Glade jul, magiske jul
I «Snøfall» finnes mystikk, magi og menneskelig samhold. 

TEATER: 
Hva er en familie? 
Det er, i bunn og grunn, spørsmålet i «Snøfall». 
De som har sett tv-serien vil kjenne svaret. 
De som ikke har sett tv-serien, kan finne det i teateroppsetningen Oslo Nye Teater nå viser på Hovedscenen. 

I flere etasjer på Hovedscenen, faktisk, for i denne forestillingen tas teaterheisen i bruk, og det blir plass til to fullt utviklede og veldig forskjellige verdener - Snøfall og VU, eller Verden Utenfor. 

I begge disse verdenene finnes flere forskjellige steder som publikum får kikke inn i: 
Et klasserom, et uterom og en leilighet. 
Et nisseverksted, et torg, en hemmelig hage og et skummelt, mystisk mørke. 
Scenograf Gjermund Andresen har gjort en stor jobb med å skape magiske rom som også fungerer praktisk. 
Teknisk fascinerte barn og voksne kan stadig finne detaljer som gir dem lyst til å spørre «men hvordan fikk de til det der?». 

Å høre sammen 

I Snøfall bor Julius (Trond Høvik), en mann de fleste av oss har hørt om som julenissen. 
I VU, som ligner på den verdenen publikum bor i, bare gråere i fargene, bor Selma (Emilie Mordal) og Ruth (Helle Haugen). 
Ruth er striks og streng, men full av undertrykt ømhet hun ikke helt vet hva hun skal gjøre med. 
Hun er ingen ekspert verken på hunder eller barn, og Selma er et barn som har en hund - en levende hund, også på teaterscenen. 
Selma vet at mammaen og pappaen hennes døde da hun var liten, men hun drømmer likevel om en familie, om et hjem, og om noen som er glad i og hører sammen med akkurat henne. 

Den største faren når tjuefire episoder barne-tv skal bli til én teaterforestilling er å overfylle. 
«Snøfall» er innholdsrik, men ikke overfylt. 
Hovedhistorien er klar, ren og ryddig, mens underfortellingene er med på å understreke hovedbudskapet og de sentrale personlighetene. 

Samtidig får både barn og voksne som liker å leke referanseleken gode sjanser til det. 
Her er spor av «Harry Potter», «Mio, min Mio», «Narnia»-bøkene, Bond-filmene (IQ), «Ringenes herre» og «Good morning, Vietnam», for å nevne noe. 
«Snøfall»-universet er likevel absolutt sitt eget. 

Samkjørt lag 

Typene er tydelig tegnet, og gitt lekent liv. 
Regissør og skuespillere har funnet ut når det blir morsomst om skuespillerne overdriver, og når det gjør mest inntrykk om de opptrer helt, helt dempet. 
Slik gis både energi og undring plass. 

Manus for scenen er skrevet av søstrene Hanne og Hilde Hagerup. 
De skrev også tv-serien, da med faren Klaus og med Synne Teksum, som har regissert både tv- og teaterversjon. 

Henrik Skram er også komponist for begge, og også han har gjort tilpasninger for at lydbildet skal passe scenen. 
Skuespillerne synger der og da, mens instrumentalmusikken og andre lydeffekter er mindre levende, i det at de er forhåndsinnspilte. 
En humoristisk påpekning av dette får publikum allerede i en av de første scenene, når Ruth slår av radioen, og lydeffektene forsvinner med det samme. 
