Ms.Lauryn Hill i Oslo: 
«Kunsten å ødelegge egen klassiker» 

Hennes «nytolkning» av sitt 20 år gamle debutalbum endte i et bombastisk antiklimaks. 

På forhånd var det ikke lett å vite hva man kunne forvente, eller frykte, av en kveld med Ms. Lauryn Hill i 2018. 
Historiene om hennes mildt sagt problematiske konserter de siste 10–15 årene, er mange. 

Sist helg fikk hun tyn for det aller meste i Danmark, mens omtalene fra konserten i Sverige mandag kveld var bedre. 
Så hva nå? 

Dessverre ble Oslo-konserten akkurat så ille som fryktet, fra en artist som bombastisk ødela det meste av sin egen elegante, musikalske historie. 

Et album for historiebøkene 

Turneen som 43-åringen fra New Jersey er ute på nå, er altså en feiring av 20-årsjubileet for hennes første og eneste studioalbum, The Miseducation of Lauryn Hill fra høsten 1998. 

Et album om kjærlighet, tro og feminisme, gitt ut rett etter at det var slutt for både suksessbandet Fugees og av-og-på-forholdet til hennes bandkollega Wyclef Jean. 
Et album der hun blandet klassisk soul med elementer av hiphop og reggae og skapte en neosoul-klassiker som fortsatt låter frisk og moderne. 

Et album for historiebøkene, et som hovedpersonen selv aldri har klart å følge opp med mer musikk. 

En slags «nytolkning» 

De fleste av albumets 15 låter ble spilt gjennom konserten, komplettert med tre coverlåter og to av Fugees’ monsterhits mot slutten. 
Låtene ble spilt i en annen rekkefølge enn på albumet, uten at det spilte noen rolle for resultatet. 

Det gjorde derimot valget av arrangement og band. 

For den melodiske, luftige og perfekt balanserte neosoulen som fyller opp platen, var gjennomført byttet ut med langt mer kompakte og rocka versjoner. 
«Låtene bygges om til det absurde», skrev Aftonbladet om Sverige-konserten. 
Med rette. 

Det hele var en slags «nytolkning» av The Miseducation of Lauryn Hill som det er vanskelig å se for seg at så mange egentlig ønsket å høre. 
Bortsett fra artisten selv, da. 
At lyden i Oslo Spektrum var rekordvond den første timen, hjalp heller ikke. 

Tidvis god sang og rap 

Underveis i konserten snakket Ms. Lauryn Hill flere ganger om soulmusikkens historie, og om hvordan hun blandet den med samtidens hiphop da hun skapte sin egen klassiker. 
Dette albumet som betyr så mye for så mange. 

Noen forklaring på hvorfor hun i dag har valgt å fjerne seg fra denne lekre og nyanserte neosoulen og heller dundre over sine fans med et voldsomt lydbilde, fikk vi aldri. 

At hun tidvis både sang og rappet godt, at det melodiske fikk litt mer plass i låtene «Ex-Factor» og «To Zion» eller at impulsinnslaget med Nina Simones «Feeling Good» var en fryd, kunne ikke redde en fryktelig skuffende konsertkveld. 
