«Maria Magdalena» er vakker, men litt kjedelig
Vakkert, realistisk, men like fullt mangelfullt forsøk på å beskrive mennesket Maria Magdalena. 

Maria Magdalena er en av disse filmene hvor publikums tro utgjør en stor forskjell for opplevelsen. 
En personlig kristen vil se filmen med andre øyne enn en tviler, for ikke å snakke om en ikke-religiøs person. 
Skal dette bli noe mer enn intense ansikter i bibelsk landskap, må bildene utfylles av en indre glød som for eksempel jeg ikke besitter. 

Denne anmeldelsen må med andre ord leses med forbehold. 
For en kristen vil filmen kunne være påskens vakreste opplevelse. 
Sist jeg kom til kort som tilskuer av et religiøst drama, var med Martin Scorseses Silence (2016), om kristne misjonærer i Japan på 1600-tallet. 

Skjøgemistanken 

Maria Magdalena har vært uglesett av kirken siden pave Gregor den store sent på 500-tallet stemplet henne som prostituert. 
Hun fulgte ifølge Gregor ikke Jesus fordi hun var ren i sjelen, men fordi hun var en synder som søkte tilgivelse. 
Utredninger av dette kan man lese til øyet blir stort og vått. 

Uansett har skjøgemistanken heftet ved Maria Magdalena siden den gang. 
Moderne tolkninger ser ut til å gå i retning av at hun kan ha blitt urettferdig forvekslet med syndersken som salvet Jesu føtter. 
Hun het også Maria. 
Man kan bare forestille seg hvordan bibeltolkerne har holdt arge seminarer om dette opp gjennom historien. 
Uansett er Maria Magdalena en vakker film. 

Rooney Maras ansikt og skikkelse gestalter den gode Maria på en helstøpt og troverdig måte. 
Oppsynet hennes er åpent og sterkt. 
Hun lar seg ikke vippe av pinnen av de mannlige apostlene som i starten ugleser den nye kvinnen. 

#Metoo-oppreisning 

På den måten kan man si det er på høy tid at Maria Magdalena nå får sin feministiske #metoo-oppreisning. 
Rooney Maras Maria mottar Jesu kraft på en uforbeholden måte, og det er mulig, selv for en ikke-troende, å fornemme følelsen av det helt spesielle som de tidlige kristne kan ha hatt. 

Joaquin Phoenix som Jesus er et kapittel for seg. 
I sine beste roller (Walk the Line, The Master, Her) omsluttes han av en skjør, skadeskutt varme som her gjør ham til en mer egnet Jesus enn mange andre. 
Han fremstår som et nakent menneske som man får lyst til å gi en klem. 
Og det er jo ikke så ille. 

Disiplene fremstilles som mennesker som leter etter fast grunn i livet. 
Judas er den mest kriserammede av dem og den mest interessante. 
Han har mistet alt og lengter til det hinsidige. 

Litt kjedelig 

Ellers er den sobre fotograferingen av landskapene filmens styrke. 
Selv om den er spilt inn i Italia, tilsvarer dette de indre bildene vi – i hvert fall jeg – har av Galilea, Judea, Kana, Jerusalem og hva de nå heter alle sammen. 

Det store ankepunktet for meg er hva en film som dette tilfører. 
Hva skal jeg bruke den til? 
Den utforsker en kjent historie, og den er til tider unødvendig pratsom. 
Dette gjør den dessverre også litt kjedelig. 
Men igjen, jeg er en vantro modernist som tror på nesten ingenting, så det finnes et vell av grunner til ikke å høre på meg. 
