«Darkest Hour» er mytelaging på høyt nivå
Engelsk historie gjør seg, som vanlig, godt på film. 

Det er mindre enn et år siden Dunkirk, The Crown ruller på Netflix-skjermene våre akkurat nå og fortsatt friskt i minne fins både Downton Abbey og Kongens tale. 

I tillegg skal det godt gjøres å svitsje seg gjennom en tv-kveld uten å dumpe innom en eller annen dokumentar om et eller annet aspekt av engelsk kongehus, engelsk krig eller noe om London i victoriatiden. 

Elsker engelsk historie 

Engelskmennene elsker historien om seg selv. 
Og vi gjør det også. 
Vi lepjer den i oss like fort som de er i stand til å produsere film og bøker om den. 
Det har å gjøre med flere ting, men viktigst er nok at England i løpet av en mannsalder gikk seirende ut av to verdenskriger. 

De kan med god grunn gang på gang fortelle heltehistorier mot en dyster bakgrunn av frykten for det ytterste totalitære mørket. 
De føler selv at de reddet det vestlige demokratiske systemet, riktignok med litt hjelp av andre, men i starten av krigen sto de ganske riktig på når andre måtte gi tapt. 
Dessuten behersker engelskmennene historiefortellingen bedre enn sine allierte, og ikke minst behersker de språket, det språket vi alle strever for å lære oss som barn og som vi innerst inne opplever som det viktigste og mest elegante. 

Tilfredsstillende 

Nettopp språket er en av de ingrediensene som gjør Darkest Hour til en tilfredsstillende film. 
Her er det mye finslepen engelsk, gode sarkasmer og naturligvis mengder av churchillismer, slik vi kjenner det fra talene hans, som de siste sytti årene har blitt gjengitt så ofte som overhodet mulig. 

Det er for eksempel vanskelig å gå lei av talen fra 4. juni 1940; …we shall defend our island, whatever the cost may be, we shall fight on the beaches, we shall fight on the landing grounds, og så videre, og, ikke minst: We shall never surrender. 

Dette er fortsatt gåsehudstoff. 
Darkest Hour bygger naturlig nok opp mot denne talen. 
Filmen for øvrig fokuserer på Churchills psykologi i møte med motstanden han fikk i sitt eget parti. 
Neville Chamberlain og jarlen av Halifax ønsket å forhandle med tyskerne og de forsøkte å presse Churchill ut på grunn av hans steile holdning. 

Gary Oldmans beste på mange år 

Omtrent samtlige scener er skrevet som en hyllest til Churchills stamina og intellekt. 
Og Gary Oldman gestalter det hele i sin beste rolle på mange år. 
Til tider er han så lik Churchill at det i seg selv blir bevegende. 
Kroppen, ansiktet, mumlingen, alt fungerer. 
Men mytemaskinen går på litt for høyt turtall. 

Filmens underligste scene er en apokryf fortelling om hvordan Churchill på t-banen snakker med almuen om hva han skal gjøre med Hitler. 
Det er en over toppen romantisk gråte-scene som løfter filmen rett ut av realismen. 
Jeg blir rørt, men sitter etterpå med en følelse av å ha blitt lurt. 
Kan det være nødvendig å gjøre en allerede god historie enda bedre, i betydningen mer filmatisk, på denne måten? 
Scenen er rett og slett et skamløst Oscar-frieri, på godt og vondt. 

For øvrig gjør Kristin Scott Thomas en fin figur som Churchills kone og Ben Mendelshon gjør en interessant kong George VI, noe som gjør det til en fordel ikke å ha sett Rogue One: A Star Wars Story altfor nylig. 
