Yrke: krigsreporter
Regi: 
Erik Poppe, Norge, 11 år, 1 time 57 minutter 

Stillbildet viser en ung, kongolesisk kvinne. 
Ører og lepper er skåret av. 

Den dagen fotografiet sto på trykk, klatret Paris Hilton truseløs ut av en drosje. 
Gjett hvem som stakk av med overskrifter og oppmerksomhet. 

Fotografiet er Erik Poppes, historien er sann. 
Manusforfatter Harald Rosenløw Eeg baker den inn i fortellingen sammen med flere av Poppes erfaringer fra årene som presse— og oppdragsfotograf. 

Uansett hvilket forhold man har til Poppes filmer, kommer man ikke forbi den brennende nødvendigheten de utsondrer, den intense viljen til å ta tak i store, etiske spørsmål. 
Det gjør Poppe til en relativt sjelden plante i norsk filmflora. 
Og det gir ham flere likhetstrekk med Juliette Binoches Rebecca. 

Som krigsreporter drives hun at et inderlig raseri hun med alderen har lært å takle, mens aldri har latt brenne ut. 
Livsoppgaven hennes er dokumentasjon, informasjon.«Verden må få vite». 
Et engasjement filmen formidler uten store ord og uten selvhøytideligheten som av og til får Poppes filmer til å bikke over, i mine øyne. 

Han lykkes også godt i å skildre rushet som klikker inn når fotografen kastes ut i dramatiske situasjoner. 
Kombinasjonen av formidlingsbehov, ønsket om å ta gode bilder og følelsen av å være beskyttet, nesten udødelig. 

Så skjer det fatale, som sender Rebecca hjem til Irland som rekonvalesent. 
Der venter døtrene og ektemannen Marcus (Nikolaj Coster-Waldau). 
Noe skurrer i den ellers varme velkomsten. 
År med angst for at noe skal skje Rebecca har tæret på forholdet hans til henne. 

Hun, på sin side, er ikke særlig flink til å leve et helt vanlig liv. 
Avhengig av adrenalinkick? 
Kanskje. 
Marcus mener det. 
Så kan man tenke at tilværelsen hans som bakkemannskap har smalnet perspektivet, slik at han ikke lenger ser helheten i henne. 
Poppe og Eeg skriver uansett frem forståelse både for ham, døtrene og Rebecca, hvis dragning mellom yrkesoppdrag og rollen som mor blir en gordisk knute. 

Filmens kjerne ligger her. 
Men Poppe jobber også inn problemstillinger som gjør filmen interessant i et større perspektiv, særlig presseetisk. 
I gitte situasjoner får Rebeccas fotografiske rush dramatiske konsekvenser for andre menneskers liv. 
Andre situasjoner reiser spørsmål ved hennes rolle som«nøytral» dokumentarist. 

Og så er det fotografens tilstedeværelse, per se. 
Kamera stukket opp i lidende menneskers ansikter. 
Fascinerende og samtidig ubehagelig å være vitne til de gangene vi ser henne i aksjon, snudd mot henne i en av filmens kanskje sterkeste scener, der datteren Stephanie retter linsen mot henne og holder utløseren nede i en endeløs, nesten øredøvende serie klikk. 

Sammenlignet med «Hawaii, Oslo» og«deUSYNLIGE» er«Tusen ganger god natt» befriende fri for patos. 
Poppe har ikke gitt slipp på inderligheten, men her den holdes på et mer nøkternt plan, understøttet av Binoche og resten av teamets avdramatiserte spill. 

Samarbeidet mellom Poppe og hans faste fotograf, John Christian Rosenlund, resulterer alltid i visuelt vakre filmer. 
«Tusen ganger god natt» er bemerkelsesverdig vakker, med poetiske elementer som både berører og betar. 
