Det er ikke lett å lage hederlig deppemusikk
The National er emo for voksne. 

||| 

ALBUM: 
«Sorrow found me when I was young. 
Sorrow waited. 
Sorrow won», synger Matt Berninger med malmrøst på «High Violet», en linje som sier mye om stemningen på det Brooklyn-baserte bandets femte fullengder. 

Tungsindig popFor både musikalsk og tematisk beveger The National seg i mollstemte, tungsindige landskap. 
Piano, tung bass og stødige post-pønk-trommer danner fundamentet for bandets velskrudde og sofistikerte popmusikk, med Berningers dystre stemme som en fløyelsgardin drapert over det hele. 

Atmosfæren og grunntonen på «High Violet» er ganske lik som på bandets fire foregående — og svært kritikerroste — album, men denne gang er det større avstand mellom de virkelig gode låtene. 

Dessuten har The National en tendens til å la musikken duve saktegående opp mot fem minutter, noe som sjeldent føles formålstjenlig på denne utgivelsen. 

Truende bitterhet 
Man kan kanskje beskrive dette som en slags emo for voksne; det låter dypblått og stemningsfullt, men samtidig resignert og seigt på den gale måten. 

I tillegg er det som om en ødeleggende selvmedlidenhet og bitterhet har seget inn i det som i utgangspunktet er et hederlig deppeband. 
Tekstuniverset er liksom blitt trangere — det blir litt mye sildrende regn og ensomme spaserturer i natten. 

Ikke bare mørkeLåter som «Bloodbuzz Ohio», «Conversation 16» og «Runaway» utmerker seg imidlertid med klare melodilinjer, progresjon, en pirrende rastløshet og poesi med interessant snert («I was carried to Ohio in a swarm of bees»). 

Her varierer i tillegg Berninger stemmebruken sin i større grad, slik at han ikke bare høres ut som en slowmo-versjon av Ian Curtis. 

Alt i alt er «High Violet» blitt en noe skuffende plate, selv om det burde være god trøst i hvert fall halvparten av låtene her. 
Spesielt om man har en tung dag. 
