Si meg hva du husker, og jeg skal si deg hvem du er
To diktere bruker erindringen som springbrett. 

Med Karl Ove Knausgård og Tomas Espedal i spissen har den ene norske forfatteren etter den andre de siste åra hengitt seg til det levde livet når de har lett etter motiver i diktningen sin. 

Bruker man sitt eget liv som kilde til sine fortellinger, stiller det visse krav til hukommelsen. 
Den er en slu følgesvenn, og slett ikke alltid til å stole på. 
Derfor er det logisk når forfattere som bruker erindringen som kilde, kaller det de henter opp, for roman, dikt, noveller, i hvert fall en form for skjønnlitteratur. 

En gresk gudinne 

Heller ikke memoarforfattere eller historikere kan stole hundre prosent på at de husker ting riktig. 
Alle fra politifolk til psykiatere vet at øyenvitner husker feil, fordreier virkeligheten, forstørrer, forminsker, overdriver, rasjonaliserer, redigerer, glemmer eller pynter på det de har opplevd. 

Hos de gamle grekerne, som det heter, var Mnemosyme, datter av himmel og jord, guden for ordene og språket, men også hukommelsen. 
Med Zevs fikk hun ni døtre, de såkalte musene, som representerte kunst og diktning, inkludert dans, teater, historie og astronomi. 
Gjennom henne sto minnet og kunsten i nær forbindelse med hverandre. 

«Jeg husker» 

Nå kommer to bøker, begge meget velformulerte, som bruker uttrykket «Jeg husker» som en mantra. 
Hver eneste setning i bøkene til Joe Brainard (1942-1994) og Joakim Kjørsvik (39) starter med disse to ordene. 
Det som huskes, spenner fra det betydningsfulle til det tilsynelatende bagatellmessige. 

Joe Brainards bok kom ut i 1975 og har siden fått en viss kultstatus. 
Den forteller mange snåle fakta om forfatterens prioritering av sine erindringsøyeblikk. 
De viktigste av dem har å gjøre med Brainards erkjennelse av sin egen homofili, blant annet i avsnitt der New York-poeten Frank O’Hara kommer inn i bildet. 
Men det er likevel å snevre temaet kraftig inn å hevde at dette er bokas hovedtema. 

Novellistisk 

Det er vanskelig å tro at Joakim Kjørsvik ikke har vært borti Brainards bok. 
Konseptet med «jeg husker» er såpass spesielt at noe annet ville være merkelig. 
Han har likevel sin egen vri på bruken av dette utgangspunktet. 
Hvert korte eller lange avsnitt i boka handler om et eller annet menneske. 
Tekstene får et preg av å være noveller, ofte både vittige, absurde og tragiske. 

Også hos Brainard utvides brokkene til små fortellinger innimellom, men som regel er de meget korte, ofte bare én setning, som til gjengjeld kan gi sterke assosiasjoner. 
Mange av tekstene er erotisk ladete, men de kan også være aforistiske og humoristiske, som her: 
«Jeg husker hvor vanskelig det var å tørke av seg et stivt smil med stil.» 

Selvsagt er denne dikteriske strukturen egentlig umulig å bruke mer enn en gang, fordi den er så særpreget. 
Likevel er den samtidig såpass besnærende at enkelte har latt seg friste. 
Lekenheten i prosjektet minner om de franske Ou-Li-Po-dikterne, og den første som brukte Brainards teknikk, var Georges Perec, i et verk som heter «Jeg husker» («Je me souviens», 1978). 

«Selvportrett» 

Det er likeledes naturlig å trekke inn Eduard Levés «Selvportrett» (2005, norsk utgave 2011), som også er en samling kortfattede, likt formulerte erindringer fra et levd liv. 
Den gjentagende formen minner om at livet ruller framover som en klokke, time for time, mens innholdet i hver formulering understreker hvordan øyeblikkene endrer seg fra det monotone og hverdagslige til det dramatiske og sensasjonelle. 

Blant de som har brukt en slik form for gjentakelse på en kreativ måte, er poeten Terje Dragseth, i fjorårets diktsamling «Jeg skriver språket». 
Her er det formuleringen «Jeg skriver» som har en suggestiv, språklig effekt. 
Hos Joakim Kjørsvik er fellesnevneren mennesker, venner, fiender, tilfeldig forbipasserende eller betydningsfulle forbindelser. 

Medopplevelse 

Til sammen har Kjørsvik, som har en novellesamling og en roman bak seg, skrevet en strålende oppvekstskildring, der jeg-personen skildres gjennom de mange møtene boka forteller om. 
De veksler fra barndom og skole til jobb i bokhandel eller minner fra militærtjenesten. 
Møtene er skildret med en detaljrikdom og poetisk snert som gjør leseren til en deltaker i livet til forfatteren. 

Denne evnen til å skape medopplevelse har Kjørsvik til felles med både Brainard og Levé. 
Den repeterende stilen gjengir verden som en kjede av observasjoner og møter med tilværelsen, som til sammen blir det vi kaller livet - det tragiske, komiske, trivielle og dramatiske - som nådeløst tikker seg nærmere sin avslutning. 

Mennesker dukker opp og ned av «tidens elv», som Mao kalte det og som Per Petterson har sitert i en romantittel. 
Snart er vi vasket vekk, men ikke ennå, ikke så lenge noen erindrer oss. 
Som Kjørsviks korteste formulering lyder: 
«Hvor mange av de jeg husker, har glemt meg?» 
