Film:Satire på steroider 

Kuppkåte kroppsbyggere kløner det til. 

Ironisk nok er «Pain & Gain», en film om storslagne kupp i bodybuilding-miljøet i muskel-mekkaen Miami, en av Bays minst steroide filmer. 

Gjennom «Armageddon», «Pearl Harbor» og «Transformers»-filmen har vi lært at Bay er synonymt med storskala action og saftige serieeksplosjoner. 
I det perspektivet er «Pain & Gain» en liten kinaputt. 

Den bisarre handlingen er, som vi stadig får fortalt underveis, basert på en sann historie. 
Personlig trener Danny Lugo (Wahlberg) er besatt av to ting: kroppsbygging og den amerikanske drømmen. 
Og for å oppnå sin drøm, trenger Lugo mer penger. 
Planen for å oppnå det går ut på å kidnappe en rik klient og tvinge ham til å overføre alle verdier til Lugo. 

Som håndlangere rekrutterer han Adrian Doorbal (Mackie), en ivrig kroppsbygger som har pumpet i seg så mye anabole steroider at han er impotent, og den nyfrelste eks-kokainskallen Paul Doyle (Johnson). 
Doorbal trenger penger til dyre penisinjeksjoner og Doyle er nettopp sluppet ut fra fengsel og sliter med å få jobb. 

Og det starter underholdende nok, midt i politijakten på Lugo i 1995, før vi spoler tilbake et halvt år og får med oss opptakten til muskelfarsen. 
Rollefigurene sprader rundt med spretne biceps og slappe rumpetasker. 
De omgir seg med veldreide damer som med stjerten først slanger seg synkront opp av bassenget på Sun Gym. 
De går på henholdsvis selvhjelpskurs, til penisspesialist og prest, men ser til tross for all kuppkåthet lenge ut til å mangle gjennomføringsevne. 

Når først forviklingene fyres i gang, eksploderer «Pain & Gain» i klønete torturmetoder, feilslåtte planer og eksotiske sexleketøy. 
Filmen fremstår som en absurd krysning mellom «Arme riddere», «Fargo» og «Dum og dummere». 

Og det er her Bay snubler. 
Stilistisk funker overfloden, med sakte film, kornete actionsynsvinkler og koreograferte tablåer. 
Det er så blankpusset at vi til og med nesten svelger de høye dosene homofobi og misogyni. 
Men satiren treffer ikke så skarpt når den slås inn med slegge. 
Og med så mange lag av ironi, er det lett å skli. 

Å la hele seks rollefigurer ha fortellerstemmer føyer seg også inn i overfloden som tidvis tynger filmen. 

På plussiden har vi «The Rock» 
Johnson i sin kanskje beste rolle så langt og Wahlbergs overbevisende intense naivitet. 

Terningen vipper mellom tre og fire her, men for få genuint underholdende øyeblikk lander Bays siste anabole fabel på tre. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
