Treffsikker Robin Hood på scenen i Fyllingsdalen
Fyllingsdalen har gjort Robin Hood til sin egen. 
Resultatet er både dramatisk og imponerende. 

«Robin Hood» er kanskje ikke det mest kreative valget å sette opp, men når klassikeren nå har fått sin helt egen stil, er det likevel greit. 

Fyllingsdalen 
Teater har de siste årene blitt stadig mer treffsikker, og denne oppsetningen er intet unntak. 
Andreas Roksvåg fra Absence Crew spiller en hissig og spenstig Robin Hood. 
Han både danser og synger bra, og får frem karakterens indre raseri godt. 

Han lever som lovløs i skogen sammen med gjengen sin. 
Han stjeler som kjent fra de rike for å gi til de fattige. 
For mens Rikard Løvehjerte er vekke, har hans feige og talentløse bror Prins Johan, spilt av Jørn Kvist, tatt over. 

Han får sin lite nådige sheriff, Sturle Igland Bjordal, til å behandle folket hardt og krever høye skatter og truer med mye vold. 
Temaene er med andre ord mørke. 
Det er snakk om innkreving av skatt, henging og mord. 

Scenografien er praktisk og veksler mellom å forestille en landsby og den mørkeste delen av skogen der Hood holder til. 
Det er hovedsakelig gangbroer, treverk og tau som utnyttes godt. 
Det er flere nivåer og dybder, og scenerommet er både praktisk og visuelt vakkert. 

Robin Hood møter sin overkvinne i Marion, obsternasig og røft spilt av Hanne Mellingen. 

(Men altså, come on! 
Få henne ut av det stramme skinnkorsettet hun spretter rundt i. 
Det ser ut som hun ikke får puste. 
Dette er virkelig ikke klær som tøffe jenter slåss i.) 

Jørn Lavoll og Linn Kathrin Taklo har laget ny musikk til stykket og er en av forestillingens absolutte styrker. 
Kanskje jeg er vel sentimentalt anlagt, men lite gir så mye gåsehud som små unger i jordfargede fattigfolk-kostymer som synger om folk, frihet og rettferdighet over en Les Misérables-aktig melodi. 

Slåss-scenene er elegante og nærmest løst som en dans. 
Og det som nærmest er blitt en vane på Fyllingsdalen Teater; alle de yngste imponerer og har åpenbart talent. 

Det som svekker forestillingens helhetsinntrykk, er blandingen mellom humor og alvor, lys og mørke, komikk og tragedie. 
All humoren er hovedsakelig kjørt inn i to roller, og i scenene de rollene medvirker, er det virkelig totalt slapstick. 

Det matcher for eksempel scenene der Hood drømmer om sin døde søster med en sentimental dans svært dårlig. 
Enten er det veldig seriøst eller utrolig, utrolig tullete. 

Balansen er fullstendig fraværende. 
Forestillingen hadde kledd mer bearbeidelse av de ulike uttrykkene for å få en bedre helhet. 

Likevel er altså denne turen inn i den magiske Sherwood-skogen svært severdig. 
