Staselig utenpå, tomt inni.
Passasjerene på «Titanic» er lite annet enn sjablongaktige representanter for sitt sjikt i ny tv-serie. 

Blant de betimelige spørsmål som er blitt stilt i avisene de siste ukene er følgende: 
Er publikumsfavoritten «Downton Abbey» egentlig en såpeopera med pene klær og stort ordforråd? 
Nyslått «Hotel Cæsar»-sjef Arne Berggren mener ja, og peker på serienes fellesnevnere: 
Dramatiske fortellinger der begjær og statusjag er drivende krefter. 

Nå har Julian Fellowes, skaperen av «Downton Abbey», laget en ny tv-serie, «Titanic», basert på historiens mest berømte jomfrutur og med premiere timet opp mot hundreårsjubileet for det faktiske forliset, natt til 15. april 1912. 
Og den nye serien har en enda sterkere såpeduft enn den første: 
Her er det sterke og raskt skiftende følelser, en dramatisk handling der både ytre trusler og personlige avsløringer trekker opp temperaturen, og hurtige hopp fra klimaks til klimaks, uten mange dramaturgiske pusterom og rasteplasser. 

Én stor forskjell finnes imidlertid: 
Den klassiske såpeoperaen levde av sine vidåpne slutter, og handlinger som kunne spinnes videre inn i evigheten. 
«Titanic» har et ubønnhørlig punktum, og alle andre enn passasjerene vet når og hvordan det kommer. 

Den britiske skuespilleren Julian Fellowes omskolerte seg til manusforfatter sent i livet og fikk sitt gjennombrudd med manuset til Robert Altman-filmen «Gosford Park», som han vant Oscar for. 
Med «Downton Abbey» og nå «Titanic» utforsker Fellowes flere hjørner av rommet han har inntatt og innredet med slik iver de siste årene, nemlig Storbritannia like før første verdenskrig. 

Voksne mennesker er vonde å vende. 
Fellowes har sine kjepphester, sine sterke og svake sider, og de preger samtlige av fortellingene hans. 
I likhet med «Gosford Park» og «Downton Abbey» viser «Titanic» at han er en god sosiolog og en svak psykolog. 
Fellowes har et skarpt, materialistisk perspektiv på hvordan klassetilhørighet, økonomi og eiendom, konjunkturer og trender i tiden driver menneskene rundt som kastevinder. 
Alle, høy som lav, har et begrenset handlingsrom, som i tillegg stadig endrer seg, fordi forholdet mellom kjønn og klasser gjør det. 

Storbritannia blir sakte mer meritokratisk. 
Medfødte privilegier settes spørsmålstegn ved på en annen måte enn tidligere. 
Kvinner kan hevde seg i større grad overfor menn, borgerskapet overfor adelen. 
En hel levemåte, der adelsstanden er arbeidsgivere for en hærskare av arbeidsfolk og tjenere, utfordres. 
Julian Fellowes har mer effektivt enn de fleste utnyttet det dramatiske, og melodramatiske, potensialet i disse vibrerende førkrigsårene. 

Dette blikket måtte før eller siden bli kastet på historien om «Titanics» forlis, som utkrystalliserte både forskjeller og likheter. 
De reisende på tredje klasse ble som kjent holdt under dekk mens passasjerene på første fikk gå i båtene først — et tilbud mange i sitt overmot valgte ikke å benytte seg av. 
Men så kommer dødsfaren som den store utjevner for de som er igjen. 

Strukturen i «Titanic» er snedig: 
De fire episodene begynner alle før skipets avgang fra Southampton, og slutter alle med at det går ned. 
I hver episode følger vi noen utvalgte av de atten hovedpersonene. 
Disse er igjen bipersoner i neste runde, der andre får komme i forgrunnen. 
Slik får hver episode en stram spillefilmskurve, mens det stadig er mer å lure på for seeren. 
Hvem er den mystiske mannen som får unge Mrs Maloney (Ruth Bradley) til å snappe etter pusten og se i gulvet? 
Det må du vente til andre episode for å se. 
Hva er i smykkeskrinet som kammerpiken Watson (Lyndsey Marshal) er desperat etter å få åpnet? 
Også uvisst inntil videre. 

