Abrupt, pompøst og uengasjerende
Manus : Madonna, Alek Keshishian 

Sensur: 
11 år 

Selveste Madonna prøver her, i en britisk produksjon, å blåse liv i den gamle romansen mellom King Edward den 8. av Storbritannia og den to ganger skilte amerikaneren Wallis Simpson. 
Forholdet mellom den fikk Edward til å abdisere i 1936, kort tid etter giftet de seg. 
Men England — Kongehuset, statsministeren etc. 
- tilga dem aldri, de levde resten av deres i utlandet som en slags hyperberømte snyltere på kontinentet. 
Edward døde i 1972, Wallis Simpson i 1986, begge ligger begravd ved Windsor Castle i England. 

Madonna prøver å etablere en parallell-historie gjennom en ung kvinne ved navn Wallis. 
Hun lever i en ulykkelig ekteskap med en psykiater. 
Den historien er ytterst uinteressant i seg selv. 
Som parallell-historie fra våre dager - eller er det en form for kongruens Madonna tilstreber? - er det søkt, affektert og iblant på grensen til det latterlige. 

Regimessig har filmen en gjennomført abrupt form, stilen er ofte pompøs, med et tordenvær av pompøs musikk. 
Madonna søker tydeligvis å få oss til å kjenne stor medfølelse med Wallis. 
Det får hun ikke til. 
Sluttsummen blir, neida jeg har ikke tenkt å si dritkjedelig, man er da godt oppdradd, jeg sier uengasjerende. 

Men Andrea Riseborough likner på Wallis Simpson, det skal filmen ha. 
