Bedre sent enn aldri
Det tok noen år før Europa fikk stiftet ordentlig bekjentskap med «Dragon Quest»-serien. 
Men debuten imponerer kraftig. 

Red. anm.: 
Dette spillet kom ut i våres, men på grunn av spillmessen 
E3 og andre hindere i veien, fikk vi ikke anmeldt det den gang. 
Maren har derimot kost seg voldsomt i sommer, og når terningkastet er såpass høyt, er det bare å lage ekko fra tittelen på anmeldelsen: 
Bedre sent enn aldri. 

Det var en gang for lenge, lenge siden - faktisk helt tilbake i steinalderen, eller 80-tallet som det også kaltes - en spillserie som etter hvert oppnådde en utrolig suksess i Japan. 

Faktisk ble serien så populær at det per dags dato har kommet ut hele åtte spill. 
Dermed spratt «Dragon Quest» rett opp til toppen av salgslistene og sitter fortsatt stødig på sin trone som en av de mest bestselgende spillseriene i Japan. 

Og det er velfortjent - «Dragon Quest: The Journey of the Cursed King» er et spill i toppsjiktet av sitt slag. 

Men av merkelige grunner har denne RPG-serien for det meste holdt god avstand til både Europa og Amerika. 
Helt til nå. 
Man kan derfor ikke annet enn hoppe av glede og klappe i hendene, når spill nummer åtte i serien endelig har funnet veien vestover og slått seg ned på hyllene i europeiske spillbutikker. 

«Dragon Quest: The Journey of the Cursed King» er på en måte litt som å spille et lappeteppe av et lite knippe Askeladden-eventyr à la Asbjørnsen og Moe. 
Som i de fleste rollespill-spill, reiser du ut i verden sammen med et lite knippe følgesvenner. 

I ditt følge finner du blant annet den runde ex-forbryteren Yangus med grov aksent og stor slagkraft, krigeren Angelo, en ung frøken ved navn Jessica som har mer ben i nesa enn en steinbit og en liten grønn gnom som tviholder på en hest han hevder er hans datter. 

Disse er kilde til mange herlige morsomheter. 
I tillegg er spillet gjennomsyret av en herlig humor som tar bolig i de små detaljene, i alt fra dialogen til navnene på fiendene som dukker opp ute i villmarken. 
«One Knight Stand», er bare ett eksempel på kreativ navngivning i spillet. 

En annen stor styrke i «Dragon Quest: The Journey of the Cursed King», er arbeidet som er lagt ned i karakterene man støter på underveis. 
Det er noe med den helhetlige måten skikkelsene presenteres på, hver og en med personlighet og egenart som ligger forankret i de små tingene: det ligger tanke ikke bare i deres utseende, klesstil og stemme, men også i deres gange, aksent og ordvalg. 

Man får inntrykk av at skikkelsene ikke bare eksisterer i de stundene man møter dem på skjermen, men at de også har hatt et liv i fortiden og at de fortsetter å leve videre når man snur ryggen til dem og vandrer videre. 

Likevel er det kanskje aller mest den store variasjonen i spillingen som gjør dette til et toppspill. 
I tillegg til de tradisjonelle rollespill-elementer som erfaringspoeng, oppgraderinger, turbasert kampsystem og tilfeldige fiender som hopper opp av bakken når man flytter seg fra A til B, videre til C via F og tilbake til B igjen, er spillet mettet med andre oppgaver - for eksempel den magiske sorte gryten som på magisk vis lar deg trylle frem mektige objekter av ingrediensene du putter i den - som beriker spillet. 

Selve kampsystemet er veldig lett å lære, men akkurat så utfordrende at du høyst sannsynlig i de fleste situasjoner vil komme til å benytte deg av mulighetene spillet innehar til å foreta strategiske valg. 

Det eneste store irritasjonsmomentet jeg mener er verdt å nevne er likevel knyttet til nettopp kampsystemet. 
Hvert vellykkede møte med fiender blir nemlig avrundet med en i overkant lang seierssekvens som ikke kan hoppes over. 
Etter noen hundre repetisjoner, begynner den å gnage litt på tålmodigheten. 

Men denne frustrasjonen utgjør likevel intet mer enn summingen av en liten mygg i en sverm av gaulende sommerfugler og er absolutt ikke nok til å forringe spillopplevelsen i vesentlig grad. 

Omgivelsene tar pusten fra deg og spillet lar deg bevege deg i en så enorm verden at du kan vandre rundt i evigheter. 
Jeg skal ikke gå så langt som å hevde at man kan lukte duften av blomstene i enga og kjenne vinden stryke deg om kinnet, men det er jammen ikke langt unna. 

Utviklerne bak «Dragon Quest»-serien er Level 5 som tidligere har stått for det storslåtte spillet «Dark Chronicle som fikk ufortjent lite oppmerksomhet her til lands. 
Var du dog blant de som ikke gikk glipp av denne lille perlen av et spill, vil du glede deg over å finne igjen mange av de tingene som gjorde «Dark Chronicle» til en god spilleopplevelse. 

Ett av de største likhetstrekkene mellom disse to spillene, er Level 5s barnlige og lettere tegneserieaktige stil med sprekere farger enn «Homsepatruljen». 
Men la deg ikke lure! 
Til tross for at spillet til forveksling ser ut som en krysning mellom vestlige tegneserier for barn med enkelte trekk fra japansk anime-kultur, er det aldeles ikke bare for de yngste av oss! 

Det er ingen tvil om at «Dragon Quest: 
The Journey of the Cursed King» kommer til å befinne seg i toppsjiktet av årets RPG-spill når 2006 går mot sin slutt. 
Skulle regnskyer gjøre seg påtrengende og erstatte sommersola på den blå himmelen, er dette derfor et fint spill å fylle resten av sommerens ferietid med. 
