Potent Potter-punktum
Den åttende og siste filmen om Harry Potter holder hva den lover: 
Et sterkt og verdig punktum for en unik filmserie 

. 
Filmen fyller altså sin egentlige oppgave med bravur: 
Når det er slutt, så er det i grunnen helt OK. 
Det er ingen løse tråder, det er intet uavklart mysterium, voldsomhetene som har tiltatt i styrke og intensitet og seriøsitet i løpet av ti år, får sin velfortjente og forsvarlige avslutning. 

Selvfølgelig blir det mye følelser. 
Og filmen rekker også å avdekke et par forbindelseslinjer vi ikke har tenkt på før. 
Det opptrer både noe helter og noen tidligere figurer som slettes ikke var selvsagt skulle blomstre opp igjen. 

Det er godt gjort: 
Alle venter vi jo på det endelige oppgjøret som helt åpenbart skulle skje på Galtvort. 
Og hele filmen kunne lett bli en eneste lang eksplosjon. 
Det ville ødelagt mye. 

Men eksplosjonen kommer, naturligvis. 
Til fulle, for så vidt. 
Men i denne forventningen ligger nok også denne siste filmens egentlig helt umulige oppgave: 
Å overgå alt som tidligere har vært laget i sjangeren. 
Det gjør den nemlig ikke. 

Til dét er det faktisk for mange spor, for mange forventninger. 
Ikke alt er like vesentlig. 
Men det må liksom med. 

Eksempelvis: 
Dødstalismanene; hva er de egentlig - bortsett fra nokså likegyldige rekvisitter? 
(Hitchcock kalte dem «MacGuffins».) 

(NB: Spoileralarm:) 
For en gammel sentimentalist blir det endelige kjærestevalget ubegripelig kjipt; helt og fullstendig meningsløst kjipt! 

Harry Potter-filmene handler i bunn og grunn og alle myters og alle religioners grunnkonflikt: 
Kampen mellom det onde og det gode. 
«Dødstalismanene 2» understreker dette, klarere enn noen gang. 

For å understreke dette universelle poenget, griper filmen dypt ned i kristen symbolisme og i enorme massescener. 
Symbolismen blir både forståelig og effektiv. 
Massescenene stiller jeg meg noe mer tvilende til: 

Lord Voldmorts styrke ligger ikke i legionene, men i de virkemidlene han har i egne hender. 
At titusenvis av fotfolk skal være med på stormingen av Galtvort, virker dermed mer eller mindre som en avsporing. 
Han - eventuelt sammen med noen få andre - kunne lettere skapt et fattbart ragnarok på egen hånd. 

Kanskje det er et forsøk på å stille «Ringenes Herre - Atter en konge» i skyggen? 

Det er sannelig ikke godt å si. 
Og muligvis kommer disse innvendingene litt av det som egentlig er hovedsaken: 

«Dødstalismanene - del 2» metter selv den mest skrubbsultne Harry Potter-konsument til bristepunktet: 

Vi er ved veis ende, punktum er satt, menneskeligheten har seiret, nye generasjoner kommer til, sorgen blir gjennomlevet, Galtvort gjenoppbygd, magien lever. 

Takk for en utrolig reise. 
Og: 
Det er nok nå! 
