Plateaktuell Linnea:Dype Dale 

Dyp stemme, dype tanker. 
Men debutalbumet bare pirker i overflaten på bråmodne Linnea Dales talent. 

Linnea Dale bidro med popstjerneutstråling til de ellers karismafattige Donkeyboy i 2009. 
Hun var det purunge «kred»-alibiet i «Idol» anno 2007, og ga til beste en dirrende ballade på dét årets ellers begredelige «Idol»-samleplate. 

20-åringen har en slik dyp, klangfull mørk stemme som nordmenn elsker, og en vinnende aura av blomsterbarn og bohem. 

Det er ikke noe å si på at Dale nå får prøve seg på egen hånd. 
Det er også lov å mene at debutalbumet føles prematurt. 

Bildene i omslaget forteller oss at «Lemoyne Street» er blitt til i idylliske omgivelser. 
Mesteparten er spilt inn i BigBang-sjefen Øystein Grenis studio i Echo Park i Los Angeles (han er også produsent, sammen med Nikolai Hængsle Eilertsen), blant kaktuser, slengbukser og økologisk Ben & Jerry's-iskrem. 

Dette kan muligens være en av forklaringene på at «uptempo»-låtene på «Lemoyne Street» så ofte krysser grensen fra det «laidbacke» til det daffe. 
Førstesingelen «Children Of The Sun» er en doven jamsession, «And Then The Sun Comes Up» er en klassisk Motown-«beat» og lite annet, «Blue Sky» og «Me And My Friends» er harmonisk vestkystpop. 

Disse sangene - med sine vage, småbrisent hippiefilosoferende tekster - er skrevet sammen med Greni, og føles lettvektige som Colbie Caillat-slagere. 

Pianoballadene - «The Forest», «Home», «Lost Highway» - er mer ambisiøse, og gjør større inntrykk. 
Tekstene virker mer ektefølte, og Dale legger mer engasjement i dem. 
Men det skjer ikke egentlig så fælt mye i de komposisjonene heller, rent melodisk. 

Stemninger bygges opp, dramatikken føles pregnant. 
Men den emosjonelle forløsningen uteblir, i alle fall for lytteren. 

Albumet avsluttes - eller rettere: det liksom bare renner ut - med to sjarmerende, men antiklimaktiske jazztrudelutter. 

Det er naturlig at et debutalbum, spesielt et fra en så ung og tilsynelatende alvorlig artist, føles tentativt, utforskende, på jakt etter et artistisk «jeg». 
Det er nok talent her til at Dale bør fortsette å jakte. 
Første omgang er både generelt lovende og - i seg selv - underveldende. 

BESTE LÅT: 
«Airport Lullaby» 

MORTEN STÅLE NILSEN 

Hør også på: 

Rickie Lee Jones' selvtitulerte debut fra 1979. 
Dronningen av LA-bohemene var på avgjørende måter en smartere og mer sofistikert låtskriver enn sin daværende kjæreste Tom Waits. 

Visste du at: 

Dugnadsånden lever i distrikts-Norge: 
Både Tinn kommune, Tinn Sparebank og Tinn Energi i Linnea Dales hjemkommune i Telemark har bidratt økonomisk til innspillingen av «Lemoyne Street». 
