Kjærlighetskarusellen
Vakkert og nyansert om begjær og kjærlighetsvalg. 

Åtte måneder etter at Sarah Polleys «Away From Her» hadde premiere, støtte hun på en filmkritiker. 
«Bare så du vet det,» sa han til henne, «det spiller ingen rolle hva du gjør neste gang. 
Kritikken er ferdigskrevet allerede, med 'skuffende annenforsøk' som konklusjon. 
Så akkurat nå kan du gjøre hva du vil.» 

Det er akkurat hva Polley gjorde. 

Der dobbelt Oscar-nominerte «Away from Her»baserer seg på en novelle av den store, canadiske forfatteren Alice Munroe, valgte Polley å skrive manus selv denne gangen. 
Men filmen låner tittel fra en annen av Canadas fremstående kunstnere. 
«Take this Waltz» er en av Leonard Cohens vakreste sanger, med tekst hentet fra en av yndlingspoetene hans, spanske Federico García Lorca. 
Polley gir den vellykkede, kunstneriske foreningen en prominent plass i filmen. 

Utroskap er fortsatt tema . 
I «Away from her» ble den begått av en eldre kvinne som ikke visste hva hun gjorde; hun led av Alzheimer. 

Denne gangen handler det om en ung kvinne, Margot, som vegrer seg for å ta konsekvensen av forelskelsen som brått rammer henne. 

Som hun sier til Daniel (Luke Kirby), andre gang de møtes tilfeldig på en reise: 
«Jeg liker ikke å være midt mellom ting.» 

Midt imellom er akkurat der hun havner. 

Polley gjør et godt valg når hun plasserer Seth Rogen i rollen som Margots ektemann Lou. 
Hun greier med hell å forvandle ham fra godslig komiker til følsom karakterskuespiller. 
Rogen utstråler all den varmen og snillheten som er nødvendig for at vi skal forstå både forholdet mellom Lou og Margot, og vanskene hennes med å forlate ham. 

Aller best er likevel valget av vidunderlige Michelle Williams som Margot. 
Med sin litt keitete ynde, er hun ikke umiddelbart sexy og forførerisk – Hollywood style. 
Her er det mer snakk om den søte nabojenten, bokstavelig talt – Daniel og Margot viser seg å være naboer. 

Margot er et hverdagsmenneske i shorts og sandaler, en arketypisk og uglamorøs representant for et segment unge voksne der man er neddempet hip, opptatt av musikk og matlaging – Lou skriver kokebok om kyllingretter – og gjerne har kunstneriske ambisjoner. 
Skjønnlitterære, for Margots del. 

Det er ikke noe galt i Margot og Lous ekteskap. 
De har vært gift i fem år. 
De leker sine – utenfra sett – litt smådumme, av og til lett enerverende leker. 

De erklærer stadig sin kjærlighet til hverandre. 

Men det er en rygg der. 
En bortvendt rygg. 
Og for Lous del blir den stadig litt mer bastant stivnet foran komfyren etter hvert som Margot prøver å kile frem en lidenskap midt i all koseligheten. 

Polley filmer i hjembyen Toronto, og lar den bade i det glødende lyset man gjerne ser verden gjennom når man er intenst nyforelsket. 
Klare primærfarger og gyllen varme preger også scenografi og kostymer. 

Tonen er intens og nærgående, men udramatisk, ofte også vittig. 

Det er i det hele tatt noe distinkt kvinnelig over «Take This Walz». 
Ikke tematisk, men ved vinkling og blikk. 
Selv om det handler om erotisk begjær, er det kvinnene som står ut som personer. 
Margot, først og fremst. 
Men også svigerinnen hennes, ex-alkoholikeren Geraldine (Sarah Silverman), og svigermoren, selv om hun bare opptrer i to små scener. 

I en scene fungerer kamera som Margots blikk, med begjærlig streiftog over Daniels kropp. 

I en annen forteller Daniel hvordan han vil forføre Margot. 
Dampende sexy, filmet tett på, i kontrast til de utagerende, med også lett fraværende samleiescenene som kommer senere, filmet på avstand, med et kamera som sveiper både tid og rom. 

Etter en humørfylt vanngymnastikksekvens – med en instruktør som tar oppgaven ut in absurdum – planter Polley kamera foran dusjen, og formidler uanstrengt den dagligdagse praten mellom damene som vasker seg. 
Scenen er modig, og betydningsfull. 
Den viser nakne kvinner i alle aldre og fasonger. 
De hverdagslige kroppene kontrasterer de erotiske kroppene i den senere sexscenen. 
Og i en løselig dusjprat om vitsen med å barbere leggene – merker mannen, etter ti år, overhodet at man gjør det? 
– faller en ganske tørr replikk om hvordan også alt nytt har sin forgjengelighet. 

Da er vi ved filmens kjerne. 

Kanskje er den forgjengeligheten det tomrommet Geraldine hevder finnes i alle liv, og som vi må fylle, være seg med alkohol eller begjær? 

«Take this Waltz» er ikke plettfri. 
Noen sekvenser virker litt utenpåklistrede, kunstig filmatiske. 
Som når Margot og Daniel utfører en bokstavelig talt selsom svømmegymnastisk øvelse i et basseng. 
Daniel forblir en litt for uutforsket drømmeprins. 
Men som helhet er filmen et velspilt, ærlig og bittersøtt portrett av kjærlighetens ulike uttrykk og former. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
