Sannere enn virkeligheten
Dette skal være en film fra virkeligheten, og det betyr at man skal være på vakt. 

Det foregår for tida et hyppig symbiotisk horeri mellom filmunderholdning og sannhet. 
En påminnelse er på sin plass. 
Hvis du ser statsministeren opptre i fjernsynet, er han ikke en virkelig person, men en rolleskikkelse som først er drilla, siden sminka og som deretter repeterer innlærte replikker. 
Hvis du ser en film om den rus-skadde superjournalisten Hunt fra USA som fant den serbiske folkemorderen Reven langt utpå fascistenes landsbygd, så er det ikke virkelig, men en blanding av naivistisk politikk og overforklart action. 

Likevel er «The hunting party» ganske underholdende, for filmskaperne tilhører ikke de pysene som drikker slivovitsj av små glass. 
De hiver seg utpå med alt de har, deriblant en opplagt og behagelig Richard Gere, som antakelig er blitt fortalt at serberne også utryddet buddhister. 

Geni-journalisten Gere blir dårlig behandla, og til innledning sitter han forsagt og ser ut som stokkand i svaneorgie. 
Men så får han los og ragger opp sin tidligere fotograf og sønnen til en fjernsynskakse. 
I den villmarka som tidligere var kjæledyrlandet Jugoslavia, finner de tre fram til Revens hule og onde skurker som klarer å skule med oppspilte øyne, som om de hadde røykt sagmuggen rett fra egen skalle. 
Handlingen blir mer tullete enn i en bulgarsk Steven Seagal-film, og FN, USA og alle konspirasjons-onanisters vaneskurker får det så det fyker. 
Det er festlig på en slags politisk nachspiel-måte, men hvis du vil ha virkelighet, så går du utenfor og tar på påskeliljene. 
De er det nærmeste du noensinne kommer. 
