Sterk, halvgammel dansk
Mew avsluttet Piknik i Parken. 

KONSERT: 
Det er 15 år siden Mew ga ut «Frengers». 
Deres tredje album, hvorav over halvparten av låtene er hentet fra de to første, ble danskenes store gjennombrudd. 
«Frengers» er likevel et helhetlig album som på papiret innbyr til å gjenskapes kronologisk i konsertformat. 

Når Mew avslutter årets festival i Vigelandsparken i Oslo, er det på en måte som er mer tro mot konseptet «spiller-et-klassisk-album-live» enn det Travis valgte tidligere på dagen. 

Mew starter riktignok med en avdeling der hovedvekten er på «And The Glass Handed Kites» (2005). 

Men fra de styrer inn på «Frengers»-åpningssporet «Am I Wry?», holder de seg slavisk til sanger og rekkefølge. 

Audiovisuell nytelse 

Helt fra første låt, «Repeaterbeater», utstråler Mew selvsikkerhet. 
«Special», «The Zookeeper’s Boy», «Satellites» og «Saviours of Jazz ballett» holder intensiteten, før de roer det ned med «Louise, Louisa». 

Om Jonas Bjerre har blitt 41, så ser og høres han fortsatt ut som han er 26. 
Bandet er tight, med sømløse girskift mellom drivende dramatisk indierock, svulstig pop og mer atmosfæriske partier. 

Live har Mew alltid vært opptatt av den visuelle presentasjonen. 
For Bjerre handler det om totalpakken, et audiovisuelt uttrykk der projeksjoner og lys er mer enn staffasje. 
Helt siden starten har han derfor brukt mye tid på å skape bandets karakteristiske videosekvenser. 

Det ligger en drømmende undertone i musikken som gis en ekstra klangbunn av slike visuelle drops. 
Særlig figurene med dyreansikter fester seg på netthinnen, enten det er kjolekledde musikanter med apehoder og lysende røde øyne eller katter i uniform. 

30 minutters forspill 

Det er med tydelig stolthet Bjerre etter en halvtime annonserer det mange har ventet på: at bandet skal spille «Frengers» i sin helhet. 
Det blir ikke bare en feiring av et album som fortsatt høres friskt ut, men også en demonstrasjon av hvordan låter som i seg selv ikke er de mest minneverdige kan skinne sterkere når de settes i sammenheng. 

Igjen bidrar det visuelle til å skape stemninger og assosiasjonsrekker. 
Det er nesten som å være inne i Bjerres hode. 
For om han på scenen framstår ydmyk, nesten beskjeden, viser billedrikdommen et ubeskjedent ambisjonsnivå på vegne av konsertformatet. 

Noe av det mest fascinerende med «Frengers» var i sin tid hvordan Mew klarte å legere inn sprikende inspirasjonskilder i et uttrykk som likevel framsto enhetlig. 
Lydmessig detaljrikt og lagdelt, med Jonas Bjerres lyse vokal som bindevev. 

Klangrikdommen kommer til sin rett denne kvelden. 
Det er massivt og melodiøst, som i «Snow Brigade» - et snøskred av vellyd. 
«Symmetry», med duettpartner Becky Jarrett på video, blir derimot et litt distraherende hvileskjær. 

Så er det fullt kjør igjen med ildfluer på storskjerm og en liten månesigd på den blågrå Oslo-himmelen. 

Etter «She Came Home for Christmas» avslører bassisten at han samtidig med «Frengers»-utgivelsen forelsket seg i en norsk jente da han var innom Oslo, og at de var kjærester. 
«Det gir meg fortsatt et sug i magen», sier han til jubel fra publikum. 

Når bandet setter punktum med «Comforting Sounds» er det mange som forlater Vigelandsparken med stjerner i øynene. 
Så spørs det om Piknik i Parken klarer å ekspandere uten å miste sitt særpreg når de neste år flytter til den større Sofienbergparken på Grünerløkka. 
