Fremdeles en dårlig idé
Linkin Park øser gledelig av sin bisarre lapskaus av nu metal og rap, pompøs produksjon og platt låtmateriale. 

Linkin Park valgte å lansere den første låta fra sitt nye album i et krigsspill fra Afghanistan. 
Det sier kanskje det meste om dette bandet generelt, og ferske A Thousand Suns spesielt; de gjør uforståelige valg som ender i stygge resultater. 

De har bevist flerfoldige ganger at nu metal og rap ikke bør kombineres, og det skjønner man enda bedre etter å ha pint seg gjennom låter som "When They Come For Me" på deres nyeste utgivelse. 
Det høres trashy, udelikat, maskinelt og frastøtende ut, og at dette bandet er blant 2000-tallet mestselgende gjør at det er lett å bli desillusjonert og miste tiltroen til både folk og tida vi lever i. 

A Thousand Suns er gjennomprodusert så det holder. 
Produsent Rick Rubin har tydeligvis lagt ned mengder av tid i studio - men det understreker egentlig bare svakhetene ved låtmaterialet ytterligere. 
De prøver hardt å skape et storslått album som strekker seg over 15 låter - de fleste på godt over fire minutter. 
Innimellom er det fylt opp med korte mellompartier, som kunne fungert til å fremheve storheten ved de andre låtene, dersom den fantes. 
Bandet selv bedyrer at albumet er et resultat av en kreativ prosess hvor de har tenkt nytt og lekt seg i studio. 
Men Linkin Park høres industrielt og uinspirert ut - uten et snev av entusiasme, glede eller formidlingsevne. 

Den nasale, sytete vokalen er noe av det mest påtrengende og slitsomme ved de fleste av låtene på A Thousand Suns. 
Men dersom man klarer å se bort fra den, hører man at det som lurer lengre bak i lydbildet er minst like slitsomt; der finner du nemlige dårlige samplinger, masete gitar og kvasi-episke tangenter i fleng. 

A Thousand Suns burde bli skiva som får folk til å skjønne at de ikke skal spytte inn mer penger i Linkin Park-maskineriet. 
Men så lenge folk gjør det, blir vi nok ikke kvitt dem med det første 
