Anmeldelse:Krimforfatter Bjørn Olav Nordahl kan mye om flyktningtrafikken. 
For mye, kanskje 

Haltende flyktningkrim. 

Vi skriver høsten 2013. 
I Oslo sitter et fortvilet par fra Iran. 
De har nettopp fått avslag på søknaden om asyl i Norge. 
De er kristne, og kan dokumentere at de har blitt forfulgt og fengslet for sin tro i hjemlandet. 
Alt har ligget til rette for varig opphold. 
De er vel integrerte og aktive i den lokale pinsemenigheten. 
Utryggheten i situasjonen forsterkes av en observasjon den iranske kvinnen har gjort under flukten. 

Hun har vært vitne til en ren likvidering av en ung afrikaner. 
Er det noen der ute som vet at hun vet? 

Samtidig i redaksjonen til avisa Dagens Økonomi: 
Journalist Ingeborg Nergård Kahn begynner å nøste i trådene på en story som muligens handler om både menneskesmugling og hvitvasking av penger knyttet til hjembyen hennes, Drammen. 
Det er duket for en spennende og aktuell thriller fra det moderne Norge. 
Dessverre lykkes Bjørn Olav Nordahl bare sånn passe. 

For mange navn 

For mange navn 

Mange spenningsforfattere jobber etter hvert på denne måten, men det er en mye mer krevende form enn mange har tatt inn over seg. 
I denne boka blir det ofte irriterende mange forklaringer og redegjørelser. 
Kryssklippingen til Nordahl blir også masete og springende. 
Kort sagt: 
For dårlig regi. 
Først etter at side tre hundre er tilbakelagt, får forfatteren opp dampen og fyr på lunta. 
Det holder ikke. 

En salig vase 

Men det mest problematiske med denne teksten blir paradoksalt nok forfatterens store styrke. 
Ikke som romanforfatter, men som journalist. 

En salig vase 

Nordahl har i en årrekke arbeidet i graveredaksjonen i Dagens Næringsliv. 
Han kan svært mye om det han skriver om. 
Om menneskesmugling på ulike plan og nivåer. 
Hvitvasking av penger og valutatransaksjoner, og fiktive firmaer og oppblåste aksjer. 
Og ikke minst: 
Om hvordan ting fungerer innenfor det systemet en flyktning til Europa og Norge blir en del av. 

Men når all denne viten og kunnskap skal presses inn i dialoger og tankerekker, sprekker rett og slett ramma. 
Det blir kunstig. 
Noen ganger ufrivillig komisk. 
Og det er synd. 
Dette ambisiøse prosjektet hadde fortjent bedre. 
