Trim for eldre
En aldrende Bruce Willis fortjener et bedre støtteapparat enn det han får i «A Good Day to Die Hard». 

FILM: 
Det er 25 år siden den relativt ukjente Bruce Willis demonstrerte sin seiglivethet i «Die Hard». 
Suksessen vokste med nummer to og tre, men da var det tilsynelatende slutt. 
Tolv år seinere, i 2007, var det på?n igjen - Willis var sugen og markedet for «modne» actionhelter var betydelig. 

Vi er vant til å se Bruce Willis bli mishandlet. 
Det har vært hans greie, lutring gjennom alle former for fysisk pinsel. 
Ofte var dette god actionunderholdning, siden de andre ingrediensene rundt John McClane (Willis) fungerte som de skulle. 
Han hadde en verdig motstander (Alan Rickman, Jeremy Irons), en kone han var glad i og gode hjelpere som vi rakk å bli kjent med. 

Russisk kaos 

Denne gangen fungerer ingen av delene særlig bra. 
For det første er fienden altfor uklar. 
Vi befinner oss i Moskva (spilt inn i Budapest), der en ekkel justisminister har fengslet en dissident, Komarov (tyske Sebastian Koch), en tidligere venn og kompanjong som har en mappe ministeren gjerne vil kloa i. 
En slags rettssak skal finne sted, der McClanes sønn Jack (Jai Courtney) også er involvert. 
Bomber går av, tyske luksusbiler fyker i lufta, en gjeng elitesoldater dukker opp og halve Budapests bilpark pulveriseres i en biljakt med mye bulking og lite nerve. 

Sliten i replikken 

Jeg skjønner at poenget er å gjøre McClane forvirret i nye omgivelser, men et hjernedødt manus gjør at jeg faller av lasset. 
Vi får hamret inn at Bruce Willis er gammel og «bestefar» og «old school», men det betyr ikke at replikkene behøver å være giktbrudne klisjeer med behov for gåstol. 
Tvert imot, skulle man tro. 
I «Die Hard 4.0» måtte McClane bryne seg på en rappkjeftet datanerd som oppdaterte ham om dagens digitale virkelighet. 
Sønnen som introduseres på krøkkete vis i «DH5» er imponerende ukarismatisk og dialogene mellom far og sønn er trolig forfattet av en av filmens travle stuntmenn. 
Hva skjedde med glimt i øyet og «Yippee-ki-yay, motherfucker!»? 

«Die Hard 4.0» hadde en spektakulær første halvdel. 
«DH5» har så mange svakheter at det er vanskelig å glede seg over de massive actionscenene som er ment å overvelde oss. 
Filmen minner dessverre mer om «The Expendables» enn om sine forgjengere. 
