Smakløst og kjedelig fra Jamie Oliver
Ingen selger flere kokebøker enn Jamie Oliver. 
Det er vanskelig å forstå hvorfor. 

Jamie Oliver 

Den engelske versjonen av denne boka gikk helt til topps på salgslistene i Jamie Olivers hjemland i fjor. 
Ikke bare på listene over kokebøker, altså, men over alle bøker som ble solgt i Storbritannia. 
Historisk er det bare Harry Potter-forfatter J. K. Rowling som slår Oliver på hjemmebane. 
Dømt ut fra den elleville populariteten skulle man kanskje tro at han også står bak bøkene og restaurantene det kommer mest god mat ut fra, men slik er det vitterlig ikke. 

En forklaring på Olivers suksess er muligens at han henvender seg til såkalte vanlige folk, folk som har begrenset erfaring på kjøkkenet og som daglig forholder seg til den såkalte tidsklemma, samtidig som de gjerne vil servere sunn og velsmakende mat til familien. 

Vel, det finnes dessverre ingen fungerende trylleformel for å oppnå dette i Olivers bøker. 
Han har tidligere gitt ut bøker som lover at middagen skal stå på bordet i løpet av henholdsvis 30 og 15 minutter, og har med rette blitt kritisert for å love mer enn han klarer å holde i den sammenhengen. 

På samme måte er det å strekke det litt langt å si at alle rettene i årets bok baserer seg på fem ingredienser. 
Salt, pepper og olje kommer vanligvis i tillegg, noen av rettene har ferdigprodukter som en av de fem ingrediensene, og en del av middagsrettene ser ut til å ha vesentlige mangler, slik at man må koke poteter eller ris i tillegg. 
Men greit nok. 
jeg har uansett aldri forstått hvorfor det er så om å gjøre å skjære ned på antall komponenter. 
Spesielt ikke når resultatene blir så pregløse og kjedelige som her. 

Vi laget et par av pastarettene, deriblant en med kapers, cherrytomater og tunfisk. 
Det smakte lite og ingenting, og framsto som en amputert og kjedelig versjon av den langt sprekere spagetti puttanesca. 
Det er for så vidt logisk. 
Når man kutter ut ingredienser, går det gjerne på bekostning av smaken. 

Det hadde vært lettere å forstå hvis årsaken var tidsbesparelser. 
Men hvorfor man skal bruke seks timer på en lammebog og så servere den med minimalt med tilbehør, er det vanskelig å forstå. 
Det aller meste av det vi laget fra denne boka havnet i kategorien «helt greit». 
Ingenting av det fristet til gjentakelse. 

Med så mange gode kokebøker som er i omløp, er det lite vits i å bruke tid og penger på en som til stadighet gir ut middelmådige produkter. 
Det er dessuten ikke alt ved Olivers bøker som er så lett å overføre til norske forhold. 
I noen tilfeller skyldes det oversettelsen (jeg aner for eksempel ikke hva «puddingris» er), men ofte handler det om at ingrediensene ikke er like lette å oppdrive her hjemme som i Storbritannia. 
Så hvis man plutselig må bruke ettermiddagen på å lete etter rød Leicester-ost, roseharissa eller clotted cream, går mye av vinningen opp i spinningen. 
