The Jackson 5 minus én = terningkast to
Michael Jackson ville tatt en «moonwalk» i graven om han fikk se sine brødres sang- og danseferdigheter. 

KONSERT: 
The Jacksons STED: 
Oslo Spektrum PUBLIKUM: ca. 4000 

Du kan si så mangt om Michael Jackson, men det er ingen tvil om at han kunne være godhjertet. 

Bevis: 
I 1984, da han var på høyden av «Thriller»-fenomenet og verdens største popstjerne, ble han med brødrene sine på turné. 
De opptrådte under The Jacksons-navnet, selv om de ikke spilte en eneste låt fra Jacksons-albumet de hadde ute («Victory»). 

Baksiden av medaljen var at stemningen underveis ble så dårlig at det skadet hans forhold til brødrene sine de siste 25 årene han var i live. 

Man kan jo lure på hva han ville syntes om måten han hylles på nå, av denne kvartetten som benytter enhver anledning til å påpeke at «Michael er med oss i ånden». 

For de er ikke spesielt gode til å synge. 
Og de kan virkelig ikke danse. 

Vi skal ikke være urettferdige: 
De har en viss rett til å dra på en turné som dette. 
Materialet er i all hovedsak fra singler og plater de var involvert i. 
(Vi får til og med et par spor fra Jermaines solokarriere. 
Juhu!) 

Men allerede fra The Jackson 5s første singel i 1969 var det aldri noen tvil om at det var kun én stjerne i bandet. 
Kveldens kortversjon av «I Want You Back» understreker dette ytterligere. 

Problemet er i hovedsak at de fire på scenen ikke synes å ha holdt gamle ferdigheter ved like. 

Forsøkene på samkjørte dansetrinn er komiske. 
Tidvis synger Jermaine greit, noen ganger går det noenlunde bra med Marlons stemmebånd også, men det er vanskelig å fri seg fra tanken om at dette er fire støle karer rundt 60 som har funnet en unnskyldning for å komme sammen igjen, og lener seg på denne alene. 

Samtidig er det umulig ikke å føle en viss sympati. 
Michael var broren deres, og som sådan elsket og savnet, en følelse som fester seg i hjerteroten når Jermaine synger «Gone Too Soon» med en rørende bildekavalkade av Michael på den minste storskjermen jeg har sett i Oslo Spektrum. 

Til tider er det også ganske moro fordi brødrene har alliert seg med et suverent funky, tungt rullende band, som sørger for at åpningen med «Can You Feel It» sitter som et skudd. 

Jevnt over er det slik at jo mer vi hører av bandet, jo mindre hører vi av The Jacksons, og jo heldigere blir utfallet. 

Det er noe resignert og hjelpeløst over forestillingen; spøkelset av en legendarisk proff kaster skygge over alt som foregår på scenen. 

I salen råder den samme stemningen. 
Mot slutten får vi «Wanna Be Startin' Somethin'» og «Don't Stop 'Til You Get Enough» - bandet prikkfritt, vokalen mutt - og man kan se hvordan publikum svaier og duver, mens de drømmer seg bort og tenker over hva som kunne vært. 

Det er en trist verden. 
