Låtanmeldelse: The Rolling Stones - «Doom And Gloom»
50-årsjubilantenes første nye låt på syv år er høyspent og tent. 

LÅT: ROCK The Rolling Stones «Doom And Gloom» (Universal) 

Å høre en splitter ny sang fra et av rockens tyngst kanoniserte band kan være en villedende opplevelse. 

Lettelse over at det ikke er direkte pinlig kan mistolkes i en slik grad at man tror det er virkelig bra - og så gir man det hele litt tid, og skjønner til slutt at det bare er et okay ekko av fordums storhet. 

Men akkurat her og nå kan jeg ikke si annet enn at «Doom And Gloom» er nesten overveldende kul. 

Dette forspillet til samleplaten «GRRR!» er det ene av to nye spor de har spilt inn for anledningen. 
Og vi må i hvert fall tilbake til «Mixed Emotions» (1989) for å finne en tilsvarende fet førstesingel fra The Rolling Stones. 

Låten har et voodoo-groove av typen bandet mistet grepet om utpå syttitallet, et samspill mellom skitten riffing og eggende tromming som bringer tankene til både «Let It Bleed» (1969) og «Sticky Fingers» (1971). 

Tøft tøv Produsent Don Was har fjernet snerklaget av dyr studiolyd som har plaget det meste av Stones-katalogen de siste tiårene. 
Og Mick Jagger imiterer seg selv bedre og mindre karikert enn på fryktelig lenge; han høres kanskje ikke ut som om han mener tøvet han synger, men man kan høre at han synes det høres tøft ut. 

De har til og med kostet på seg et skummelt mellomparti som oser av overskudd. 

«Doom And Gloom» er simpelthen ustresset, smussete rock'n'roll med djevelsk glimt i øyet. 
Og langt bedre enn hva man våger å forvente av et 50 år gammelt band. 
