The Killers har gått tom for ideer
Underskuddspreget comeback. 

ALBUM: 
Det har gått fem lange år siden Brandon Flowers og Las Vegas-kompisene i The Killers sist ga ut plate, måtelig vellykkede «Battle Born». 
Den gangen handlet det om pumpende stadionrock som uten blygsel trakk veksler på alt fra U2 til Bruce Springsteen. 
The Killers har aldri vært redd for å bruke store bokstaver. 
På godt og vondt. 

Siden den gang har det vært trøbbel i byen som aldri sover. 
Flowers har etter sigende slitt med skrivesperre, to av bandmedlemmene har funne ut at de ikke vil turnere mer. 
Legg til problemer på hjemmebane og en murrende frykt for å feile, så har du noe av det som har dannet grunnlaget for «Wonderful Wonderful». 

Strengere 

The Killers-plate nummer fem fremstår i det store og det hele som et noe vaklende prosjekt. 
Det er åpenbart at gjengen har et ønske om å være mindre rufsete og noe strengere enn sist. 
Om discoflørtende «Day and Age» var et motsvar til arbeidreklasserocken på «Sam’s Town», kan man si at «Wonderful Wonderful» er en slags motsats til «Battle Born». 

Tittelkuttet og åpningslåten bærer bud om at turen går i retning Simple Minds og det vekselvis glatte og bombastiske 80-tallet igjen. 
Ikke ukjent farvann for The Killers, men retrofaktoren har om mulig ikke vært så finslipt før. 
Det larmer i gulvtammen, gitarene krenger på typisk The Edge vis og bassen gynger som den skal før den store forløsningen skal komme og stadionlysene slås på. 

De lykkes nesten. 
«The Man» er et uimotståelig og insisterende funk-anthem som scorer sine poeng på sin skamløse klisjémesking og et velrundet hjerneklisterrefreng. 
Det låter i det minste som om de er inspirert og har det gøy i prosessen. 

Tom for ideer 

Men så begynner sakte men sikkert lufta å sive ut av ballongen. 
«Rut» er sjarmløst og selvmedlidende balladeri som ikke tar deg noen steder. 
Den største utfordring er at det skorter både på nerve og minneverdige melodier. 
Den omstendelig produksjonen fremstår mer som staffasje for å dekke over det åpenbare - mankoet på gode ideer. 

Dessverre er det for mye av den type problematikk her. 
Platen er fylt opp med sanger om tilkortkommenheter. 
«Tyson vs Douglas» er basert på den legendariske kampen mellom den den gang ubeseirede boksegiganten, Mike Tyson, og underdogen, Buster Douglas, som med oddsene 42 -1, slo knockout på Tyson i tiende runde. 
Statusfallet illustrerer den angsten Flowers selv har for å bli avkledd. 

The Killers er langt mer underholdende lytting når de slår seg på brystkassa og blåser av at de er litt for plumpe i det ene øyeblikket, eller for breial i det neste. 
Det er den livsbejaende og freidige arrogansen deres som har dyttet dem opp og frem. 
Spesielt når den kombineres med Flowers morsomplatte tekster og et par uimotståelige refreng. 

Opp på hesten 

«Wonderful Wonderful» er for ofte livstrøtt og unnskyldende: 
«Have all the songs been written / Have all your needs been met / Have all these years been worth it, or am I the great regrett?», synger Flowers symbolsk. 

Her må noen få opp haken om man skal komme seg opp på hesten igjen før verden raser i fra. 
