Katy Perry:«Teenage Dream» 

(Capitol / EMI) 

Hvis du trenger argumenter mot å gi barnet ditt en streng, kristen oppvekst, trenger du ikke se lenger enn til den forhenværende gospelartisten Katy Perry. 

I en alder av 25 løper hun rundt som en hormonforvirret fjortis og bombarderer omgivelsene med sin tilsynelatende nyoppdagede seksualitet. 
Med god, dyr hjelp omsetter hun den til grenseløst kynisk popmusikk. 

Det gir utslag som varierer fra det mildt irriterende («I Kissed A Girl») via det bunnløst elendige («Hot N' Cold») til det helt akseptable («California Gurls»). 
På dette, hennes popalbum nummer to, er alle disse variantene representert. 
La oss ta det verste først: 
Hvis du synes «I Kissed A Girl» scoret ufortjent mye på et billig biseksuelt poeng, er det bare å stålsette deg for denne platens «Peacock». 

«I wanna see your peacock-cock-cock, your peacock-cock», synger Perry over en lettvint «Hey Mickey»-pastisj, og en rent fonetisk oversettelse tilsier at det hun synger er «jeg vil se din pissekuk-kuk-kuk, din pissekuk-kuk». 

Og ta det med ro: 
Hun har for lengst slått fast at ja, det er det hun synger om. 
Jeg er ikke storforlangende, men himmel og hav, hva skjedde med subtilitet i popmusikken? 
«Peacock» er mye rart; sexy er det absolutt siste den er. 

Den er også et klart nadir for våre landsmenn i Stargate, som har produsert den. 
De har til gjengjeld besørget platens høydepunkt, dansegulvfylleren «Fireworks». 

Perry er hundre prosent avhengig av at produsentene har en god dag på jobben. 
Mest prominent til stede er svenske Max Martin, som ikke har lært seg mange nye triks siden glansdagene med Britney Spears - åttitallsbombastisk og lettvint stadionrockete skal det være. 
Samtidig er det vanskelig å krangle med de sødmefylte melodiene i låter som tittelsporet og «The One That Got Away». 

Når det roes ned blir det til gjengjeld altfor tydelig at avstanden til for eksempel Rihanna er helt enorm. 
Perry bidrar med ingenting annet enn stemmen sin, og det er her man blir sittende og stusse, for hun er virkelig ikke god til å synge. 
Spesialitetene hennes er skingrende, tynt og flatt. 

Det er ikke et fnugg av personlighet i dette albumet, med mindre det å være sprengkåt regnes som et personlighetstrekk. 
I en samtid full av smarte, karismatiske popråskinn som Lady Gaga, Robyn og La Roux fremstår Katy Perry som en anakronisme; et humoristisk oppdresset, pent stykke kjøtt villig til å gjøre som hun får beskjed om. 

Ut av dette kommer flere glimt av passabelt radiofyllstoff - og en bunnløs tomhet etterpå. 

BESTE LÅT: 
«Fireworks» 
