Fin, gammel rollespill-årgang
«Neverwinter Nights 2» lover å stjele vekk mørke vinternetter og ersatte dem med glødende god historiefortelling og engasjerende spillbarhet. 
Lykkes det? 

For omtrent tredve år siden, dukket det opp et rollespill som drev tusenvis av nerder over hele verden under jorden og ned i mørke kjellere. 

De dukket gjerne opp igjen utkledde som trollmenn, krigere, munker og slikt. 
De kastet terninger, regnet på kalkulatorer, skrev ned på skjemaer og generelt storkoste seg. 
Jeg tenker selvfølgelig på «Dungeons & Dragons». 

Både reglene og settingen i «Neverwinter Nights 2» er basert på «Dungeons & Dragons», og det synes. 
Her snakker vi tjuesidete terninger, prestisjeklasser, god/ond-akser og en myriade av ferdigheter, egenskaper og monstre. 

Et skikkelig rollespill altså. 
Av den gode, gamle sorten. 

Heldigvis er det hele gjort rimelig tilgjengelig for oss vanlig dødelige også, med litt godvilje og innsats tar det ikke lang tid før du har god kontroll over hva som skjer og vet sånn noenlunde hvorfor. 

Og bra er det, for ellers ville vi gått glipp av det som er en av tidenes kanskje mest engasjerende spillhistorier. 

Historien i «Neverwinter Nights 2» oser nemlig av kvalitet helt ut til fingerspissene. 
På tross av å være linjær som bare pokker. 
Plottet i seg selv er forsåvidt ikke det mest originale, men utførselen gjør opp for det. 

Mens mange spillutviklere i dag lager spillet de skriver historien, har utviklerne her latt historien «lage» spillet. 
Iallefall føles det sånn. 
At det hele varer i overkant av 50 timer, er heller ikke så rent lite imponerende. 

Særlig dialogene er geniale, og det er ikke dumt, for det er generelt mye prating i «Neverwinter Nights 2». 
Skal man gidde å sitte og følge med i timesvis, må både manus og stemmelegging være god. 
Her er da også spillet i sitt ess. 
Mye humor og drama, uten snev av platthet eller forutsigbarhet, riktignok med et par uhederlige unntak, gjør det hele til en svært god opplevelse. 

Du kan til enhver tid ha med tre medhjelpere på eventyrene dine, og disse er med på å løfte spillet enda noen hakk. 
Rent spillbarhetsmessig, gir de deg større ildkraft og større taktiske utfordringer. 

Du kan enten sette automatiske regler for hvordan de skal oppføre seg, eller velge å kontrollere dem direkte. 
Historiemessig har samtlige medhjelpere fascinerende personligheter og en rolleutvikling som ville fått den mest garvede norsklærer til å klappe i hendene. 

Men før jeg ramler over av lovsang, må jeg en tur ned på jorden igjen. 
For alt er ikke bare fryd og gammen. 
Brukergrensesnittet er ikke særlig godt, ei heller kameravinklene. 

Faktisk grenser brukergrensesnittet til det katastrofale. 
Kronglete menyer, mangelfull informasjon og et nærmest brukerfientlig kampsystem er et vedvarende irritasjonsmoment et godt stykke inn i spillet. 
Det ødelegger litt av førsteinntrykket, da det tar tid for historien å bygge seg skikkelig opp. 

Normalt ville dette trukket spillet ned et par terningkast, men det har jeg rett og slett ikke samvittighet til. 
Skuffelsen til druiden, irritasjonen til tyven og raseriet til bueskytteren blir for mye å bære. 

Derfor blir det hele et aldri så lite kompromiss. 
For «Neverwinter Nights 2» er en potensiell klassiker, som dessverre faller litt igjennom på finishen. 

Men er du glad i rollespill og gode spillhistorier, er det ingenting som burde hindre deg i å ta turen til Neverwinter. 
Gjerne om natten. 
