Gud i eget univers
412 sider. 
Kr. 369,-. 
Cappelen Damm. 

Ved å ty til en allmektig fortellerstemme som litterært verktøy, vil Lars Saabye Christensen trolig seire i alle leirer: 

Han har snekra sammen en roman som vil tilfredsstille blodfansens behov for å få vite hvordan det gikk med gutta fra Beatles (1984) og Bly (1990). 
Her er massevis av hjemmevant symbolbruk og referanser. 
Samtidig åpner det uventede og samtidig forslitte fortellergrepet mange perleporter for nye lesere, ganske sikkert også for debattglade filosofer, litteraturforskere og kritikere. 

Romanen blir lansert som slutten på en trilogi, boken som tradisjonelt da skal samle alle løse tråder og helst kaste nytt lys over sannheter leseren trodde var absolutte, samt gi friske frempek for ny refleksjon. 
Oppskriften er fulgt. 

Forrige boks fortellerstemme, Kim Karlsen, er snart 50 år og tilbake på Sortland Hotell. 
Men han husker ikke noe fra sitt liv, og en vesentlig mer allvitersk fortellerstemme (forfatteren/gud) tar over. 
Den fastslår rett ut at «tiden er ikke mitt gebet», og dens grunnleggende prosjekt er nok også å drøfte om alt såkalt målbart i et menneskes liv egentlig finnes. 

Som en annen Peer Gynt eller Dante transporteres og transformeres Kim, han reiser mellom himler, helveter og selve tidsaksene. 
Dermed får både nye og gamle lesere et slags resymé, oppdatert ikke bare på forutsetninger og hendelser i tidligere bøker, men også tildragelser ingen av romanfigurene ville kunne redegjøre for uten brister i indre logikk. 

Hovedpersonen Kim og kompisene Sebastian, Ola og Gunnars skjebner blir knyttet tettere sammen på denne måten, også bipersoner fra de tidligere bøkene får ved oppsiktsvekkende tilfeldigheter og fantastiske berøringspunkter en ny helhet og sammenheng. 
Vi får gjensyn med store og mindre aktører som Vivi, Nina, Gåsen og klinikkpresten. 
Samtlige har gjennomgått omveltninger i livet, som løvblad i vinden har de blitt ført til et helt annet sted enn de planla - og bort fra hverandre. 

I disse sekvensene er språket lagt mye tettere opptil tonen fra de forutgående bøkene, med kjappere dialoger og mer lineær, aktiv handling i hver scene. 
Romanen mister likevel aldri sin ikke ubehagelige. 
men påfallende eim av gammel manns tale. 

Ironi og innsikt 

Referanser til populærkultur (selvsagt Beatles), Chaplin, nyhetsbilder i det norske samfunn og postmodernisme som fenomen blir lyssatt med både ironi og innsikt. 
Som i «Herman», «Halvbroren» og «Maskeblomstfamilien» glitrer Saabye Christensen i skildringene av det unge menneskets kamp for egen identitet på familiens slagmark - viktige scener selv i denne romanen, der våre helter er mer enn middelaldrende. 

De overtydelige kapittel- og avsnittsinnledningene som geleider leseren noenlunde trygt gjennom stadige dramaturgiske krumspring, gir en viss stølhet til teksten. 
Mot slutten oppleves en fornemmelse av pliktløp, kanskje til og med bevisst parodi på egenparodi. 
Christensen deltar i sin roman på helt nye måter, ikke bare ved å referere til «han der forfatteren som var med og ville male byen blå, men etterpå dro han jo sørover». 
En moden forfatters epoker og utvikling speiles nødvendigvis både i tematikk og språk. 

Uansett vil dette verket bli en av hovedrettene (slaktet og uslaktet) i årets bokhøst-gilde - og også engasjere nye generasjoner av lesere. 

MAY GRETHE LERUM 

Noen eksterne linker 
