De tøffe årene har satt sine mørke spor på Lykke Lis nye album
Flere nyanser av tristhet. 

ALBUM: 
Det nylig hjemflyttede svenske popfenomenet Lykke Li fortalte nylig at hun er diagnostisert med posttraumatisk stresslidelse. 
Dette har åpenbart har satt sitt preg på arbeidet hennes den siste tiden. 
Musikalsk har de siste årene vært en eneste lang opptur. 
I alle fall kommersielt. 
Om man ser på det kunstneriske, kan det virke som om suksess ikke nødvendigvis er ensbetydende med et harmonisk følelsesliv. 
Noe hun har vært åpen om. 

Debuten «Youth Novels» fra 2008 var en tidvis ganske lystig og tildels også en noe naiv affære. 
Oppfølgeren og megahiten «Wounded Rhymes», som kom i 2011, var noen hakk mørkere, men fortsatt av det dansbare slaget. 

Effektfull minimalisme 
De slående rytmene fra forgjengeren har tatt bakdøren denne gangen. 
Tilbake sitter vi med et nakent og inn til beinet lydbilde som ikke tar unna for noe. 
I dette tilfellet handler det for det meste om et blødende hjerte. 
Med låttitler som «Love Me Like I'm Not Made of Stone», «Heart of Steel» og «Never Gonna Love Again», så forstår man kjapt hvor det bærer hen. 
Heldigvis for Lykke 
Li, så har hun en låtskriverpenn som kan bære et helt album proppet med hjertesmerte uten at det blir en pine å henge med. 

«I Never Learn» er for det meste henne, en ensom gitar og litt stryk. 
Men hun vet å gjøre mye ut av lite og de effektfulle vokalharmoniene ligger som limt oppå det drivende gitarkompet. 
Singelen «No Rest for the Wicked» lener seg på klassisk singer/songerwriter-håndverk med Springsteen-aktige pianoakkorder og et sårt refreng som driver låten fremover. 
«Love Me Like I'm Not Made of Stone» tar sårheten til nye høyder med en vokal som er sunget så tett på at den overstyrer og hele tiden truer med å sprekke. 

For sjelefreden Sparsommelighet til tross, Lykke 
Li har ikke lagt bort alt som smaker av kontemporær pop. 
«Silverline» er bygget på små rytmiske motiver som er plassert rundt om i lydbildet og gir henne dette karakteristiske eksotiske sløret. 

Det kan tenkes at hun vil stenge noen dører med all tristessen. 
Det er ikke akkurat kommersielt frieri Lykke Li bedriver her. 
Men nå virker det heller ikke som tettpakkede dansegulv og formatert radio er det som står i høyest i kurs hos henne akkurat nå. 
«I Never Learn» later til å være et album som må skrives for sjelefredens del. 
Og den slags ærlighet skal man ikke kimse av i en hardt prøvet artisttilværelse. 

Den repeterende tematikken til tross, Lykke 
Li har en såpass velutviklet formidlingsevne at hun lar de små nyansene gjøre den store forskjellen. 
Og det virker. 
«I Never Learn» føles aldri overkommuniserende eller repeterende. 
Den er også kledelig kortfattet. 

Albumet slippes 5. mai, men streames fra i dag av på Spotify. 
