Nobelpris-kandidaten som fikk audiens hos Adolf Hitler
Den vakre fabelen «Advent» omsider på norsk - etter 80 år. 

Bendikt, en 54 år gammel sauegjeter, har et fast rituale som han har gjennomført hver advent i 27 år. 

Når jula nærmer seg, tar han med seg en såkalt ledersau og en hund opp på de ville, islandske fjellviddene. 
Der skal denne trioen lete etter sauer som har gått seg vill i fjellet og ikke kommet seg trygt ned innen kulde og storm truer med å ta knekken på dem. 

Lest av tyske soldater 

Den islandske forfatteren Gunnar Gunnarsson (1889-1975) skrev fortellingen «Advent» i 1936. 
Da var han langt uti sitt forfatterskap. 
Han debuterte 23 år gammel i 1912 med første bind i en romankvartett om Borg-slekten. 
Den sagainspirerte forfatteren, som skrev på dansk, fulgte opp med en rekke enkeltromaner og enda en stor romanserie som gjorde ham kjent hjemme og ute. 

Både i 1918, 1921 og 1922 var han nominert til Nobelprisen i litteratur. 
En rekke av bøkene hans ble oversatt til norsk, men ikke «Advent», til tross for stor suksess ute i verden. 
Den korte boka ble trykt opp og massespredt i en utgave for tyske soldater under andre verdenskrig, og i 1941 ble den trykt i et opplag på 200 000 i den amerikanske bokklubben Book of the Month. 

Snakket med Hitler 

Den tyske forbindelsen var problematisk for Gunnarsson. 
Mange betraktet ham som mildt sagt frynsete. 
Han uttrykte nazisympatier før krigen. 
Såpass gode kontakter hadde han i Tyskland at han i 1940 fikk audiens hos Adolf Hitler. 
Gunnarsson framførte Nordens sak for den tyske lederen, men i likhet med sin norske kollega Knut Hamsun, snakket han for døve ører. 
Ifølge etterordet til oversetteren Oskar Vistdal fikk han «eit urettvist nazistempel» på seg, noe som «gjorde sitt til at han vart tagd i hel og sjølv etter krigen tagna som diktar». 

I Norge må man si at han er fullstendig glemt, på bekostning både av Halldór Laxness (1902-1998) og den nyeste generasjonen av islandske diktere. 
Men i 1932 var han såpass toneangivende at Laxness følte at han nærmest sto i veien for ham. 
I et brev, sitert i Halldór Gudmundssons Laxness-biografi, skriver han: 

«Ellers har Gunnar Gunnarsson gjort det umulig å skrive en bonderoman fra Island. 
Han har tømt tematikken og samtidig satt en standard, slik at jeg ikke tør skildre noe som Gunnar har skildret, og jeg må være aktsom så jeg ikke går i samme retning som ham, for hans fane henger så høyt.» 

Sterke konkurrenter 

I 1955 mente Svenska Akademin at Nobelprisen burde gå til en islending. 
Igjen var Gunnar Gunnarsson en aktuell kandidat. 
Men prisen gikk i stedet til hans største konkurrent, Halldór Laxness, som i all ettertid er blitt stående som selve farsfiguren i moderne, islandsk litteratur. 

«Advent» er en kort roman eller en lang novelle som har mange hengivne tilhengere. 
Jeg har sett folk skrive på nettet at de drar til Island hver desember, inspirert av Gunnarssons fortelling. 
Historien forteller kort sagt om Bendikts strabaser for å gjennomføre sin selvpålagte misjon. 
Flere ganger trosser han voldsomme stormer. 
Det er med nød og neppe han overlever sin vandring gjennom piskende vind og snøføyke, i temperaturer ned mot tredve minusgrader. 

Hans eneste ly i fjellheimen er en jordgrotte han har gravd ut selv, lukket med en trelem. 
Der kan han sammen med sauen Knasten og hunden Leo tenne stearinlys og holde varmen til uværet har løyet. 
Han treffer mennesker han delvis slår følge med, blant annet hjelper han til med å finne noen bortløpne hester. 
En fergemann setter ham over et vilt stryk i et elveløp fra en isbre. 
Til slutt finner Bendikt noen sauer som han bringer trygt ned til bygda. 

Formet som en legende 

Boka er formet som en blanding av et evangelium og en legende. 
Det enkle handlingsforløpet er formidlet i et lysende vakkert språk. 
Bendikt er en symbolskikkelse med en nærmest hellig misjon. 
For å si det slik: 
Dette er ikke noen psyokologisk komplisert roman om en mann med en nevrotisk besettelse som driver ham til kanten av undergangen. 

Advent er «ei ufatteleg og lovnadsfull stille». 
Det er som om det lyser av «dette store, stille, forunderleg framande og på same tid heimlege ordet», et ord som gjennom åra hadde «kome til å fylle så å seie heile livet hans». 

Den gode hyrde 

Magien i fortellingen stiger fram av kontrasten mellom den realistiske skildringen og det mytiske overlyset. 
Mens stormen pisker nådeløst over vidda, skjønner man at Bendikt er noe mer enn en sauebonde. 
Han er skikkelsen fra Jesu lignelse om den gode hyrde, han som forlater flokken for å lete etter det ene, fortapte lammet. 

Bendikt har ingen materielle motiver for å lete etter sauene. 
Han utfører sin gjerning i kjærlighet til naturen. 
Dette er hans særegne oppgave i livet. 
Han bekymrer seg mindre for stormen enn for utsiktene til at ingen kommer til å overta denne oppgaven når han en dag må melde pass. 

«For Skaparen kunne då ikkje ha den meininga at dei armods dyra som hadde kome på villstig og ikkje vart funnet i haustsankingane skulle overlatast til lagnaden når han Bendikt var borte?» 
Dyrene har sjel i Bendikts verden. 
Historien har et naturvernperspektiv, som gjør den relevant: 
«Mennesket har til oppgåve, kanskje den einaste, å finne råd. 
Ikkje gjeva opp.» 

Å finne roen 

Det sies at fjellvandring for folk i land som Island og Norge er en form for meditasjon. 
En måte å finne «ei slags indre ro». 
Bendikt har befridd seg for all angst, også for døden. 
Inni ham er det «stilt som mellom fjell». 
Vandringen hans «song i blodet som eit kvad». 

Målet er å samle sauer, men også å finne et punkt av harmoni inni seg, der oppe under «stjerner mot blåsvart nattis». 
Vandringen «song i blodet som eit kvad». 
Det indre og det ytre målet faller sammen: 
«Og endeleg fall det fullkomen ro over Bendikt. 
Ein tryggleik djupt i hugen tøygde seg ut og vart altfemnande og urikkande: her gjekk han. 
Han gjekk her.» 
