«En gummiaktig blanding av Frognerseteren og Disney World»
«Tor med hammeren» skusler bort mange muligheter. 

FILM: 
Så godt som alle heltehistorier får før eller siden sin juniorversjon. 
Filmer om de unge Olsenbanden, Sherlock Holmes og Indiana Jones er allerede unnagjort. 

Nå har et knippe islandske produsenter bestemt seg for å anvende denne internasjonale modellen på et hjemlig fenomen, og forteller historien om Tor før hammeren, om tordenguden som tenåring. 
Det er en idé som gir mange muligheter. 
De færreste av dem blir ivaretatt. 

Makaber åre 

Filmens Tor er en rastløs smedlærling. 
Moren oppdrar ham alene og ligger i en slags kosmisk omsorgskonflikt med den forduftede faren, gudekongen Odin. 
Før han får plass på parnasset må Tor nedkjempe Hel, dødsrikets dronning. 
Han får med seg litt lite oppsiktsvekkende livsvisdom på veien: 
Det gjelder ikke å la temperamentet løpe av med seg, og ikke dyrke krigeræren så heftig at man glemmer de nære ting. 

Hammeren Mjølner har fått munn og mæle og spiller samme tradisjonsrike tegnefilmrolle som eksempelvis eselet i «Shrek» og Timon i «Løvenes konge»: 
Som følgesvenn og kommentator med trekk av stand up-komiker. 
Det fungerer halvveis. 
Men det er en uskikkelig, makaber åre i humoren i «Tor med hammeren» som trekker opp. 

Blir manisk 

Nordisk animasjon begynner å bli teknisk god. 
Landskapene er forseggjorte, om enn langt stivere enn i mer påkostede, internasjonale produksjoner. 
Unge Tor har et fint, energisk kroppsspråk og et ansikt som lyser av virkelyst. 

Men det er som om også filmen har litt for mange lopper i blodet, og et spraglete kokketeam av tre regissører og fem manusforfattere bidrar ikke akkurat til mer ro og konsekvens. 
Energien blir manisk, plottet panisk springende fra åsted til åsted. 

Actionscenene er av høyst varierende kvalitet: 
Noen har fart og liv, andre er påfallende urytmiske, med svak indre dramaturgi og seige partier der ingenting skjer. 

Frognerseteren og Disney 

En mer irriterende svakhet ved «Tor med hammeren» er anonymiteten. 
Filmen er helt klart ment å surfe på de oppiskede farvannene Chris Hemsworth har skapt med rollen som tordengud i «Thor» og «The Avengers», og bringe norrøn mytologi, som er spekket med sterke plott og fargerike skikkelser, ut til et internasjonalt publikum. 

Nettopp derfor er det forstemmende at den estetiske egenarten ikke er beholdt eller utviklet, og at regissørene og animatørene ikke har utnyttet mulighetene til å etablere en egen, trolsk verden. 
I stedet har de gått for en generell reklamelook, glatt og glinsende. 

Barnefamiliene som måtte finne veien til «Tor med hammeren» vil få servert et Valhall som ser ut som en gummiaktig blanding av Frognerseteren og Disney World. 
Og det høres ikke ut som et sted noen vil være, i dette livet eller det neste. 
