Det er tunge tider
Skambankts gamle blanding av pønk og hardrock er for lengst en saga blott. 
De har utforsket nye ting en stund, og nå har den tunge rocken for alvor seget inn. 
Kvartetten skuler truende der de før hevet knyttnevene i været. 

Klepp-bandet åpner med riffsterke "Anonyme hatere", som skiller seg ut med sitt melodiøse refreng og spor av Raga i verset. 
Deretter tipper albumet over i tungrocken. 
"Som en sirene" har en god bit til felles med Black Sabbath, mens singlevalget "Voodoo" starter med aaaa-koring og fortsetter med hard rock balansert mot det mer melodiøse. 

"Sort blod" stiller seg opp med breie bein. 
Har du langt hår, er det tid for å kaste det fram og tilbake. 
Tåka tetter seg til rundt "Gamle spøkelse", før Terje Winterstøe Røthing blåser den vekk og øker tempoet. 
Låten glir så inn i tåkeheimen igjen og blir aldri noen hissig affære. 
Den har derimot noe majestetisk – nær kaiserisk – over seg i all sin sakte ferd. 

"Våre folk" vekker oss opp igjen. 
Trommene ramler av gårde mens gitaren kriger med et pønkaktig budskap om folkets makt. 
Et eller annet her minner om Iron Maiden. 
Løp mot åsene, gutter. 

"Sånne som deg" — sammen med Tønes - er mørk og buldrende, mens dystre "Ulv, ulv" luftes ut med aaaa-koring etter vers om å kjede seg i hjel og å være sitt eget mareritt. 
"Nemesis" føyer seg inn i tungrock-rekken uten å skape bølger, men med en fin tekst om å legge ting bak seg. 
I dette tilfelle en fåkkings nemesis. 

Til slutt ruller "Kald, kald natt" inn over oss. 
Aaaa-koring også her, før Terje Winterstøe Røthing igjen finner fram til Ozzy-en i seg. 

Albumet innebærer et nytt taktskifte for Skambankt, uten at de helt skifter ham. 
Låtene passer dem bra, og ikke minst framstår Terje nå som en solid vokalist. 

Beste spor: 
"Voodoo", "Anonyme hatere", "Våre folk". 
