Dyre utsikter
Husleia er høy på Tjuvholmen. 
Det er det gjestene som betaler for. 

—Hvor lenge må man egentlig vente på noe å drikke? 
Spurte Fredag etter å ha finlest menyen to ganger. 

—Det satt gjester på bare noen få av Bølgen & Mois mange bord, og et par servitører vandret rundt i lokalet uten å bry seg nevneverdig om sine besøkende. 

Fem og et halvt år er gått siden Bølgen & Moi åpnet filialen på Tjuvholmen, og like lang tid er det siden Robinson og Fredag felte dommen: nydelig mat, behagelig betjening og elegante lokaler. 

- Det må være lov å forvente en servitør som er opptatt av gjestene sine, selv etter en lang sommer, mente Robinson og henga seg til uteserveringens største fortrinn: 
Kikke på forbipasserende. 

Etter å ha startet restaurant for atten år siden, har Bølgen og Moi nå åtte restauranter i drift rundt om i landet. 

Fredag sukket over prisnivået som definitivt ligger i det høyere sjiktet, mente at kokken har mye å bevise, og bestilte asparges med serranoskinke til forrett, mens grisegodt fristet til hovedrett. 
På menyen sto det BBQ svin og kelneren kunne opplyse at det var fileten som ville bli servert, ikke spareribs. 
Robinson holdt seg til det våte elementet, kamskjell til forrett etterfulgt av kveite med sauterte grønnsaker. 

Men hvilken vin skulle man velge til såpass mye forskjellig? 
Siden Toralv Bølgen er kjent som en av Norges dyktigste vinkelnere, var forventningen til servitørenes vinkunnskaper deretter. 
Dette bordets servitør ristet litt på hodet, og lurte på om vi likte tørt, fruktig eller søtt best. 
Det endte med at vi lot oss overtale da han forslo et glass argentinsk Malbec til grisegodtet, og ellers mente vi burde gå for den sødmefulle Trimbach Gewürztraminer 2011 til resten. 
Etter en stund var Robinson og Fredag enige i at det hadde vært lurt å ta en ekstra kikk på vinkartet. 

Og mens bordene sakte ble fylt og kelnere bar ut imponerende skalldyrfat, hamburgere og vin i ulike valører, koste Fredag seg med sprø asparges og skinke. 
Robinson mente kamskjellet var akkurat passe stekt, med noe anonymt tilbehør. 
Agurk og ramsløkspuré var greit, og ikke mer enn det. 
Da kveita kom med kapers, nøttesmør, rotgrønnsaker og bønner, beveget entusiasmen seg derimot noe oppover på skalaen. 

- Bortsett fra at fisken er hakket for tørr, sa Robinson og undret hvorfor det ble servert både potetpuré og potetsalat til alle hovedrettene, og hva i all verden var poenget med å overøse potetpureen med sprøstekt løk? 

- Eller pynte en hel rett med potetgull, fortsatte Fredag og dyttet flakene unna for å prøve seg på BBQ-sausen. 

- Hvordan smakte den? lurte Robinson. 

- Ketchup, kom det tørt fra Fredag. 

Rødvinen var i hvert fall kraftig nok til å tåle smakene. 

- Hovedretten gir meg gatekjøkkenassosiasjoner, og det er jeg ikke interessert i for 300 kroner, sa Fredag og lurte på om softis med topping til dessert var et godt valg, siden assosiasjonene likevel var i det landskapet. 
Det endte med sjokolademousse med rabarbrakompott. 
En god blanding av søtt og syrlig. 
Robinsons friske jordbær med krydderrømme og vaniljesmuler framkalte kveldens første hyllest uten forbehold. 

Og dermed var sammenlikningen fra forrige besøk i gang. 

- Lokalet er like elegant. 
Stort og luftig inne, og en uteservering med upåklagelig utsikt mot Pushwagners enorme veggmaleri, og muligheten for å se og bli sett, sa Robinson. 

- Det kan godt hende at både ketchup og potetgull, unnskyld, BBQ-saus og chips, er laget her, men når jeg tenker at det er kjøpt i butikken på hjørnet, er skaden allerede skjedd, mente Fredag. 

- Så hva skal vi si da? 

- Prismessig er maten her bare hakket under noen av de dyreste i Oslo. 
Da bør det smakes. 
Hadde prisen vært halvparten, kunne stjernene blitt flere, konkluderte Fredag. robinson&fredag;@dagbladet.no 

Velg en tag for type anmeldelse! 
En av disse: 
