Julegaven til de bitchete småjentene
Når britene først gnir kullstøvet ut av det historieslitne imperieblikket og tar på seg pub-humøret, kan de utrette små mirakler. 

«St. Trinian's» er en fantafri og frekk hyllest til 1950-tallets sprø komedier om en uvanlig bitchete privatskole for unge velfødde kvinner, og humoren tåler tidsreisen bra. 

Vanligvis blir jeg sjenert når menn spiller kvinner, men i denne filmen er Rupert Everett uautoritær rektor med en Madonna-rå, sensuell uvørenhet som utfordrer vårt klisjeprega syn på kvinner i lederstillinger. 
Rupert i rosa buksedress er et freudiansk oppskakende syn som kan føre til omvalg av julepresangene til mor og mormor. 
Dessuten har onde filmskapere kalt rektoren for Camilla og gitt henne den søyeaktige overmunnen til prins Charles' siste hustru. 

Elevene på St. Trinian's har omgjort institusjonen til en feministisk gledesfabrikk. 
De produserer torpedo-vodka for Russell Brand og forsøker å pusje designer-tamponger på en verden som ikke er helt klar for dem. 
Poshene og heksene og de normale rampejentene er alle dedikerte til den skeive institusjonens framtid, og da både kemnerkreveren og undervisningsminister Colin Firth og truer anarkiet, samler de seg om avgjeldelser og gjengjeldelser. 
Fordi skolen trenger penger, tomcruiser jentene National Gallery i London for å stjele Vermeers «Pike med perlehalsbånd». 

Vellykka opprørske ungdomsfilmer er en sjeldenhet, men denne spruter av kullsyredrevet østrogen fra alle tenkelige hormonkilder. 
Det blir ofte moro når de flinke slipper seg løs uten å holde møter om det først. 
