«12 Years a Slave»
En utmattende, nyansert og strålende film om slaveri. 

Slaverifilmen , i likhet med filmer om Holocaust, holder liv i en del av historien som aldri får bli borte, og må derfor alltid strebe etter å knytte sine fortellinger til samtiden. 

Regissør Steve McQueens genistrek er at han har valgt å lage en film om Solomon Northup, en fri svart mann som har rettighetene som slavene systematisk ble nektet. 
Han lever et komfortabelt middelklasseliv med sin kone og sine to barn i delstaten New York, da han blir kidnappet og solgt til slavehandlere som frakter ham til sørstatene. 

Et av problemene med slaverifilmer er at de sjelden makter å få publikum til å reagere på slaveriet som praksis. 
Som regel introduseres man for plantasjer hvor slavetilværelsen går i arv, og de store, følelsesmessige reaksjonene utløses oftest av groteske vold— og voldtektsscener eller familier som splittes. 

«12 Years a Slave» inneholder mer enn sin andel pisking, henging og annen voldsutøvelse, og ved en rekke anledninger dveler kamera lenger ved slavenes forpinte ansikter og oppflerrede kjøtt enn hva som synes nødvendig. 

Dette kunne fort fremstått som spekulativt. 
Men publikum har fulgt Solomon Northup på hans reise inn i umenneskeligheten, og ser dermed alt dette gjennom øyne som er like skrekkslagne som vi selv hadde vært om vi befant oss i hans sted. 

McQueens voldsskildringer skaper en tilstand av sjokk og utmattelse som speiler hovedpersonens egen lamslåtthet og moralske apati i møte med slaveriet som system. 
Det fratar mennesker alle deres rettigheter og all deres verdighet. 
Det er ingen edelhet i slavenes lidelse, ingen storhet i offerrollen de er tildelt. 
De er ganske enkelt mennesker som urettmessig er kastet inn i en verden som reduserer dem til ren, dyrisk overlevelsesvilje. 

At McQueen lykkes med alt dette skyldes hovedrolleinnehaver Chiwetel Ejiofor. 
Ejiofor leverer en prestasjon som er like overbevisende som den er imponerende; omgitt av filmstjerner og dyktige karakterskuespillere er han det naturlige fokus i hver eneste scene. 
Ejiofors øyne forteller en historie som gang på gang stilles i kontrast til dialogen, og filmens siste scene er en studie i underspilt beherskelse. 

Med «Django Unchained» ga Quentin Tarantino utløp for frustrasjonen man alltid føler når man ser denne typen filmer, der han førte den rettskafne harmen og hevnlysten til sitt karikerte klimaks. 
«12 Years a Slave» er et langt mer komplekst og opprivende verks Selv om den oppfyller alle kriteriene til en typisk Oscar-film, er den også ribbet for tomt, sentimentalt patos man vanligvis assosierer med Akademiets filmsmak. 

Dette er et stort og tungt drama som forblir hos en, lenge etter man har forlatt kinosalen. 
