Kaldkrigsparanoia med satirisk vri
Det 7. kakestykket som Statsteatret skjærer ut av Norgeshistorien, smaker beskt av 1950-tallsovervåking mot kommunister. 

Ensemblet har lovet 10 stykker gjennom 10 år for å framstille norgeshistorien fra 1066 til 2066. 
Det er en fantastisk idé som har blitt utført med ujevnt resultat. 

Men kakestykkene har blitt bedre jo nærmere regissør og manusforfatter Yngve Sundvor kommer vår tid. 
Fjorårets 1930-tallsfarse ”Diktatoren” raljerte glitrende med fascismens framvekst. 

I Statsteatrets 1950-tallstolkning blir den overflatiske idyllen av nordmenn som bygger et lykkelig etterkrigssamfunn, revet i fillebiter. 
Et underliggende premiss er propagandamaterialet som Arbeiderpartiets partisekretær Haakon Lie fikk utgitt for å avsløre potensielle kommunister. 

Vips, der gir Statsteatret oss en farseaktig spionthriller: AP-mannen Ronald Olsen hyres til å forsvare Rikets sikkerhet ved å overvåke sin partikollega Frank Øye. 
Det skyldes at Øye taler varmt for at Norge bør satse på en nøytral forsvarsallianse i Norden heller enn å bli medlem i NATO. 

Også ytre aktører deltar i dette mistenkeliggjøringens drama. 
Den amerikanske etterretningsorganisasjonen CIA motarbeidet troen på en uavhengig sikkerhetspolitikk. 
I den kalde krigens dager måtte Norge støtte USA. 
Samtidig forsket CIA på hvordan man kunne kontrollere menneskesinnet. 

Men lar så mange elementer seg bake inn i et stykke som bør fungere som underholdning på scenen, ikke bare mimring for spesielt interesserte? 
Svaret er ja. 
Sundvor har snekret en story som levendegjøres i høyt tempo av fire opplagte skuespillere. 

På scenen snurrer ustoppelig spolebåndene på en lydopptaker. 
De fanger opp mer og mindre (helst mindre) tvilsomme replikker som overvåkingstjenesten utnytter for å kneble Frank Øye. 

Det er neppe tilfeldig at han ikke får advokatjobbene han søker på, men det tar lang tid før han selv skjønner at han er offer for politisk yrkesforbud. 
I stedet livnærer Øye seg som støvsugerselger. 
Slik blir han kjent med kvinnen i sitt liv, den deprimerte enken Astrid Høyer. 

Hun sitter ved klaveret og underviser pianoelever. 
Det får holde å si at spion Olsen plasserer en skjult mikrofon under flygelet slik at hennes samrøre med Frank kan overhøres. 

Astrid blir også et lett bytte for psykiateren, kjøpt og betalt av CIA, som vil kontrollere hennes verdensbilde ved hjelp av tvilsomme piller. 

Slik spinner Sundvor en satirisk farse med et vell av scenebilder som formidles ytterst fantasifullt. 
Særlig oppfinnsom er bruken av en rektangulær åpning på bakveggen. 
Den tjener på festlig vis som vindu, luke til pølsebod, kinolerret og speil. 

Sundvor har gjort god research. 
Da Astrid og Frank går på kino sammen, ser de ”Invasion of the Body Snatchers” (”Utrolige hendelser i Santa Mira” fra 1956). 
Det handler om et lokalsamfunn der alle mennesker blir erstattet av følelsesløse dobbeltgjengere eller aliens. 

Filmen har blitt sett på som en paranoid 1950-tallsadvarsel mot kommunistene, men også som en metafor for det skrekkveldet McCarthys jakt på kommunister førte til. 

At ”Spionen” ikke blir en dyster thriller for spesielt interesserte, skyldes ikke minst Karoline Krüger som Astrid Høyer. 
Hun letter opp de dystre sidene med elegant framførte 1950-tallslåter, klassiske perler og nyskreven musikk. 
Artisten matcher utmerket de tre drevne skuespillere Per Kjerstad (Øye), Gard B. Eidsvold (Olsen) og Kim Sørensen (psykiateren). 
Bra! 

I dag virker den kalde krigen latterlig paranoid. 
Men les artikkelen til fredsforsker Nils Petter Gleditsch i teaterprogrammet, så skjønner du at overvåking fortsatt er kontroversielt. 

Men lar så mange elementer seg bake inn i et stykke som bør fungere som underholdning på scenen, ikke bare mimring for spesielt interesserte? 
Svaret er ja. 
Sundvor har snekret en story som levendegjøres i høyt tempo av fire opplagte skuespillere. 

På scenen snurrer ustoppelig spolebåndene på en lydopptaker. 
De fanger opp mer og mindre (helst mindre) tvilsomme replikker som overvåkingstjenesten utnytter for å kneble Frank Øye. 

Det er neppe tilfeldig at han ikke får advokatjobbene han søker på, men det tar lang tid før han selv skjønner at han er offer for politisk yrkesforbud. 
I stedet livnærer Øye seg som støvsugerselger. 
Slik blir han kjent med kvinnen i sitt liv, den deprimerte enken Astrid Høyer. 

Hun sitter ved klaveret og underviser pianoelever. 
Det får holde å si at spion Olsen plasserer en skjult mikrofon under flygelet slik at hennes samrøre med Frank kan overhøres. 

Astrid blir også et lett bytte for psykiateren, kjøpt og betalt av CIA, som vil kontrollere hennes verdensbilde ved hjelp av tvilsomme piller. 

Slik spinner Sundvor en satirisk farse med et vell av scenebilder som formidles ytterst fantasifullt. 
Særlig oppfinnsom er bruken av en rektangulær åpning på bakveggen. 
Den tjener på festlig vis som vindu, luke til pølsebod, kinolerret og speil. 

Sundvor har gjort god research. 
Da Astrid og Frank går på kino sammen, ser de ”Invasion of the Body Snatchers” (”Utrolige hendelser i Santa Mira” fra 1956). 
Det handler om et lokalsamfunn der alle mennesker blir erstattet av følelsesløse dobbeltgjengere eller aliens. 

Filmen har blitt sett på som en paranoid 1950-tallsadvarsel mot kommunistene, men også som en metafor for det skrekkveldet McCarthys jakt på kommunister førte til. 

At ”Spionen” ikke blir en dyster thriller for spesielt interesserte, skyldes ikke minst Karoline Krüger som Astrid Høyer. 
Hun letter opp de dystre sidene med elegant framførte 1950-tallslåter, klassiske perler og nyskreven musikk. 
Artisten matcher utmerket de tre drevne skuespillere Per Kjerstad (Øye), Gard B. Eidsvold (Olsen) og Kim Sørensen (psykiateren). 
Bra! 

I dag virker den kalde krigen latterlig paranoid. 
Men les artikkelen til fredsforsker Nils Petter Gleditsch i teaterprogrammet, så skjønner du at overvåking fortsatt er kontroversielt. 
