Seamus Fogarty:En ire i London 

Irsk visesang flørter med elektronikk og søt musikk oppstår. 

Seamus Fogarty: 
"The curious hand" (Domino/Playground) 

Det gikk bra da The Pogues blandet irsk folk og pønk, og det går bra når Seamus Fogarty blander irsk folk og elektronika. 
Han følger opp debutalbumet "God damn you mountain" med 11 kutt som gjør "The curious hand" til en av høstens mer bemerkelsesverdige plater. 

Fogarty er fra Mayo på den irske vestkysten, men har slått seg ned i London. 
Hans nye hjemsted er bakteppet til den nakne kjærlighetssorgen i "Seems wherever", mens elektroniske "Tommy the Cat" ender med opptak fra en vestirsk ropekonkurranse. 

Slik er man nødt til å google, og rekorden for høyeste rop tilhører barneskolelæreren Annalisa Flanagan fra Belfast. 
For 23 år siden nådde hun helsefarlige 121.7 desibel, en rekord som står ennå. 
Hva hun brølte? 
"Quiet!". 

Irer kan altså rope høyt, men Fogarty er ikke den som skriker. 
Han åpner med "Short ballad for a long man", der broren John bidrar med trekkspill. 
I Hunterian-museet i London finner man skjelettet til irske Charles Byrne. 
The Irish Giant var 2,31 meter høy og vakte oppsikt da han ankom London i 1782. 
Han var en godhjertet kjempe som nøt stor popularitet, the toast of the town som man sier på de kanter. 

Høyden skyldtes ikke at han ble unnfanget på toppen av en høystakk som noen påsto, men en overproduksjon av veksthormoner kalt akromegali. 
Byrne døde året etter, bare 22 år gammel. 

Derfra hopper Fogarty over i kjærlighetssangen "Heels over head", der elektronikken og den akustiske gitaren kjemper om oppmerksomheten. 
Han har en hang til å ta herpe sangene, "screw them up" som han sier selv. 

Snaut to minutter lange "St John's Square" er ren elektronikk, før vi får "Van Gogh's ear". 
Ikke så mye om maleren, men mer en reise gjennom et plaget sinn. 
Bakgrunnen er musikervennen Vince Sipprell som tok livet av seg i 2015. 

En nydelig sang, der fiolinen til Emma Smith fargelegger melodien. 
Leonard Cohen kunne godt sunget deler av denne, men Fogarty er ikke noe dårligere når han synger om savnet av vennen: 

It’s alright to be just alright 

and it’s okay to feel just fine 

because love will cure most everything 

but it don’t work all the time 

I tittelkuttet "The courios hand" vender han tilbake barndommens grønne enger og klipper inn en samtale med sin gamle nabo der. 
En vemodig sang om ting som er blitt borte. 

Drikking og religion er noe man forbinder med irer, og Fogarty innfrir fordommene i "Carlow Town". 
Han slukner i en kirke og våkner opp til gudstjenesten. 
I utgangspunktet en enkel folkblues-sang, men han angriper den med elektroniske krumsprang og en tung beat. 

Fogarty balanserer elektronikken og det akustiske gjennom hele albumet. 
På "Mexico" er det kassegitaren som bestemmer, men det ligger lyder og lurer i bakgrunnen. 
Multiinstrumentalisten Smith er hjørnesteinen han støtter seg på, og medprodusent Leo Abrahams har jobbet med Brian Eno og vet ett og annet om rare lyder. 

"Christmas time on Jupiter" er en høyst alternativ julesang, og han avslutter med leirbålsangen "Number one" om å miste det man har: 

I had a number one years and years ago 

but someone stole my song 

I heard it on the radio. 

Seamus Fogarty har levert en spennende plate, noe man ikke hører hver dag. 
Samtidig skriver han sanger som rører ved noe dypt inne. 

Beste spor: 
"Short ballad for a long man", "Van Gogh's ear", "The curious hand", "Number one". 
