Teateranmeldelse:Rått, ømt og krevende teater om voldtekt 

Valdens historie på Det Norske Teatret krever mye av sitt publikum, men gir enda mer tilbake. 

Mennesker som ikke blir trodd snakker i sirkler. 
De gjenforteller og fortolker hver detalj, til historien er blitt til et monster av formbar plastelina. 
Slik sett føles det høyst naturlig å gjøre Éduoard Louis’ roman Voldens historie til en teatral sirkeltrening på Det Norske Teatret. 

Skuespillerne (Preben Hodneland og Emil Johnsen) vandrer rundt på et gulv dekket av plast. 
De griser seg til med jord, gjørme, blod og vann. 
Kveles av plasten. 
Søker nåde i hverandres fang. 
Gjenforteller den samme natten, igjen og igjen. 

Det er blitt en rasende, vond og øm forestilling som skildrer språklig og kroppslig avmakt, samtidig som den spiller ut en helt konkret historie fra virkeligheten. 

En politisk voldtekt 

Det er julaften natt i Paris, og den unge forfatteren Éduoard Louis er på vei hjem fra julefeiring med venner. 
På Place de la Republique møter han Reda, en andregenerasjons innvandrer som i likhet med ham selv kommer fra samfunnets mørkeste avkrok. 

Men Reda kan ikke se likheten mellom de to, han ser bare en homofil gutt i litt for fine klær. 
Nærmest på innfall tar forfatteren med seg Reda hjem. 
Det ender med voldtekt, drapsforsøk og et havarert verdensbilde. 

For leseren blir det straks tydelig at Louis vil noe mer enn å fortelle om en voldtekt. 
Han vil tegne det store politiske bildet. 
Fortelle at samfunnets vold avler fysiske voldtekter. 
Vise at voldens fremste kjennetegn er at den ikke skjer i et vakuum. 

Utmattende og poetisk 

Romanen veksler mellom synsvinkler, og i sceneversjonen kaster de to skuespillerne rollene og replikkene til hverandre. 
De er stemmene i hverandres hode, de er storesøsteren, de er politiet og noen steder er de alle karakterene på en gang. 

I starten er det fascinerende, midtveis er det utmattende, men etterhvert glir det sammen i en slags poetisk helhet. 

Louis’ politiske intensjon har fått bittesmå sceniske utspring. 
En flaske med blod helles inn i rumpa til Preben Hodneland. 
I første scene et litt maniert grep, men etterhvert tenker man at dette blodet i trusa, som renner langs låret, størkner og sitter fast på buksa, forteller hele historien på en billedlig måte. 

Det er grep som dette som skiller Valdens historie fra rent fortellerteater. 
Skjønt, stykket fungerer godt som litterær gjenfortelling også. 
Hodneland og Johnsen har begge en fantastisk forståelse av teksten. 
Hodneland bruker sin sjeldne råhet, som gjør sårbarheten desto mer gripende. 
Johnsen må være en av de eneste i Norge som kan revne på scenen med troverdig oslo-nynorsk. 

De spiller mesterlig godt sammen, selv om de strengt tatt spiller to sider av samme monolog. 

Musikken forteller historien om volden 

Kjersti Horn har ofte med seg Erik Hedin på lyddesign og Sven Haraldsson som scenograf. 
Det er nær sagt alltid en suksess, men her har trioen overgått seg selv. 
Hedins variasjoner av Arthur Kay Pienes jazztoner forteller voldens historie gjennom musikk. 
Den kverner i sirkler, og sliter med å komme ut i rene melodilinjer. 

Når den først gjør det, er det både forløsende og truende. 
Det samme kan man si om Haraldssons scenografi. 
Ved første øyekast et klassisk regiteatersett. 
Men etterhvert vokser det sammen med spill og musikk til noe unikt. 

Valdens historie vil være vond å se for noen. 
Langdryg og tung for andre. 
Men jeg tør å påstå: 
En mektig teateropplevelse for de fleste. 
