Versjonen av «Peer Gynt» er verdt hele platen
Dirigent Edward Gardner og Bergen Filharmoniske Orkester lykkes med sin nye Grieg-innspilling. 

Samarbeidet mellom Bergen Filharmoniske Orkester, sjefdirigent Edward Gardner og plateselskapet Chandos har etter hvert gitt oss mange fine plater. 
I dag kommer enda en. 
Denne gang gjelder det Edvard Grieg – klaverkonserten hans pluss scenemusikken til Henrik Ibsens «Peer Gynt». 

Nå er det jo ikke slik at det mangler plater med disse verkene – i nettbutikkene kan du for tiden velge mellom to-tre hundre forskjellige innspillinger av hver. 
Men det er selvsagt noe ekstra spesielt når Griegs eget orkester tar for seg denne musikken. 
BFO bærer på en tolkningstradisjon som er blitt formidlet via generasjoner av musikere. 
Og en skjønner godt at Edward Gardner har hatt lyst til å arbeide med Grieg og dra nytte av orkestrets spesielle erfaringer. 
Men Gardner selv har også noe å tilføye musikken. 
Spesielt får han «Peer Gynt» til å blomstre skikkelig opp. 

Grieg skrev om lag 25 kortere og lengre stykker scenemusikk beregnet til å farge og illustrere handlingen i Ibsens dramatiske dikt. 
Senere konstruerte han to suiter av de mest populære stykkene, og det er disse suitene vi oftest hører i dag. 
Gardner og BFO går en annen vei. 
De spiller stykkene i den opprinnelige rekkefølgen – ikke all musikken riktignok, men et utvalg som er stort nok til at du kan følge Ibsens fortelling. 
Du merker den dramatiske spenningen, de brå skiftene i følelser og stemninger. 
Og alt dette blir formidlet med musikalske midler. 

Det er pangstart med fullt orkester og skarpe rytmiske markeringer. 
Vi er på bryllup. 
Vi hører bruddstykker av en melodi som peker fremover mot Solveigs sorgfylte sang i fjerde akt. 
Håkon Høgemo trer frem i lydbildet og spiller en halling og en springar på hardingfelen sin. 
Og så er vi i gang – i gang med å bla oss gjennom en musikalsk bildebok der nasjonalromantikk og norske folketoner brytes med kolorerte «orientalske» tablåer. 

Musikken er fra 1800-tallet, men tolkningen er nåtidig – sprek, skarp, med hvasse kast i blåserne og store, lengselsfulle sukk i strykerne. 
Og så har Gardner og BFO fått med seg flere forskjellige veltrimmede kor og et stjernelag av solister. 
Det er klang av Wagners Rhindøtre når sopranene Lise Davidsen, Ann-Helen Moen og ‎Victoria Nava smeller til i rollene som kåte seterjenter. 
Lise Davidsen fortsetter Wagner-assosiasjonene i en mørk, demonisk tolkning av arabiske Anitras sang, og Ann-Helen Moen er en rørende og gripende Solveig. 
Johannes Weisser har noe mindre å synge på i rollen som Peer Gynt, men han gir en fin versjon av Peers serenade. 

Gardner og BFOs versjon av Peer Gynt er fargesprakende og kraftfull. 
Og den kommer først på platen – noe som kanskje er med til å få det etterfølgende verket, Griegs klaverkonsert, til å virke noe blekt. 
Franske Jean-Efflam Bavouzet spiller solostemmen presist og profesjonelt med god sans for de mer lyriske delene. 

Og BFO og Gardner følger ham opp, sobert og effektivt. 
Men som helhet virker fremføringen litt tam og uengasjert. 
Du får aldri inntrykket av at det er noe viktig på spill her. 