Men «Titanic»-universet er for begrenset til at Fellowes' talenter kommer til sin rett, og det bringer svakhetene i skrivingen opp i dagen. 
Personene er og blir grunne, de får ikke tid til å markere eller feste seg før isfjellet treffer og de må komme i gang med sine hikstende avskjeder. 

Fellowes har tidligere uttalt at i motsetning til filmen «Titanic», som først og fremst er en historie om to mennesker som forelsker seg i hverandre, ville han fortelle om hele skipet, om passasjerer med forskjellige forutsetninger og forskjellig slags bagasje. 
Men serien han har laget er en slags Leo + Kate x 8, en forhastet mengde kortpustede romanser som avløser hverandre. 
Det er like trangt om plassen i plottet som i de spartanske lugarene på tredje klasse, og regissør Jon Jones tar seg ikke nok tid til å etablere kjemien mellom de ulike settene ektepar og elskere. 
Noen ulmende, «får de hverandre eller ei»-tiltrekning som den mellom Mary og Matthew i «Downton Abbey», finnes ikke. 

Noen får det likevel til bedre enn andre. 
Forholdet mellom den optimistiske og velmenende middelklassestreberen Batley (Toby Jones) og hans bitre kone er kanskje det som fungerer best, som er sårest og har størst dybde. 
Flørten mellom stuepiken Annie (Jenna-Louise Coleman) og den bramfri italienske stuerten Paolo (Glen Blackhall) er nesten i søteste laget. 
Men for det meste er det noe formulaisk over de forskjellige forbindelsene. 

Det er vanskelig å tro på kjærligheten i «Titanic» à 2012. 
Og det er i alle fall vanskelig å tro på angsten. 
Som med spillefilmen er det et problem at døden er for resignert, for estetisert, for tydelig forfattet — særlig når det gjelder foreldre som er i ferd med å miste barna sine. 
Ikke snakk om at foreldre og familier fanget under dekk ikke ville klort og kjempet til siste sekund for å redde seg og sine. 
Det ville vært mer forstyrrende å se på, mindre poetisk. 
Men det ville fått den falske undertonen til å stilne. 

Dette bringer opp en annen utfordring ved å lage tv-serie om det britiske klassesamfunnet etter forrige århundreskifte generelt og «Titanics» forlis spesielt. 
Det er vanskelig materiale fordi manusforfatteren får så mye gratis. 
Det er lett som en lek å skape dramatiske konfrontasjoner og historier om forbudt kjærlighet og hat med utgangspunkt i de hemmende sosiale skillene. 
«Titanic» er da heller aldri kjedelig, langt derifra. 
Men den virker blasert, bygget på en slags formening om at man ikke trenger å legge så mye arbeid ned i den enkelte rolle og den enkelte situasjon når historien i seg selv er så handlingsmettet. 

Resultatet er et persongalleri av sjablongaktige skikkelser som mer enn noe annet er representanter for en stand eller et sjikt. 
De går rundt og snakker manisk om hvilke klasse de selv og de andre tilhører — som om det er noe man snakker om. 
Dialogene er altfor ofte redegjørelser av samfunnsforhold og sosiale normer myntet på et moderne tv-publikum med behov for en historisk innføring, heller enn ekte, spontane samtaler mellom mennesker med unike erfaringer og perspektiver. 

Lady Manton (Geraldine Somerville) gjør lite annet enn å stirre indignert på forbipasserende arbeidsfolk/oppkomlinger/katolikker og hvese ledsagende nedsettende bemerkninger. 
Mrs Batley (Maria Doyle Kennedy) klager konstant over alle som ser ned på henne og mannen. 
Fordommer, oppover og særlig nedover, var naturligvis reelle bekymringer i folks liv, men å la dem så til de grader defineres av dette, er å redusere dem for mye. 
Overtydeligheten trekker ned. 

Om passasjerene er dukker, har de fått et pent dukkehus å leve ut intrigene sine i, før de får et større problem å forholde seg til. 
«Titanic» er mindre spektakulær enn spillefilmsøsteren, men rent og elegant laget, med store sveip over skipsskrog og salonger. 
Kostymene er vakre uten å gjøre for stort nummer ut av seg. 
Om innsiden av menneskene om bord på det dømte skipet hadde vært komponert med like stor omhu, kunne «Titanic» vært minneverdig. 
Slik den er blitt, blir den ikke sittende lenge i hode eller hjerte etter at siste propell er sunket i ishavet. 
