Spillanmeldelse:«The Elder Scrolls V: Skyrim» 

Å få en åpen rollespillverden til å føles både enorm og levende er ingen liten oppgave. 
Få klarer den like bra som «The Elder Scrolls V: Skyrim». 

«The Elder Scrolls»-serien er kjent og kjær for de fleste som er glad i rollespill. 
Men mens det tredje kapittelet i serien, «Morrowind», er regnet som en av de største i sjangeren, var det mer delte meninger om «Oblivion». 
For ikke alle var like fornøyde med designvalg som at fiendene ble sterkere hver gang spilleren nådde et nytt nivå. 

I «Skyrim» er gleden ved å gå opp i nivå tilbake i full vigør. 
Spillet er ikke bare blitt atskillig mer diskré i sin balansering av vanskelighetsgraden, det belønner også spilleren med talentpoeng som kan byttes i en mengde betydningsfulle bonuser og spesialegenskaper. 

Kontinentet Skyrim er dessuten ikke bare større enn både Morrowind og Cyrodiil, det er også mer detaljert. 
Høydemeterne brukes aktivt, fjellveier slynger seg oppover mot munkeklostre og i bunnen av dype daler finner man små landsbyer. 
Landskapet er så vakkert at man nesten kvier seg for å bruke den hendige «auto travel»-funksjonen. 

Plottet i «Skyrim» er passende storslått og historien foregår på flere plan. 
Om utviklerne har hentet inspirasjon fra bokserien «A Song of Ice and Fire» vites ikke, men det er i alle fall flere fellesnevnere å spore. 

Skyrim er Tamriels nordligste provins og hjemsted for menneskerasen «Nords». 
Keiseren i Imperial City har overherredømme over Skyrim, men når handlingen trås i gang, er det borgerkrig i provinsen. 
Flere jarler ønsker nemlig at Skyrim skal bli selvstendig. 

Men borgerkrigen er bare begynnelsen på Skyrims problemer, for det blir raskt klart at mystiske bakmenn ikke ønsker fred, men at krigen skal svekke kontinentet og bane veien for en invasjonshær. 
Som om ikke det er nok, vekker Alduin, en dommedagsgud i drageform, døde drager til live. 

Den eneste som kan stoppe ham er, kanskje ikke så overraskende, spilleren selv. 
Man er nemlig noe så sjeldent som en «Dragonborn» og har evnen til å felle eller svekke fiender bare ved å rope. 
Rop som kan læres og styrkes ved å stjele sjelene til beseirede drager. 

Den storslagne historien og en og annen dragesløying til tross, mesteparten av det man gjør i Skyrim er på mer lokale plan. 
Men det blir ikke mindre spennende av den grunn - plottvister og «wow»-øyeblikk er ikke forbeholdt hovedhistorien. 
I tillegg lever mange av de helt unike sidene ved «Elder Scrolls» videre i beste velgående. 

Én av disse opplevde jeg ved soloppgang noen dager etter at jeg hadde reddet en landsby fra blodtørstige vampyrer. 
Jeg fikk beskjed om at sollyset svekket meg, og at jeg hadde fått noen nye, litt skumle evner. 
Først tenkte jeg ikke så mye på det, men et drøyt døgn senere var det ikke lenger mulig å ignorere. 

Min figur, en rase med tobeinte og intelligente katter, hadde fått både rød øyefarge og påfallende lange hjørnetenner. 
Jeg fant aldri noen måte å bli kurert, ei heller om det i det hele tatt var mulig, men etter hvert oppdaget jeg hvordan man kunne holde «sykdommen» skjult. 

Resten av spillet snek jeg meg et par ganger i uken inn til sovende landsbyboere og drakk blodet deres. 

Følelsen av å snuble over «spill i spillet» er en gjenganger i «Skyrim». 
Gjennom det skyggefulle tyverilauget endte vampyrkatten min opp i et intrikat og politisk spill som i andre spill kunne ha fungert som hovedhistorie. 
Og det var disse som bød på noen av de beste opplevelsene jeg hadde i «Skyrim». 

«Skyrim» er ikke feilfritt. 
Ved et par anledninger måtte jeg laste opp igjen et gammelt lagringspunkt fordi noe ikke fungerte som det skulle. 
Særlig gjelder dette oppdrag hvor du skal eskortere andre. 
Minikartet kunne med hell vært synlig uten å måtte pause spillet og navigere en meny, og i konsollversjonen burde det vært mulig å «låse» kameraet mot enkeltfiender. 

Men den friheten man har i «Skyrim», den gode følelsen av at man aldri vil kunne oppleve alt Skyrim har å by på, at hvert dalsøkk skjuler nye eventyr, den kan ingen måle seg med. 
Spillutvikler «Bethesda Softworks» har ikke tatt noen snareveier, men har bygget opp en gigant av et åpent rollespill som overgår «Oblivion» på alle områder og vil være sjangerledende i lang tid fremover. 

Om «Oblivion» var spillet som splittet «Elder Scrolls»-fansen, så er «Skyrim» spillet som bringer dem sammen igjen. 

PS: 
Spillet er testet til Xbox 360. 

THE ELDER SCROLLS V: SKYRIM Plattform: 
Xbox 360, Playstation 3, PC Genre: 
Rollespill Alder: 18+ Utvikler: 
Bethesda Game Studios 
Utgiver: 
Bethesda Softworks 
Mer info (på Wikipeida) 
