På ingen måte Neil Youngs verste, bare du er tålmodig
Orkester/storband-albumet «Storytone» er faktisk et ganske typisk Neil Young-album. 

ALBUM: 
Ikke før har han stavret seg ut av det lille telefonavlukket på teknisk museum der han spilte inn coverlåter med Jack White, skilt seg og blitt kjæreste med Daryl Hannah, så tauer Neil Young (straks 69) inn et 92-personers filharmonisk orkester og et storband for å spille inn en serie låter med tematikk i krysningspunktet mellom Autofil, Natur & Miljø og Vi over 60. 

Det virker altså helt uaktuelt for Young å gjøre det lett for seg selv - sette seg ned og lage en konvensjonell akustisk country/folk-plate eller enda bedre: en elektrisk harveplate med Crazy Horse som utelukkende byr på gode låter, som en ny «Ragged Glory» 25 år etter. 

Kanelspor i skiten 
Nå ble jeg veldig negativ her. 
Hovedinntrykket av «Storytone», som i tillegg til orkester/storband-pakka byr på reprise av alle sangene i nedstrippet, akustisk format, er noe mer nyansert enn som så. 

Som tradisjonen etter hvert har blitt med Neil Young og hans innfallspregede arbeidsmetodikk og dormende genialitet, er det alltid noen spor av kanel i skiten, alltid et par hjerteslag av gull hist og her. 

20 tunge år I forkant av konserten med Crazy Horse i Bergen tidligere i år, satte jeg meg ned for å lage en 100-låters spilleliste som oppsummerer karrieren til Neil Young. 

Én ting var å bli enig med seg selv (og etterpå krangle med likesinnende) om det «klassiske» utvalget (jada, «Thrasher» burde vært med). 
Noe ganske annet var det selvvalgte premisset med å plukke minst én låt fra samtlige studioalbum. 
I seg selv ikke noen sak, men vondere når det gikk på bekostning av enda flere årgangsklassikere. 

Denne øvelsen var likevel åpenbarende på mange måter: 

Før det første: 
Neil Young har de siste tjue årene, siden allment bejublede «Sleeps With Angels» (1994), stort sett, mer eller mindre, gitt ut ganske svake, uforløste eller kjedelige plater. 
To hederlige unntak er «Prairie Wind» (2005) - det nærmeste han har vært en god plate i «Harvest»-kategorien, og den forfriskende venstresving som Daniel Lanois-produserte «Le Noise» (2010). 
Men selv disse er ikke uten svakheter. 
I selvforaktende etterpåklokskap er nok også disse platene ofre for i overkant velvillige førstelyttinger. 

Det er nemlig lett å la seg umiddelbart forføre og begeistre av en ny Neil Young-plate, nærmest instinktivt — den nostalgiske varmen man føler ved gjenhør med det dovne, steine fuzzlyden til Crazy Horse etter noen års fravær, eller den lune klangen, de blafrende strengene og den unike munnspilltonen i Neils akustiske sound. 

Men vi gir ham ikke opp 
For det andre: 
Det er nesten alltid minst én låt, kanskje to hvis vi er heldige, som står fram - mer til tross for enn på grunn av de mer eller mindre interessante konseptuelle rammene de er dyttet inn, og uansett hvor skuffende albumet ellers måtte være. 

Og for det tredje: 
Den ambivalente følelsen man får av å fornemme nettopp Neil Youngs dormende, instinktdrevne geni gjør at vi aldri helt gir ham opp, tross alt. 

Youngs ganske konsekvente antikonvensjonelle «fuck you»-holdning knyttet til hva slags musikk vi forventer at han skal lage, er i det lange løp en form for varig konkurransefortrinn, selv om det er irriterende å forholde seg til. 
Platene hans kan være helt jævlige og likevel litt imponerende på samme tid, slik som den andre coverplata han ga ut for ikke altfor lenge siden, «Americana», der han og Crazy Horse hørtes ut som de hadde spilt inn og gitt ut første øving etter flere års pause. 
Mye hat og elsk på samme tid altså - men er ikke det egentlig å foretrekke framfor for eksempel tre-fire dvaske, ganske like Bruce Springsteen-plater på rad? 

Typisk Neil, hva nå det er Påstanden, etter en slags kontekstualisert vurdering, er derfor at «Storytone», sin litt uvanlige/utypiske musikalske innpakning til tross, er en ganske typisk Neil Young-plate - slik han har praktisert ideen om seg selv det siste tiåret. 

De symfoniske låtene er ganske tilforlatelige, i hvert fall så lenge du er blant dem som synes en «A Man Needs A Maid» eller en «Such A Woman» er til å leve med, og ikke plages av at de norske voksenpopfavorittene dine spiller inn plater med KORK. 

Storbandlåtene er derimot ordentlig tunge å fordøye, jeg tar meg i å gispe etter luft og gripe etter «This Note's For You» i ren desperasjon av å høre «I Want To Drive My Car» og «Say Hello To Chicago», deres stilbevissthet og beriking av Neil Young-katalogen er fullt på høyde med en av hans virkelige konseptkalkuner, rockabillyplaten «Everybody's Rockin'» (1983). 
Disse sangene beviser muligens - igjen - at Neil Young trolig bare har ja-mennesker i sitt støtteapparat, det er ingen der til å sette ned foten for noe som helst. 

Jeg føyer «When I Watch You Sleeping» og «All Those Dreams» til lista over sanger det går an å høre på også etter at neste eiendommelige elbilmusikal eller økologiske polka-album ser dagens lys og tenker at det tross alt kunne vært verre. 

Men også - som vanlig - mye, mye bedre. 
