Den musikalske varianten av å gå Birken, kjøpe Tesla og fornye koneparken
Paul McCartneys nye album byr på smånostalgisk, selvrefererende fornyelse - som alltid. 

ALBUM: 
Nettopp fylt 70, uforskammet lett i kropp og sinn: 
Paul McCartney gjør her den musikalske ekvivalenten av å gå Birken, kjøpe Tesla S og fornye koneparken (hvilket han de facto også har gjort). 
Fire unge produsenter; to sønner av produsentfedre (Ethan Johns og Giles Martin), den skruppelløse retrokleptomanen Mark Ronson og Adeles tablåmaker Paul Epworth, hjelper Macca med foryngelsesprosjektet som dette albumet i praksis framstår — og selges inn — som. 

Det oppleves som tidvis veldig vellykket, med effektive flashbacks og selvreferering som bidrar til en slags time warp der nytt og gammelt, friskt og nostalgisk både uanstrengt og i blant noe overtent blendes sammen med moderne tidløshetsidealer. 

Personlig synes jeg samarbeidene med Epworth og Johns får illuminert McCartneys mangesidige artistiske personlighet aller best - «Queenie Eye» med fuzzete syrebehandling, «Early Days» med tilbakelent, tilbakeskuende folk/country-touch og «eksentrisk b-side»-aktige «Hosanna». 
Ronsons tittelspor/single og den småkåte «Alligator» vil nok kunne irritere like mye som å behage framskredne fans, men også de har positive tegn på «revitalisert veteran». 
McCartney må absolutt kunne tillate seg den slags på dette stadiet i karrieren. 

Alle har hver sin Macca de dyrker eller elsker. 
Her får de som søker ekkoer etter tidlig Beatles, sen Beatles, mid-period Wings eller vintage solo-Macca alle sitt, mer eller mindre, på et album som er tidvist effektivt frydefullt og i det store og hele veldig respektabelt gjennomført. 
