Kinaputter fisler ut
Margreth Olin har vist før at hun er en dyktig dokumentarist. 
Men i «Ungdommens råskap» er ambisjonene større enn resultatet. 

Med hennes tidligere dokumentarer «Dei mjuke hendene» og «Kroppen min» ennå i minnet, går jeg forventningsfull til filmvisning. 
«Ungdommens råskap» er halvannen times redigering av 120 timer med opptak fra Hauketo ungdomsskole. 

Skuffelsen brer seg langsomt mens man ser brokker av skolehverdag, fra motorsykkelelevenes endeløse krangling i timen til småkos og småkjekling i skolegården, fra gråtende jente som føler seg mobbet til lykkelig gutt som setter ny pers på 60-meteren. 

Helhetsinntrykket er slik: 
En rekke ansatser kunne blitt til noe, men fisler ut som små kinaputter i stedet for å smelle skikkelig av. 
Her er en regissør som gjør det beste ut av opptakene hun har fått til. 
Men helheten blir verken dramatisk eller talende nok. 

Det er ikke noe godt tegn at en anmelder må oppsøke avisintervjuer for å finne ut at regissøren vil vise oss livet «i all sin skjønnhet, komikk og grusomhet», og at dette er forførende nok. 
Eller at målet hennes er å få fram skolens råskap, det vil si at det brukesfor lite ressurser på å ta i bruk ungdommens særegne uttrykksformer. 

Visst får Olin fram at ungdom på Hauketo banner og er rå i kjeften. 
Og at de har et annet uttrykk med hensyn til kunst og musikk. 
Scenen der noen gutter står og rapper, er kjempetøff. 
Men at de voksne motarbeider et ungdommelig uttrykk forblir en påstand. 
Snarere virker det som lærerne på Hauketo er en gjeng utholdende slitere som gjør så godt de kan for å la elevene utfolde det beste i seg. 
Avslutningen før sommeren med elevopptreden er ikke akkurat noe slående argument for Olins hypotese om atvoksengenerasjon lyver om ungdommen. 

Regissøren har vært i Danmark og lært av Lars von Trier om dokumentarfilm. 
Han har framhevet betydningen av «fraværet av regissøren» og at «livet i seg selv er nok». 
Det høres velment og idealistisk ut. 
Men alle Olins utsagn rundt filmen tyder på at hunegentlig ønsker å fortelle oss noe. 
Problemet er bare at fem ukers opptak av ungdom på en skole i Oslo ikke når inn til kjernen av budskapet. 

Kanskje ville en fiksjonsfilm vært et bedre virkemiddel for regissørens budskap? 
