Maja Lundes nye roman er godt nytt, både for klimasaken og litteraturen
«Blå» kan seile like langt som «Bienes historie». 
Kanskje til Hollywood? 

Maja Lunde brakdebuterte som voksenbokforfatter med «Bienes historie» (2015), en storslått roman om menneskenes forhold til hverandre og til naturen. 
Den høstet kritikerjubel og bokhandlerpris, og ble en bestselger både i inn- og utland. 

Endelig er oppfølgeren her, og den gjør prosjektet hennes enda tydeligere. 
Det er godt nytt, både for klimasaken og for litteraturen. 

«Blå» er ingen direkte oppfølger, vi møter ingen av de samme menneskene. 
Men den er bok nummer to i det som skal bli en kvartett av klimaromaner, og er nært beslektet med «Bienes historie», både i tematikk og oppbygning. 
Bare at denne gangen er det ikke bier vi zoomer inn på, men vann. 

Norsk aktivist 

Også denne gangen hopper vi mellom tre tidsplan – fortid, nåtid og framtid. 
Men de er nærere hverandre, både i tid og rom. 
Det gjør romanen tettere og sammenhengen mellom historiene klarere, og jeg røper neppe for mye når jeg sier at de flyter inn i hverandre etter hvert. 

Egentlig består boka av bare to parallelle fortellinger, én lagt til nåtida og én til år 2041. 
Den tredje historien, den fra fortida, pusles sammen av nåtidskarakterens minner fra ungdomsåra. 
Hun heter Signe, og er en tidligere 70-tallsaktivist, nå 67 år gammel eremitt. 
Hun er oppvokst i en fiktiv, men gjenkjennelig vestlandsbygd, en av mange som har blitt rike på vassdragsutbygging. 

Da elva og fossene blir lagt i rør, splitter de Signes familie: 
Faren, biolog og innflytter fra Oslo, går i spissen for en nasjonal protestaksjon, mens mora, den lokale hotelleieren, blir storaksjonær i kraftverket. 
Det politiske blir personlig, både for Signe og faren. 
Slik er det også i nåtidsfortellingen, der hun styrer seilbåten «Blå» mot hjemlige trakter, for å ta et oppgjør med gamlekjæresten og hans nye, naturfiendtlige isbreprosjekt. 

Bilde på klimaendringer 

«Vann er aldri bare vann (…) 
Vann speiler verden», tenker Signe et sted. 
Slik kan også hennes historie forstås. 
Alt blir et bilde på noe i denne romanen. 
For eksempel: 
Signes hjemkommune vinner på kraftutbyggingen, mens bøndene og det lokale dyrelivet i nabokommunen Eidesdalen taper. 
Måten mange norske kommuner har tjent seg rike på heldig plasserte elver og fossefall, speiler måten vi nordmenn har tjent oss rike på oljeutvinning. 
Også her er taperne noen andre, for konsekvensene – klimaendringene – vil ramme folk sørover på kloden mye hardere. 

Det er noen av disse menneskene vi møter i bokas framtidsfortelling. 
Her handler det om en ung franskmann og den lille datteren hans, som har blitt klimaflyktninger i et skremmende knusktørt Sør-Europa. 
De ønsker seg nordover, til «vannlandene», men grensene er stengt. 
Dessuten må de vente på resten av sin lille familie, som kom bort fra dem underveis til flyktningleiren. 

Historien om pappaen David og lille Lou er den klart mest spennende i boka, full av uhyggelige scener der du frykter hva som kommer. 
Jeg tok meg selv i å sniklese nederst på siden flere ganger. 
Signes historie bruker lenger tid på å komme i gang, den glir framover i samme takt som den gamle seilbåten hennes. 

Men språket fungerer best i hennes partier. 
Hun er velstudert og velartikulert, assosierer mye, i lange setninger avbrutt av hyppige kommaer, som lager behagelige pauser, men lar deg ikke stoppe helt opp, bølger videre. 
Davids stemme får jeg ikke helt taket på. 
Han er yngre og mer folkelig, skoleavhopper, far i ung alder. 
Han bruker korte setninger og a-endinger, men bortsett fra det er stemmen så lik Signes, så reflektert og veltalende, at enhver umoden handling virker som et karakterbrudd. 

Mer hollywoodsk 

Etter hvert blir det klart at også denne boka, som «Bienes historie», handler om vanskelige forhold mellom foreldre og barn. 
Men også om forhold voksne imellom, alle menneskers behov for nærhet og fellesskap, hva et godt liv er. 
Og om barn som strever med å bli sett fordi de voksne har nok med å finne ut av alt dette. 
Det kommer best fram i to sexscener, der historielinjene speiler hverandre. 

Det er mulig å lese også denne delen av boka allegorisk: 
Vi, dagens verdensborgere, har nok med våre daglige utfordringer og konflikter, og glemmer framtidige generasjoner. 

«Blå» er en bok som vokser i deg etter hvert, den er rik på lag og undertekst. 
Men den er også mer melodramatisk, mer hollywoodsk enn «Bienes historie», særlig mot slutten. 
Det gjør det kommersielle potensialet enda større. 
Og det er en lysere bok, selv om den spår en dyster framtid for kloden. 
En framtid som kan få alt engasjement for klima og miljø til å føles som små dråper i havet. 

Men som Signe får høre, da hun slår fast at alle kampene hennes har vært forgjeves: 
«Du vet ikke hvordan verden ville vært hvis du lot være.» 
