Mason, snart voksen
Denne historien om oppvekst og modning kan fort vise seg å være høstens aller fineste film. 

Alle foreldre til noenlunde voksne unger kjenner følelsen. 
Barnet forsvinner inn på rommet sitt. 
Etter noe som kjennes som knapt ti minutter, kommer det ut igjen, 20 cm høyere. 

Runde kinn i ferd med å smalne. 

Dun på overleppen, eller plutselige pupper. 

Hår på leggene som for noen øyeblikk siden var knubne guttebein. 

Den tynne tenåringen som plutselig vokste ut av den lubne barnekroppen. 

De uferdige, nærmest prøvende konturene av det voksne mennesket som er under utforming. 

«Boyhood» sender deg rett tilbake til alt dette. 
Og det er aldeles nydelig å bivåne. 
Oppløftende og melankolsk på samme tid. 
Kanskje ekstra rørende for dem av oss som akkurat denne uken sendte et barn ut i verden på egen hånd, men for ordens skyld: 
Dette er ikke en film for foreldre. 

«Boyhood» griper meg ikke først og fremst av sentimentale grunner. 

Richard Linklaters film er unik. 
Innspilt over 12 år, med de samme skuespillerne i rollene, følger den Mason og familien hans, fra han seks år gammel ligger i gresset og filosoferer over vepsenes tilblivelse, til han flytter hjemmefra som 18-åring for å begynne på college. 

Prosjektet er ikke bare ambisiøst, det er kunstnerisk dristig omtrent på samme måten som det å sette barn til verden er et vågalt prosjekt, menneskelig sett. 
Mye kan gå galt underveis. 

Resultatet er en nærmest mirakuløs liten tidskapsel. 
En forbløffende jordnær film som berører fordi den går så tett på den kontinuerlige prosessen det er å bli voksen, gjøre sine valg, finne sin plass i livet. 

Den prosessen handler ikke bare om Mason (Ellar Coltrane). 

Den omfatter moren hans (Patricia Arquette), som må jobbe seg ut av tilværelsen som fattig alenemor, inn i yrkeslivet, ut og inn av ulike ekteskap. 

Den omfatter faren hans (Ethan Hawke), i langsom utvikling — selv ville han kanskje med et skjevt flir kalt det avvikling - mot det livet han strittet så lenge imot å leve. 

Det handler om Samantha, en skikkelig dramadronning av en storesøster - spilt av regissørens datter Lorelei Linklater. 

Men det er Mason som står i sentrum. 
En stille, grublende gutt som samler på pilspisser, følger en død fugls forråtnelsesprosess og krangler med Samantha. 

Alt skildres uten overdramatisering, fritt for sentimentalitet, men med stor varme for menneskene det handler om 

Autentisitet er Linklaters varemerke, demonstrert gjennom trilogien «Før soloppgang», «Før solnedgang» og «Før midnatt», der hver film foregår med ti års mellomrom, og følger et par gjennom 24 timer, på de ulike stadiene i forholdet. 

Også denne gangen greier han å skape en film som føles ekte og intim, episk og sam­tidig fullstendig ujålete, befolket av hverdagsmennesker og full av presise observasjoner, gripende så vel som vittige eller opprørende. 

Den første flyttingen, det første skrittet over i en ny fase av barndommen, reflektert i Masons malerkost over dørlisten der hans og søsterens høyder og aldre står markert med tusj. 

Den søvnløse natten da troen på alvers eksistens forsvinner. 

Måten barna står både midt i og på utsiden av de voksnes konflikter. 

Men med få unntak er det ikke milepælene og de store øyeblikkene i livet - være seg dramatiske eller lykkelige - Linklater viser frem. 
Han konsentrerer som om de «små» hendelsene. 
Hand­linger voksne gjør for å berge seg selv, eller for å oppdra, men som barnet kan oppleve som krenkende. 
Og motsatt; de små gestene som signaliserer vennskap, tilhørighet. 

Følelseslivets omskiftelighet. 
Relasjoner som skifter. 
Bånd som knyttes og brytes. 
Alle de ulike påvirkningene Mason utsettes for, i ulike stadier og aldre. 
Hans indre strev med å orientere seg frem til hvem han er og vil være. 

Men først og fremst: 
Tiden som ruller og går. 

Alt skildres uten overdramatisering, fritt for sentimentalitet, men med stor varme for menneskene det handler om. 

Å få tilbringe 165 minutter i nærkontakt med dem, er utrolig fint. 
Ikke et øyeblikk kjennes timene for lange. 
Tvert imot. 
De fyker av gårde. 
Omtrent sånn som ungenes barndom gjør. 
