Et steinhardt adjø
Slayers avskjedskonsert i Norge viste hvorfor bandet er legendarisk. 

Slayer er en av metallens absolutte storheter. 
Kvartetten fra California kom som et sjokk i jappetiden og skapte kontroverser med tekster og symbolbruk som tok for seg alt fra Satan til seriemordere. 
En enorm teft for drivende rytmer og saftige riff gjorde likevel at de ble et ansett band. 
Etter nesten 40 år på veien er dette deres avskjedsturné. 

De grånende bestefedrene på scenen i Oslo Spektrum er kanskje ikke så sjokkerende som de en gang var, men de kan fremdeles spille. 

Lydvegg 

Bandene Anthrax og Lamb Of God har satt riktig stemning i publikum med en rekke sjangerklassikere. 
Spesielt sistnevnte får det til å koke i folkehavet. 

Nå skjuler et forheng scenen. 
Hvert minste tegn til lyd møtes med utrop. 
Så begynner introen, med pentagram, kors og tunge gitarer. 
Og teppet faller. 

Slayer åpner med «Repentless», tittelkuttet fra sitt ferskeste album. 
Ikke det sterkeste de har laget, men en ålreit introduksjon. 
Publikum er i hvert fall med på notene med en gang, selv om det er når klassikeren «Blood red» kontant følger opp, at det virkelig eksploderer. 

En vegg av forsterkere fyller bakdelen av scenen, i kjent stil. 
De pumper ute blytunge riff, styggpene harmonier og heseblesende soloer mens frontmann Tom Arayas bass holder det hele sammen. 
Og det lyder selvfølgelig svært. 

Inn i mørket 

Exodus-gitarist Gary Holt, som tok over som annengitarist etter originalmedlem Jeff Hannemans død i 2013, har måttet melde avbud fra turneen etter sykdom i familien. 
Phil Demmel, kjent fra Machine Head, har hoppet inn på kort varsel og angivelig lært seg låtene i løpet av et døgn. 
Imponerende, og han gjør absolutt en god jobb med å holde følge med Kerry Kings stødige gitargalskap. 

Det er Araya, bassist og vokalist, som blir kveldens naturlige midtpunkt. 
En intens frontmann som vet hvordan han skal spille på publikumets forventninger. 
Han leder an inn i mørket, opplyst av flammekastere som lager peterskors og pentagrammer. 
Kanskje litt overtydelig, men Slayer har lov. 

Effektiv moro 

Låter som «War ensemble» er tidlig med på å sette stemningen. 
Selv om bandet står relativt stille mye av tiden, har de en imponerende energi. 
Tempoet er høyt og anmassende, noe som reflekteres i en nær konstant moshpit i midtdelen av publikum. 

Det er tydelig en fordel å ha en såpass rik katalog. 
Det er kanskje ikke alt de har gjort siden millenniumsskiftet som er like bra, men her gjør de en fin variasjon som gir alle generasjoner med fans noe å digge til. 
Tidvis kan det virke utmattende, men Slayer kan heldigvis begrensningens kunst – de er effektive uten at det fremstår som et pliktløp. 

I siste del av settet blir riffene seigere, uten at konserten mister moment. 
Seigt for Slayer er fremdeles hyperaktivt. 
Flotte «Hell awaits», som avslutter det ordinære settet, er et prakteksempel på dynamikken de kan hente ut fra enkle virkemidler. 

Et siste farvel 

Det tar selvfølgelig ikke lang tid før de er tilbake på scenen med de største hitene. 
Det er en spenning i luften idet lange gitartoner signaliserer at «Raining blood» er på vei, og sannelig eksploderer de svartkledde tilskuerne igjen. 
Akkurat dette kan Slayer. 

Avsluttende «Angel of death» blir en slags hyllest til Hanneman. 
Rørende på sin måte. 
Til slutt dras alle i crewet opp på scenen for et familiebilde og et siste takk på norsk jord. 
I det hele tatt en verdig avslutning fra et band som en siste gang viser hvorfor de er legender. 
