Plateanmeldelse:Gaz Coombes - «Matador» 

Super-Gaz. 

Kunne det friste med et soloalbum fra vokalisten i et av de nå mer glemte bandene fra britpopens Adecco-liga? 
Ja, det kunne visst det. 

Det var urettferdig at Supergrass ikke rykket opp til A-laget da det kokte som verst på midten av nittitallet; de to første platene deres var fullt på høyde med alt Blur, Pulp og Oasis foretok seg. 

«Matador» er også flere hakk bedre enn soloplaten Damon Albarn døllet oss med i fjor, for ikke å snakke om Gallagher-brødrenes vaklende forsøk på ikke å gjenforenes. 

Coombes solosound er ikke milevis fra gamlebandet, men det er hans rufsete røst og episke melodiføring som er mest gjenkjennelig. 

Musikalsk er han åpen, ærlig, viktig og riktig på omslaget, et speilvendt «Heroes» – det er langt på vei en Bowie-hyllest, dette. 

Det medfører både storslagne ballader i «Hunky Dory»-stil, stjernestøvete rocklåter i Ziggy-gaten og en del dunkel Berlin-motorikk. 

Referansene blir hakket mer kontemporære også; den emosjonelle tyngden i «Detroit» og «Needle's Eye» har mye til felles med Smashing Pumpkins fra tiden da Billy Corgan var i kontakt med sin feminine side. 
Mens «Seven Walls» er et vakkert ekko av «OK Computer». 

Innimellom blir lydbildet noe overlesset, men ikke nok til å ta glansen fra en av de mest overbevisende – og overrumplende – platene vi får høre i år. 

BESTE LÅT: 
«The English Ruse» 
