Vakker stemme fanget i et ensidig stemningsleie
Lena Nymark fenger bare tidvis på sin nye soloplate. 

ALBUM: 
Lena Nymark har lang fartstid i norsk musikkliv, både som musiker, pedagog og nå de siste årene som soloartist. 
I tillegg til å ha jobbet med et bredt spekter av artister som Terje Isungset, Trondheim Jazzorkester og Hanne Hukkelberg, har hun også turnert med jazztrioen Dinosau. 

Nesten fire år har gått siden debuten «Beautiful Silence». 
På oppfølgeren «Trapped in the Silence» beveger Nymark seg litt bort fra den mer produserte forløperen. 

Der debuten var mer omstendelig hva instrumenteringen angår, er plate nummer to langt mer tilbakelent og sparsommelig arrangert. 
Etter sigende er det meste spilt inn live i studio med kun småflikking i påleggsfasen. 

Forrige gang var også en tredjedel morsmål og resten engelsk tekster, nå er det kun avsluttende «Sukkerspinn av glass» som synges på norsk. 

Basen er piano, trommer og kontrabass, ispedd en klarinett her og noen fløytetriller der. 
Det luftige underlaget legger mer ansvar på hovedpersonen selv. 

Om målet er å behage, så lykkes Nymark et stykke på vei. 
Hun har en mild og velrundet stemme som fyller ut lydbildet på en fin måte, men det er allikevel noe som ikke treffer helt på det emosjonelle planet. 

Tekstmessig tenderer det mot det naive og klisjéfylte. 
Melodiene klarer ikke helt å feste seg, noe som også gjør at sangene flyter litt i hverandre. 
Kanskje det er det vedvarende og noe endimensjonale stemningsleiet som må ta noe av skylden for det? 

Plata hadde hatt godt av flere sanger som «Good Times» hvor resten av bandet får utfolde seg litt mer utover å tafle i bakgrunnen. 
Det er nemlig lite å utsette på selve prestasjonen til Nymarks medmusikanter. 

I sum blir «Trapped in the Silence» bokstavelig talt det, fanget i sitt noe døsige leie. 
