Berømmelsens pris
Norges nye suksessduo sitter rolig i båten på sin debutplate. 

Antall norske artister som har fått et reelt gjennombrudd i utlandet — det vil si USA - kan telles på én hånd. 
Og det kan være vanskelig å ta inn over seg det Nico & Vinz faktisk har fått til, men følgende setter det hele litt mer i perspektiv: 
«Am I Wrong» nådde fjerdeplass på den amerikanske Billboard-listen og førsteplass i Storbritannia. 

Samme låt toppet søkelisten hos Shazam, verdens største musikkgjenkjenningsapplikasjon, og er spilt av på Spotify 177 millioner ganger. 
Tospannet har turnert med Bruno Mars, og Usher venter på tur. 
Når debutalbumet kommer, har de derfor bare én eneste oppgave: å holde fokus. 

Med «Am I Wrong« får duoen den største hitlåten unnagjort. 
Deretter går det slag i slag med den euforiske «Last Time» og den overflatisk innsiktsfulle, men akk så suggererende «Know What I’m Not». 
«Miracles» skjærer med svært enkle virkemidler inn til kjernen av det som kjennetegner en ekte poplåt. 
«My Melody» balanserer godt mellom afrikansk tradisjonsmusikk og ekte popsensibilitet, mens «Homeless» er så smart at Paul Simon sikkert er grønn av misunnelse. 

Låtene er runde og fine i uttrykket, spekket av lekre detaljer og mini-refreng som fester seg umiddelbart hos en kravstor, tidspresset lytter. 
Produksjonene er utsøkte, og uttrykket låner elegant farge og tekstur fra afrikansk tradisjonsmusikk, samtidig som musikken har fylden og de fengende melodilinjene man forventer av internasjonale hitmakere. 

Det som gjør Nico & Vinz unike, er at de kombinerer dette med en skandinavisk nøkternhet og minimalisme i arrangementene. 
Legg så til tekster om gjenkjennelige, ufarlige temaer, sunget av to vokalister med uttrykksfulle, karakteristiske stemmer, og du har en potent blanding som nekter å la seg ignorere. 

«Black Star Elephant« har generelt få svakheter. 
Det eneste som får en til å stusse er at foruten de mange introduksjonene og mellomspillene, teller utgivelsen hele 14 låter - minst fem mer enn det som egentlig kvalifiserer til et album - og alle er ikke like essensielle. 
Det virker underlig reaksjonært å tviholde på dette formatet i en tid hvor albumet for lengst har utspilt sin rolle, fremfor å fôre publikum med mindre, hyppigere utgivelser. 

Et album som «Black Star Elephant» skal ikke tøye grenser eller vise nye, ukjente sider av artisten. 
Det er slikt man sparer til «den vanskelige andreplaten» eller det gigantomane konsept-dobbeltalbumet. 

Den eneste oppgaven et slikt album som dette har, er å utnytte posisjonen artisten/bandet har fått med gjennombruddssingelen og få lytteren til å føle at det vil være mer kostnadseffektivt å fortsette å lytte til artisten/bandet fremfor å lete videre etter alternativer. 
I så måte lykkes Nico & Vinz: 
«Black Star Elephant» er mer av den samme, gode stemningen, stadig med ambisjoner om verdensherredømme. 

En såkalt «smart» utgivelse, altså. 
Det er prisen man må betale for berømmelsen. 
