Klisjefylt om heltemot og overlevelsesevne
«Den 12. mann» er mainstream krigsfilm slik sjangeren har vært laget siden 1946. 

Det beste som er å si om Harald Zwarts nyfortelling om Jan Baalsrud, er at filmen forteller hederlig og godt om vanlige menneskers innsatsvilje og heltemot. 

Baalsrud selv var en instrumentmaker fra Kolbotn. 
Det huskes knapt av noen i dag. 
Posisjonen hans blant norske krigshelter skyldes hans nesten ufattelige flukt fra tyske soldater; skildret i David Howarths bok «We die alone», som lå til grunn for Arne Skouens film «Ni liv» fra 1957. 

Baalsruds overlevelsesevne var nesten ubegripelig. 
Mye skyldes hans psykiske og fysiske styrke og utholdenhet. 
Mye skyldes at han fikk helt nødvendig hjelp underveis. 
Hjelperne var til stede i Skouens film, men mer anonymt. 

Harald Zwarts ærend har vært å gjenfortelle historien om Baalsrud for en ny generasjon, og samtidig hedre dem som risikerte livet for å få ham over til Sverige. 
Den intensjonen står det respekt av, og i filmen får disse menneskene sin rettmessige og sentrale plass. 
Derfor er det ekstra skuffende at filmen for øvrig, som historiefortelling og formidling, legger seg i stabilt og tradisjonelt sideleie, uten å ta en eneste sjanse eller gå noen nye veier. 

Allerede i åpningsscenen spilles det opp til det nesten mytologiske etterkrigsbildet av Baalsrud. 
Vi er i en militærforlegning i Skottland. 
Overleveren Baalsrud står alene, i utkanten, med en hemmeligstemplet rapport trykket mot brystet og blikket bortvendt, rettet mot noe vi aner er minnene om hva som brakte ham dit. 
Bildet er så tynget av tydelighet at det mer står ut som en klisjé enn som en opptakt. 
Filmen har flere slike scener. 
De skal jeg komme tilbake til. 

La meg ta den historiske rekapituleringen først. 
I mars 1943 er Baalsrud en av fire fra Kompani Linge som sammen med åtte andre soldater tar seg fra Shetland til Senja med fiskeskøyten «Brattholm». 
Målet er å opprette sabotasjegrupper i området. 
Operasjonen har kodenavnet «Martin Red». 

Gjengen blir angitt, «Brattholm» beskutt. 
11 av besetningen tas til fange av tyske soldater. 
Såret, forfrossen og med bare hundre meters forsprang klarer Baalsrud å komme seg unna. 
Gestapo innleder en storstilt jakt på ham. 

Med disse historiske fakta som premiss, konstruerer filmskaperne nærmest en mann-mot-mann-kamp mellom Baalsrud, som kjemper for egen overlevelse, og Gestapo-sjef Kurt Stage (Jonathan Rhys Meyers), som kjemper for sin egen posisjon og ære. 

Isolert sett er dette et effektivt dramaturgisk grep. 
Vi har den godhjertede norske helten mot den kalde, forfengelige nazidrittsekken, og blir tydelig fortalt hvem vi skal heie på. 
Veldig tydelig. 
For dette klisjébildet av helt og skurk er så oppbrukt i mainstream krigsfilm at det kjennes platt. 
Dessuten blir det psykologisk uinteressant innenfor en ramme der Stages eneste karaktertrekk er at han synes å være en iskald og forfengelig narsissist. 

Ikke at jeg mistror bildet som tegnes av Stage, overhodet ikke. 
Men det finnes andre dramaturgiske muligheter for å skildre heltedåd og flukt. 
Å sammenlikne Zwart med Christopher Nolan blir i overkant urettferdig, men med «Dunkirk» viste sistnevnte hvordan drivende god krigsfilm kan lages uten et eneste forslitt skurkebilde, og uten en eneste tysk soldat eller hvesende Gestapo-offiser. 
I «Den 12. mann», derimot, kunne man klippet sistnevnte ut av akkurat denne historien, kunne de utgjort persongalleriet i 90 prosent av de siste 70 årenes mainstream krigsfilm. 

Innledningsvis gjør filmen det klart at noe er diktet til, men at de mest dramatiske episodene faktisk skjedde. 
Problemet er at det som diktes inn virker mer som dramaturgiske halmstrå filmskaperne griper til, dels for å få fortalt Baalsruds bakgrunnshistorie, dels for å skru opp spenningen. 
Slike kunstneriske friheter er selvsagt helt legalt. 
Men da må det gjøres subtilt, med eleganse. 
Her, igjen, skinner skjelettet i manus så tydelig igjennom at man omtrent ser notatene i margen: 
«Skriv inn en søt og litt morsom liten pike her.» 
«Legg inn noen romantiske hint der.» 

Historien om hardhausen Baalsrud og hans hjelpere er så spennende i seg selv at den knapt trenger kunstig drahjelp. 
Zwart kunne med fordel stolt mer på tilskuerens evne til å forstå hva som står på spill. 

Men det skal han ha. 
Når han velger å drive opp spenningen, gjør han det bra. 
Selv om man vet hvordan det går, skaper han flere nervepirrende sekvenser og situasjoner som også visuelt utnyttes maksimalt. 
En av dem er fluktens siste etappe, med Baalsrud på slede skjult mellom hundrevis av reinsdyr. 

Rent produksjonsmessig er det ingen ting å utsette på filmen. 
Den ser veldig flott ut, og utnytter det storslåtte tromslandskapet på upåklagelig vis. 
Og Thomas Gullestad imponerer i en svært krevende hovedrolle. 
Han må ha hatt et helvete under innspillingen. 
