«Tomb Raider» er kompetent utført, men mangler originalitet
Norske Roar Uthaug har oppdatert Lara Croft, men filmen nøyer seg med å innfri minimumskravene. 

Roar Uthaug har regien på «Tomb Raider» og er dermed kunstnerisk ansvarlig for at relanseringen av rollefiguren Lara Croft er bedre enn filmene fra tidlig 2000-tall med Angelina Jolie i hovedrollen. 

At Uthaug lykkes, er likevel ingen bragd: 
«Lara Croft: 
Tomb Raider» (2001) og oppfølgeren (2003) var svake filmer. 
En viktig årsak til det er at Lara Croft den gang ikke var i nærheten av å minne om et ekte menneske. 
Jolie-filmene er fra en tid der de fleste actionfilmer ikke bare var laget av menn, men også designet for menn. 

Men nå er vi i 2018, og i denne oppdaterte «Tomb Raider»-filmen møter vi en mer kompleks rollefigur, nå spilt med liv og lyst av svenske Alicia Vikander. 
Filmen starter i London, i byens unge arbeiderklasse. 

Fra trening i kampsportsenteret, til arbeidslivet som jovialt sykkelbud, er Lara Croft en stridslysten person. 
Hun er også en milliardærarving som fornekter sin arv, men kun fordi hun fornekter sin fars (Dominic West) bortgang. 
Han forsvant på en reise der han ville undersøke en japansk skatt som ryktes å ha overnaturlige egenskaper. 
Lara finner farens arkiv med notater om skatten og drar i vei for å undersøke. 

Hvis dette høres ut som en film inspirert av Indiana Jones, er det fordi det er en film inspirert av Indiana Jones. 
Heldigvis kan fagkyndige Roar Uthaug sin Spielberg til fingerspissene, på samme måte som han også kan sin Richard Donner («The Goonies»), Robert Zemeckis («Kampen om den grønne diamant») og John McTiernan («Medisinmannen»). 

Uthaug viser frem de mange filmene han er inspirert av når Vikander puster og peser seg gjennom farer, enten de er i Hong Kongs travle havn eller i en mystisk jungel på en japansk øy. 

Problemet til «Tomb Raider» er at verken Uthaug, Vikander eller manusforfatterne leverer mer enn en «markedsoppdatert» versjon av filmene de er inspirerte av. 
Filmen er kyndig utført, men fri for overraskelser og originale vendinger. 
«Tomb Raider» holdes i live av den karismatiske Vikander, men hennes sjarm slites ut av at det alltid er lett å gjette hva som vil skje og hvorfor. 

Vikanders tilstedeværelse slites også ut av at Croft egentlig ikke er «herre» over sitt eget liv: 
Hennes indre og det hun motiveres av er avhengig av farens tilstedeværelse i hennes psyke. 
Den avdøde patriarkens notater leses opp av Dominic West, og stemmen hans dukker stadig opp for å lede henne – og oss – videre i filmen. 

Grepet gir mening i et TV-spill hvor «guiding» ønskes, men som filmgrep frarøver det Lara muligheten til selv å drive historien fremover. 
Vikander mister muligheten til å spille noe mer enn en uprøvd superhelt som savner pappa. 

Det er hyggelig å se Roar Uthaug utføre kompetent actionarbeid i «Tomb Raider», men det er kjedelig å ane en kynisme i måten Croft oppdateres for et mer mangfoldig marked. 

Rollefiguren defineres nå av motsetninger: 
Hun er fattig, men egentlig rik. 
Hun er urban, men landlig. 
Hun er maskulin når hun vil, og hun er feminin når hun vil. 
Hun er avhengig av å være selvstendig, og hun er avhengig av å tilhøre slekten. 

Slike motsetninger er grunnen til at den oppdaterte Lara er lett å like og lett å selge: 
Man kan velge og plukke selv hva man liker med henne fordi filmen aldri tar et standpunkt til hvem hun er. 

Hun er mindre seksualisert – takk og pris – men vi lærer lite annet enn at det er kjekt med penger, våpen og veltrente kropper: 
En lærdom like rik som den Angelina Jolie ga oss. 
Roar Uthaug og Vikander har oppdatert Lara Croft, men den største oppdateringen siden 2003 er publikum. 
