Sterke følelser:Bokanmeldelse: 
Lars Saabye Christensen: 
«Byens spor» 

Det sitrer en egen lyrisk undertone gjennom Lars Saabye Christensen nye roman fra etterkrigstidens Oslo. 

Det er september 1957, og Kong Haakon er død. 

Samtidig som nyheten når det norske folk, sitter en ung mann på Frognertrikken. 
Han heter Jesper Kristoffersen, og han er på vei til sjøs. 
Vekk fra Fagerborg, Majorstua, Frogner og Briskeby. 
Men selv om Jesper er på vei ut, er det selvsagt akkurat her – i Lars Saabye Christensen-land – at handlingen i årets bok er lagt. 
Den første i det som er varslet å skulle bli en trilogi. 

Lest? 
Saabye Christensen skrev seg syk - igjen 

Etter innledningen i 1957 skal vi ti år tilbake i tid, til Oslo i de aller første etterkrigsårene, og der Jesper og foreldrene hans Ewald og Maj er blant de viktigste personene vi følger. 
Andre hovedpersoner er enkefru Vik, antikvariatsbokhandel Olaf Hall, hans stesønn Bjørn Stranger og den italienske pianisten Enzo Zanetti. 

Terningkast 6: Lars Saabye Christensens «Magnet» 

Som så ofte hos Saabye Christensen er det en litt annerledes ung mann som er den drivende karakteren. 
Jesper er ikke helt som andre gutter, men han har sine egne, godt gjemte talenter. 
Samtidig blir relasjonene mellom de andre personene gradvis bygget ut på en måte som er med på å holde den dramatiske nerven ved like. 

Det er interessant å legge merke til hvordan det først og fremst er de kvinnelige karakterene som, i tillegg til Jesper, er i utvikling gjennom boken. 

Høstens snakkis: 
Terningkast 6 til Jan Kjærstad: 
Glimrende! 

Moren Maj, hjemmeværende som de fleste kvinner på den tiden, får utløp for sin virketrang gjennom engasjement i Røde Kors. 
Referater fra lokallagets arbeid er integrert hele teksten igjennom, og gir ved første øyekast et innblikk i nøkternheten og til dels fattigdommen som fremdeles preget det norske samfunnet på 1940-tallet. 

Men her viser Saabye Christensen også for alvor klo som forfatter. 
Både i disse referatene, men kanskje først og fremst i de meningsladede replikkvekslingene menneskene imellom, dirrer det en helt særegen språklig musikalitet fra en av våre fremste litterære impresjonister. 

Fått med deg? 
Lothepus boka slaktes: 
Ja, det går til helvete. 

Også enkefru Margrethe Vik, som i løpet av boken skifter etternavn, er troverdig skildret som en kvinne i gradvis utvikling. 

Slik må mennene nærmest finne seg i å spille drømmende biroller denne gangen, selv om både Ewald, Enzo og de andre karene vi møter er presist fremstilt. 
Føy til rikelig med tidskoloritt: «jødebarn» som skal bespises, telefonkø, fattigforsorg og et nyåpnet og nyutsmykket rådhus – og du føler deg som leser vel ivaretatt i Lars Saabye Christensens eget univers. 

«Minne er sorg. 
Historie er forsoning», står det et sted i denne litt stillfarne boken. 
Lytter du nøye, kan du høre hvordan det hele veien synger i sterke følelser. 
Like under overflaten. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
