Sannhetens øyeblikk med Honningbarna
Punkrockerne tar et skritt videre med et rop om revolusjon. 

Tjue minutter. 
Det er alt Honningbarna trenger for å formidle en mildt sagt medrivende aggresjon, en ektefølt oppgitthet mot det moderne samfunnet. 

Kvintetten fra Søgne har hatt en stødig karriere, hvor produksjonen av politisk ladet punkrock har vært jevn, men de har aldri hørtes bedre ut enn nå. 
På deres femte album er det et mer raffinert (dog fremdeles enormt energisk) Honningbarna vi hører. 

Synger ut om den moderne verden 

Fra første sekund er det tydelig at dette blir en livlig affære. 
Trommer og bass drønner ut av høyttalerne, mens gitarene snirkler seg rundt i høyt tempo. 
Som lytter blir man grepet og dratt inn i bandets univers, hvor det er alt eller ingenting som gjelder. 

At det hele er pakket inn i en dynamisk produksjon som lar de skarpe kantene være en viktig del av lydbildet, hjelper. 
Det er et enormt driv i musikken, noe som også reflekteres i Edvard Valbergs ropende vokal. 
Bandet har mye på hjertet. 

Politikk har igjen blåst nytt liv i bandets punkflamme. 
Dette er musikk drevet av brennende engasjement, og en god del raseri. 
Et mediebilde fylt av misinformasjon, splittende statsledere, absurde uttalelser og generell utrygghet gir vann på mølla til Honningbarna. 

På den rå singelen «Sant» utfordrer de hvordan sannhet, synsing og fabrikat ofte lever side om side i den konstante informasjonsflyten, og vanskelighetene dette byr på. 
Dette er med andre ord svært relevant tematikk, som bygger opp under albumets presserende uttrykk. 

Mer enn bare sinne 

Det er ikke bare sinne som driver musikken her. 
Bandet tar også et skritt videre rent musikalsk. 
Kjemien i et sterkt samspilt band gror mye av kjøttet på skivens metaforiske ben, og her serveres det kontant riffing som beveger seg utover de tre godkjente punkakkordene. 

Honningbarnas upåklagelige popteft kommer frem i spretne refreng og melodiske krumspring som holder på lytteren. 
Dette høres godt på den mer avslappede (relativt sett) «Penthouse perfekt», gjestet av Sløtface-vokalist Haley Shea, hvor allsangfaktoren virkelig kicker inn, uten at intensiteten forsvinner. 

Voldelig lyd er et sterkt slipp på tampen av året, og viser en klar utvikling for Honningbarna. 
De forkynner sitt syn med fråde rundt munnen, samtidig som de har en upåklagelig kontroll på det musikalske. 
De åtte låtene gir effektive fremvisninger av bandets oppdaterte sound, før det hele ender med litt god, gammeldags sonisk destruksjon i form av (den voldelige?) lydkollasjen «\ 
/0|_|)3|_1G |_Y|)». 
Et spark til passive tilskuere, og et rop om at noe må skje. 
Dette er en ny karrieretopp. 
