Krig på repetisjon
Andre verdenskrig har vært skueplass for et helt hav av spilltittler. 
Det blir stadig vanskeligere å hevde seg, men «Company of Heroes» gjør et heltemodig forsøk. 

Begynner vi kanskje å bli litt lei av å storme den samme gamle franske stranden på D-Dagen, om og om igjen i spill etter spill? 
Kan «Company of Heroes» skape en aldri så liten tidevannsbølge, eller forsvinner den i dypet sammen med utallige sjangerbrødre? 

Som den nyutnevnte og rimelig anonyme kapteinen til Able Company, skal du slag for slag kjempe deg innover det tyskokkuperte Frankrike og sende nazistene med halen mellom beina tilbake til faderlandet. 

Du blir forsiktig geleidet inn i krigens gang med et par rimelig gode treningsoppdrag, før du plutselig befinner deg på Normadies kyst, med artilleribeskytning, knatrende tyske maskingevær, store tap og generell dårlig stemning. 

Det kan være litt overveldende der og da, men etter kort tid navigerer du mennene dine fra dekning til dekning med den største selvfølgelighet. 

Snart sprenger du din første bunker i luften og grafikkmotoren i «Company of Heroes» får vist seg fra sin beste side. 
Store betongklumper farer gjennom luften, fientlige soldater forsvinner samme vei. 
Tilbake står bare en rykende ruin og et enslig maskingevær. 
Da skal du være rimelig hardbarket for ikke å glise fårete. 

Den vakre grafikken er heldigvis ikke bare til pynt, hva du sprenger (og ikke minst, hva du ikke sprenger) får stor innvirkning på spillets gang. 
Ruinene av et hus gir god dekning til for eksempel skarpskyttere, stridsvognvrak funker utmerket som dekke for infanteriet og artillerihull i bakken er som skapt for maskingeværstillinger. 

Da burde vel alt være duket for bløtkake og toppkarakter? 
Vel, det er dessverre ikke så enkelt. 
På tross av at «Company of Heroes» lokker deg til seg med sitt vakre utseende og spennende personlighet, mangler det noe essensielt. 
Nemlig en historie. 

Det er slettes ikke nødvendig med en nobelpris i litteratur, eller å ansette Ibsen som manusforfatter. 
Men på tross av gode kuttscener og god stemmelegging, lider spillet under mangelen på bestemte, navngitte personer. 
Det hele blir litt upersonlig, soldatene dine blir mer kanonføde enn fallende våpenbrødre. 

Men la nå ikke det hindre deg i å kjøpe «Company of Heroes». 
Det er et godt stykke spillhåndtverk, som garantert vil stjele mange høstkvelder i det etterhvert så vintermørke landet vårt i de kommende uker. 
