En svart feministisk satire, som blir både innholds- og retningsløs
Karikert abortkamp fra Lotta Elstad. 

Trettitre år gamle Hedda Møller er en lutfattig freelanceskribent som mister jobben på grunn av nedskjæringer. 
Hun oppdager at hun er gravid, og vil ta abort. 
Legen sier hun må tenke seg om i tre dager. 

Men Hedda nekter å tenke. 
Hun legger ut et spørsmål i en anonym kvinneguide: 
«Er i uke tretten – noen tips om hvordan jeg blir kvitt sakene?» 

Journalisten, redaktøren og forfatteren Lotta Elstad er i beste forstand en politisk forfatter. 
Hun slo gjennom med den kritikerroste sakprosaboka «En såkalt drittjobb» (2008). 

«Jeg nekter å tenke» er hennes tredje skjønnlitterære utgivelse, og en heseblesende jeg-roman, der et grunntema er retten til fri abort. 
Det heter det hvert fall i lanseringsteksten. 

Boka selv er så krampemorsom at jeg har problemer med å skjønne hva og hvor Elstad vil. 

Europas skyggesider 

Hedda Møllers liv er et kaos. 
En måned tidligere ble hennes forhold til den selvopptatte Lukas avsluttet med hans brutale utsagn: 
«Kan noe som egentlig ikke har begynt, virkelig ta slutt». 

Dypt ulykkelig bestiller Hedda en reise til Hellas for sine siste penger. 
Flyet nødlander i Sarajevo. 
Hun arbeider seg gjennom skyggesidene av Europa, og havner i Berlin. 

Der treffer hun Milo. 
Han er selv resultat av en mislykket abort, bor i bobil, og er ekstremt oppfinnsom når det gjelder å skaffe seg penger. 
Mot Heddas vilje følger han etter henne til Oslo. 

De beste partiene i boka er der Hedda ser hovedstaden gjennom Milo. 
Et «Oslo der folk sover i betong-ly langs Åkebergveien. 
Kasserte møbler på gata. 
At det er køer i Christian Krohgs gate for å få sengeplass i Røde Kors’ lokaler, for ikke å snakke om gummi-underlagene under byens lekestativer: at noen skjermes, andre rammes, som jeg allerede visste, ja, selvsagt visste jeg det, men kanskje ikke likevel». 

For karikert 

Elstad har et godt blikk, en kjapp penn og skarp humor. 
Her har hun villet beskrive tunge temaer – fattigdom og abort – i det som lanseres som en svart feministisk komedie. 

Gjennomgående handler det om Heddas kamp for å få tatt abort uten innblanding. 
Hos legen er det lite hjelp å hente. 
Han insisterer på at hun kaller ham Ole-Morten, og snakker som «femteklassingen som løp hyperaktivt rundt, tråkket på oppvaskmaskindøra og fikk den veltet over seg i heimkunnskapstimen i 1995». 

Boka er full av den type harselas. 
Morsomt nok mye av det, men problemet er at det blir så heseblesende at det ikke fungerer som litteratur. 

Personene blir så karikerte at det er umulig å ta dem alvorlig, og i den grad Elstad er ute etter å si noe fundamentalt og viktig, drukner det i fjås. 
