Matt magi
«Harry Potter og dødstalismanene 
- Del 1» er et eventyr som får deg til å lengte tilbake til virkeligheten. 

FILM: 
I enhver filmserie er det transportetapper. 
Noen av dem, som «Ringenes Herre - To tårn», kan være episke reiser i tårnende landskap, som en tur med den sveitsiske alpeekspressen. 
«Harry Potter og dødstalismanene 
- Del 1» er omtrent like magisk som lokaltoget mellom Lier og Brakerøya. 

Ubehagelig drap 

Forfulgt av trollmannen Voldemort kan verken Harry Potter (Daniel Radcliffe) eller vennene Hermine (Emma Watson) og Ron (Rupert Grint) vende tilbake til trollmannsskolen Galtvort. 

I stedet tvinges vi til å bli med dem på en to og en halv times gåtur gjennom glissen granskog på jakt etter de såkalte horcrux'ene, besatte gjenstander som av grunner ingen synes å huske er nødvendige for å beseire Voldemort. 
På dette tidspunktet bør du ha bachelorgrad i potterologi for å ha oversikten over horcrux'er, dødstalismaner og familien Svaarts familietre så parat at du er i stand til å forstå hva de tre til enhver tid snakker om. 

Til Galtvort kommer vi aldri, derimot blir vi nødt til å surre rundt i noe nær en mannsalder på Magidepartementet, som er overtatt av Voldemort og omgjort til sete for en slags Vichy-regjering der dissidenter og halvblods trollmenn forfølges og forhøres med metoder som neppe står i Genève-konvensjonen. 
En av filmens første scener inneholder forøvrig et drap som er såpass ubehagelig å se på at betegnelsen «familiefilm» får en hul klang. 

Ikke eventyrlig 

Denne typen kjedelig politisk satire var aldri forfatter J. K. Rowlings' force. 
Den syvende av de åtte Potter-filmene er dels road movie og dels krigsfilm, men blir aldri noe ordentlig eventyr. 

Denne anmelder husker en vinterkveld for ni år siden da jeg ble stående i et kvarter under en gatelykt i beinkulda, fordi jeg måtte lese ferdig tredje bok i serien og ikke klarte å vente til jeg kom hjem. 
«Harry Potter»-bøkene er ujevne, men Rowling har en evne som ingen annen til å skape en mangslungen verden leseren ønsker å utforske mer og mer, og selv om romanene blir mørkere og mer alvorlige jo lengre ut i serien du kommer, beholder de evnen til å begeistre med sitt vell av levende detaljer. 

Det burde være mulig å skape litt henrykkelse her, litt hvinende fryd i sopelimslagene i luften, men regissør David Yates lar den ene muligheten etter den andre gli ut av fingrene på seg. 
Han stamper inn og ut av både actionscener og følsomme samtaler som en tømmermann på vei hjem fra hogst. 
Han har ingenting av den filmatiske poesien til Alfonso Cuarón og Mike Newell, som står bak seriens beste filmer. 

God Grint 

«Harry Potter»-filmene er et slags hvem-er-hvem av store britiske skuespillere, som siden begynnelsen har stått i kø for å trekke i hatt og kappe og rope kvasilatinske besvergelser som om de virkelig mener det. 

Castingen er som vanlig topp. 
Men seriens sterkeste skikkelse, professor Snape, spilt av en deilig sarkastisk Alan Rickman, som kanskje er slem og kanskje snill og nå kanskje slem likevel, stikker her bare såvidt innom og sier hei. 
Og Ralph Fiennes' hvislende onde Voldemort blir ikke utnyttet til fulle. 

Av de tre unge er det den usikre Rons tur til å gjennomgå en eksistensiell krise, og i perioder er det en rå og sår Rupert Grint som bærer filmen. 
Radcliffe og Watson er derimot bleke og gretne, men har en fin, varm scene der de danser klønete sammen og ler og klarer å glemme det vanskelige som ligger foran dem. 

Men dansen bidrar mest til å minne om hvordan resten av «Dødstalismanene», med sine evige beige strender og overskyede horisonter og sine strykertunge depresjonssymfonier på soundtracket, virker sliten og humørløs. 

På vei ut av kinosalen trengte jeg ikke mer trolldom. 
Det eneste jeg ville ha var en kopp sterk kaffe og livslysten tilbake igjen. 
