God Maijazz-åpning i mimreland
KONSERTANMELDELSE: Bendik Hofesths «IX» står seg den, og bandet er ikke blitt utprega mye dårligere på 26 år. 

«Wow! 
Var ikke det litt gøy?» 

Bendik Hofseth stiller spørsmålet etter et par låter, og med hele seg røper han svaret. 
Han har det i alle fall gøy, og det hadde da saktens vi andre også. 
En tur ned mimregata er aldri feil, så lenge omgivelsene er gode. 
Her var de det. 
Det er 26 år siden Hofseth ga ut albumet «IX», en utgivelse som senere har gått inn i kulturkanoen, i alle fall hos de over middels interesserte lytterne. 
«IX» er en sånn litt uangripelig plate som umiddelbart øker din kulturelle kapital nå du nevner den, som viser at du har en fot i jazzen, men heller ikke er så prippen at du hopper i grøften når toget med popmusikk kommer dampende. 

Tilbake til 1991, altså, og det kan man nesten høre. 
Det låter ikke moderne, ikke blodferskt og duggfriskt, men det er en grunn til at denne plata har blitt stående på en liten pidestall. 
Hofseths prestasjon, som skulle gi ham stjernestatus i USA, var hans symbiose mellom popen og jazzen, ispedd rockeriff og litt sånn og litt slik og ymse og diverse. 
”IX” rommer mye, og selv 26 år etter fødselen låter det som nettopp en vellykka symbiose, ikke den klamme hengemyra og fredsforhandlinger disse møtene kan være. 

Gode rekkekamerater 

Hofseth synger og spiller saksofon. 
Undertegnede har alltid ment at han gjør det siste best. 
Vokalen er god den, men litt shaky noen steder, og engelskuttalen et sted mellom M/G og G/M. 
Kombinasjonen av de to disiplinene derimot, den fungerer aldeles utmerket. 
Det er litt glatt, men ikke for mye. 
Tekstene er poetiske – tror jeg - i sine lag med ull og han lar saksofonen skeie ut akkurat i det man tenker «nå må det skje noe her». 
I sum får man vibber i retning Peter Gabriel, Paul Simon, Sting og lignende størrelser, hvis de føyk rundt med jazzkameratene sine. 

Det skjer forresten noe stort sett hele tiden. 
Hofseths rekkekamerater er Paolo Vinaccia, Eivind Aarset, Knut Reiersrud, Audun Erlien, Øystein Sevåg og Reidar Skår. 
Paolo Vinaccia har aldri vært en beskjeden trommis, og han går løs på settet sitt med hjertens lyst. 
Aarset spiller med både vellukt og malurt der han sitter med gitaren og en stabel med elektronikk. 
På flankene har Sevåg og Skår både flygel og synther å leke seg med, noe de gjør, og ikke minst har vi Knut Reiersrud. 
Under den røde hatten, og mellom de karakteristiske dansestegene, byr han på rent smågodt. 
Noen solopartier lukter det svidd av, og han fargelegger utmerket rundt Hofseths ledesnorer. 
En liten svingom innom «Herre Gud ditt dyre navn og ære» fikk vi også. 

Smittende humør 

Når det skal rockes for alvor, henter de ikke Frode Alnæs fra kulissene. 
Groovet det ikke før, så ble det bensin på bålet nå. 
Vi protokollfører også at både Hofseth, særlig han, og bandet så ut til å ha det moro. 
Det gir en ekstra liten pift til oss som sitter og hører på. 
Humør smitter. 

”IV” har stått seg veldig godt. 
Bandet må kikke god på hverandre, de roter litt, glemmer litt tekst og ler litt, men samspillet er det ikke noe å si på, helt fra den slentrende åpningen "Love Gasoline" via rockeflørten "Passacaglia" til vare "End is Beginning". 

God Maijazz-åpning. 
Måtte det vare festivalen ut. 

UT? 
Sjekk DET SKJER-kalenderen 
