Har barnet fått valium i kveldsgrøten?
Roy Jacobsen bør snarest melde seg som manusskribent for Hotel Cæsar. 

BT beklager: 
Deler av denne anmeldelsen inneholder avskrift uten kildehenvisning. 
Les mer her. 

Siste del av trilogien om Ingrid Barrøy som startet med «De usynlige» og ble fulgt opp av «Hvitt hav», har allerede fått flere av hovedstadsanmelderne til å dra frem superlativene fra verktøykassen sin. 
VG melder at romanen er «virtuos» og «vakker» og går langt i å genierklære opphavsmannen. 
Omslaget er tapetsert med sekserterninger fra forrige runde. 

Personlig mener jeg romanen har noen klare svakheter og langt fra er noe mesterverk. 

I forrige bok forelsket hovedpersonen Ingrid seg i en sovjetisk krigsfange som ble skylt i land på Barrøy etter bombingen av fangeskipet MS Rigel. 
I årets roman bestemmer hun seg for å oppspore Alexander. 
Med sekk på ryggen og baby i sele på magen tar hun en «Tore på sporet» og trasker gjennom fjelltraktene hvor barnefaren angivelig skal ha vandret for å komme seg i trygghet i Sverige. 

Handlingen finner sted sommeren 1946. 
I sporene etter Alexander, møter Ingrid på sin leteaksjon mennesker som blir levende bilder på hvordan krigen preget norsk mentalitet i årene etterpå. 
Bare synd at Jacobsen synes å fortape seg i egne språkbilder og ikke egentlig kommer inn på karakterene han beskriver. 

Jeg tenker blant annet på hvordan småbarnsmorens strabasiøse ferd med en ti måneder gammel datter blir skildret. 
Barnet blir redusert til en rekvisitt i historien. 
Like fullt fungerer hun som en døråpner i møte med de gode menneskene de treffer. 
De overtales til å stå for losji og mat ved synet av det sjarmerende barnet. 

Problemet er bare at når Jacobsen bestreber seg på å skrive en realistisk fortelling, fremstår det som komplett urealistisk å ha med seg et barn på ti måneder (vanligvis fullt av utferdstrang og egenvilje) som oppfører seg som om det sover døgnet rundt. 
Jeg sluttet å telle hvor mange ganger betegnelsen «den sovende Kaja» er brukt, og fastslår igjen at redaktøren her burde være mer årvåken. 
For med mindre barnet har fått valium i kveldsgrøten, virker det lite troverdig at det ikke gjør mer av seg på denne farefulle odysseen. 
Med unntak av når barnet brukes til å blidgjøre folk ved å se på dem med «det russiske blikket sitt». 
Hva i alle dager er et russisk blikk? 

Dette kan kanskje virke som bagateller for noen, men i sum bidrar den brede språkpenselen Jacobsen maler med til å få leseren til å tro at hun leser utkastet til en episode av Hotel Cæsar fremfor en hyllet norsk samtidsroman. 
Jacobsen lar oss ikke bli riktig kjent med karakterene og hindrer dermed både gjenkjennelse, empati og innsikt når han tyr til melodramatiske, korthogde scener som dette: 
«Ingrid rev opp døra og løp ned og kastet seg om halsen hans og sa at hun ikke elsket ham.» 

Klisjeene virker hentet fra ukebladene, snarere enn fra hodet til en bejublet norsk forfatter. 
I alle fall får jeg lite ut av et overlesset bilde som for eksempel dette: 
«Vinduet bak dem fyltes av et lys som forvandlet vanndråpene til gnister som sluknet langsommere enn et øye kan oppfatte, til glasset ble like skittent som det hadde vært (...).» 

I tillegg er det igjen et misforhold mellom nordnorske, talenære dialektspråket i replikkene og en mer pompøs fortellerstemme, slik det allerede har blitt påpekt i forbindelse med de foregående romanene. 
Teksten fremstår på den måten som en mosaikk av ulike tider, refleksjonsnivåer og en del vilt voksende språkblomster som burde vært kraftig beskåret med forlagets hekksaks. 
