Et idéhistorisk skrekkabinett som må begripes
Lyrikeren Alf Larsen var glødende antroposof og jødehater. 
Hvor tok han det fra? 

Samtidig med at Jan-Erik Ebbestad Hansens gjennomgang av lyrikeren Alf Larsens etterlatte manuskript «Jødeproblemet» nå er kommet i bokform, publiserer Jan Erik Vold et essay om Larsens lyrikk under tittelen «Standhaftig havdikter». 
Her viser Vold den produktive dikterens melankoli og evighetslengsel, hans høystemte naturfornemmelser og lakoniske gravskrifter. 
Larsen var åpenbart en dikter med sterk vilje og velutviklet talent. 

Ingenting av dette handler det om i Ebbestad Hansens rystende bok om Larsens innbitte hat mot jøder og jødedom. 

Likevel kan vi mellom linjene i Larsens kvernende antisemittisme ane dikterens desperat himmelstormende lengsel etter totalitet, en sammenhengende forklaring på menneskehetens gåter, historiens negative spiraler og destruktive krefter. 

Lumre skikkelser 

En slik forklaring mente Larsen å finne i Rudolf Steiners metafysikk. 
Ebbestad Hansen viser skarpt hvordan Steiners esoteriske «åndsvitenskap» bærer i seg dogmer og teorier som passer inn i mer tradisjonell antisemittisme. 
For Steiner var «jøden» en anakronisme. 
Jødefolket hadde forvaltet en «folkeånd» som var blitt overflødig i og med «Golgatahendelsen», da blodet fra den korsfestede Kristus rant ned og blandet seg i jorden. 
Da skulle jødene ha skjønt at Kristus var den nye tids skikkelse, men når de ikke aksepterte dette, måtte det gå galt for dem. 

Disse teoriene framstår, i likhet med så mye av Steiners teoretiske univers, som tankespinn. 
Men det har fenget mange, og Ebbestad Hansen viser oss – med syrlig, tilbakholdt ironi – et galleri av lumre skikkelser, som i likhet med Larsen begjærlig grep slike tanker: 
Ingeborg Møller, Marta Steinsvik, Werner Haverbeck, Conrad Englert, og så videre. 

Motbydelig 

Antroposofer flettet «kristologien» sammen med fantasier om norrøne guder, de germanske folkenes fortrinn over jøder, og løse spådommer som aldri traff. 

Forfatteren trekker, ved hjelp av omfattende sitater og noter, dystre linjer til nazismens beslektede tankesystemer og dveler ved det ville paradokset Larsen bifalt: at nazismen skal ha vært en jødisk oppfinnelse, at tyskerne var blitt jøder, at jødene selv var skyld i sin skjebne. 

Dette er urovekkende og motbydelig. 
Antroposofers høystemte retorikk om lyset, solens ånd, frihet og individ, kombinert med nedsettende merkelapper på «negre», «farvede», jøder, materialister, modernister, humanister, og så videre, skaper et idéhistorisk skrekkabinett som må begripes, ikke minst i vår tid, da intoleranse, neonasjonalisme og tanker om folkeslagenes essensielle kvaliteter vinner terreng. 
