Filmanmeldelse «120 slag i minuttet»:Hjerteurytmi 

Bevegende gledelig om å tro på livet før døden. 

Frankrike, 15 år 

MED: Nahuel Perez Biscayart, Arnaud Valois, Adèle Haenel, Antoine Reinartz 

REGI Robin Campillo 

Paris, tidlig nittitall/sent åttitall. 
Den ukonvensjonelle aktivistgruppen «Act Up» prøver å få mediefokus på kjipe legemiddelselskaper, statlige myndigheters manglende prioriteringer og prevensjonsbruk. 

Ukonvensjonell, fordi organisasjonen for HIV-smittede ikke nødvendigvis tror på dialog og samarbeid. 
I stedet kaster de falskt blod og angriper både myndigheter og legemiddelselskaper i sjokkaksjoner som gjør at «Act Up» får oppmerksomhet - men også blir sett på som bråkebøtter. 

Vi følger gruppens indre stridigheter om å bli enige med seg selv om hvilken retning de skal ta for å få folk til å forstå HIV-smitte. 
På de ukentlige samlingene sine har de så mange meninger at medlemmene knipser for å utvise begeistring, i stedet for å klappe. 

Midt i dette er Sean (Biscayart). 
Han ble smittet første gangen han hadde sex, nå innleder han et forhold med det nye «Act Up»-medlemmet Nathan (Valois) - som er HIV-negativ. 
Sykdomsbildet til Sean er den personlige delen av historien. 

Men filmen strekker seg over et imponerende ensemble av skuespillere i nesten to og en halv time, uten å være et minutt for lang. 
Den presenterer datidens misforståelser og ignoranse rundt HIV og aids, og det føles nært også vår tid. 
Samtidig formidles liv, død, vennskap og kjærlighet nøkternt, nesten-dokumentarisk og intimt rørende. 
Den kan på mange måter sees sammen med (også franske) 
«Blå er den varmeste fargen» (2013). 

Regissør Campillo, som selv var aktiv i Parisavdelingen av «Act Up», beskriver frustrasjonen i den tilsynelatende evige kampen mellom myndigheter, legemiddelindustrien og ulike aktivistgrupper. 
For ikke å glemme om den indre stridighetene: 
Blødere settes opp mot narkomane, prostituerte settes opp mot utlendinger. 

Alt sammen i stadige mellomklipp med dansende kropper på mørke klubber, som for å understreke hva det egentlig er kampen handler om: 
Retten til å være fri og bekymringsløs. 
Retten til å være levende. 
Å beholde hjerte- og danserytme i taktfaste 120 slag i minuttet. 
Flott fotografert og fortalt, der til og med etterspillet av et dødsfall blir både tårevått, nært men også medrivende og underholdende. 

Slik blir dette noe så umulig som en fortelling om et liv som helt åpenbart skal ende – uten å bli verken sentimentalt, romantiserende eller tynget av sykelige skremmebilder. 
For egentlig vil denne filmen bare danse. 
