«Blindsone» er hjerteskjærende rå og vond
Pia Tjeltas prestasjon er hinsides alt hun har gjort tidligere. 

Blindsone er en av de sterkeste og vondeste filmopplevelsene jeg har hatt på lenge. 
Hvorfor skal du se en smertefull film om et barn som forsøker å ta sitt eget liv og foreldrenes reaksjon? 
Av og til må vi stålsette oss og se hjerterå filmer rett og slett fordi de er viktige. 

Denne filmen er ikke underholdende, enkel eller morsom, men den har noe å si til oss alle. 
Budskapet er ikke komplisert, historien er heller ikke spennende eller original, men filmen gir et dypt humant portrett av hvordan vi reagerer i en akutt krise vi ikke er forberedt på, en krise som kommer fra blindsonen. 

Filmet i en tagning 

To jenter går sammen hjem etter håndballtrening. 
De snakker om mattelekser, tentamen og karakterer. 
Helt trivielle tenåringsting. 
I en liten sekvens snakker de om de slemme jentene, og du skjønner at alt ikke er idyll. 

Slik starter Blindsone. 
Kamera følger observerende med, men går ikke nært. 
Regissør Tuva Novotny tar et risikabelt grep når hun filmer alt i en enkel tagning. 
I likhet med Erik Poppes Utøya 22. juli er også Blindsone strippet for det vi tradisjonelt tenker på som filmatiske virkemidler. 

Det er ingen stemningsskapende musikk, ingen spenstige klipp, ingen vågale kameravinkler. 
Resultatet er realistisk og føles nært, rått, brutalt og uten filter. 

Novotnys valg er ikke uproblematisk. 
Det fører til dødtid med gåing i sykehuskorridorer, opp trapper, kjøreturer og slikt. 
Disse transportetappene gjør at historiens intensitet slipper taket. 

Startsekvensen er også nølende og famlende. 
Ettersom filmen utvikler seg, ser du at den er nødvendig. 
Men den kunne vært strammet inn. 
Dialogen mellom de to jentene flyter heller ikke helt godt og føles litt påtatt. 

Ren magi fra Pia Tjelta 

Blindsone er kanskje strippet for mange av de tekniske virkemidlene. 
Det som likevel gjør at dette er blitt en film helt utenom det vanlige, er skuespillerprestasjonen til Pia Tjelta. 

Tjelta har alltid vært god, men her går hun bortenfor godt spill. 
Hun spiller ikke, hun er legemliggjørelsen av sjokk, smerte og en gryende skyldfølelse. 

Det er vanskelig ikke å bli fascinert av virkelig gode kunstnere når de får deg til å glemme at du sitter og ser på en film. 
I rollen som Maria får Tjelta deg til å føle at du er i rommet sammen med henne. 
Jeg gjetter det er hardt arbeid og et stort talent som ligger bak, men for publikum er det ren magi. 

Pia Tjeltas innsats er hinsides alt hun har gjort tidligere. 
Hun er så til stede, så naken og sårbar at det nesten er uutholdelig å se på henne i det hun gradvis forstår hva som har skjedd. 
Hun løfter deg som publikum inn i sjokket og traumet. 

Lett å kjenne seg igjen 

Du blir med inn i samtalene med leger og pårørendesykepleiere som alle prøver å få kontakt med henne. 
Tjelta spiller ikke, hun er selve bildet på det å være i en situasjon som aldri skulle skje. 
Alle som har opplevd en alvorlig ulykke eller sykdom kan kjenne seg igjen i følelsen av avmakt i møte med sykehusapparatet. 
Leger prøver å være medmennesker, men oppfattes likevel som umenneskelige budbringere av dårlige nyheter. 

I Blindsone er det ikke selve historieforløpet som er det interessante, men hvordan det er å oppleve et sjokk, et traume. 
Filmen er ikke uten svakheter, men den byr på en enestående og sterk skuespiller som virkelig får vise hva hun er god for. 
Pia Tjelta er verd kinobilletten. 
