Er det ikke deilig å ha noen å hate?
Oslos fineste antihelter. 

ALBUM: 
The Good The Bad & The Zuglys nye plate «Misanthropical House» er et lysende eksempel på at rock ikke trenger være spesielt komplisert eller original for å være relevant i 2018. 

I en tid hvor mange bruker mer tid på bartevoks, skotøy og det å finne t-skjorten med den riktige logoen på for å være med, gir oslogjengen totalt faen. 

Kvintetten er ikke finere på det enn at de ironiserer litt over at de har vært der selv: 
«I used to wear a Gorilla Biscuits t-shirt but 
I have to admit 
I knew nothing about them.», freser Ivar Nikolaisen i «I Lied About Being a Hardcore Man» og gir enda litt mer faen. 

GBZ' tredje plate er like primal og intuitiv som den er effektiv. 
Bandet spiller de mest opplagte tregrepsriffene med største selvfølgelighet, noe som gjør at de tar eierskap i det klassiske uten å fremstå som fantasiløse. 
Det er energi og attityde som gir låtene sjel, og det finner man i bøtter og spann her. 

«Misanthropical House» - årets platetittel så langt - er følelsen av å henge i takbjelkene på Last Train, styrte Fernet, føle seg på toppen av verden og utilstrekkelig på samme tid. 
Den handler om hemoroider - «Vik bak meg Satan» - og om å måtte dra til Vestlandet som en slags pliktgjerning man ikke kommer unna når man har valgt å leve for rocken. 
Men det blir god musikk av det da: 
«West Coast Exile» kommer med et såpass velskrudd hjerneklisterrefreng at bandet står i fare for å ha en landeplage i ermet.​ 

Det snakkes om scandirockens redningsmenn. 
Denne gjengen er ikke redningsmenn, de er antihelter som spiller for seg selv og sine nærmeste, uavhengig av hva naboen måtte tenke. 

«Misanthropical House» er illeluktende punkrock med hjertet utenpå skjorten og sjela i bunnen av halvliterglasset. 
Om dere ser dem i Bergen, gi dem en bamseklem da. 
