Bokanmeldelse:Britt Karin Larsen: 
«Slik treet faller» 

Britt Karin Larsen har en sterk, utholdende kjærlighet for sine skogfinner og viser ingen avmatning i sin sjette bok om folket på Finnskogen. 

Som alltid sirkler livet rundt overlevelse og tilhørighet, og vi skriver mellomkrigstid. 

Etterkommerne etter bjørnejegeren Taneli og hans Lina er blitt mange. 
Noen har reist til Amerika, andre til Oslo, som er byens nygamle navn. 
Men fortsatt er det mange igjen i skogen, og klasseskillet er like stort. 

Storbonden kan fortsatt gå rett inn i stuene til folk og ta med seg en ørliten tyvjaktet hare. 
Mange er blitt kommunister, noe som truer de fattige familienes eksistens enda mer, fordi de kunne bli arbeidsløse eller sies opp som leilendinger. 
Alkoholen er og var også en alvorlig trussel for familiene. 
Mest skremmende er den for barna, som ikke kjenner igjen far når han drikker. 

Nesten alle Larsens skogfinner er varmblodige, og mange av dem har ufattelig mye kjærlighet i seg. 
Forfatteren helgenerklærer ikke, og karakterene er ikke bare ofre. 
Mye elendighet skyldes dårlige valg. 

Noen forlater skogen, men skogen forlater aldri dem. 
Både amerikafinner og osloboere lengter hjem og håper på å kunne kjøpe et småbruk. 
Daniel, Lina og Tanelis sønn, som er blitt amerikaner, drømmer om å gjense hjemlandet hele livet. 
Den tilbakestående gudsdrengen venter ennå etter mange år på at sangfuglen Karin skal komme hjem fra Amerika. 

Larsen skriver poetisk og visuelt. 
Hun ruller ut landskapet og kommer med noen livsbetrakninger før hun zoomer inn på menneskene. 
For noen blir fattigdom, matstrev og krangling for mye. 
Noen drar hjemmefra, andre havner på galehus. 

Kvinnene bærer samfunnet. 
De mannfolkene som velger bort familien eller mister den, går til bunns. 
Uten familie ser de ingen grunn til å ta vare på seg selv. 

Vakkert, poetisk og storslått. 
