Egentlig rett i 3Dass
3D-effektene er slappe og irriterende, handlingen er ordrik og minner mer om Dagsnytt 18 eller Skavlan, figurene er til dels merkelige — helt til gateslagene starter, og da er det bare en halvtime igjen. 
Hva er det filmfolk har i mot ganske enkel spenning? 

The avengers 3D 

Amerikansk. 
2012. 
2 timer, 22 minutter. 
11 år. 
Regi: Joss Whedon. 
Med: 
Robert Downey jr. 
(Iron man), Chris Evans (Captain America), Scarlett Johansson (Sorte enke), Mark Ruffalo (Hulken), Chris Hemsworth (Thor), Jeremy Renner (Hawkeye), Tom Hiddleston (Loke), Stellan Skarsgård, Samuel L. Jackson, Gwyneth Paltrow. 

Her slår 3D-begeistringen seg sjøl i kneet med betonghammer. 
Først sitter du i mer enn én time og ser på at folk snakker sammen mens de norske undertekstene svever rundt i salen som ildfluer. 
Så smeller det egentlig altfor seint, og i tredimensjonale bilder ser alle de små data-effektene ut som drømmedag på Toys R Us. 
Teknikken fjerner troverdighet i stedet for å utvikle den videre. 
(les videre under bildet) 

Jeg skjønner ikke at jeg hadde sånn tro på denne filmen. 
Det kan være slitsomt nok å holde ut med én superhelt hvis han skal snakke ut om hvor vanskelig det er av og til. 
I «The avengers» tar Mark Ruffalo som Hulken den store «Oslo, 31. august»-prisen for sutring uten retningssans. 
Han går rundt på den usynlige superskuta til enøyde super-Jackson og gruer seg til at han kanskje kommer til å bli en grønn gubbe som folk kom for å se, og når han endelig blir det, detter monsteret ned gjennom taket et sted der melankoliens grå engel Harry Dean Stanton er vaktmester. 

Neida, det er ikke en parodi. 
Ruffalo ble skapt for dette. 

Jeg hadde tenkt å skrive at vi har mistet Potter og vi har mistet Indiana Jones, Yoda og Frodo, så jeg går ut fra at vi må være takknemlige for at superheltene finnes. 
Men trenger de være så sure hele tida? 
Kan de ikke være litt arbeidsvillige? 
Man får lyst til å be dem møte opp i Dagsnytt 18 og snakke ut med Anne Grosvold når hun tar på den moderlige talkshow-stemmen. 

Filmen handler om at Loke kommer til Jorden sammen med en gjeng uflidde tempelriddere fra helvete. 
De skal ta tesseracten og utrydde jorden. 
Bånn detter ut av California, og det er en fin opptakt til Scarlett Johansson, som har fått penger av Lysbakken og selvforsvarer seg ut av russerknipe før hun blir henta til nødssentralen for truende himmel-legemer. 
Dit kommer Kaptein America, bleik i bollekinna som et gammalt Life-foto og utilpass i teknologien. 
Dit kommer Bannen, som ikke hulker lenger, men holder seg unna aggresjon. 
Dit kommer den norrøne Thor og dessuten superheltenes svar på Linn Skåber, den sarkastiske rikingen Ironman. 

I stedet for å utrette noe med en gang, setter de i gang og samtaler om ting som har skjedd før, sånn at den hjertestyrte overløperen rekker å nå fram til det flygende hangarskipet med sin gjeng av grimme pilfyrer. 
Vi vet nå at superhelter snakker pompøst sammen, og de stanser aldri. 

Loke sitter innesperra i glassbur, og er egentlig også et problem. 
Det er for ille at fem superskurker blir innledningsvis banka av en gammalnorsk ikke-gud som likner Sondre Lerche og helst vil følge Gwyneth Paltrow hjem for å lytte til Radiohead i bilen. 

Det blir rett og slett ikke spennende. 
Det blir rett og slett ikke dramatisk. 
Det henger ingen damer i en tynn tråd over lavaen, det tikker ingen bomber, det står ingen prest og venter med vielse. 
Spesialeffektene er nok laga på digre databokser, men handlingen må komme fra Commodore 64. 
«Thor» var bedre. 
«Battleship» var mer spennende. 

Etter én time og tre kvarter kom chitaurene og bomba byen. 
Da kasta de gule taxiene seg rundt slik de skal i en heftig Pamplona-kopi, og superheltene fikk henge sine fingre. 
Det var fremdeles ikke spennende, men det var i det minste moro. 

Nå kan ikke vi i Aftenbladet se så lange filmer på onsdager, så slutten fikk jeg aldri med meg. 
Jeg skal vedde på at minst Stellan Skarsgård døde og at Loke vil gjenoppstå. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
