«En sosialrealistisk Disney-film»
Eller bakgrunnsmusikk på høstkalde papprødvinskvelder, om du vil. 

||| 
ALBUM: 
Med albumet «Cole's Corner» (2005) viste Sheffield-crooneren Richard Hawley at han hadde det som skulle til for å bli en vaskeekte norgesvenn. 

Mannen var i besittelse av en Scott Walker-myk stemme, en Johnny Cash-klingende vokal som utforsket spenningsfeltet mellom perfeksjon og levd liv. 
Han presenterte et lyrisk univers dynket i kjærlighetssorg, arbeiderklassekonflikter og Stella Artois, og mjuket ut melodier så melankolske at de nesten var blå. 

Så hvorfor forandre en vinneroppskrift? 

På sjettealbumet «Truelove's Gutter» er stemningen rolig dommedagsestetisk. 
Hawley dveler i vokal og tekst, og selv om kompet av og til nesten er Mercury Rev-aktig pompøst, er det likevel hele tida bare kakepynt for tristessevokalen. 

Stemningsbildene er til tider vakre, «Open Your Door» minner om en slags sosialrealistisk Disney-film, men den manglende melodiprogresjonen og ensformige vokalbruken fører til at plata samtidig bare blir kjedeligere og kjedeligere for hver gjennomlytting. 

Funker sikkert fint som bakgrunnsmusikk på høstkalde papprødvinskvelder, men det er da ikke nok, er det vel? 
