En poetisk collage over livets gang
I en tid da mange lager temmelige like sjangerfilmer, er det befriende at regissør Unni Straume tør å være eksperimentell. 

"remake.me". 
Regi/manus: 
Unni Straume. 
Med: 
Petronella Barker, Bjørn Sundquist, Liv Ullmann, Lena Endre. 
Norge 2014. 
1 time. 
Musikk: 
Nils Petter Molvær, Ole Paus. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

For å få utbytte av collagen med den underlige overskriften "remake.me" – gjenskap meg – bør man være opplagt. 
Det var ikke jeg da jeg så filmen første gang i Haugesund i august, og gikk dermed ganske tom ut av salen. 

Men gjensynet nå ble et oppløftende møte med en poetisk visjon av livet. 

Nøkkelen er å godta et eksperiment i skjæringspunktet mellom selvbiografi og filmografi, laget av en regissør født i 1955 som erkjenner at hun snart har 60 år av livet bak seg. 

To hovedelementer blir ledetråder i den visuelle veven hun spinner: 
Det ene er bilder av landskap og byer sett gjennom bil-, buss— eller togvinduer, det andre er scener fra hennes tidligere filmer. 

Reisebildene fanger inn snødekte marker langs fjorden i barndomsbygda nær Molde, en foss som kaster seg utfor et stupbratt vestlandsfjell, eller antikke ruiner i Roma. 

Disse, ofte vakre, scenene kan først virke ensformige, sågar intetsigende, helt til man ser dem som en metafor for Straumes livsreise, fra fødeklinikken i Molde, oppveksten på Nordvestlandet og helt til Italia der hun har bodd på senere år. 

Reisemotivet er intet nytt i hennes bildespråk. 
Debutfilmen "Til en ukjent" (1990) handlet om en jente som haiket fra Oslo til hjembygda. 
Klipp fra denne samt fra kortfilmen "Avsporing" (1993), begge i svart-hvitt, flettes inn i collagen. 
Sistnevnte har nydelige scener der den nå avdøde sangeren Anne-Lise Berntsen sporer av Tom Remlov ved å smyge sine ben mellom hans i en trang topkupé. 

Formmessig fungerer "remake.me" litt som det nå aktuelle skuespillet "Byen" av Martin Crimp på Rogaland Teater – vi inviteres til å dikte med og la bilder og brokker virke på oss. 

Slett ikke alle collagebitene sier meg noe. 
Det jeg ble grepet av, er dette: 
Mens landskapsbildene er tidløse og bortimot uendrede av årenes gang, avslører filmklippene nådeløst hvordan tiden har gått. 
Se bare hvor sjokkerende unge skuespillerne ser ut: 
Bjørn Sundquist som den tause, usikre, lengtende Thrane i møte med skjønne, lokkende Petronella Barker (Thranes metode, 1998), eller Kristoffer Joner på hotellrommet med en ømhetshungrig Lena Endre i "Musikk for bryllup og begravelser" (2002). 

Slik blir "remake.me" ikke bare regissørens meditasjon over erkjennelsen "jeg blir eldre", formidlet gjennom hennes fint dempede voiceover. 
Filmen blir også er kraftig påminnelse om alderdom for kinogjengere som har fulgt skuespillere gjennom en generasjon. 

Det hele akkompagneres vakkert med musikk av Nils Petter Molvær og Ole Paus. 
Sistnevnte høres i et radiointervju snakke om at når det siste oppbruddet kommer, er det ingenting å være redd for. 

Det blir trøstende ord i møte med Straumes sukk over at alt en dag er slutt og bare stillheten er igjen. 
