Jentenes hjerte-Mozart!
Jeg skammer meg som en hunn. 
Fram til mandag forbandt jeg Justin Bieber bare med noe sært, overvurdert hvalpesleipt. 
Det var omtrent som å være kulturjournalist i Wien i 1781 og aldri ha hørt musikken til Mozart. 

«Never say never» handler om Justin Biebers seksten år lange liv fra han ble oppdratt av ei aleinemor og to besteforeldre i Stratford, Ontari, Canada (hva er det med dette Canada?) til han fylte Madison Square Garden på 22 minutter. 
Bieber er antakelig det største og i hvert fall det kvikkeste pop-fenomenet i vår tid, og han er den ektefødte sønn at Youtube og Twitter, han er den frie folkelighetens working class hero, han er dessuten tanngrind-jentenes uforstilte, snille drømmeprins. 
Han er en fin fyr. 
Nei, det kan jeg ikke vite. 
Men det er lov å ha gut feelings. 

Vi forakter suksess i vår kultur. 
Vi liker ikke beundring eller besettelse. 
Det er dumt. 
Jeg føler fremdeles at den overjordiske fornemmelsen av religiøst fellesskap jeg fikk av The Beatles er blant de fineste tinga jeg opplevde som ung. 
Jeg satt bak noen jenter og så «A hard day's night» på Frogner Kino. 
Før forestillingen avtalte de: 
«Vi skriker». 
Jeg smilte overbærende. 
Da filmen var midt i skreik de sånn at en eksorsist ville ha stansa forestillingen. 
Ingen kunstighet. 
Bare rein og skjær villskap, av den sorten som antakelig bare musikalske idoler kan frambringe. 
Jeg ble forferda og imponert av hva som bor i jenter den dagen. 

Det overbevisende med Bieber-filmen er autentisiteten. 
Hvis en ungdomsartist er flink på scenen, sier alle de smilløse avslørerne at han er trena som en puddel. 
«Never say never» består av veldig mye home video, spilt inn av mamma og besteforeldre i betryggende avstand til Maskineriet. 
Og det er fanden skjære meg samme gutten. 
Rollebygginga som markedsfolk ganske sikkert har bedrevet, henger ulastelig i hop med den lille hjemmevideo-gutten. 

Du kan ikke jukse med uskarp lydsvak hjemmevideo. 
Lille Bieber trommer på en stygg arbeiderklasse-stol med en poengtert musikalitet som en liten unge ikke skulle klart. 
Han spiller trommer med et jazzband som åtte-åring. 
Som tolvåring sitter han i handlegata i hjembyen med kassegitar og synger så stemmen ville ha båret over orkaner og mediestormer. 
Han har det der som folk ikke kan lære. 
Han har det du ikke kan trene dem til. 
«He came into the room, and he sucked up all the air». 

Bieber er en Mozart. 
Han er en Michael Jackson (antakelig var Jackson større enn Mozart). 
Han tilhører den ørlille gruppen mennesker som ble skapt for å opptre. 
Derfor kan han stå på scenen som 14-åring og ikke gjøre en falsk bevegelse; dette er et virkelighetsfenomen dersom noe sånt finnes. 
Det samme er egentlig Scooter, den snille, rare mannen som fant ham. 

Bieber la inn en primitiv sangvideo på Youtube. 
Og Youtube er antakelig den heftigste smittekilden siden Svartedauen, for det tok ikke lang tid før den lille sangbiten av en ukjent kanadisk guttunge lå på klikktoppen. 
Der fant Scooter Braun ham, og han satte himmel og jord i bevegelse. 
Himmelen nølte. 
De store dressene mente at en barnestjerne måtte komme via Disney eller Nickelodeon. 
Og nettopp det er poenget som gjør Bieber til en Askeladd-versjon i mesterklassen: 
Han ble oppdaga på Youtube. 
Det er kanskje ikke himmel, men det er jord. 
Han og Scooter besøkte hver eneste radio-dj i USA, og Bieber tvitra: 
«I morgen er jeg i KKX Radio». 
Til slutt var menneskemengden utenfor en av radiostasjonene så diger at politiet måtte rydde sentrum. 

«Never say never» er en nøktern film samtidig som den er overbegeistra. 
Musikken er deilig, bevegelsene er flotte, jentene i salen kommer til å grine til gummistøvle-nivå – og det er egentlig uimotståelig når det står en guttunge fra Canada fremst på scenen og synger boyband-låter mens Boyz II Men står i bakgrunnen og korer. 

Still i kø. 
Denne filmen går til påske. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
