Grønnsak i trikot
«Green Lantern» er en lunken superheltsuppe kokt på dvaske råvarer. 

FILM: 
Det står dårlig til med universet. 
Et grønt vesen med fuksiafarget hode nødlander på jorda og utnevner den dumdristige jagerpiloten Hal Jordan (Ryan Reynolds) til sin etterfølger. 
Med sin magiske ring får Hal superkrefter og den nye jobben krever at han pendler en del mellom jorda og Oa, planeten der Sinestro og en brokete forsamling av aliens legger planer for å holde universets ondskap i sjakk. 

Dette høres tilforlatelig ut. 
Superhelt som flyr mellom planeter. 
Det gode mot det onde. 
Viljen er grønn, frykten er gul og dama er blond ... så hvorfor tenker jeg på grønnsaker? 

Finner ikke tonen Hollywood har kokt opp et galaktisk antall superheltfilmer de siste årene og denne gangen er Martin Campbell kjøkkensjef. 
Newzealenderen har gitt oss stor underholdning med «The Mask of Zorro» og «Casino Royale», men denne gangen har han fått smakløse råvarer å jobbe med. 

For det første er grønnsakene kokt i hjel på forhånd. 
«Green Lantern» bringer ingenting nytt til sjangeren. 
Manuset er en vissen salat av klisjeer, Blake Lively (superpilot med sans for business, visstnok) er alt annet en livlig og filmen finner aldri tonen. 
I det ene øyeblikket strør en hardtarbeidende Reynolds om seg med til dels sjarmerende selvironi, før han svitsjer over til en høytidelighet som virker latterlig, all den tid han spretter omkring i en grønn trikot som minner mest om biologiplansjene fra ungdomsskolen. 

Trekant uten drama Filmen klarer ikke å gjøre sitt eget, eh, univers troverdig. 
Det virker som om Martin Campbell tror at man oppnår «suspension of disbelief» ved å la grønnsaker sveve et stykke over bakken. 
Man må velge toneart og det er mulig Robert Downey Jr. er krydderet som ville gjort denne suppa spiselig. 

Og apropos Ironman: 
Det er i grunnen smakløst (i overført betydning) å kalle Ryan Reynolds en grønnsak. 
Skal vi dømme ut fra guttens six-pack, kan han ikke ha gjort annet enn å pumpe jern og drikke protein siden han påtok seg rollen (jeg lurer på om kroppsbyggere tar daglige dramatimer for å virke troverdige). 

Kontrasten til Ryan the Body blir latterlig grotesk når filmens skurk, en stakkars forsker spilt av en relativt underholdende Peter Sarsgaard, forvandles til Elefantmannen. 
Trekantdramaet som oppstår mellom Grønnsaken, Elefantmannen og Blake Lively, er symptomatisk for filmens mangel på spenning. 
