Svenske vidunderbarn kan også bomme
JJ laget en av fjorårets beste plater. 
Årets oppfølger er skuffende. 

||| 
ALBUM: 
Denne svenske, purunge duoen slapp et av fjorårets fineste album. 

Mange steder ble det omtalt som «sommerlig, svalt og deilig», men bak det strandromantiske ytre lå sår og inderlig popmusikk om de store tingene i livet - framført med en nesten ubehagelig intens og ungdommelig patos. 

Det var en alvorlig plate, som kanskje ikke ble tatt nok på alvor. 

Uansett; her er allerede en oppfølger, noe som lover godt med tanke på produktiviteten. 

JJ fortsetter da også omtrent der de slapp, med R&B-parafraseringer;, dub, Enya-techno, lydklipp av italienske fotballkommentatorer som hyller Zlatan og et par St. Etienne-lignende kutt. 

Som sist balanserer de ofte på grensen til ren kitsch, her blant annet med en pianoversjon av «My Life» med The Game og Lil Wayne. 

Men der forløperen porsjonerte referanser, melodier, humor og attityde på en glimrende måte, er «No. 3» ganske skuff. 

Det høres mest ut som en samling b-sider og utelatte spor fra debuten. 

Låtmaterialet kan rett og slett ikke måle seg med det duoen presenterte i fjor sommer, bortsett fra nydelige «And Now» og «Let Go», og det hele blir for skisseaktig. 

Begynn derfor med førsteplaten — «No.2», som den heter — og ta det videre derifra om du har sansen. 
