Mickey Rourke som tundra-galning
«Iron man 2» bekrefter at det var et riktig valg å gjøre Robert Downey jr. til superhelt og at Mickey Rourke har bedre av å spille film enn noen andre hensiktsløse livsvalg. 

I denne starter Mickey som hans elendighet i Russland. 
Der tar han seg av forsoffen vitenskrapsfyr og bygger opp slavisk bitterhet mot en smal del av verden. 

Iron man er blitt en slags Liszt, som feirer seg sjøl i nybona floorshow. 
Denne filmen så jeg med en utålmodig sjuåring, og vi spolte over Oljemessa, vi spolte over en Kongress-høring og måtte nesten spole forbi Gwyneth Paltrow, men da nekta jeg. 
Paltrow er en bytilpassa skogsalv med vokaler som er like lune som en kattunges mule. 
Man spoler ikke så åpenbart nydusja damer. 

Rourke derimot spiller møkkete bakterie-skulptur som kunne hatt 24 års aldersgrense på skjegget og 18 år på solbrillene. 
Han minner med etnisk presisjon om en vill hunner-pasient fra tannklinikken i Tsjernobyl. 
Det virker som en folkloristisk tundra-handling da han i Monaco svir av seg klærne og stiller som hjemme-mekka jernmann fra bakgårdsverkstedet til Leningrad-cowboyene. 
Stort. 

Vi spolte ikke så mye etter Monaco. 
Iron man så stadig ut som en nypussa sisterne fra et prisbelønna sveistisk toalett. 
Flyscenene var som tivoli og hadde lyder med gylf, og den blankpussa Jernia-mannen var nok en gang noe for seg sjøl. 
Det følger en eksistensiell ironi med Robert Downey jr., og du får den gode følelsen av at guttene er tilbake i byen og de kommer til å holde hekkan i drosjekøen, men de mener ikke noe vondt med det. 
