«The Biggest Loser Norge» er folkelig slanke-tv som er lett å elske
Du skal være bra kynisk for ikke å heie på disse folka. 

ANMELDELSE: 
Allerede før premieren på den norske utgaven av «The Biggest Loser», har programmet rukket å bli utskjelt. 
Å lage underholdning av og med overvektige er tydeligvis betent. 

Samtidig er halvparten av Norges befolkning overvektig, og mange vil kjenne seg igjen i tematikken. 
Sånn sett er det vel strengt tatt på høy tid med en ny runde folkelig slanke-tv. 

Og spesielt kontroversielt er programmet ikke blitt. 

Smittsomt samhold 
De som har sett den amerikanske versjonen vil kjenne igjen mye. 
Vi følger tolv deltakere på to lag, med hver sin trener, gjennom beintøff trening, konkurranser og livet mellom øktene. 

Etter hver uke veies deltakerne. 
Laget som har gått ned færrest kilo i prosent av kroppsvekt, må velge én av de to svakeste for hjemsending. 

Veiingen er nok den mest utleverende delen av programmet. 
Men det blir aldri pinlig eller for nærgående. 

Programleder Henriette Brusgaard leder det hele på en nøktern og verdig måte. 
Samtidig smitter deltakernes samhold over på seerne. 

Lette å elske 
Og det er nettopp deltakerne som skiller «The Biggest Loser» fra annen reality-tv. 
De tar ikke på seg noen rolle eller krangler om oppmerksomheten. 

Dette er ekte mennesker, som snakker dønn ærlig om sine egne problemer. 
Det handler om skam, mobbing, kjærlighet og frykt. 
Og ønsket om en ny start på livet. 

Forhåpentligvis kan de bryte ned noen av fordommene som fortsatt finnes. 

For du skal være bra kynisk for ikke å heie på disse folka. 
De er rett og slett fine å se på, og lette å elske. 
Det føles nesten urettferdig når noen blir sendt hjem. 

Savner tips Perfekt reality er programmet likevel ikke. 
Det første møtet mellom trenere og deltakere sitter dessverre ikke helt. 
I stedet blir det nesten komisk konfronterende og påtatt. 
Det er spybøtter, skriking og krangling. 
Meningen er nok at vi skal bli enda mer imponert over deltakerne. 

Men hjemme sitter flere tusen vettskremte tv-seere, som neppe tør å nærme seg et treningssenter på flere år framover. 

Her ligger også noe av svakheten til «The Biggest Loser». 
Programmet har alle forutsetninger for å motivere og drive folkeopplysning, men griper ikke sjansen. 

Deltakerne legger om kostholdet og trener, men vi skjønner ikke helt hvordan. 
Seerne får heller ingen tips til hvordan de selv kan komme igang. 

Det føles som et savn, men ødelegger likevel ikke for at «The Biggest Loser» er en sikker vinner på mandagskveldene framover. 
