ROMAN:Når fosteret forteller 

Fengslende om fosteret som skildrer svik, sex og drømmen om det perfekte mord. 

Ian McEwan: 
Nøtteskall. 
Roman. 
Oversatt av Einar Blomgren. 
205 sider. 
Gyldendal 

Tradisjonelle jeg-romaner støter man på ofte, enten fortellerstemmen nå står til troende eller er upålitelig og kaller på leserens motforestillinger. 

Mer spesielt er det når dikteren bryter med vanlige realismekrav og lar jeg-stemmen tilhøre en avdød, som i Flann O’Briens roman «Den tredje politimannen» eller Philip Roths «Indignasjon». 

Et bevisst brudd på naturlovene og realistisk baserte fortellerkonvensjoner er det også når den britiske dikteren Ian McEwan (f. 1948, debut 1975) i sin 17. roman overlater ordet til et navnløst foster som gjennom tjue kapitler, i jeg-form, formidler en fascinerende sex & crime-historie fra vår samtid, en både finurlig og lettfattelig tekst med motivisk-tematisk bakgrunn i Shakespeares tragedie «Hamlet». 

Scenen for handlingen i «Nøtteskall» er imidlertid ikke et dansk slott, men et forfallent, digert herskapshus i utkanten av London. 

Ellers bør det kanskje nevnes at også det bredt anlagte, magisk-realistiske mesterverket «Christofer Ufødt» (på norsk 1992) av meksikanske Carlos Fuentes tar utgangspunkt i jeg-stemmen til et foster, og blant dem som har skrevet romaner basert på «Hamlet», er bl.a. meritterte forfattere som John Updike, Iris Murdoch og David Foster Wallace. 

Hos Ian McEwan kommer fostermotivet fram på bokomslaget i form av en Michelangelo-illustrasjon. 
At romantittelen «Nøtteskall» dessuten er en litterær referanse understrekes allerede i bokas epigraf, et «Hamlet»-sitat hentet fra akt 2, scene 2. 
Både de fiktive karakterene og handlingsforløpet har nemlig sine klare paralleller hos Shakespeare. 

Mens den snart ni måneder gamle, navnløse jeg-fortelleren kan ses på som prins Hamlet in spe, er den gravide, utro mora Trudy, lyrikerfaren John og onkelen Claude - en lavpannet sexmaskin og eiendomsmekler - åpenbart modellert etter Shakespeare-figurene Gjertrud, kong Hamlet og Claudius, skikkelser som i det mcewanske universet enten bedrar eller blir bedratt, sviker, savner, gripes av sjalusi, håper, knuller - i de fleste stillinger - fabulerer om millioninntekter gjennom hussalg og planlegger det perfekte mord. 

Til tross for mange litterære lån og forutsigbare ekko oppleves teksten like fullt som dristig, oppfinnsom og original, ja, virtuos og perspektivrik i utformingen, spent ut mellom svangerskapets kroppslig-sanselige fornemmelser, grov sex, krimaktig spenning og eksistensielt alvor. 
I tillegg fins en rekke essayistiske miniforedrag knyttet til bl.a. en uglepoet, versekunst og metrikk, storpolitiske konflikter, fundamentalistisk styrt terror, klimakatastrofe og flyktningkrise. 

Så dette er en tekst som bevisst balanserer mellom det individuelle og det universelle. 
Samtidig som fortelleren trekker fram aktuelle problemer på det globale plan, streifer innom idealriket Norge og insisterer på at det – tross alt – sto verre til i tidligere tider, dveler teksten ved den dramatikken romanfigurene selv regisserer. 
Her fins smerte og smil, Eros og Thanatos, kjærlighet og død – det meste man kan forvente i en emosjonelt ladd trekanthistorie av klassisk, gotisk kaliber. 
Som i forfatterens første roman på norsk, «Sementhagen» (1980) - og i diverse andre McEwan-verk - befinner vi oss i et erotisk besatt tekstrom der uskylds-, taps- og skyldtematikken står sentralt. 

For det ufødte barnet er hørselen viktigste sans. 
Samtaler refereres, lydinntrykk tolkes. 
Samtidig beskriver fosteret hvordan bakrusen herjer når mora drikker for mye alkohol og uavlatelig lar seg penetrere av ektemannens stutaktige, banale klisjésprøyte av en bror. 
Her vaker ofte fliret i formuleringene. 

At vokabularet og den akademiske dannelsen til fosteret er på høyde med det man forbinder med mesterfortelleren Ian McEwan, betyr at både den språklige rikdommen, gjerne skapt av en sprelsk, billedskapende fantasi, og det vide motiviske spennet imponerer. 

Dessuten er slutten på graviditets- og krimhistorien overrumplende og elegant. 

Så at «Nøtteskall» er en godt oversatt topproman, er det ingen tvil om. 
