Anmeldelse av Dylan:Uperfekt storm 

Bob Dylan (71) lager ikke feilfrie mesterverk, verken da eller nå. 
Så alle skal være fornøyde med at «Tempest» er en bortimot «perfekt storm». 

Bob Dylan «Tempest» (Columbia/Sony) «Hypen» forut for det 35. studioalbumet hans har vært ualminnelig intens, selv til Bob Dylan å være. 

Hofforganene Rolling Stone, Uncut og Mojo har allerede rullet ut de aller høyeste karakterene. 

Langt fremskredne Dylan-fanatikere har det med å være tiltrukket av det apokalyptiske i kunsten hans, og «Tempest», har vi fått vite, er full av - som han synger - «every kind of sorrow»: 

Et ménage à trois-blodbad i den dirrende, refrengribbede «Tin Angel». 
Forliset til det satiremagasinet The Onion kalte «verdens største metafor» - skipet Titanic - i tittelkuttet. 
Raseriet mot Wall Street i «Early Roman Kings», «Scarlet Town» og «Pay In Blood». 

Dylan selv har uttalt at han ønsket å lage et «religiøst album», men at han ikke fikk det til. 
Men den gammeltestamentlige moralismen har han jammen fortsatt kontroll på. 

«Tempest» er et godt Dylan-album. 
Det dyrker mystikken og døden Dylan finner i folk- og bluesmusikken, men sukrer pillen med et par eksempler på de arkaiske musikkformene - «parlour songs», Tin Pan Alley, musikk fra før 2. verdenskrig - som han for alvor begynte å kjæle med på «Love And Theft» (2001). 

«Soon After Midnight», for eksempel, både fråtser i klisjeer («Charlotte»/«harlot»/«scarlet»), samtidig som den frydefullt etablerer nye: 
«I'm searching for phrases to sing your praises». 

Dylan skriver ikke lenger «metafysisk» poesi. 
Men han er en djevel på vittige kupletter og gode, gammeldagse rim. 

Den nesten kvarterlange sjømannshantyen om Titanic byr på fine tekstlinjer, det skulle bare mangle, men melodien burde unnet seg et refreng eller et mellomparti. 
Sangen til John Lennon, «Roll On, John», er bevegende på en gammel-mann-skriver-sang-til-en-mann-som-burde-vært-en-gammel-mann måte, men teksten er sjokkerende klønete («your bones are weary»? 
Lennon var bare 40 da han døde). 
Jeg tipper den, som «Lenny Bruce» (1982), er delvis improvisert. 

Lyden er fenomenal 
- Dylans vokal er så sentral i lydbildet at det føles som om man er inne i munnen hans. 
Jeg tror det er et album som kommer til å stå seg godt - ja, vokse - over tid, slik alle de senere albumene hans, med unntak av skjødesløse «Together Through Life» (2009), har gjort. 

«Tempest» er ikke perfekt, nei. 
Men tre-fire absolutte fulltreffere er jammen ikke noe å kimse av. 
Neste gang vil vi ha det «religiøse» albumet. 

BESTE LÅT: 
«Long And Wasted Years» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
