Musikkanmeldelse:Anja Garbarek: 
«The Road Is Just A Surface»: 
Overflatebehandling 

Merkelig. 
Knirkete. 
Uforståelig. 
På alle de riktige måtene. 

ALBUM: 
INDIEPOP Anja Garbarek «The Road Is Just A Surface» (Drabant) 

Et merkelig øyeblikk i norsk musikkhistorie var da Anja Garbarek for noen år siden gikk ut på Facebook med en viktig melding: 
Det var IKKE hun som var DJ Anja Garbørek. 
Det merkelige var ikke at noen hadde funnet på et kreativt DJ-navn, men at det var dette som skulle få den ellers folkesky Garbarek til å gi lyd fra seg. 
Før det hadde man omtrent ikke hørt noe som helst fra henne siden 

«Briefly Shaking» (2005). 
Og etter hvert slått seg til ro at med at låttittelen «The Last Trick» så ut til å være mer profetisk enn nødvendig. 

I mai hadde Garbarek hovedforestillingen på DNS for Festspillene i Bergen. 
Sammen med Jo Strømgren skapte hun et merkelig, men fascinerende retrospektivt musikklaboratorium. 
Historien handlet, forenklet om en «Bob» som ikke helt klarte å, eh, finne seg selv. 
Visuelt en overvekt av den franske filmregissøren Jean-Pierre Jeunets knirkete steam fiction. 
Musikalsk nærmere «Balloon Mood», iblandet Jo Strømgrens like knirkete og skråstilte blikk på tilværelsen. 
En både fin og rar forestilling, som jeg ikke helt skjønte hvordan skulle fungere som egen musikk. 

Grepet som Garbarek er gjort er å lage to versjoner. 
Den «enkleste» tar de mest popete låtene fra forestillingen, og formaterer dem som et ordinært album. 
Teaterversjonen spiller (så vidt jeg kan erindre) det meste av teaterlyden. 

Det interessante er at ingen av versjonene er perfekte hver for seg. 

Men i skjæringspunktet mellom dem skjer det noe fascinerende og nesten nittitallsmagisk. 
Det er viktig å ha i mente at Garbareks annetalbum, «Balloon Mood» fortjener en høy plassering over tidenes beste norske utgivelser. 

Og at den mekaniske triphop-tilnærmingen hun gjorde der er en sentral del av det som skjer på «The Road is just a surface». 
Her har vi endelig et album som, om mer enn noe annet, fremstår som en oppsummering av Garbareks karriere. 

Både det myke og vare, som «Smiling and Waving» predikerte. 
Og deler av det akustisk punkete «Briefly Shaking». 
Mest av er det den samme uforlignelige tilnærmingen til melodi og teknologi som hun har bygget karrieren rundt. 
En tanke hun også tar ut på formatet her. 

For i en streamingverden er detmulig for begge album å skinne på sitt vis. 
Og for lytteren å lage sin egen perfekte versjon av prosjektet. 
Slik får også tittelen en underliggende mening; utgangspunktet fra Garbarek er infrastrukturen og overflaten. 
Så kan man selv finne sin egen dybde. 

BESTE LÅT: 
«The Witness» 
