Internasjonale stjerner i dyr norsk skandalefilm
Var komedien «Wide Blue Yonder» verdt fem års venting? 

FILM: 
Denne skandaleomsuste komedien ble spilt inn for fem år siden. 
Flere ganger har ryktene gått om en nært forestående kinopremiere, men hele veien har problemet vært at den britiske medprodusenten skyldte rundt 30 millioner kroner til skuespillere og stab. 

Etter å ha sett det nyfriserte verket (reklippet i 2009 av superdansken Anders Refn) er mitt første spørsmål: 
Hvordan oppsto ideen om å gjøre dette til en norsk-britisk samproduksjon i utgangspunktet? 

Lystspill 

Hovedsete for handlingen er et idyllisk aldershjem i Haugesund der alle snakker engelsk: 
Den skotske sjøulken Wally (Brian Cox) hygger seg sammen med ei oljeenke fra Texas (Lauren Bacall) og en lystig senil Elsa Lystad, før en tilknappet britisk oberst og thrillerforfatter (James Fox) blir innlosjert på Wallys rom. 

Wally skal begrave sin nylig innsovnede venn Skippy Sørensen og mye av forviklingen handler om å få kista til havs, en operasjon som stendig saboteres av frøken Reimark (Hege Schøyen), pleiehjemmets stramme og ambisiøse bestyrer. 
Det ungdommelige innslaget er representert ved Ingrid Bolsø Berdal og Kåre Conradi i noe konturløse roller og jeg kunne fortsatt å ramse opp kjente fjes i mer flyktige, engelsktalende gjesteopptredener, men man skal jo få plass til et par kritiske anmerkninger, også. 

Det er selvsagt meningen at man skal leve seg inn i hurlumheien og glemme det aksentmessige kaoset som oppstår når en rekke norske skuespillere (i en norsk setting!) snakker britisk etter beste evne, men Conradi, Bolsø Berdal, Sverre Anker Ousdal, Robert Skjærstad og de andre gjør dette vanskelig. 

Uten særpreg 

Regissør Robert Young (f. 1933) har bred bakgrunn fra «Bergerac» og andre erkebritiske produksjoner. 
«Wide Blue Yonder» bygger på et teaterstykke og vi finner rester av britisk vidd i flere av replikkvekslingene. 
Men hvor er det norske innslaget? 
Filmen kunne like gjerne vært spilt inn på Hebridene. 

Det som trekker opp, er samspillet mellom Cox og Fox, pluss en til tider velopplagt Hege Schøyen. 
Resten fortoner seg som en noe oppjaget episode av de godlynte TV-seriene som britene har eksportert nordover siden 70-tallet, til betraktelig lavere pris. 
