Lady Blabla
Utrolig at hun kan høres så kjedelig ut. 

|||ALBUM: 
Det kan virke rart at ei som bruker så mye krefter på å stikke seg ut høres så kjedelig ut. 

Men, det er vel også suksessformelen. 

Ved hjelp av spektakulær stil og lettlikelige låter har det bukseløse moteikonet lagt verden for sine føtter i løpet av et knapt år. 

Imponerende, men bonusalbumet «The Fame Monster» bekrefter at hun er best på iscenesettelse og singler. 

Selv i minialbumformat blir mangelen på originalitet slående. 

Her er ingen ambisjoner à la Furtado/Stefani/Madonna, her hviler man i 90-tallsdancen og tar blåkopier av sine kolleger. 

«Alejandro» kunne vært ført i pennen av E-type, «Speechless» er en Pink-sang, «Teeth» er en mash-up av Christina Aguileras «Dirrty» og «Candyman». 

80-tallsfesten «Dance in the Dark» og Beyoncé-duetten «Telephone» er vel verdt åtte kroner, selv om den siste gruses sammenliknet med ordentlig eklektisk dansemusikk om telefoni, eller rettere sagt M.I.A.s «U.R.A.Q.T». 
