«Victoria og Abdul» er fornærmende fordummende
En kompleks tid og et rikt vennskap blir til en forglemmelig film. 

Hvem vil ikke ha en god venn? 
En lojal kompanjong som samtidig utvider horisonten din? 
Spørsmålet er strengt tatt kjernen i vår moderne filmhistorie – helt fra Chaplins «Småen» (1925) til «Star Wars: The Force Awakens». 
Det er lettere å juble for en seier hvis heltene har noen å juble sammen med. 

Dette er også kjernen i den nye filmen «Victoria og Abdul», der Judi Dench spiller dronning Victoria og Bollywood-stjernen Ali Fazal spiller hennes (muslimske) tjener, og senere nære venn, Abdul Karim. 

«Victoria og Abdul» tar også opp et annet viktig tema fra filmhistorien: 
Rettferdighet. 
Fra Chaplin til «Kongens nei» har rett skullet være rett. 
Men det å velge å fortelle en historie med et viktig tema, er ikke det samme som at man klarer å fortelle den på et spennende vis. 

Og det er heller lite i «Victoria og Abdul» som tyder på at filmskaperne har hatt noe på hjertet annet enn å ramme inn en kompleks tid i enkle former. 

For å nyte «Victoria og Abdul» slik filmen vil, må du la være å tenke på et par ting. 
Først og fremst bør du ikke bry deg om de grusomme overgrepene India ble utsatt for av det britiske imperiet. 
Og i alle fall glemme at dronning Victoria ga sin tilslutning til en hissig politikk, hvor britene tydde til krigføring og maktmisbruk for å få økonomisk makt over andres landområder. 
Du bør la være å huske de gode, subtile filmene til regissør Frears, som «Farlige forbindelser» (1988) og «Fikserne» (1990). 
Kanskje du også skal la være å bry deg om at gjengivelsene av 1880-tallets India, Firenze og London er gjort med dårlig dataanimasjon. 
Og så bør du overse at Judi Dench – en av Storbritannias absolutte legender – har valgt å spille dronning Victoria som en klovnete dame som minner mer om Miss Sophie fra «Grevinnen og hovmesteren», enn et statsoverhode med ansvaret for en milliard medmennesker. 

Dersom du klarer å glemme hvor støtende det kan være med historier der rasisme blir redusert til noe folk gjør «bare fordi» de er slemme og maktsyke, og at «vi har så mye å lære» av livsgleden til enkle, fattige mennesker, og dersom du klarer å la være å tenke på hvor svak historiefortellingen er når store, komplekse problemer blir løst bare folk lærer seg å slappe av litt og slutte med å være kjipe, da kan det være at «Victoria og Abdul» er en helt grei film for deg. 
