Velkommen tilbake, Wisting!
Den niende var en nedtur. 
Den tiende boken om William Wisting er norsk krim på sitt beste. 

Jørn Lier Horst blir bare bedre og bedre. 
Det skrev jeg, og det mente jeg, til og med bok nummer åtte om etterforskeren William Wisting. 
"Jakthundene" ble da også hedret med norsk og nordisk krimpris i 2012. 
Så kom "Hulemannen", en bok jeg fortsatt mener er den første nedturen i Horst sitt forfatterskap. 
Nå er han heldigvis tilbake med en gjennomarbeidet, godt tenkt og like godt fortalt krimhistorie, "Blindgang". 

Strengt tatt er dette to krimhistorier. 
Larvik-politimannen Wisting nærmest snubler over informasjon om en savnet drosjesjåfør, og begynner å nøste i løse tråder. 
Etter hvert oppdager han at noen av trådene er viklet inn i en tilsynelatende oppklart drapssak i Kristiansand. 
Og ja, den spenningen kan vi røpe med en gang, Wisting har selvsagt rett — de to sakene er så tett sammenvevd at den ene ikke kan løses, uten at den andre også blir oppklart. 

Horst holder i sin tiende Wisting-krim full kontroll over historien fra første til siste side. 
Han har overblikk, han er en svært rutinert forteller etter hvert, og han porsjonerer informasjonen i passe doser slik at leseren hele tiden henger med - men alltid med et lite spørsmålstegn i margen. 
Det er den nysgjerrigheten, den usikkerheten som driver oss framover, til neste side, til neste kapittel, til neste gåte og neste svar. 
Slik står Horst på mange måter nærere en klassisk hvem-gjorde-det-krim enn actionhistoriene mange av hans forfatterkolleger gir oss. 

En konklusjon? 
Ja, dette er en av Horst sine aller beste. 
Og det sier ikke lite. 

Et lite minus, som alltid: 
Forholdet mellom journalistdatter Line og politipappa William ville neppe blitt godtatt av noen redaktører eller politisjefer. 
Men det viktigste er vel at leserne godtar det. 
