Bokanmeldelse:Ruth Lillegraven: 
«Manilahallen. 
Eit dikt. 
Eit liv» 

Du skal ha elefanthud for ikke å bli berørt av denne inntrengende poetiske biografien om et menneske som har slitt mer enn de fleste. 

Hovedpersonen Birgit, en venn av forfatteren, forteller om sitt liv gjennom 56 fortellende dikt som varierer i lengde fra to til syv-åtte sider. 
Et sjeldent, men svært virkningsfullt formelt grep, skal det vise seg. 

Med poetisk teft og usedvanlig lydhørhet overfor personen Birgit og de dramatiske begivenhetene i hennes liv makter Lillegraven å skape et rikt og levende bilde av henne. 

Fremstillingen veksler dynamisk mellom fortellende og mer billedrike partier, slik det kan gjøres av en forfatter som kjenner både prosaens og poesiens virkemidler. 

Boken starter med et frempek, et NRK-opptak fra 1980 der Birgit snakker om sine psykiske vansker, sin spiseforstyrrelse og sitt opphold ved Modum Bad. 
Dermed er tonen satt; vi leser om en vanskelig fødsel i 1946, om sterke tidlige naturopplevelser, om den noe fjerne faren og den mye nærere moren, om bestemor og bestefar, tanter og onkler. 

Vi leser om voldtekten som 12-åring. 
Om bryllup som 18-åring, jobb på Club 7, telefonvakt i Kirkens Nødhjelp. 
Om tre barnefødsler, om skilsmisser og «dei raude plakatars tid» på 1970-tallet, og videre gjennom år preget av nedturer og nær-selvmord-situasjoner, men også mange vakre og meningsfulle opplevelser. 

Manilahallen er en sal på Modum Bad, der Birgit – ikke uten motstand – får avgjørende hjelp i en kritisk livsfase, og nye viktige venner. 
Underveis i lesningen vokser det frem et nyansert bilde av en sårbar og stolt jente som er opprørsk og selvdestruktiv, men også full av sjarm, livskraft og personlig utstråling. 

Her er mange sterke skildringer: voldtekten, bestefarens bestialske behandling av noen nyfødte kattunger, onkel Oskars død, bare for å nevne noen. 
Lillegraven er hele tiden på høyde med sitt stoff. 
Vi gjenkjenner stil og oppsett: korte, fortellende prosapoetiske strofer som av og til fortettes i talende sammenligninger og bilder. 

I «Manilahallen» går form og innhold sammen som hånd i hanske. 
Og stilen fullføres hele veien. 
Først mot slutten, i samtale med en aldrende og sykdomsplaget Birgit, dukker forfatteren selv opp i tredje person entall. 
Og utgangspunktet for en mulig bok strekes opp. 

Kort og godt: virkningsfull poetisk praksis som bør nå mange lesere. 
