Filmanmeldelse «Fifty Shades Freed»:Tre ganger tre adjø 

De har lovet at den tredje filmen blir den siste. 
Nå er det viktig at de holder ord. 

EROTISK DRAMA 

«Fifty Shades Freed» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
James Foley. 

Med: Dakota Johnson, Jamie Dornan, Rita Ora, Luke Grimes. 

Ingen skal kunne beskylde denne anmelder for å være forutinntatt. 
Har jeg sett de to foregående «Fifty Shades»-filmene? 
Nei. 
Har jeg lest bøkene? 
Det skulle tatt seg ut. 
Men hei. 
Jeg har konsultert handlingsreferatene på Wikipedia. 
Profesjonell til fingerspissene! 

Helt hvordan «Fifty Shades Freed», den tredje og antagelig siste (aldri si aldri i Hollywood, baby) filmen i «trilogien» basert på E. L. James’ «romaner», skal passe inn i den rådende tidsånden – #metoo og alt det der – er sannelig ikke godt å si. 

Det er, som alle interesserte allerede vil vite, en film om en ung kvinne, Anastasia Steel, som gifter seg med sin tidligere «stalker», en «sadist» ved navn Christian Grey, rik på penger, sexleketøy og mamma-«issues». 

Hver for seg er Anastasia og Christian usjarmerende og gjennomgripende uinteressante mennesker. 
Sammen er de aldeles gyselige. 
To drittunger med penger, hva kan være eklere? 
De er et slikt par man for enhver pris ønsker å styre klar av om man skulle møte dem i selskapslivet. 
Så har de tilsynelatende ikke mange venner heller. 

Anastasia har, om jeg har forstått riktig, aldri hatt sex med noen andre enn Christian. 
Nå har hun smidd seg inn i hans gylne bur. 
Livvakter følger henne hvor enn hun går. 
Husbonden stoler ikke på henne for fem øre. 
Han blir rasende når hun snakker om barn. 
Hvilket hun begynner med umiddelbart. 

De to virker genuint fremmede for hverandre, et inntrykk som forsterkes av at Dakota Johnson og Jamie Dornan har en så ikke-eksisterende kjemi at det ser ut som om de møter hverandre for første gang i hver bidige scene. 
Forholdet er stint av mistro, og Christian kan fly i flint hvert øyeblikk. 
Det må jo være som å leve i et mareritt, hva? 

Visstnok ikke! 
Det er åpenbart ingen ting en fullstendig umotivert tur til Aspen, med privatfly, eller en like tåpelig biljakt, i en flott bil, ikke kan veie opp for. 
Disse menneskene elsker nok ikke hverandre. 
Men de elsker det de kan bruke hverandre til. 

Fnisete, fjollete pulings inntreffer hvert tiende minutt – altså omtrent med den samme hyppigheten som i en god, gammeldags pornofilm. 
Men vi ser ikke mye sex. 
(Desto mer til Johnsons pupper, som stadig er ute. 
Fine de, det er ikke det). 

«Krimplottet» som skal utgjøre en slags kjerne i «Fifty Shades Freed», og som involverer Anastasias tidligere sjef Jack Hyde (Eric Johnson), en mann hun nå har tatt plassen til, er så tynt at det praktisk talt ikke eksisterer. 
Krydderet – snakket om graviditeter og innbilte utroskapsforhold – kunne til nød fylt opp en halv episode i en middels såpeopera. 

Det er ikke temaet – vaniljevarianten av BDSM, underkastelse og masochisme; en eldgammel arketyp i den erotiske litteraturen – som gjør «Fifty Shades Freed» til en dårlig film. 
«Fifty Shades Freed» er dårlig fordi manuset er elendig. 
Virkelig elendig. 
Det er ikke mer mystisk enn som så. 

Og er det ikke slik at «Fifty Shades» ikke egentlig handler om sex i det hele tatt, men om rikdom? 
I så måte kan det sies at vår vulgære tid har fått omtrent den «trilogien» den fortjener. 
