Skygg unna dette bekmørke Hotel California
Jodie Foster er febrilsk og agorafobisk sykepleier på Hotel Artemis, et luksuriøst sykehushotell for kriminelle som trenger diskresjon når kuler skal fjernes. 
Kaos preger både sykehuset og filmen. 

Hotel Artemis 

Sjanger: Science Fiction/Thriller. 
Nasjonalitet: USA 2018. 
Regi og manus: 
Drew Pearce. 
Skuespillere: Sofia Boutella, Dave Bautista, Sterling K. Brown, Jenny Slate, Jeff Goldblum, Jodie Foster, Charlie Day, Zachary Quinto. 
Lengde: 
1 time 34 min. 
Aldersgrense: 15 år. 

Dystopisk, actionfylt, stilsikker, morsom og meningsfull på en gang? 
Regissør og manusforfatter Drew Pearce har helt klart store ambisjoner for «Hotel Artemis». 
Dessverre har han ikke fått det til å henge i hop. 
Og manusets vinglete overfladiskhet er den viktigste synderen i en velspilt og flott fotografert film, som mest minner om filmet teater med dramatiske tv-nyheter på storskjerm som kulisse. 

Byen er Los Angeles, og året er 2028. 
Tidsmessig et sted mellom de to Blade Runner-filmene, men med mye av den samme mørke, fuktige og lovløse framtidskoloritten. 
Skal vi tro disse mørke og høyteknologiske framtidsvisjonene, er det tryggeste og beste å forlate Hollywood til fordel for et rolig liv i pakt med naturen før det er for sent. 

Skriker etter vann 

Dagen i LAs liv som skildres i «Hotel Artemis», er preget av voldelige, brennende og blodige opptøyer. 
Selskapet som har privatisert vannet, og dermed sikret seg et slags monopol, har stengt kranene. 

Mens folket fyller gatene og skriker etter vann, ser en kriminell gjeng sitt snitt til å gjennomføre et ran. 
Ting skjærer seg. 
Sjefen i ranslaget, spilt av Sterling K. Brown, får med seg sin skadede bror til Hotel Artemis. 
Der må en være betalende medlem for å få hjelp. 
Til gjengjeld kan de 3D-printe en ny lever til deg, om nødvendig. 
Utstyr og teknologi er siste hyl. 
Samtidig er både hotellets stilige, gotiske art deco-interiører og sykepleierens musikkvalg (California dreamin’) preget av nostalgi til en svært så svunnen tid og kultur. 

Sykepleier og daglig leder, spilt av Jodie Foster, er en grå og firkantet kvinne. 
Alle som kommer til hotellet/sykehuset må følge reglene hennes slavisk: 
Ingen våpen. 
Ingen politifolk. 
Ikke drep andre pasienter. 
Og absolutt ingen besøk. 

Denne dagen i sykepleierens liv skal de fleste reglene blir brutt i en dominoeffekt av uventede hendelser. 
Og hun får både en hjerteskjærende påminnelse og ny kunnskap om sin egen tragiske fortid. 
Drastiske valg må tas. 
Og scenen er satt for et Ibsen-aktig drama. 

Rike, mektige drittsekker 

Men hvorfor ser vi på dette? 
Og hvem er disse menneskene? 
Ikke bare tar det for lang tid før det demrer, og det lykkes egentlig aldri å få noe sjel i og interesse for rollegalleriet. 
Det blir for mye overflate. 
Bekmørk dystopi og høyteknologisk fikling er blitt filmatiske samtidsklisjeer. 

Skuespillet er bra. 
Sterling K. Brown og Sofia Boutella utmerker seg begge med intensitet og karisma, og skaper dermed en viss nysgjerrighet. 
Den blir ikke nok tilfredsstilt. 
Jodie Foster er ekstremt trist og autentisk, heller ikke hennes rollefigur blir fullt forløst. 
For det overambisiøse manuset er så overbefolket. 
Antakelig for variasjonens skyld, noen er opplagt med for å bringe litt humor til mørket. 
Heller ikke det er en suksess. 

Men dette er i det minste klart: 
I dette mini-universet av mordere, ranere og skurker er det drittsekkene, altså de rike og mektige, som er de egentlige skurkene. 
Akkurat som i det meste av Scandinavian Noir. 
