Du all verden, for en konsert!
MAIJAZZ: 
Gregory Porter + Nat King Cole. 
Aiaiaiaiai! 

Gregory Porter med Stavanger Symfoniorkester, Fartein Valen, lørdag kveld. 
Publikum: 
Utsolgt. 
Spilletid: 1 time 30 minutter. 

– 
Jeg lot som om Nat King Cole var faren min, sier Gregory Porter, før han midt i lørdagens konsert sang den dypt personlige «I Wonder Who My Daddy Is». 

Om det ikke er hans egen sang, så er det hans historie. 
Den fremragende jazz-sangeren vokste opp uten faren, og han fylte noe av det tomrommet med musikk, og særlig med Nat King Cole. 
Porter har evnen til å forsiktig lure fram noe av den samme crème brûlée-stemmen som Cole, og det musikalske og stemmemessige slektskapet var utgangspunktet for albumet ”Nat King Cole & Me”. 

For å si det kort: 
Konsertversjonen av dette, med The Stævænger Symphony Orchestra, band og dirigent Vince Mendoza, var praktfull. 
Outstanding! 

Du all verden 

Porter starter med en fløyelsmjuk versjon av «Mona Lisa», og det er som om 50-tallet plutselig gjennoppstår - med bedre lyd. 
Orkesteret spiller Vince Mendozas strålende arrangement på en måte som får forventningene til resten av kvelden til å bli enda høyere. 
Og om de innfrir? 
Oh, Yeah! 

Nature Boy, med sine klassiske «The greatest thing, You'll ever learn, Is just to love, And be loved, In return»-linjer gir frysninger på ryggen. 
Porter sto så langt fremme da Vår Herre delte ut stemmen at han var en av de ytterst få som fikk Røst. 
Du all verden. 
Han har følsomheten, han har kraften, han har alt. 

Etter et par låter bytter han ut dirigent Mendoza med saksofonist Tivon Pennicott. 
Så spiller bandet en hektisk versjon av «L-O-V-E», og de er ikke ferdige før trampeklappen starter. 
Litt cubansk sving legges på «Quizas, Quizas, Quizas», «Miss Otis Regrets», som strengt tatt er en liten krimnovelle, er stappfull av orkesterdrama. 
Det samme er «When Love Was King», der Mendoza pisker SSO rundt i ringen. 

Tidløst 

Porter formidler tidløs jazz, men han har også mer enn en liter soul i seg. 
Han henter fram vokale kjempekrefter når anledningen byr seg - det skjer mer enn en gang - og han kan smyge seg rundt hjørnene akkurat som Nat King Cole gjorde. 
Kvelden kommer med fullt orkester og band i noen avdelinger. 
Massivt når det skal kjøres på, men også tåligt, som vi sier på Jæren. 
«Ballerina» er kveldens mest tydelige storband-sang med blåsere og band i storform. 
Og etter et par sanger med alle mann alle, setter Mendoza seg igjen og overlater jobben til Porter og hans firemannsband. 
De spiller enkelt og greit flettene av publikum. 
Ikke én gang ble de ferdige før applausen startet. 

Før kvelden - dessverre - er omme, har vi fått allsang, en usedvanlig trivelig vert og alt det vi kunne ønske oss. 
Da Porter mot slutten introduserte selvbedragssviska «Smile», var det en rett mak meg som sa «dette blir nesten litt for møje av det goa». 

The place to be 

Nja, det var vel akkurat passe. 
Kvelden var en perfekt, i den grad slikt finnes, blanding av Gregory Porters eget stoff og lånte fjær fra en svunnen tid. 
Både band, orkester og sanger behandler dette materialet på helt fantastisk vis. 
Porter flyter uanstrengt fra den ene perla til den andre. 
Han kunne nok, med stort hell og åtgaum fra et euforisk publikum, sunget telefonkatalogen, så godt synger han. 
Men det skader jo ikke når ham kan hoste opp den ene gode låte etter den andre, og få med et band og et orkester som sitter helt framme på stolen. 

Man kunne holdt i mot både Gregory Porter - og denne kvelden - at han er en tradisjonalist, at det å lene seg så tungt på klassiske låter fra en av de aller største kanskje er vel i overkant tilbakeskuende. 
Han pløyer ikke nytt land i musikkfronten her. 
Men asså, når man først skal hylle en storhet, en som virkelig har betydd mye for en, da er dette definitivt måten å gjøre det. 
Jeg vet ikke hva du gjorde på lørdag kveld, men det var omtrent 1500 som gjorde det rette, og kommer til å huske Gregory Porter og Nat King Cole leeeenge. 
