Den store klassefesten
Kunstprosjekt møter spillefilm med mobbing, minner og hierarki som tema. 

Våger vi å være ærlige, erindrer nok de fleste av oss at vi en eller annen gang i løpet av skoletiden var med på en eller annen form for mobbing, det være seg utfrysing, erting eller utspekulert plaging. 

Som voksne kan vi avskrive det som en ubehagelig konsekvens av å være barn, underlagt barnets uvitenhet, dumskap eller gruppepress. 

Men der vi kan redusere handlingene våre til en kulten, gjerne fortrengt parentes i livet, har det vi gjorde preget hele barndommen til mobbeofferet, og dermed også voksenlivet. 

Det er utgangspunktet for performancekunstneren Anna Odells hybridfilm «Gjenforeningen». 

Odell skapte skandale med filmen «Okänd, kvinna 2009-349701», som var eksamensarbeidet hennes på Kunsthøgskolen. 
Her rekonstruerte hun sin egen sykehistorie, ved å iscenesette seg selv som psykotisk selvmordskandidat på en bro i Stockholm. 
Hun ble plukket opp av politiet og innlagt på psykiatrisk akuttmottak. 
Målet med prosjektet var å synliggjøre maktstrukturer innen psykiatrien, samfunnets syn på psykisk sykdom og offerrollen hun mener den syke pådyttes. 

Maktstrukturer og offerrolle er tema også for «Gjenforeningen». 

20 år etter ungdomsskolen møtes klassen til fest. 
Men der de andre mimrer om vennskap og samhold, kan Anna Odell fortelle en ganske annen historie. 
Og det gjør hun. 
Til gagns. 
Midt under middagen. 

Filmen blander, eller snarere forener, kunstnerisk iscenesettelse og virkelighet, med et fryktelig, men også fruktbart ubehag som resultat — både for medvirkende og tilskuere. 
Mens Odell ransaker sine klasse-«kamerater», minnene deres, beveggrunnene deres, ser vi hvordan strukturene fra den gang lever i beste velgående, og holder Anna i samme utenforskap som hun var i som barn - forsterket av hennes nye posisjon som «skandalekunstner». 

Interessant nok blir Annas pågående ransaking etter hvert irriterende også sett fra salen. 
Trass sympatien for henne og det rettferdige i konfrontasjonene hun bedriver, minner hun etter hvert om disse menneskene som, drevet av elefanthukommelse og selvrettferdighet, til stadighet maser og gnåler om fortidige hendelser, med krav om at du skal redegjøre for dine motiver og uttalelser, i detalj. 

Det smått geniale er at prosessen dytter i gang en uvegerlig ransakelse i meg selv, der spørsmål og erindringer tyter ut som ekle ormer. 

Hva var det vi gjorde mot Turid den gangen i sjette klasse? 

Hvordan behandlet vi egentlig han der, ... var det Leif han het? 

Hva ville jeg selv gjort i en sånn situasjon? 

Hva ville jeg svart henne? 

Hva skyldes det at vi har så ulik oppfatning av hva som hendte? 

Odells film er nok et bidrag i den pågående strømmen av selvbiografisk kunst, og som sådan holder den minst to baller i luften samtidig. 
Den insisterer på kunstnerens rett til å bruke egne, subjektive minner. 
Samtidig - ved å vise ubehaget i å bli fremstilt av andre, tolket gjennom deres blikk og erindring, problematiseres kunstnerens rett til å skrive levende mennesker inn i sitt eget verk. 
Slik viderefører filmen debatten som fulgte i kjølvannet av Karl Ove Knausgårds romanprosjekt «Min kamp». 

Odells metode er ytterst subtil, i og med at filmen bare til en viss grad klargjør hva som er iscenesatt, hva som er sant og hva som er virkelig/«virkelig». 
Effekten er ubehag, uansett, og det av et slag vi har såre godt av å få slengt i fleisen. 
