Nå byr elektronikahelten opp til en ordentlig dans
Four Tet på klubbkjøret med essensen i behold. 

ALBUM: 
Britiske Kieran Hebden har gjennom hele 2000-tallet vært et navn å regne med innen alternativ, instrumental lytteelektronika, med sin etter hvert veletablerte formel av samples, lyse, asymmetriske melodier, hiphoprytmer og mer eller mindre jazzpreget perkusjon. 

Etter en periode med fokus på samarbeidet med den legendariske jazztrommisen Steve Reid, som måtte gi tapt for kreften for to år siden, har Hebden igjen rettet oppmerksomheten mot soloprosjektet Four Tet. 

Ut på klubb 
Mens han hele tiden har hatt ett bein i den akustiske verden og ett i den elektroniske, har Hebden i det siste lagt stadig mer vekt på det som står plantet i klubbmusikken og DJ-kulturen. 

Seks av de åtte sporene som utgjør «Pink» er opprinnelig gitt ut hver for seg på tolvtommers vinyl, feinschmecker-DJens foretrukne arbeidsredskap. 
Det er et tydelig signal om hvilket landskap han nå plasserer seg i. 

Sammenliknet med hans tidligere utgivelser, inkludert to år gamle «There Is Love In You», er «Pink» langt mer danseorientert, på en streng, monoton og minimal house-måte. 

Stramt uttrykk 
Dette er nemlig ikke en plate for de som vil veive armene i været. 

I likhet med åndsfrender som kanadiske Caribou og tyske Pantha du Prince, søker Hebden innover når han strammer til uttrykket og rendyrker beaten; både «Ocoras» og «Pyramids» er herlig dype og suggererende. 

Og som den mesteren han er av elegante overganger og sømløs oppbygning, sørger vår mann for akkurat nok variasjon til å holde interessen ved like gjennom spor som på sitt lengste strekker seg godt over 11 minutter. 

Ikke bare dans 
Det er likevel misvisende å si at «Pink» er en rendyrket klubbplate. 

For hvert spor som hører hjemme på et mørkt, introvert dansegulv, er det ett som er umiskjennelig «hebdensk». 

Både «Locked» og «128 Harps» karakteriseres av slepende rytmer og glitrende melodilinjer, mens «Pinnacles» plasserer seg et sted midt imellom, med en dump, drivende housebeat under jazzbass og -piano. 

Flaks, da, at Hebden mestrer dette vel så godt. 
Så for det heller være at «Pink» åpenbart ikke er laget som noe album (eller DJ-sett, for den saks skyld), men veksler litt fram og tilbake mellom det ene og det andre. 

Etter en så godt gjennomført musikktime er det for småplukk å regne. 
