«Candide» anmeldt av Mona Levin:Dette er et stort løft for Bergen Nasjonale Opera og Harmonien 

«Candide» i Grieghallen er effektiv, strømlinjet og full av referanser til vår egen tid. 

100-årsdagen for den legendariske amerikanske komponisten, dirigenten og pianisten Leonard Bernstein feires over hele verden for tiden. 

Mange steder, som i Bergen, står den festlige, sarkastiske og kyniske musikalen Candide for hovedmarkeringen. 
Den er fra 1956, men ble omskrevet og bearbeidet omtrent sammenhengende så lenge Bernstein levde – og den lever nå bedre enn noen gang. 

Versjonen i Grieghallen er fra 1989. 
Den er effektiv, strømlinjet og full av referanser til vår egen tid, noe komponisten neppe forutså. 
Men at dårlige tider slår inn, kan man alltid stole på. 
Candide er som skrevet for Trump-æraen. 

Glitter and be gay! 

Musikalen, basert på Voltaires beske roman fra 1759 som gjør blodig narr av datidens tåpelige optimismefilosofi, er også en avkledning av Amerikas syn på seg selv som urokkelig på det godes side, uansett. 

Mens unge Candide hevder at alt er for det beste i den beste av alle mulige verdener, uansett hvor mye forferdelig han selv og kjæresten Cunegonde utsettes for, forteller musikken at livet er kort og lykken flyktig. 

Kast deg like godt ut i fornøyelser og glitrende stas i dag, for i morgen kan alt være over. 
Glitter and be gay! 

Ble en kultmusikal 

Bernstein var politisk interessert på venstresiden og opprørt over sin samtids mange skjevheter. 
Senator Joseph McCarthy så kommunister overalt og drev ren heksejakt på alle som kunne mistenkes. 

Selv mistet Bernstein en periode i 1950-årene passet og dirigentjobbene, men han slapp å vitne for komiteen for uamerikansk virksomhet. 
Da forfatteren Lillian Hellman ble svartelistet, kontaktet hun Bernstein og foreslo samarbeid om et alternativt Broadway-show over Candide. 

I musikalen kunne de, under dekke av 1700-tallets inkvisisjon, korrupsjon, religionsforfølgelse og oppdagelsesreiser med folkemord og smittsomme sykdommer som resultat, slå ned på politisk maktmisbruk og undertrykkelse. 

Candide ble ingen suksess på Broadway, men slo til gjengjeld an på universiteter over hele USA. 
Den ble en kultmusikal. 

Fortredeligheter 

Med Kevin Whately som lun og morsom forteller kastes publikum inn i den mangslungne handlingen. 
«Henger dere med?» spør han etter et par minutter, mens Dr. Pangloss underviser i optimisme. 
Candide og Cunegonde sverger hverandre evig kjærlighet, en krig i hjemlandet Westphalia (les West Failure) fører dem fra hverandre, og hun blir drept. 

Hun gjenoppstår, som de andre etter tur. 
Etter utallige skipsforlis, jordskjelv, sykdom, brann, epidemier, slaveri, prostitusjon, pisking, rikdom, fattigdom, svindel, til og med kjedsomhet, møtes de to til slutt i vissheten om at det beste er å dyrke hjemmets hage. 

I mellomtiden klarer Dr. Pangloss å fremstille sin syfilis som en kjærlighetsgave. 
The Old Lady har solgt sin ene rumpeball under en sultkatastrofe, Paquette (Kitty Whately) og Cunegonde (Vuvu Mpofu) klarer seg på den eneste måten de kan og høster og mister juveler. 

To catwalks leder de tidsriktig kostymerte sangerne gjennom orkesteret til forscenen, der Thom Southerlands regi skaper nødvendig liv. 

Musikalsk seier 

Bernsteins musikk spenner over alle landegrenser, rytmer og motrytmer, fra madrigal til jazz, fra latinsk til skotsk, fra klassiske til skeive harmonier, fra ompa til sødme på et øyeblikk. 

Alt samles i den velkjente ouverturen, sprelsk ledet av kveldens diskrete kruttønnedirigent, Karen Kamensek, og eksplosivt velspilt av orkesteret. 

Koret gjør en stor innsats, også i rollespill. 
Det er en viss forskjell på solistene: 
Noen er morsomme, syngende skuespillere. 
Gidon Saks er den ideelle Dr. Pangloss, elegant og fordervet, med utsøkt diksjon. 
Andre synger praktfullt, men er ikke så lette å forstå. 

Anthony Gregory (Candide) og David Curry (Guvernøren) kombinerer fagene. 
Tangoparodien «I am so easily assimilated» ligger godt for Randi Stene, og Vuvu Mpofu glitrer i den krevende koloraturarien «Glitter and be gay». 

Dette er et stort løft for Bergen Nasjonale Opera og Harmonien, og det gir også Leonard Bernsteins Candide et fortjent nytt løft inn i repertoaret. 
