Filmanmeldelse:Neglbitende pedo-jakt 

Store ambisjoner, sitrende spenning 

﻿Den canadiske regissøren Atom Egoyan er ikke redd for å dra på, verken hva gjelder store følelser eller komplekse/kompliserte historier. 
«The Captive» er både fryktelig spennende og til tider litt skrudd, men definitivt intet skuldertrekk av en film. 
Egoyan har både skrevet manus, regissert og produsert og kunne nok ha bruk for korrigeringer her og der. 
Fordelen med slik «auteur»-film er opplevelsen av å se noe med klar signatur. 
«The Captive» er en slik film. 
Vi blir introdusert for en rekke karakterer, gjerne med tidshopp uten at dét markeres på noen måte. 
Sikkert forvirrende for enkelte, her fungerer det som et effektiv grep for å tvinge seeren med fra første scene. 
Etter hvert får man grep om hva det handler om her: 
På vei fra trening lar småbarnsfaren Matt (Ryan Reynolds troverdig i en rolle åpenbart valgt for å riste av seg smukkas-stempelet) datteren Cassandra sitte i bilen mens han stikker en kjapp tur innom en café for å plukke opp middagen. 
Da han returnerer til bilen kort tid etter er datteren søkk borte, tilsynelatende forsvunnet ut av intet fra den ganske gudsforlatte landeveien utenfor Niagara i Canada. 

Matt sliter med både skyldfølelse og sinne i årene som følger, og ekteskapet med kona Tina skranter. 
Åtte år senere kommer imidlertid politiet på sporet av noe som kan være livstegn fra den forsvunne jenta. 
Pedo-thrilleren tar form, og Egoyan er ikke alltid like sofistikert med ingrediensene han putter opp i spenningsgryta. 
Det er ikke nødvendig å la den utspekulerte skurken være opera-fantast i 2014, vi husker fremdeles Gary Oldman i «León» fra 1994. 
Kvinnen i sort parykk som heller sovemedisin i glasset later også til å komme fra en helt annen film, i en helt annen tid, og kler ikke tonen Egoyan setter fra start i det hele tatt. 
For den som leter finnes også skurketriks så utspekulerte at de simpelthen ikke står til troende. 
Likevel henger man neglbitende med, helt til siste slutt. 
Spenningsoppbygningen er nemlig suveren, samtidig som vi tror på foreldrenes desperasjon. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
