Dårlig oppdragelse
«The Odd Life of Timothy Green» tilbyr hul livsvisdom om kunsten å være foreldre. 

FILM: 
Når utgangspunktet er originalest, kan resultatet bli som banalest. 
«The Odd Life of Timothy Green» er en rar idé som er blitt et stykke søvndyssende konvensjonell Hollywood-realiisme. 
Det vil si at produsenten hyrer smellvakre vestkyststjerner til hovedrollene, tar av dem løsvippene, trekker på dem strikkejakke og plasserer dem i et utstudert shabbykoselig hjem med påfallende myk og smigrende belysning, på et pittoresk-falleferdig tettsted med undergangstruet hjørnestensbedrift. 

Opp av bakken 

Jennifer Garner og Joel Edgerton spiller Cindy og Jim, et par som må forsone seg med at de ikke kan få barn. 
Scenene der Cindy forsøker å oppføre seg som normalt, samtidig som hun stadig er like ved å briste i gråt, er det eneste som berører i «The Odd Life of Timothy Green». 

Paret drømmer seg bort og setter opp en liste som beskriver hvordan de tror akkurat deres barn ville vært. 
En natt bestemmer en svært målrettet og oppsiktsvekkende lesekyndig skjebne seg for å gi dem barnet de skildrer i stikkordsform i notatboken. 
Opp av et mørkt hull i bakken, i bokstavelig forstand, kommer Timothy, en nusselig gutt i barneskolealder. 
Men Timothy er annerledes: 
Han har blader på leggene, som er umulige å plukke av, og det er visst en sammenheng mellom bladenes gulning og Timothys liv med dem han insisterer på å kalle mamma og pappa. 

Dårlig idé 

Ideen med barnet som spirer frem som et slags tre, er original. 
Og det er kanskje en grunn til at den er original: 
Den er ikke spesielt god. 
Det magiske fenomenet i «The Odd Life of Timothy Green» plukkes ut av løse høstluften, den forklares eller forankres aldri, og virker ikke som noe mer enn et pussig påskudd for å vise hvordan selv kjærlige foreldre som Cindy og Jim, som mest av alt ønsker å gi barnet sitt en god oppvekst, kan kløne det til for seg og gjøre dumme valg. 

Budskapet er at det å gjøre feil er en uunngåelig del av det å være forelder. 
Men livsvisdommen er like hul som velmenende. 
Foreldrebekymringene og løsningene på dem er så platte at de umulig kan resonnere hos voksne mennesker med reelle foreldreerfaringer. 
Birollene har færre dimensjoner enn kortstokkens konger og knekter. 
Det hjelper lite med jeans og grovstrikket cardigan når det som er på innsiden virker som om det hører hjemme i en annen, fjern verden. 
