Bush blir falskner på lerretet
Tommy Lee Jones' sorgtunge ansikt kler denne filmens dype fortvilelse. 
Fem år etter invasjonen i Irak kommer historien der selv en militærveteran innser at krigen er ødeleggende galskap. 

Denne filmen er ikke bestilt av president George W. Bush. 
Mens han holder sine hule taler om suksess i Midtøsten, dolker Hollywood ham i ryggen. 
Iallfall regissør og manusforfatter Paul Haggis. 

I Elah-dalen, eller Terebintedalen, møtte David kjempen Goliat. 
Den høyst ujevne konstellasjonen blir brukt i filmen om en far (Lee Jones) som må kjempe mot byråkrati og militære myndigheter for å finne sannheten om sin forsvunne sønn. 

Overfladisk sett er filmen en detektivfortelling om hva som skjedde med sønnen Mike etter endt tjeneste i Irak. 
Soldatens mystiske og tragiske forsvinning er likevel bare et påskudd for Haggis til å stille plagsomme spørsmål: 
Hva gjør det med unge menn å krige i Irak? 
Hvilke følelsesmessige skader oppstår hos soldater som møter døden i grufulle hendelser – på altfor nært hold? 
Hvordan tar de ut aggresjonen når de skal gjenoppta et normalt liv hjemme? 

Haggis benytter et virkningsfullt regigrep for å antyde hva Mike opplevde i Irak. 
Nesten utelukkende må vi gjette ut ifra noen nesten ødelagte mobilfilmede scener. 
Det fungerer svært bra. 

For øvrig lener regissøren seg på de solide prestasjonene til Lee Jones (far), Susan Sarandon (mor) og Charlize Theron som sta politietterforsker. 

Nå kan man saktens innvende at den unge politidamen ikke hører med til den symbolske konstellasjonen David mot Goliat, men la gå. 
Den aldrende faren trenger (filmatisk sett) en frisk, oppegående kvinne ved sin side, en som sågar får satt diskriminerende mannlige kolleger ettertrykkelig og morsomt på plass. 

Jeg er svak for sirkelkomposisjoner. 
Bruken av flaggheising er ytterst virkningsfull i så måte. 
Henger det amerikanske stjerne— og stripeflagget opp ned, er det et varsel om at en nasjon virkelig er ille ute. 

Jo, herr Bush burde se denne. 
