Plateanmeldelse:Susanne Sundfør - «Ten Love Songs» 

Sundfør i utadvendt modus resulterer i pop med tyngde. 

«Ten Love Songs» 

Det har vakt en viss oppstandelse: 
Norges mest panegyrisk omtalte artist i moderne tid har gjort det klart at hennes fjerde studioplate skal være både mer dansbar og lettere til sinns – mer «pop» – enn det hun har laget tidligere. 

Men både Sundfør selv og vi vanlig dødelige fortjener dette, et lite pusterom. 

«The Brothel» (2010) og «The Silicone Veil» (2012) sørget for å etablere henne som kompromissløs kunstner. 
Samtidig var begge disse platene beske opplevelser, lettere å beundre enn virkelig å omfavne. 

«Ten Love Songs» er, nær sagt selvfølgelig, ingen lettvekterplate. 
Kjærligheten den tar for seg er ofte dypt ulykkelig, og ikke engang halvparten av de ti låtene kan forventes å sette et dansegulv i ekstase. 

Men det er ikke vanskelig å få øre på Sundførs mål: 
Å sukre pillene mer enn på forgjengerne. 
Å transformere klubbmusikk til pop slik Röyksopp gjør. 
Å forene hjertesorg med melodisk ekstase slik Robyn gjør. 

Det kan virke billig å ty til hennes ovennevnte turnépartnere som referanse her, men hun ville neppe sunget med dem uten å ha følt slektskap til det de driver med. 

På «Ten Love Songs» låter elektronikken som om den stammer fra klubb- og festivalliv, der maskineriet på «The Brothel» og «The Silicone Veil» hadde et visst preg av musikkhøyskole. 

Det viktigste elementet er selvfølgelig Sundførs stemme. 
Like vidunderlig elastisk som alltid; den smidige strupen leker så elegant med tonene at det er lett å overse hvor hardt hun til tider synger. 
Og hun gjør det over et bredt spekter av uttrykk. 

«Kamikaze» er en ganske god oppsummering av platen; den leker med et synthriff som bare er en hårsbredd unna å bryte ut i fullblods trance – men så skamløs er ikke Sundfør. 

Hun er ikke så sulteforet på listesuksess at hun tar «en Taylor», selv om jeg gjerne skulle hørt henne krysse klinger med en uhemmet hitprodusent som Max Martin. 

I mellomtiden er det stas å høre Sundfør gi seg i kast med disco, på hennes premisser, produsert av henne selv. 

Mørkt og seigt på «Accelerate», som er dramatisk nok selv før kirkeorgelet kommer brusende mot slutten. 
I samme gate, men enda mer fengende, er singelen «Delirious», som minner om ABBA i oppbruddsstemning. 

«Insects» representerer et hardere dansbart uttrykk, mens «Fade Away» har lyst og lett fortegn, og understreker Sundførs evne til å låte euforisk også i beherskede øyeblikk. 

I platens mer esoteriske ende vil mange merke seg «Memorial», som ville vært utmerket musikalmateriale, en ti minutter lang Broadway-drøm av en ballade som rundes av med et romantisk stykke klassisk piano og stryk. 

Enda mer bevegende er «Trust Me», hvor Sundfør synger alene mot trekkspill-lydende tangenter, og hvor det blir tydelig at hun er det nærmeste Norge kommer en Thom Yorke. 

Det låter som en bitter, sønderknust sjanti, men er samtidig så melodisk innsmigrende at resultatet blir uimotståelig. 

Og der har du «Ten Love Songs»: 
Mer lettfordøyelig enn Sundfør har vært tidligere, men med nok skygge til at man lærer seg å verdsette lysglimtene. 

BESTE LÅT: 
«Trust Me» 

* Slippes på Spotify fredag 13. februar. 
Tilgjengelig på øvrige plattformer mandag 16. februar 
