Fantastisk rocke-parodi!
Tom Cruise er magisk, Russell Brand småslarver med standup-kjeften sin, Alec Baldwin driver legendarisk rockeklubb — og stilige folk har laget en så rå, deilig, vellydende parodi på musikal-klisjeene at det er som å velte seg i vaniljepudding med rød saus. 

«Rock of ages»: 
Amerikansk musikalkomedie. 
2012. 
2 timer. 
5år. 
Regi: 
Adam Shankman. 
Med: 
Julianne Hough, Diego Boneta, Tom Cruise, Alec Baldwin, Russell Brand,Catherine Zeta-Jones. 

Jeg kunne ha gitt dette rått ironiske festfyrverkeriet aven rockefilm terningkast seks, men jeg tør ikke, for jeg har tross alt familieå forsørge. 
Men «Rock of ages» er skadefryd-humor av den ekstremt oppmuntrendesorten som bare kan utkonkurreres hvis det blir avslørt at Grete Faremo vardopa da hun møtte Stortingets kontrollkomité. 

Handlingen er deilig og dum som ei Facebook-side med bilderav nostalgiske sjokolademerker. 
Sherrie er den enkle provinsjenta som kommertil Hollywood for å bli sangerinne (uten å tape seg selv), og Drew errockemusiker som jobber i baren på den legendariske klubben The Bourbon, derAlec Baldwin går rundt i gardinhår som bare matches av hans lakoniskelivsoppfatninger. 
Assistenten spilles med høy aldersgrense av Russell Brand,men filmen er tillatt for femåringer på tross av så omfattende omgang med spritog sex at småbarnsforeldre vil ringe bistandsadvokaten sin. 

Nok en konvensjonslek: 
De puritanske vil stengerockeklubben, for de liker ikke rock. 

Så kommer Tom Cruise inn i filmen. 
Han er den legendariskevokalisten Stacey Jaxx med en overkropp som antakelig ble stjålet fra DaVinci-museet, og en mumlende, gåtefull omgangsform som får ham til å minnemistenkelig om Morten Harket. 
«Du og jeg. 
Du og jeg. 
Må brenne ned stedet, forellers blir føniksen innestengt.» 
Han er så bra, han er så bra at den blide,men ubarmhjertige humoren funker som en elefant-rasjon av adrenaliner ogendorfiner. 

Malin Akerman stikker innom for å holde den gode talen om atJaxx har mistet seg selv i rockekavet, og så synger alle skuespillerne såkjente sanger at du føler at førjula ga deg en luksus-versjon av Beat for Beatuten Houston-etterlikninger. 
Blandingen av ironi og musikkglede lager et slagsmirakelbrygg. 
Når Russell Brand synger kjærlighetsduett med Alec Baldwin i «Ican't fight this feeling anymore», er det som om alle følsomme musikaler somnoensinne er laga, blir driti ut med vakker vennlighet og pedagogisk innlevelse.Catherine Zeta-Jones battlersin kjerkeheksete «We're not gonna take it» mot Russell Brands opprørskehistorieundervisning «We built this city on rock 'n roll». 
Og igjen denfabelaktige Cruise, som synger annenstemme på Foreigners «I wanna know whatlove is» etter at en starstruck liten Sherrie har betrodd ham: 
«Din musikkhjalp meg da marsvinet døde». 

I «Rock of ages» er det også mange fine hårfasonger for deresom blir litt frosne i sjela av å se skinheads på fotballbanen. 
