Ravatn skriver morsomt og klokt om livet på bygden
Velskreven, underholdende og klok bok om å forlate livet i Oslo. 

Hvem kunne ikke tenke seg å forlate en sliten toroms i byen til fordel for det gode liv på landet? 
Få flere kvadratmeter for pengene, leve i pakt med naturen og søke skogens ro. 
Men så kommer usikkerheten, vil man egentlig trives et sted hvor bussen går en gang i timen, og hvor kulturtilbudet begrenses til den årlige lokalrevyen? 

Godt da at forfatter Agnes Ravatn har tatt jobben for oss, og melder tilbake med sine stasjonære reisebrev fra et halvår på bygden i en bok som starter slik: 
«Det har vore ein slags fantasi som har dukka opp frå tid til anna: vende sivilisasjonen ryggen og flytte på landet.» 

Kort sagt, den vellykkede forfatteren Ravatn flytter fra tilværelsen på Frogner og til samboerens barndomshjem. 
Planen er å tilbringe foreldrepermisjonen der, men jeg ødelegger ikke leseropplevelsen ved å røpe at eksilet fra hovedstaden blir mer permanent. 

Tettstedet Valevåg ligger helt nord i Sveio, sør i Hordaland, og topper kanskje ikke listen over anbefalinger på det digitale turistanbefalingsstedet Tripadvisor til tross for at «Her ligg Valenheimen, sveitservillaen der Fartein Valen budde og komponerte heile sitt vaksne liv. 
Her kjem ekstremmetallbandet Enslaved frå. 
Her ligg ein kolerakyrkjegard, eit nedlagt fergeleie, ein planteskule, og en gard frå 1500-talet med 17 freda bygningar, der den første sykkelen i landet blei laga.» 

Ravatn har håp om å få skrivero, men koketterer også med at hun frykter å bli glemt nå som hun ikke er tilstede på den kulturelle scenen i Oslo: 
«Eigentlig er eg ein berømt offentleg person, som har avslått tallause TV-tilbod, tenkte eg av og til i stille fortviling, men alt desse skruppellause lokalpolitikarane ser er ei fantastisk bygdekvinne med fritidsproblem.» 

Redselen for å flytte (kanskje uansett hvor) bunner også i det å forlate nære relasjoner og nettverk. 
Men her har både skribenten og den biografiske personen Ravatn et trumfkort, nemlig den over 40 år eldre forfattervennen Einar Økland. 
Han er nærmeste nabo og samtalene med ham er også en viktig motor i boken. 

Øklands kloke livsfilosoferinger beveger seg langt bort fra den populære selvhjelpslitteraturens enkle råd om å «tenke seg selv lykkelig». 

Det er også i samtalene med Økland at boken blir noe mer enn morsomme reisebrev, men også en utforsking av hva som skaper mening i livet. 
Mens vår tid har fokus på individet, det enestående og spektakulære, sier vismannen fra Valevåg det slik: 
«Eg har jo den hypotesen at eg neppe er eineståande i nokon som helst fasong. 
Eg vil heller vere den som er vanleg på flest mulige måtar, ikkje den som er vanleg på berre ein måte og så ingenting anna. 
Ja ... eg trur i alle fall at lykke som mental tilstand eller eksistensiell endestasjon er språket som har villeia folk, det er ei språkleg feilslutning.» 

Ravatn skriver underholdende og morsomt, blant annet om de lange omveiene for å få internett i hus, og om hvordan hun blir forgapt i et selvbergingsmaraton. 

Den mest kostelige scenen kommer når hun en mørk natt søler tran utover hele badegulvet, og dette trekker inn i fugene og fører til lukten av død og fordervelse. 
Hun og samboeren ender med å kjøpe gården for ikke å måtte avsløre fadesen som førte til kronisk stank i huset. 

På veien mot de traninfiserte fugene, har Ravatn vist oss at livet på landet er vel så forlystelig som livet i byen, så lenge man har en god venn. 
