Narrenes skvip-syndromet
Brad Pitts ansikt forteller i grunnen alt: 
For den gode saks skyld har amerikanske filmprodusenter sminket geologisk forkasta øyerynker inn i skuespillerens flottasfjes, så han ser ut som en ulykke med fugemasse. 

Så gjør man så når man later som alvor. 

Pitts rolle som ensom ektemann med nyskutt hustru i den marokkanske ørkenen er veldig bra, og den minner litt om Debra Wingers i «Med himmelen som tak». 
Men Bertolucci laget en film om eksistensialismens brutalitet. 
«Babel» handler ikke om noe. 
Den er ei følelseskake i konditorenes tid. 

Rett før påske skrev en illsint kulturaktør i Aftenposten (aktør er det nye ordet for menneske, homo actus) at det er feil å bruke fjernsynsfilm som skjellsord, for det har skjedd mye bra på TV i det siste. 
Nifst registrert. 
Det som har skjedd, er at TV-skjermens forenkla ukeblad-virkelighet har flytta til kinolerretet, og sjansen for at du får se en film med mer tankegods enn «Alle elsker Raymond» er latterlig liten. 

Men det lages mange filmer som smisker med folks forfengelighet. 

Jeg opererer med noe som jeg kaller Narrenes Skip-syndromet. 
I 1965 laget Stanley Kramer ei supersviske som het «Ship of fools». 
Det var en svart hvit mosaikkfilm om skjebner på et skip, og den var akkurat så dum og akkurat så pretensiøs at også de ufortjente følte seg kloke på kino. 
Det skjer rett som det er. 
«Forrest Gump» var en sånn film. 
Mange enkle idioter hørte røsten fra busken i den også. 

«Babel» er ikke en klok film. 
Den er dum som et helsike, men utrolig følsom. 
Tre lange noveller funker fantastisk for mage-regionen, og hver gang hodet søker næring, oppstår en akutt blodsukker-mangel. 
Hjernecellene finner bare tomme kalorier i «Babel». 

Historien om den døve jenta i Japan som av desperat kjærlighetslengsel velger truseløshet, er egentlig vakkert laga og smart tenkt. 
Men den består bare av en sammenstilt rekke filmatisk velfungerende gråtkvaltheter og forteller ikke noe om noen. 
I thrillere er det av og til sånn at morderens galskap lett-forklares med noen kjappe tilbakeblikk på incest i barndommen. 
Her er det med en selvmyrda mor, som joker i et sjabert smiskespill. 

Historien om den meksikanske hushjelpen som i realiteten kidnapper arbeidsgiverens barn for å delta i sønnens bryllup i Mexico, er fargerik etter det etnisk-hypokondriske mønsteret: 
«Se hvor varme og nære vi er», men den forteller ingenting om noe, annet enn at den naive dama dreit skikkelig på draget og har seg sjøl å takke. 

Den beste historien skjer i Marokko. 
Fortvilelsen til Pitt som sitter i ørkenlandsby med døende Cate Blanchett, er intens. 
Den forskremte gjeterfamiliken med rifla er hypnotiserende god. 
Men det finnes bare urimelig teite folk her, hvis man tenker seg om. 
Foreldre som reiser til Marokko for å dyrke forholdet uten å sørge for skikkelig tilsyn med barna hvis hushjelpen plutselig deiser om, har en livsførsel på grensen til barnemishandling. 
Ikke en gang marokkanske 10-åringer er så dumme at de skyter med skarpt mot bussen. 
Det er varig svekka sjelsevner. 

«Babel» er laget med en moderne stilfattighet som minner om TV-reality og kjeder vettet av meg. 
Men OK. 
Andre folk liker det virkelighetssimulerende filmspråket. 
Og ikke minst: 
Veldig mange kommer til å bli ganske grepet av «Babel». 
Noen kommer til å tro at de skjønte verden. 
Det handler om Kommunikasjon. 
Vi er så nærme og så fjerne. 
Narrenes skip seiler videre i den uendelige solnedgangen. 
