En katastrofe, ikke en film
Berøvet for sin angora-rå, ydmyke arbeidersjarm blir Renée Zellweger ikke noe annet enn en mysende kjempekanin med luftsmerte-mimikk, og Colin Firth ser alvorlig ut som den lidende St. Peter den dagen da han måtte avvise Mor Teresa ved Perleporten.Dette er en katastrofe, ikke en film. 

Det finnes ikke mange vellykka toere (ikke mange vellykka enere heller, egentlig). 
De viktigste er «Dødelig våpen 2», «Aliens» og Den annen verdenskrig. 

Det kan godt tenkes at den tykkfalne Bridget funker som seriebok-underholdning, men som film var hun ferdig etter første gang. 
Det er som med bløtkake. 
Den kan ikke spises to ganger. 
Det er som med jomfrudommer og lykkekaker og presangoverraskelser. 
Det finnes ingen neste gang. 
Åpna er åpna. 
Spist er spist. 
Rester er bare et tidlig navn på søppel. 

Dama fikk drømmeprinsen i den første filmen, og drømmen var storarta eskapisme. 
Men det blir ille når hun i toeren skal trøble nevrotisk med forholdet, og vi skal sitte i nesten to timer og lide oss gjennom en kjærlighet som helt åpenbart ikke eksisterer. 
Når Bridget ikke lenger er prototypen på den smårøykende, fettlagrende, single jenta som håper på bedre tider, er hun ingenting. 

Derfor lar filmskaperne henne gjøre bare Dum og dummere-stunts. 
Hun hopper i fallskjerm og detter i grisemøkka, hun driter seg ut påadvokatmiddag, hun sex-snakker på åpen telefon-høyttaler, hun havner i thailandsk fengsel sammen med et femtitall etniske påstander om pipete asiatisk fellesdumhet. 
Hun krasjer faktisk også slalåmløypa på Europa-ferie og kommer inn på bronsjeplass, og sånne vittigheter skal bare finnes i filmer som folk går rundt og trener på å glemme. 

Hele historien i filmen går ut at Jones ikke føler at hun er god nok for Darcy, og hele Zellwegers desperate rolletolkning går ut på å fortelle at det har hun helt rett i. 
Ikke desto mindre: 
Firth med kjevemuskler så stressa som jernbaneskinner vil selvsagt hahenne uansett hvor teit dama er, og storforføreren Hugh Grant vafler rundt med en spray-ulykke på hodet og vil aller helst ha Bridget, av alle jabbende sjøltillitsmasere. 

Bridget Jones var i den første filmen en rørende skikkelse og en påminnelse om kvinners rett til et naturlig utseende. 
I denne filmen gjør man narr av henne, og den zeppelinerske utflytelsen blir noe man har laget for en billig latter. 
Den nye regissøren BeebanKidron bommer på alle fingerspissfølelsene. 
Hun lager film slik Bridget ville ha gjort det: 
Så vanvittig redd for ikke å bli likt at uformelig smisk oppstår. 

Ansiktet til Zellweger er fotografert uten rytmefølelse, og uttrykkene hennes ser ut som noe som oppstår hvisman slipper lufta ut av og inn i et oppblåsbart badedyr. 
Her mangler bare en vittig transvestitt. 
Men forresten. 
På tur: 
Renée Zellweger og Colin Firth drar på alpe— ferie med ski, og mannen tror at kjæresten er en rutinert skigåer. 
Jaja. 
