«Vokterskene:»Da kvinnene våknet 

En vakker film om hvordan kvinnene fant en kime av frihet i mennenes elendighet under første verdenskrig. 

Noen vil huske Xavier Beauvois’ forrige film på norske kinoer, Om guder og mennesker. 
Det lavmælte dramaet om noen munkers tro og tvil under en periode med religiøs forfølgelse i Algerie var en uventet kinosuksess i hjemlandet Frankrike i 2010. 

Denne filmen har den samme tålmodigheten med de daglige ritualene til rollegalleriet, den tar seg god tid med å bygge opp den unnselige tjenestejenta Francine (Iris Bry) til å bli filmens hovedperson. 
Men når vi får komme innenfor intimsfæren hennes, og hun finner seg selv i all elendigheten, er effekten nesten hypnotisk. 

De ødelagte mennene 

Året er 1916, og de fleste unge menn er sendt til fronten i en krig som oppfattes som stadig mer meningsløs. 
Bondekona Hortense (Nathalie Bay) har to sønner og en svigersønn i skyttergravene, og må holde gårdsbruket gående sammen med datteren og en skrøpelig ektemann. 
For å få hjelp til innhøstingen leier de inn Francine, som tidlig markerer seg som hardt arbeidende og pliktoppfyllende. 
Hun blir som en del av familien, og da yngstesønnen George er hjemme på perm, innleder de et forhold. 

Men krigens ubarmhjertige kastevinder vil det annerledes. 
Det blir stadig vanskeligere for kvinnene å forholde seg til mennene som vender hjem, de er skadeskutte og skjøre i hodet, som det sies i filmen. 
Kvinnene opplever en større frihet enn de noensinne har hatt, og får smaken på det. 
Hortense er vitne til at datteren flørter med amerikanske soldater, og i et forsøk på å redde familiens ære gir hun Francine skylden for umoralen på gården. 
Det er da Francine må bryte ut og finne seg selv. 

Sterk debut 

Hvordan Iris Bry vokser seg inn i Francine som hovedrolle er et fascinerende stykke kløktig filmkunst. 
Da vi møter henne første gangen tror vi ikke hun er filmens sentrale rollefigur, hun virker for anonym og nesten litt uerfaren som skuespiller. 
Men sammen med fotograf Caroline Champetier rammer Beauvois henne inn i bildene som den personen som er på vei mot noe, som har et lys over seg og styrer sin egen skjebne – godt hjulpet av Michel Legrands slående musikk. 
Vanligvis forsøker filmskapere å maskere at en skuespiller mangler erfaring, men her bruker Beauvois denne upolerte kvaliteten til filmens fordel. 
Det er som om Bry finner seg selv som skuespiller i takt med at rollefiguren finner seg selv. 

Filmen er basert på en roman av Ernest Pérochon fra 1924, og så vidt jeg vet var ikke kvinneperspektivet like fremtredende i boken. 
I starten av filmen blir sønnene på gården omtalt som helter, men det er ingen tvil om hvem som er filmskapernes helter. 
Disse kvinnene holdt ikke bare samfunnet gående mens mennene måtte kjempe forgjengelige kriger, de fornyet jordbruket ved å åpne seg for nye metoder. 
For noen, som Francine, ble det umulig å se seg tilbake. 
