Pludrete, intim, humoristisk og herlig
Jonas Alaska er en av våre fineste låtskrivere. 

ALBUM: 
Åmli-karen Jonas Alaska har ikke ligget på ryggen med et halmstrå i munnen de siste årene. 
Siden han sjekket ut fra LIPA-instituttet til Paul McCartney i 2011 har han laget fire plater, vært med på å skrive og produser for andre, der i blant det ferske albumet til Billie Van. 
Van, Alaska og makker, Mikhael Paskalev har også startet sitt eget plateselskap sammen, Braveheart Records. 

Alaska er med andre ord en kar som liker å ha kontroll og friheten til å gjøre det han selv vil, når han vil. 

Å gjøre ting i sitt eget tempo og spille inn de sangene han føler for når det passer lynnet, har tydeligvis hatt en positiv effekt. 

Det går i alle fall an å tro at det er noe av grunnen til at «Fear Is A Demon» er såpass gemyttlig i anslaget på tross av sin noen ganger melankolske natur. 

Norsk Dylan 

Etter debuten «Jonas Alaska» ble han av mange utpekt som et slags norsk svar på Bob Dylan. 
Den bevrende og smålåtne stemmen er fortsatt like forkommen i positiv forstand. 

Alaska er ikke den som drar på. 
Han er foroverlent og tett på mikrofonen. 
Det er den forsiktige tilnærmingen og den skjøre fremtoningen som gir han nerve. 

Noen ganger sentimental, men aldri navlebeskuende og sturete. 
Han synger om de små tingene i livet, noen av de vanskelige, men det er også rom for galgenhumor og selvironi. 
«I’m running out of places to go, I’m running out of faces to show who I really am / I lost my self some years ago, he’s gone he stayed back there though I’m still feeling him», synger Alaska på platas fineste spor, «Kissed Me in the Backseat». 

Perfekt retro 

Koloritten hans er fortsatt godt forankret i 60- og 70-tallets produksjons- og arrangementsidealer. 
Trommene er tørre som sand, instrumentene har rikelig med armslag, synthene durer - lytter du i headset så blir det nesten som om man kan hoppe fra instrument til instrument. 
Det kler den lette folkpopen til Alaska perfekt. 

Dylan og The Beatles er stadig viktige ledestjerner, men denne gangen er det sangerens David Bowie-fascinasjon som er mest åpenbar. 
Tydeligst er den i «Diamond and Shadow», hvor han som et ærbødig nikk låner et par strofer fra Bowie/Mott the Hoople-klassikeren «All the Young Dudes». 

Kortfortellinger 

Sangene er som små kortfortellinger med forskjellig temperatur og dramatisk innhold. 
«Shark» er stillfaren, pludrete og bittersøt i all sin intime gitarklimprende enkelhet: 
«I can't trust a guy who's just alive in the dark, I think I'll have to sink this rafter deep with the shark». 
«Back to School» tar skjeen i den andre hånden og viser at også Jonas Alaska kan slå seg på brystkassen. 
Den er brysk, funky og sjeldent opptempo til han å være. 

Sangene speiler på mange måter bredden i låtskriving til Alaska. 
Han liker seg både i kjelleren og der oppe med det mer prangende instrumenterte. 

«Fear Is A Demon» er et stykke inspirert og tidløs pop som passer for de fleste anledninger, kanskje aller best for tiden vi går inn. 

La høstløvet falle ned. 
