Beundringsverdig kompromissløs PJ Harvey
Sobert, stramt og sterkt i Oslo Spektrum. 

Sist PJ Harvey spilte i Oslo var det som en av hovedattraksjonene på Øyafestivalen i fjor. 
Den gang som nå er det låter fra hennes nyeste album «The Hope Six Demolition Project» (2016) og til dels forgjengeren «Let England Shake» (2011) som vies mest spilletid. 

Begge viser en samfunnsengasjert artist som har evnen til å formidle et budskap uten at det ender i påklistrede paroler. 

Både beskrivelsen av gårsdagens Storbritannia og refleksjonene hennes etter reiser i Kosovo og Afghanistan virker like aktuelle i dag som før Brexit og Tump. 

Spektrum-konserten innledes i marsjtakt med «Chain of keys», før en hardtslående «The Ministry of Defence». 
Liveformatet er stramt, PJ Harvey fremstår mer som en tilbakeholden bandleder enn en utagerende frontfigur. 

Som de ni musikerne på scenen er hun kledd i svart. 
Det visuelle uttrykket er sobert, lyset statisk, skarpe kontraster mot en bakvegg av geometriske former. 

Først når en ettertenksom versjon av «Let England Shake» kommer som sjette låt, er det tilløp til jubel fra det uvanlig lydhøre publikumet. 

Stillheten mellom låtene, både fra salen og fra scenen, får dette til å virke mer som en musikalsk forestilling enn en tradisjonell konsert. 

Selv om det tidvis svinger hardt, er det noe litt uforløst over det stakkato drivet som bandet maner fram. 
Man tar seg i å savne den uvørne rockedronningen PJ Harvey. 
Til gjengjeld får vi i «Dear Darkness» fra den spartanske «White Chalk» en nerve og sårbarhet som fortjener den sjeldne spotlighten på PJ. 

Foruten å presentere bandet - med blant annet Mick Harvey og John Parrish - er «thank you» det eneste hun ytrer i løpet av konserten. 
Det skjer første gang etter en drøy time. 
Før den tid har vi fått «The Wheel» som et høydepunkt, med et nesten maskinelt groove. 
For ikke å snakke om den tunge bluesen i «The Ministry of Social Affairs». 

Sammen med den påfølgende «50 ft Queenie» gir den bandet friere tøyler, som de river og sliter i med den rette villskapen. 

Sett under ett skulle jeg ønske at uttrykket var litt løsere i snippen. 
Ikke for det, den dvelende «To bring you my love» er ekstremt effektiv i all sin enkelhet. 
I sistelåten «River Anacosia» klarer PJ Harvey å kombinere det sårbare med det messende. 
Her viser hun spennvidden som ligger i formatet. 
Dessuten er det noe beundringsverdig kompromissløst over valgene hun tar. 

Responsen både før og etter ekstranumrene - «Near the Memorials to Vietnam and Lincoln» er et nytt høydepunkt - tyder på at PJ etterlater publikum sultne på mer. 
Tør vi håpe på en mindre konseptuell tilnærming neste gang? 
