Filmen har en inderlighet som dessverre er mangelvare på kino
«Den store stygge reven» er befriende barnslig og tullete. 

Den store stygge reven er ingen stor og stygg rev, men en sjarmerende reddhare. 
Altså, han er en rev som er lite fryktinngytende og klønete. 

Denne «paradoksale» reven er en av de mange fine rollefigurene i erkefranske «Den store stygge reven». 
Animasjonsfilmen var opprinnelig ment som en TV-serie. 
Det forklarer nok hvorfor filmen er tre historier – novellefilmer, egentlig – med de samme rollefigurene i den samme settingen. 

Filmen heter egentlig «Le grand méchant renard et autres contes ...» og er hjertebarnet til animatørene Benjamin Renner og Patrick Imbert. 

Formidlingsgleden og entusiasmen merkes. 
Selve stilen på animasjonen er minimalistisk, kanskje den til og med kan kalles rustikk. 
Dette er tegnet for hånd, men samtidig upretensiøst og smått elegant. 

Faktisk synes jeg «Den store stygge reven» var befriende barnslig og tullete. 
Alle tre historiene er tydelige, eskalerende, men likevel fjasete. 

En stork som mister en baby, og babyen må leveres til en familie i Avignon. 
En rev prøver å spise kyllinger, men blir i stedet kyllingenes adoptivmor. 
I den siste historien må julen reddes. 

Tankene går til flotte barnebøker som «Den lille prinsen» og A.A. Milnes historier om Ole Brumm. 
Men også Daffy Duck og Snurre Sprett virker å være inspirasjonskilder. 

I en annen anmeldelse i dag skriver jeg om den skuffende filmen «Book Club» og om hvordan den ikke tar sin målgruppe seriøst. 
«Den store stygge reven» er rettet mot de aller minste, men er et strålende eksempel på målgruppe gjort riktig. 
For det første har filmen mange elementer som ulike folk i alle aldre kan like. 
For det andre er filmen gjort med en inderlighet som dessverre er mangelvare på kino. 

Samtidig virker ikke «Den store stygge reven» å bry seg så veldig om trender eller andre animasjonsfilmer. 
Filmskaperne har valgt den stilen og fortellingene som virker riktige for dem, ikke for «markedet». 
Denne respekten for publikums intelligens – ja, selv de aller minste – er verdt å applaudere. 

«Den store stygge reven» er altså en fin film å se sammen med de minste. 
Historiene er enkle og akkurat passe rampete. 
Noen av de moralske valgene som tas av rollefigurene, er passe komplekse. 

I god, fransk tradisjon får vi av og til vite at «dette er en film», altså skuespill. 
Dermed tilføres disse «enkle» historiene en grad av filosofisk kompleksitet som jeg tror hjelper på barns evne til å forstå sammensatte situasjoner. 
