Hva er vitsen, Fifty?
Samme gamle leksa fra 50 Cent. 

||| 
ALBUM: 50 Cent trenger ikke noe selvrealiseringskurs. 

Mannen vet utmerket godt hvem han er: 

Gangstergutten som har blitt businessmann, en fyr som visstnok er en av hiphopens hyggeligste, men som stadig vekk rapper om å skyte folk, den gatekredible rapperen som i 2003 ble utropt som hiphopens redningsmann med albumet «Get Rich or Die Tryin'», men som nå, nesten sju år seinere, er kjent for å gjøre hva som helst for penger, og derfor, oftere og oftere, blir møtt med halvkvalte fnis. 

Samme gamle pakka 

Men som sagt, alt dette vet Fifty. 
Spørsmålet er bare hva han skal gjøre med det. 

Absolutt ingenting, viser det seg på «Before I Self-Destruct». 

Hvorfor forandre oppskriften som har gjort ham stinn av gryn? 

Derfor kjører han på med samme gamle pakka som på «The Massacre» (2005) og «Curtis» (2007): 
50 Cents slepne, seige og sexy rapstil limer seg inntil tunge, synthdrevne og dramatiske beats. 

Gjennom albumet dyrker han to personligheter, elskeren og hateren. 

Der den pusete, Ne-Yo-gjestende og stakkatorytmiske «Baby By Me» riktignok er dansegolvvennlig nok til å få hvilken som helst tiåring til å begynne med jazzballett, er han på den Jay-Z-/The Game-/osv-dissende «So Disrespectful» som den feitfrekke mobbegutten i «Simpsons», han peker nese bare fordi han kan — og fordi han vet at konsekvensene vil bli minimale. 

Ikke noe mer å vinne 

Og det er nettopp her problemet ligger. 

Nå er ikke «Before I Self-Destruct» dårlig, den er gjennomarbeidet og solid, preget av godt håndverk. 

Men der 50 Cent tidligere var preget av «Get Rich or Die Tryin'»-mentaliteten, han skulle klare det, koste hva det koste ville, har han nå verken noe å tape eller noe å vinne. 

Denne mangelen på motivasjon preger både tekst og musikk. 

50 Cent har allerede blitt rik, så hva er egentlig vitsen nå? 
ALBUM: 
50 Cent trenger ikke noe selvrealiseringskurs. 
Mannen vet utmerket godt hvem han er: 
Gangstergutten som har blitt businessmann, en fyr som visstnok er en av hiphopens hyggeligste, men som stadig vekk rapper om å skyte folk, den gatekredible rapperen som i 2003 ble utropt som hiphopens redningsmann med albumet «Get Rich or Die Tryin'», men som nå, nesten sju år seinere, er kjent for å gjøre hva som helst for penger, og derfor, oftere og oftere, blir møtt med halvkvalte fnis. 

Samme gamle pakka 

Men som sagt, alt dette vet Fifty. 
Spørsmålet er bare hva han skal gjøre med det. 

Absolutt ingenting, viser det seg på «Before I Self Destruct». 
Hvorfor forandre oppskriften som har gjort ham stinn av gryn? 
Derfor kjører han på med samme gamle pakka som på «The Massacre» (2005) og «Curtis» (2007): 
50 Cents slepne, seige og sexy rapstil limer seg inntil tunge, synthdrevne og dramatiske beats. 

Gjennom albumet dyrker han to personligheter, elskerenog hateren. 
Der den pusete, Ne-Yo-gjestende og stakkatorytmiske «Baby By Me» riktignok er dansegolvvennlig nok til å få hvilken som helst tiåring til å begynne med jazzballett, er han på den Jay-Z-/The Game-/osv-dissende «So Disrespectful»som den feitfrekke mobbegutten i «Simpsons», han peker nese bare fordi han kan — og fordi han vet at konsekvensene vil bli minimale. 

Ikke noe mer å vinne 

Og det er nettopp her problemet ligger. 
Nå er ikke «Before I Self Destruct» dårlig, den er gjennomarbeidet og solid, preget av godt håndverk, men der 50 Cent tidligere var preget av «Get Rich or Die Tryin'»-mentaliteten, han skulle klare det, koste hva det koste ville, har han nå verken noe å tape eller noe å vinne. 

Denne mangelen på motivasjon preger både tekst og musikk. 

50 Cent harallerede blitt rik, så hva er egentlig vitsen nå? 
