Kjemperoboter og sjøuhyrer i velkomponert actionsuppe
Hvis man først skal smelle til med monsteraction, kan det neppe gjøres spesielt mye mer spektakulært enn dette. 

"Pacific Rim" er nemlig et slags kinderegg for fans av overdrevne actionfilmer: Aliens, sjømonstere og kjemperoboter i en og samme film. 
For ordens skyld: 
De to førstnevnte er identiske. 
Det andre snevet av originalitet i denne historien, er at robotene styres av to personers tankekraft, ved at hjernene til disse pilotene kobles sammen. 
Og ja, dette skjer selvsagt et stykke fram i tid, når sånne krumspring er mulige for vitenskapen. 

Guillermo del Toro har tidligere regissert den mørke voldsorgien "Pan's labyrint" og filmene om Marvel-figuren "Hellboy". 
Med "Pacific Rim" tar han et langt skritt inn i blockbuster-land, og tar med seg bare litt av de dystre stemningene fra de tidligere filmene. 
Til gjengjeld har han skapt et storslått, teknologisk katastrofeeventyr, som ofte balanserer på grensen til parodien, godt hjulpet av heltemusikk som kunne vært direkte importert fra en hvilken som helst Michael Bay-film. 
Takket være stilige spesialeffekter og skuespillere som Idris Elba og Rinko Kikuchi, lander den på den rette siden. 

Politisk mirakel 

Handlingen foregår altså et stykke inn i framtiden. 
Verden har blitt utsatt for såpass kraftige angrip fra enorme sjøuhyrer at det har ført til et aldri så lite politisk mirakel: 
Alle verdens land har gått sammen for å bekjempe inntrengerne. 
En streng pragmatiker av en marskalk (Elba) leder de modige mennene og kvinnene som blir sendt ut for å sloss inni noen vanvittige kjemperoboter. 
Men etter hvert som monstrene blir smartere og sterkere, går disse globale elitesoldatene på noen smeller, og dressfolkene finner ut at de heller skal bygge en diger betongmur langs hele stillehavskysten. 
Når uhyrene raser gjennom muren som om den skulle vært en defekt sponplate fra Ikea, blir politikerne til Komiske Ali, og forsvaret må fortsette arbeidet sitt i begrenset utgave. 

I mellomtiden holder to galne professorer på med utregninger og biologiske undersøkelser for å finne ut hva det går i med disse sjømonstrene, som altså viser seg å ha kommet fra andre planeter (de har funnet en bakvei). 
Det viser seg snart at situasjonen er enda mer presset enn først fryktet, og at det haster å få reddet verden. 

Storslåtte kampscener 

Intensitet-måleren står og vipper mellom ni og ti omtrent hele tiden. 
Heldigvis er det også gjort plass til akkurat passe store pustehull, og små glimt tilbake i tid, som gjør at vi blir bedre kjent med hovedrollefigurene. 
Spesialeffektene er imponerende, kampscenene storslåtte, og monstrene er så heftige at man nesten kan føle den radioaktive ånden deres. 
Man har også klart å skvise inn den nær sagt obligatoriske kjærlighetshistorien. 

Hvis du vil se en stillferdig tenkefilm med folk som mumler og glor på hverandre, må du for all del unngå denne. 
Men for oss som setter pris på katastrofefilmer, popcorn-underholdning og generelle overdrivelser, er den antakelig det beste valget hvis kinotur står på programmet til helgen. 
