Den beste råneturen jeg har vært med på
Kunstfestivalen er en hyllest til hverdagen. 

Et like sikkert vårtegn som at knopper, krokus og snøklokker dukker opp og strekker seg mot solen, er den årlige kunstfestivalen B-open. 

I helgen gikk den av stabelen for 14. gang, med over 100 åpne kunstneratelier, workshops for store og små, kunstmarked, videovisninger, guidede turer, performancer, boklansering med tilhørende klubbkveld – alt man kan drømme om at en kunstfestival skal inneholde. 

For å frakte publikum mellom de ulike atelier-fellesskapene er det satt opp to veteranbusser som kontinuerlig kjører i sløyfe gjennom sentrum. 
Disse stikker seg virkelig ut i et mylder av sanseinntrykk. 

Flere enn ett hode snur seg i gatene etter det som kan beskrives som den beste råneturen jeg har vært med på. 
Setene er myke, gardinene er hvite. 
Lukten av gammelt maskineri borer seg inn i neseborene. 

Veteranbussene er, som resten av festivalen, et gratis tilbud åpent for alle. 
Lørdag var det fire stoppesteder; Kode 2, C. 
Sundts gate, USF 
Verftet og Dokkeskjærskaien. 

Vi kjører mot første stopp, forbi Festplassen og Fisketorget. 
Jeg ser ut på den sedvanlige utsikten gjennom historiske vinduer, samtidig som min egen hverdag, menneskene i gaten, titter nysgjerrig tilbake. 
Dette møtepunktet skaper en bevissthet rundt hva det er jeg nå skal, nemlig å tre inn i alle de ulike hverdagene til alle de deltakende kunstnerne. 

Hvert atelier er en egen, fullkommen verden, som sjenerøst åpnes opp og deles med publikum. 
På den ene veggen i arbeidsrommet til Karina Presttun henger en nydelig tekstil-collage fra 2017, «Julia». 
Kunstneren har redusert et fotografi til 13 lag med farger, og det er fremdeles figurativt. 

Hun forteller at hun må passe seg for disse collagene. 
Når hun jobber med dem, forsvinner hun helt inn i en annen verden, som kan resultere i ukevis med 14-timers arbeidsdager. 
Resten av rommet er kledd med bokser fra vegg til tak, alle fulle av tekstiler, symaskiner og to svære laserkuttere. 
«Julia» har aldri før vært vist i Bergen. 

Rundt hjørnet sitter kunstner Rita Marhaug og forbereder seg til en performance som skal finne sted senere på dagen. 
Hun og Gillian Carson har i samarbeid utviklet «NÆRMERE (Closer)», et bestillingsverk for denne dagen. 
I et enormt studio med gulvplass som har måttet gi etter for lagringsbehovet et langt kunstnerskap fører med seg, sitter Marhaug rolig og leter etter det rette mentale utgangspunktet. 

Festivalen som helhet viser frem Bergens kunstscene fra innsiden. 
Den viser at byen rommer et bredt spekter av uttrykk og holdninger. 

Den blottlegger hverdagen, alt arbeidet som ligger bak det vi vanligvis ser i gallerirommet. 
Den legger også til rette for at kunstnerne, i samarbeid med publikum, kan definere spørsmål rundt egen formidling. 

Men viktigst av alt minner den oss på en velkjent, men lett forglemmelig tanke: veien er målet. 
