Teateranmeldelse:«Mysterier» 

Det er rå lidenskap når de Hamsunske krefter slippes løs i denne frodige og gripende versjonen av Mysterier. 

Jan Gunnar Røise forsvarer sin rolle som den motstridende Nagel med utagerende kraft og sitrende nerve i en oppsetning som fanger inn den menneskelig uro. 
Det er de utemmede krefter som gir feberhete kinn, heftige pasjoner, ømme tanker, fnysende forakt; følelser som balanser både over og under grensen til galskap, som velter ut her. 

Dette er den kraft og lidenskap vi kjenner fra Hamsuns romaner som for eksempel «Sult», «Victoria», «Pan» – og Mysterier. 
Sistnevnte er ingen enkel oppgave å ta til scenen. 
Som tittelen indikerer hviler det et mystikkens skjær over handlingen, og mye foregår i hovedpersonens noe skrudde hode og tankeverden. 

Men i den spanske Calixti Bieitos regi blir både tankeverden og virkelighet høyst livaktig gjennom fysisk styrke, et fascinerende scenebilde og utsøkt ensemblespill. 

Skuespillernes plassering i små og større rom i den store konstruksjonen på scenen veksler mellom intime samtaler av sanselig karakter, brutale avsløringer og ellevill komikk. 
Det sistnevnte forekommer under Nagels fylleorgie på hans hotellrom; det beste og morsomste koreograferte nachspiel jeg kan huske å ha sett på en scene. 

«Mysterier» er en fortelling om en mann med svært omskiftelig sinn, han er lunefull, glad, ufin, frekk og dypt forelsket. 
Uten forvarsel dukker han opp i en liten by, og med sin skiftende og pågående oppførsel røsker han opp i den småborgerlige dvale, og skaper forvirring. 
Han vrenger sjelslivet og lokker fram skjulte løgner og underbevisste følelser hos de ham omgås. 

Karakterene er tydelig skissert; Andrea Bræin Hovig trekkes mellom det sensuelt søkende og «hold deg unna»-blikket som Dagny, den forlovede kvinnen Nagel elsker, og som gjør han desperat. 
Marian Saasted Ottesen er herlig karikert som stuepike med sans for flørt. 
Mariann Hole er nøktern barsk som Kamma, kvinnen fra fortiden som avslører at denne Nagel har hatt et liv før han entrer den søvndyssende lille byen. 
Heidi Goldmann har den modne kvinnens angst for Nagels energiske tilnærming. 

Anne Krigsvoll er en forestilling for seg selv; hennes monolog over Nagels fiolinspill en sommeraften maner fram bilder, stemninger og følelser som gir gåsehud. 

I møtet med fortellingens hakkekylling, Minutten, ligger også et mysterium. 
Jan Sælid som Minutten er en god match mot Røises Nagel. 
Det er ømhet og brutalitet i deres samspill, og jo dypere Nagel går inn i sine mørkeste irrganger, jo mer ser han av den humbug som regjerer også hos de tilsynelatende godhjertede. 

«Mysterier» er blitt en forestilling som borer inn i sansene. 
Den er også krevende i all sin pågåenhet, og kan iblant virke litt insisterende. 
Men Jan Gunnar Røise står distansen ut med overbevisende energi. 

For åtte år siden sa regissør Bieito i et intervju med undertegnede: 
«Teater er lidenskap, det er følelser. 
Jeg vil at det skal åpne ditt hjerte». 
Med «Mysterier» treffer han oss i hjertet. 
