Pikk, punk og kjærlighet
Å gjøre opprør med punk er vondt når faren din blir med i bandet. 
Men filmen om det er god. 

Hva gjør du når du som tenåring blir servert bananer til julemiddag, inviteres av pappa til å se på «et herlig knull» og fortelles at Coca-Cola er «kapitalismens svarte blod»? 

Å rebellere mot en far som lekser opp for rektor at «en ølflaske i hodet er en jæ... liten pris å betale for den sunne, opprørske holdningen til disse ungene», er ikke så greit. 

Det viser Jens Liens visualisering av Nikolaj Frobenius' manus, basert på sistnevntes «løgnaktige» selvbiografiske roman, «Teori og praksis». 

Filmen handler om Nikolajs oppvekst med liberale foreldre i drabantbyen Rykkinn på slutten av 70-tallet, og hvordan tilværelsen endrer seg etter en tragisk ulykke. 
Det er en historie om å flykte fra foreldregenerasjonens forestillinger og finne punken. 
Men mest av alt er det en fortelling om et far og sønn-forhold på bristepunktet. 

Først og fremst dras du inn via Åsmund Høegs tilstedeværelse. 

Hans rolletolkning av Nikolaj er av det subtile, men helt klare slaget. 

Ansiktet er som en plastelinaform av følelser hvor han formidler endringer med ørsmå forflytninger. 
' 

Høeg er voksen i rollen uten at Nikolaj blir ufyselig veslevoksen. 
Derimot er han redd, sårbar og sterk på samme tid. 

Nordin på sin side leverer en nyansert balansekunst det lukter Amanda-nominasjon av. 

Som Nikolajs forvirrede far Magnus får han vist et register utenom det vanlige. 
Han er hjertelig til stede som idealistisk hippiearkitekt og nærmest euforisk naturist. 

Og hjerteskjærende fraværende som sønderknust far. 

Var og rå fortelling 

Scenografien tegner både hippier, punkere, og alle som sitter på gjerdet i stedet for å stå på barrikadene, i en troverdig tidskoloritt. 

Med små, tekniske grep understreker Lien vår iakttagerrolle uten at det blir insisterende. 
Kameraet tar et skritt tilbake og observerer med ironisk distanse, eller rykker ubekvemt ærlig tett på i noen surrealistiske sekvenser. 
Tiden skrus tilbake, og kan fryses. 

Klipp og musikk, som drønner durende taktfast over drabantbybilder, tilfører driv og dybde. 

Det er enkelte uutviklede tråder i filmen, som Nikolajs halvbror som vi kun rekker å undre oss over hvorfor er med. 

Og sluttscenen blir stående noe uforløst. 
Samtidig handler filmen om å ikke ha alle svarene, men å lete etter dem. 

«Sønner av Norge» er en drabantbysaga som behandler alvorlig tematikk med humor - uten at det blir flåsete. 

Filmen er poetisk uten å være pompøs og symbolsk uten å bli for selvbevisst. 

En var og rå fortelling om styrken i skjøre bånd. 

INGVILL DYBFEST DAHL 

«SØNNER AV NORGE» 

Norge. 
11 år. 
Regi: 
Jens Lien 

Sven Nordin, Åsmund Høeg, Trond Nilssen, Sonja Richter. 
