For mye av alt er aldri nok
UTSTILLING: 
Støyende raping fra en buk mettet på tomme kalorier. 
Mesteparten faller dødt til jorden. 
Overdose av trash-TV. 
Trond Borgen har ikke mye godt å si om utstillingen i Kunsthall Stavanger. 

Kunsthall Stavanger: 
Alex Bag, video, installasjon. 
T.o.m. 3. juni. 

Når Alex Bag leker med TV-konvensjonene, tar hun leken fullstendig over the top. 
Utstillingen i Kunsthall Stavanger viser at hun kun har ett styrende prinsipp for det hun lager: for mye av alt er aldri nok. 

Parodi og karikatur er åpenbare stikkord her. 
Bag setter sammen sine video-arbeider dels av scener med seg selv foran kamera, dels med andre i utstuderte teite roller, og dels med klipp fra diverse amerikanske TV-programmer. 

Det er allerede her det begynne å skurre for meg, for dette er i stor grad referanser til en TV-verden vi ikke kjenner her i Norge – programmer vi aldri har sett, noe som gjør det vanskelig å verdsette ironien og leken med virkemidlene. 
Og Bags virkemidler er grove og visuelt støyende; i en slags mediekritikk valser hun over det meste, enten det gjelder kunststudentens usikre holdning til kunsten og framtiden, en håpløs barne-TV-vertinne, klønete dansere etc. 
Metoden er ganske ensporet: smør tjukt på! 

Rått, ikke ferdig kokt 

Jeg kan godt tenke meg at et valg av én av disse videofilmene, med deltakelse i en godt kuratert, tematisert gruppeutstilling – altså plassert i en poengtert kontekst – kan fungere brukbart. 
Men når konteksten er Bags egne videofilmer for øvrig, blir dette til en stor overdose av trash-TV. 
Hun prøver å angripe betrakteren med forsøk på uslepen, direkte humor, og hun jobber sterkt for at vi skal finne dette morsomt. 

Jeg venter på øyeblikket da dette skal ta av, jeg venter på det uimotståelig morsomme og den beiske parodien, men den kommer aldri. 
I stedet oppslukes jeg av opplevelsen av det en amerikansk kritiker, som vurderte en utstilling i 2004, karakteriserer slik: 
Alex Bags utstilling er full av rått talent, men den mangler den ferdigutviklede typen: det vi ser er rått, ikke ferdig kokt. 

Kunsthallen skriver bl.a. at Bag bruker mørk humor til å ta et oppgjør med kunstens stygge bakside. 
Mens jeg sier at i så fall er det godt tenkt, men slett utført. 
Det er underlig med denne humoren, ironien og karikeringen som kunsthallen påstår finnes i denne utstillingen; for meg faller mesteparten kun dødt til jorden. 

Mer av det samme 

Installasjonen består av fargesterke puter som vi kan sette oss på for å se mer av det samme, på fem skjermer plassert på gulvet. 
Det er når Bag slik eksponerer seg i alle kanaler med mer av det samme, at summen ikke blir annet enn opphoping av trash-TV; det kunstneriske resultatet hever seg knapt over den TV-verdenen som parodieres. 

Fire skjødesløse tegninger gir oss enda mer av det samme; her har hun lagt papiret på TV-skjermen og tegnet direkte av et frosset stillbilde fra reality-programmer. 
Som tegninger er de verken gode eller dårlige. 
De er bare overskudd av en kunstnerisk praksis uten et godt nok grep eller perspektiv på virkemidler og innhold. 

Noen vil opplagt være uenige med meg. 
Kanskje er sitte-invitasjonen på gulvets puter ment å forhindre at seerne får for stor fallhøyde når de faller om kull på gulvet idet latteren står i taket. 

Sammenlign gjerne kunsthallens utstilling med den som vises akkurat nå i Stavanger kunstmuseum. 
Der makter Candice Breitz å skape videokunst full av subtil og sofistikert kritikk av massemedia. 
Slik får hun oss til å tenke selv. 
I kunsthallen opplever jeg Alex Bags videokunst som støyende raping fra en buk mettet på tomme kalorier. 
