«Maya og hekseblomsten» mangler sjarm og varme
Generisk fantasy. 

I Japan lages det utrolig mange animasjonsfilmer. 
Her i Vesten kjenner vi nok aller best filmene fra animatøren Hayao Miyazaki og Studio Ghibli. 
Med filmer som Chihiro og heksene (2001) og Prinsesse Mononoke (1997) har han lagt listen meget høyt både fortellermessig og på animasjonssiden. 

Det er nok urettferdig å holde alle japanske animasjonsfilmer opp mot Studio Ghibli, for det er mange kunsterere der ute som lager fantastiske filmer. 
Selv om produsent Yoshiaki Nishimura har bakgrunn fra Ghibli, når dessverre ikke Maya og hekseblomstene opp til toppen. 

Generisk fantasy 

Historien om Maya er basert på romanen The Little Broomstick (1971) av Mary Stewart. 
Maya er en freidig rødtopp som hater hårfargen sin. 
En dag snubler hun over en rar blomst og får magiske krefter. 
Kreftene, og en sopelime med personlighet, fører henne til Endor skole for heksekunst. 
Her elsker de rødt hår, men det er noe skummelt som foregår. 

Hvis noen får Harry Potter-vibber nå, er ikke det noe rart. 
J.K. Rowlings Potter-figur føyer seg inn i en lang fantasy-tradisjon hvor barn og ungdom oppdager at de egentlig er hekser eller trollmenn, og at magi finnes. 

Problemet med regissør og animatør Hiromasa Yonebayashis Maya-film er at den fremstår både rotete og bråkete. 
Jeg må også innrømme at jeg savner en større dose japansk særpreg. 
Selve animasjonen er nydelig, detaljert og delikat, men historien fremstår som generisk fantasy. 
Dermed blir Maya litt kjedelig. 

Enerverende dubbing 

En annen ting som ikke fungerer i den norske versjonen, er dubbingen. 
Lydsporet minner mye om de enerverende stemmene du hører på Disney Channel, hvor dialogen avleveres uten særlig innlevelse. 
Her kan det virke som om det har gått litt fort i dubbing-studioet. 

Det er ikke sikkert et ungt publikum kommer til å reagere negativt på dette. 
De er kanskje mer vant til middelmådig dubbing? 
Jeg ser ikke bort fra at det er denne anmelderens preferanser for den japanske originalen som her gjør seg gjeldende. 

Resultatet er at jeg ikke makter å leve meg inn i historien, og Maya-karakteren blir aldri mer enn en masete unge som kjeder seg. 
Hun fremstår endimensjonal, og dermed får du heller aldri spesielt stor sympati for henne. 
Det er synd. 

Vil du se en film om en ung heks, anbefaler jeg heller Kikis budservice (1989) av den tidligere nevnte Miyazaki. 
Her får du varmen og sjarmen som Maya og hekseblomsten mangler. 
