Super idé!Men der stopper det 

ROMAN: 
Super ide! 
Men det er dessverre det eneste som er supert. 
Sorry. 

Ørjan Zazzera Johansen: 
Kong Nors land. 
Roman om slaget i Hafrsfjord. 
249 sider. 
Jæren forlag. 

Vanligvis er det vinneren som eier historien. 
Versjonen som framtiden skal lese, skrives av kongen som vant, presidenten som lyktes, hærføreren som seiret. 
Derfor er det en strålende idé å skrive om slaget i Hafrsfjord - fra tapernes side. 

Dessverre er ideen det klart beste i brynebuen Ørjan Zazzera Johansens bok «Kong Nors land». 
Her møter vi små og store høvdinger fra Vestlandet i forberedelsene til slaget, vi drar til Utstein og Finnøy, Karmøy og Hjørpeland, Sola og Hjalmaland, Stafanger og Hordarike. 
Vi møter kong Sulke og sønnene hans, folk som vil bygge allianser for å stanse tyrannen Harald Hårfagre - noe som fører til strid, kjærlighetsforviklinger og alt som hører med. 

Men fortellingen sliter tungt med den historiske romanens to store bremseklosser; en språklig tvangstrøye og en leksikalsk begeistring for navn. 

Altså: 
Hvorfor i all verden skal alle som skriver historiske romaner på død og liv vise at de har bokhylla full av, og hodet overfylt av, sagalitteratur? 
Jeg forstår ønske om å demonstrere kunnskap og innsikt, men det blir slitsomt å lese om hird og mjød, berserk og hærfang, leidang og yngling, frender og kappleik side opp og side ned. 
I stedet for å dø, må folk bøte med livet, og høvdinger er ætterike. 

Jo, jeg ser at ulike sjangre har ulike virkemidler, men språket i mange historiske romaner er jålete og skaper ofte bare en illusjon av sagatid - og dermed gir de leseren en bratt motbakke inn mot en historie som kan være vel verdt å fortelle. 

Enda vanskeligere er det å trenge gjennom vegger av navn. 
På side 118 må vi innom 16 personer på 11 linjer - og sånn er det side opp og side ned. 
Hvorfor i all verden skal vi vite hva alle disse folka heter? 
Berserk Allbrand Knuse og Kjartan Krokafinger? 
Årmannens sønn Frode Olvason, Ringstein Duvenebb og Grim Tussesprengjar? 
Ofeig Burlefot Bøytelson og Finn Dvergmål? 
Sånt blir bare unødvendige forstyrrelser, en endeløs rekke av uviktige bipersoner som bare blir blindveier. 

Ingenting bra? 
Jo, ideen er super, som sagt - det ligger en flott bok her et sted. 
Og Skalle Stuttspjut, som drømmer om å bli banebrytende skall og derfor bryter alle regler, er nåtidsmorsom. 
I alle fall litt. 
