Et lite «fuck you!» fra teaterets yttergrenser
Festspillene 

Teater/performance 

Vinge/Müller: 
«Panini-BoysRoom» 

Sentralbadet 

NB: 
Denne «anmeldelsen» er skrevet på grunnlag av de første 5 timene og 19 minuttene av forestillingen «Panini-BoysRoom» i Sentralbadet fredag kveld. 

Da var luften astmastinn, og det virket som teaterkompaniet Vinge/Müller hadde gått litt tom for krutt. 
«Mor» i stykket hadde nettopp satt fyr på en utstillingsdukke på terrassen utenfor, og den nakne «Faderen» hadde revet opp deler av scenegulvet, til vaktenes store bekymring. 

Og alt det der kan vel knapt kalles særlig symbolsk originalt eller provoserende. 

Ellers skulle man ønske at gode, gamle Sigmund Freud kunne vært her nå, for å sette stykket i psykologisk kontekst. 
For at dramaet Vinge/Müller steller med er dypt freudiansk, tror jeg vi kan bli enige om. 

Dessuten kan du nesten ignorere de tre slappe hjertene jeg har gitt denne forestillingen. 
Vanlige kriterier for teaterkritikk passer ikke helt på totalteater som dette. 

«Panini-BoysRoom» er et helt annet univers, bortenfor begrepene og hinsides vanlig dramaturgi. 
Her er det hver publikummer for seg selv. 

Jeg var ikke på den famøse «Vildanden»-forestillingen under Festspillene i 2009, da direktøren selv stanset rabalderet etter ni timer. 

Men etter å ha sittet skikkelig ukomfortabelt gjennom seansen fredag, lurer jeg på om publikum er de egentlige hovedaktørene i denne visuelt ragnaråkkenrollende odysseen. 

Hver og en får snakke for seg, men det aner meg at bare ryktet om denne duoen gjør at de fleste stiller opp med skrekkblandet fryd, og en forventning om å få testet sine egne grenser, kjenne på den delen av sjelen som trekkes mot det absolutt mørkeste. 

«Panini-BoysRoom» er en pest og en plage, men også dvelende vakkert og spektakulært. 
Ensemblet har bygget en fabelaktig scenografi i det gamle svømmebassenget. 
Et slags bygdevilla fra 1970-tallet, som også er et tempel for traumer fra alle barndomsmareritts hellige moder. 

Her er en guttunges oppvekst på 1980-tallet rekonstruert med manisk sans for detalj: 
Pop-plakatene, LP-platene, en lang og klønete deklamasjon om kvaliteten på Madonnas plate «True Blue», og store deler av Robert de Niros legendariske monolog fra filmen «Taxi Driver». 

Veggene er pyntet med detaljtegninger av stjernespillerne fra fotball-VM i 1982, og fungerer samtidig som en hyllest til det norske landslaget som klarte å slå England i 1981. 
Stykket er også en del av Vinge/Müllers livsprosjekt, som er å skjære seg gjennom Ibsens samlede verker med motorsag. 

Det finnes hentydninger til «Byggmester Solness» der inne et sted. 
Kanskje tydeligst som klisjé da Vinge river ark fra en Ibsen-bok og fortærer dem sammen med proteinpulver og bananer. 

Joda, «pumpe opp og fortære Ibsen». 
Vi tar den. 

Men her er undringen over fenomenet «fotball» mest påtrengende. 
Ikke minst da «Dag Solstad» blir stående i gode 20 minutter og lese fra «VM i fotball», som Solstad skrev sammen med Jon Michelet i 1982. 

En herlig scene. 
Det er også rekonstruksjonen av den legendariske semifinalen mellom Frankrike og Vest-Tyskland fra samme mesterskap. 

Vegard Vinge gjør som forventet merkelige ting med kroppen sin. 
Det er sikkert prisen å betale for å være ekshibisjonist av syvende grad. 

At han stikker en spruteflaske med gulmaling opp der du vet, eller urinerer i sin egen munn, er sikkert en test på publikums tålegrenser. 
Men hans kroppslige eksesser virker mest som barnslig narsissisme, og er ikke så fryktelig provoserende. 

Det finnes andre og mer tankevekkende elementer her, som fester seg bedre i under- og overbevisstheten. 

Blant annet en rekke truende videoer, en gåtefull guttunge med Burger King-caps og Joy Division-trøye, kanskje stykkets mest urovekkende og passiv-aggressive type, med et mildt sagt brutalt morskompleks. 

Stykket er som ventet oversprøytet av blod og pornoestetikk. 
Overforbruket av skremsel fra splatter-sjangeren gjør at sjokkeffekten avtar fort, og man kan nesten spørre seg om Vinge/Müller er i ferd med å gå ut på dato. 
Det finnes skumlere ting nå: 
Putin. 
Trump. 
Kim. 
Sosiale medier. 
Sånne ting. 

Men stykket har jo en del kalkulert komikk og kontraster. 
For eksempel da «Mor» serverer publikum pølse i lompe, mens Vinge selv er travelt opptatt med å penetrere en utstillingsdukke med elektrisk drill. 

Kanskje Vinge/Müllers prosjekt i grunnen handler om å utfordre moderne menneskers liberale refleks, og sjekke om de virkelig er klare for å kjenne på kunstens og ytringenes grenser. 

I så fall gjør de en god jobb. 
Jeg tror de fleste som ser stykket, kjenner på ett eller annet tidspunkt at det sitter en småborgerlig jævel langt der inne et sted og roper «Stopp! 
For Guds skyld, stopp!». 

Så jeg tror vi sier 1-0 til Vinge/Müller, og rett til finalen for dem begge. 
Der møter de en topptrent virkelighet, som sannsynligvis vil slå dem ned i støvlene etter hvert. 

Vi får bare ønske dem lykke til, så lenge. 
