Bleik svane med pms
«Black swan» er en så selvopptatt film at den egentlig glemmer at vi er der. 
Regissøren beundrer Natalie Portman med så fortærende sult at det nesten bare er kyllingskjelettet igjen av henne mens vi lurer på om hvem som gjorde mest skade i USA – Hitchcock eller Freud? 

Portman er en enkel skuespiller. 
Den smekre animasjonskroppen hennes er på en måte evig uferdig, og ansiktets beinete mjukhet gir deg følelsen av å se deig heve seg med for kald gjær. 
Hun blir liksom aldri ferdig. 
Portman stirrer og hun stirrer med en så konstant veikhet at gruvearbeidere som ikke har sett kvinnfolk siden en fredag i oktober, vil skjønne hvor sart dama er. 

Jenter kan ikke være sarte. 
Noen må frigjøre dem. 
Menn og maskepi skal omdanne sarte jenter til djevelske, fullbyrda kvinner, for damene er aldri bare seg sjøl, de er enten hore eller helgen, de er djevelsk utfordrende eller uferdige. 
«Black swan» melder seg på den nattklubb-sleipe mannemyten om kvinner som jomfruelig leire med pompøs klassiskhet. 
La oss si det sånn: 
Etter «Antichrist» er det en utfordring å se filmer med menn som skaper kvinner. 
Det blir ikke bedre av at vi befinner oss i en sviske-kompott. 
Balletten «Svanesjøen» er et slags barndomsminne om alt det som var storarta da du var tolv år gammel og så Nyttårskonserten fra Wien og trodde at mer kulturelt enn dette kan det jo ikke bli. 

I Darren Aronofskys vaklende film får den nesten usynlige uskylden Portman rollen som både den hvite og den svarte svane fordi den franske instruktøren blir bitt av hennes indre nebb og tror at hun er en pulefugl tross alt. 
«Ville du hatt sex med denne kvinnen?» sier han til en av de mannlige danserne (som antakelig ikke liker kvinner på den måten) – og svarer selv: 
Nei, ingen ville det. 
Portman er for snill og usexy til å utstråle den svarte svanes forføreriske fjærkre-kynisme. 
Hun må bli ei skikkelig høne. 

Vi vet jo hva årsaken er. 
En dominerende mor. 
Barbara Hershey med forvirrende nye tenner spiller den detaljstyrende MonsterMutter, hun som kler dattera og legger dattera og er så psykoanalytisk til stede i alle drømmer og hallusinasjoner at dattera ikke engang klarer masturbere skikkelig når sjefen har bedt henne gjøre det. 

I Svanens død er historien at prinsen velger feil svane, og da velger svana døden. 
Det er feiende flott som ballett-materiale, men historien er kyllingveik og patetisk som drama-fundament. 

Aronofsky forsøker å kompensere for handlingens pinglethet ved å innføre en blanding av magisk realisme og grøsser-metodikk. 
Verken uglene eller svanene er helt hva du ser, og kanskje må en kvinne gro metafysiske, metaforiske svarte vinger for at sjela hennes skal bli komplett. 

Det er ikke nok med pms en gang i måneden. 
Sjøl om Portman gir en troverdig skildring av uka før mensen. 

Jeg kan jo ikke røpe hvordan det går egentlig. 
Men jeg kan fortelle at den uspennende skuespilleren Mila Kunis spiller den utadvendte, djevelske svartrompekvinnen. 
Etter mange forsøk på å se traumatisk-farlig ut, likner hun fremdeles den slemme skrevgeita i en high school-komedie. 
Vincent Cassel er bra som instruktør, men den beste rollen har Winona Ryder, og hun er med i et par minutter. 

Her mangler vesentlige ting: 
En handling som ikke tillater regissøren å være forelska i skuespillerinnens fjes og kropp hele tida. 
En skuespiller som kan virke sart uten å se ut som et nek. 

En sannsynliggjøring av utslitt psykologi som ikke virker som om den finner på bøøh-ting underveis for at vi ikke skal gjespe. 

Er filmen vakker? 
Ja. 
Hvis du liker filmer der kvinner blir framstilt som pipende ofre, er nok filmen vakker. 
Musikken rekker du å bli lei av om igjen. 
Vi er ikke tolv år lenger. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
