samme navn, og både bok og film gjør noen riktig fine ting. 
Auggies romfartshjelm, for eksempel, er ikke bare et skjulested, den fungerer flott visuelt og er også et fint bilde på Auggies naturfaglige interesserer, hans oppheng i «Star Wars» og noe man lett kan tenke seg er et ønske om å reise ut i et univers der ingen ser ham. 

Fortellingen gir også ordet til storesøster Via, og tegner via henne et godt bilde av søskenkjærlighet som har en pris. 
Med Auggie som familiens totale midtpunkt, blir hun tilsidesatt. 
Hun godtar det, men ikke uten smerte. 

Jacob Tremblay ble sist sett sammen med Brie Larson i Lenny Abrahamsons fine oscarvinner «The Room», der han spilte den lille gutten. 
Nå er han noen år eldre, sminket til det ugjenkjennelige – sminkøren er oscarnominert for jobben – og i likhet med resten av teamet, gjør Tremblay en upåklagelig jobb. 

Det gjør deler av filmen utvilsomt sjarmerende, problemet ligger ikke der. 
I sin iver etter å fremelske menneskelig godhet, kommer den til kort i nyansene og blir unnvikende. 
Til og med sjefsmobberen gjøres til et stakkarslig offer for sine rike, entydig tåpelige foreldre. 
Alle andre er egentlig snille på bunnen, og dit ned er det ikke særlig langt. 

Den faller i grøften i klasserommet, der lærerens diskusjon rundt ulike læresetninger også blir en diger, pedagogisk plakat for filmen, med dybde på linje med alle «kloke ord»-plakatene som dukker opp på Facebook, illustrert med kos og klemz og hjerter og blide bamser. 

Virkelig klam blir filmen når den skamløst manipulerer frem den ene klumpen i halsen etter den andre, og haler og drar oss i hjertevarmen og medfølelsen, samtidig som den unndrar seg de åpenbare spørsmålene som ligger der. 
For hvordan ville tilværelsen vært for Auggie om han ikke hadde hatt akkurat denne privilegerte, superhyggelige familien, og ikke hadde vært en kul fyr med et sylskarpt intellekt, masse humor og en stayerevne som gjør at han likevel holder ut, trass i at han sviktes? 
Det er disse usedvanlige egenskapene som redder ham, og filmen reflekterer ikke et øyeblikk rundt hvor annerledes alt kunne vært om han hadde vært en helt middelmådig gutt uten spesielle talenter, men med samme krav på vennskap og respekt. 
Tvert imot, den løfter jublende dette «spesielle» opp som et trofe. 
Gitt at dette i realiteten er en to timer lang anti-mobbekampanje, blir budskapet temmelig hult. 
