Sørgelig sløsing
Sørgelig misbruk av to giganter. 

HANDLER OM: 
To av New York-politiets tøffeste detektiver innhentes av fortiden. 
En seriedrapsmann er løs, med forkjærlighet for poetiske dødsdommer over noen av samfunnets verste forbrytere. 
Hvem er han? 
Stadig mer peker i retning av at han må være en politimann - antakelig en veteran, antakelig en av de tøffeste... 

DOM: 
Det burde vært en sann svir av et mestermøte: 
Robert de Niro og Al Pacino for første gang sammen siden «Heat» - der deres møte stort sett var én scene. 

Denne gangen henger de sammen - hele tiden. 

Og riktig nok: 
Det er eim av gammel storhet fra filmverdenens alfa-hanner. 
I noen enkelte, få scener. 
Særlig innledningsvis synes de å ha det moro sammen, med enkelte trivsels-replikker og spor av buddy-stemning. 

Men ganske snart går det fryktelig galt. 
Et såkalt intrikat opplegg blir bare forstyrrende uklart. 
Mens drapsofrene faller som frosne fluer, ledes man på et så overveldende opplagt spor at man vet det ikke kan være løsningen. 
Alternativet blir derfor grusomt tydelig. 
Det blir verken spenning eller stemning. 

D`herrer De Niro og Pacino oppfører seg etter hvert mer som innomstikkende gjester på filmsettet, enn som sultne actionleverandører. 
Det er faktisk ikke underlig: 
Manuset gir dem minimalt å levere; i etterkant er det ikke én minneverdig scene å erindre. 
Det er nesten «godt» gjort - skuespillerne tatt i betraktning. 
Det verste er at man synes nesten synd på dem - med følgende kjetterske tanke: 
Er dere blitt for gamle, gutter? 

Det tror jeg ikke. 
Det er manus og regi som svikter. 
Grunnleggende. 

Huff & huff! 

JON SELÅS 
