«Kim F» på DNS er et lærestykke i demokratisk arbeid
Forestillingen understreker at vi trenger hverandre, både når vi er enige og uenige. 

Selvfølgelig er forestillingen «Kim F» en storslått feiring av individet Kim Friele. 
Men forestillingen er også en feiring av demokratiet. 

Du vet, denne politiske styringsformen som er så avhengig av at individet ikke bare realiserer seg selv, men også opptrer som samfunnsborger. 
Vil man noe, må man belage seg på å måtte vinne frem gjennom nitid opplysningsarbeid og innstendig argumentasjon. 

Kim Friele, troverdig fremstilt av Linn Løvik, fungerer som forestillingens nav. 
Kim er den freidige skipsrederdatteren fra Fana. 
Er det noe hun har lært hjemme, så er det den bergenske frasen «jeg beliter meg ikke». 

Rundt henne sirkulerer de historiske skikkelsene, og jo mer fjerne de er, jo mer sjablongaktige blir de. 
Gjennom imponerende raske skift gir Steffen Multer, Kristian Berg Jåtten og Håkon Moe form til prester, politikere og vitenskapsfolk, men også Frieles foreldre og hennes samarbeidspartnere i Det Norske Forbundet av 1948. 

Debattutspill kastes frem og tilbake. 
Datidens teknologiske nyvinning, telefonen, er en sentral rekvisitt. 
Det ringes og det ringes. 
Via telefon mottas St. Olavs Orden og pris fra Fritt Ord samtidig med anonym hets og trakassering. 
Men også anrop fra mennesker som desperat roper fra den andre siden at nå orker de ikke mer. 

Og da svarer Kim inn i telefonrøret: 
Du er ikke alene. 

Noen ganger blir det rent ut sagt parodisk. 
Noe det sikkert også var. 
Til tider litt slitsomt å henge med, men slik var det vel også. 
Og det er verdt det. 

Gang på gang lærer vi at det gode argument vinner, enten det er avkriminaliseringen av homofili, endringen i rasismeparagrafen eller innføringen av partnerskapsloven. 
I tillegg får stykket godt frem hvor praktisk det var at Kim var kvinne, all den tid det kun var homofile menn som var kriminelle. 
Slik kunne hun stå frem offentlig og kjempe kampen for andre. 

Men forestillingen lar oss også erfare at nettopp hennes kjønn gjør det vanskeligere for henne å se hva disse mennene var redde for, siden trusselen om å bli slått, ranet og så seinere anmeldt for brudd på straffelovens § 213 ikke hang over homofile kvinner som en realitet. 

Når hun i hiv-kampen havner på kant med andre viktige aktører i homobevegelsen, bruker hun sin kjønnsidentitet som argument. 
Da heter det at kvinner alltid har måttet huske på at seksualiteten kan få konsekvenser, noe hun hevder menn ikke har måttet. 
Her gir Jåtten stemme til Kjell Erik Øie, som krever å bli akseptert som han er, og ikke bli møtt med småborgerlig moralisme. 

Midt i alt dette fortelles en kjærlighetshistorie. 
For tenk, politisk aktive og sterkt argumenterende mennesker er også mennesker som elsker. 
Her evner Anna Dworak, som spiller Wenche Lowzov, å få frem at Lowzow representerte noe helt annet enn Friele. 

Hun lar oss møte et individ som er langt mer sårbart, men også sterkt når hun overhører fornærmelser og forsiktig introduserer Friele til poeter som Edith Sødergran og Hans Børli. 
Stykket får godt frem hvordan Lowzow var en person som tok mer hensyn til omgivelsene rundt seg, og som også bød Kim på motstand ved å påpeke at av og til må også Kim belite seg. 

Det er spesielt i samspillet mellom Dworak og Løvvik den menneskelige dybde utvikles, slik at fremstillingen av Friele ikke ender med å bli nokså flat. 

Det dette stykket gjør tydelig for oss, er at i et demokrati er det viktig med gode rollemodeller. 
Her er ikke bare Kim, men også dem som kjempet kampen sammen med henne, gode rollemodeller for oss alle. 
Forestillingen understreker at vi trenger hverandre, både når vi er enige og uenige. 

Det er godt gjort i denne raske gjennomgangen av sentral moderne norgeshistorie på 90 minutter. 
