Modig gledesspreder
Umiddelbart kan man si tre ting om PS2-spillet «Brave: The Search for Spirit Dancer»: 
Hovedpersonen er indianer, han heter Brave og han leter høyst sannsynlig etter Spirit Dancer. 

Kort tid ut i spillet kan man dessuten legge til at utviklerne har spilt MYE 

Hvis man legger til multiplattformspillene «Beyond Good & Evil» og «Sphinx and the Cursed Mummy», blir det opplagt at denne typen spill er et av de sterkeste kortene PS2 har. 

Man tager en dæsj plattformhopping, tilsetter en dose action, rører rundt med eventyr og runder av med en klump rollespillelementer. 
Den endelige retten smaker mildt sagt deilig, og de forskjellige smakene ruller over i hverandre og leverer en nydelig helhet. 

Du skjønner kanskje dette er en sjanger jeg er fryktelig glad i. 
Og til tross for mye plankekjøring i spillbarheten, er det endel å bli glad i når man sitter med «Brave» også. 

Du styrer en liten indianergutt fra tiden før den hvite mann kom til Amerika. 
Oppgaven hans er å stanse den onde Wendigo, og på ferden må han slåss mot ulver, padle kano ned stryk, klatre i isfjell, fly på en ørn, hoppe på svevende plattformer og mye mer. 

Enkelte av elementene var det jeg vil kalle særdeles vellykkede. 
Spesielt det å fly på ørnen og en herlig utfordrende plattformhopping-sekvens mot slutten av spillet. 

Den generelle stemningen er også ganske deilig, noe som bidrar til et vedvarende sug etter å spille videre. 

Man mister med andre ord aldri helt interessen. 
Men det er nære på - hele veien. 

Historien virker noe tilfeldig satt sammen, rollene (spesielt Wendigo - for en intetsigende boss) er i all hovedsak endimensjonale og uinteressante, slåssingen er ikke spesielt elegant løst og de mange minispillene og oppgavene du må gjennom virker litt tilfeldig slengt på. 

Som midler til å forlenge den 8-10 timer lange spilletiden, ikke vesentlige bidrag til den generelle spillopplevelsen. 

Det mest beskrivende for spillet er derimot følelsen av déja-vu. 
Jeg har spilt dette spillet før, mange ganger, og ofte i langt mer vellykkede former. 

Jak & Co. har nok lagt listen grusomt høyt for de som kommer etter, og det er kanskje urettferdig å sammenligne «Brave» med spill som har en mer universell appell. 
Vi snakker tross alt om et spill som hovedsakelig er myntet på yngre spillere. 

Men man kan heller ikke ignorere hvor listen ligger. 
«Sly 2», som også er et glimrende spill for yngre, er for eksempel et mye bedre spill som dessuten er oversatt til norsk. 

Brave» har rett og slett et godt stykke opp dit. 
Formildende omstendigheter og potensiell spilleglede for fans av sjangeren til tross. 
