Gullivers flauser
Er Jack Black morsom eller irriterende? 
«Gullivers reiser» bringer deg ikke nærmere svaret. 

FILM: 
Slekt skal følge slekters gang. 
Den kommende generasjon er nå kommet til det punktet der de må ta stilling til det urgamle spørsmålet: 
Er Jack Black morsom eller irriterende? 
Eller kanskje begge deler på en gang? 

Med bred bak 

Black er slett ikke så enerverende som han kan være, men heller ikke så morsom som han burde, i «Gullivers reiser», en oppdatering av Jonathan Swifts satiriske klassiker fra 1726. 

I rollen som Lemuel Gulliver, den reisende som kommer til et underlig land befolket av fyrstikkstore folk, spiller Jack Black den rollen han alltid spiller, som en impulsiv, vulgær evig tenåring med en uartikulert lengsel etter voksne og varige følelser, hvis veldige vom og brede bak står sentralt i filmens forsøk på komikk. 

Swifts satire er for det meste utradert til fordel for en miks av to deler brølapete buskishumor og én del anmassende populærkulturelle referanser som ingen vil feste seg videre ved - barn fordi de ennå ikke har fått den nødvendige dannelse i Kiss og Prince, voksne fordi allusjonene kommer tett som hagl i en umorsom oppramsing blottet for finesse eller poeng. 

Fra Swift 

Det er absolutt mulig å la seg mildt underholde av sveipene over Lilliputenes land og sekvensene der de forsøker å akkomodere sin store, nye venn, ved å fore ham høy og kutte håret hans med hagesakser. 

Utover dette må morskapen vike for utålmodighet. 
Det er ikke fordi humoren er enkel - når Gulliver slukker en brann i Lilliput-kongens slott ved å tisse på den er det hentet rett ut fra Swifts bok, i motsetning til det meste i denne særs løse adaptasjonen - men fordi den er så slurvete og lite gjennomtenkt. 
De løse trådene slår i vinden. 

Landskapet har en plastikkaktig patina. 
Det moralske påbudet om å være seg selv er alle familiekomediers tregrepsrefreng, og det føles ikke mer friskt denne gang. 

Indre reiser 

«Gullivers reiser» er et eventyr med krone øverst og klovnebukse nederst, en film som ikke tar seg selv alvorlig nok. 
Emiliy Blunt overspiller og Jason Segel underbrukes. 

Den eneste som tilsynelatende har gått inn i dette prosjektet med noen grad av oppriktighet og innsatsvilje er faktisk Jack Black, som går gjennom en slags prosess i løpet av filmen. 
Stikk i strid med hva noen av produsentene bak «Gullivers reiser» har intendert, er den indre reisen bedre beskrevet enn den ytre. 
