En deilig galskap
Det er uhyre sjelden du ser signerte plateomslag, men Peter Blake er mannen som sto bak coveret til "Sgt. 
Pepper's Lonely Hearts Club band" og noe av en legende i bransjen. 
Det er kanskje hans og Madness-vokalist Suggs' felles lidenskap for fotballklubben Chelsea som har lokket ham ut på banen igjen. 

Uansett er det blitt et annerledes omslag, basert på utstrøkne navneforslag. 
Oppfinnsomt, men ikke mer enn det Bob Hund liker å more seg med. 
Det er vel grenser for hvor kreativ man kan være i en alder av 80 år. 

Band med trøkk 

Madness-gjengen begynner også å dra på årene. 
Frontfigur Graham "Suggs" McPherson er 51, og han er yngstemann. 

På starten av 80-tallet gjorde bandet det morsomt å høre på musikk, og de var blant dem som forsto betydningen av det nye formatet kalt "musikkvideo". 
Deres comeback i 1999 var overraskende bra, og siden har de fortsatt å levere varene.Deres tiende album åpner med sterke "My girl 2", der du finner tittelordene "oui oui, si si, ja ja, da da". 
Madness-trøkket er der fra første stund. 
Går det an å høre på Madness uten at foten begynner å trampe trakten eller at du ubevisst nikker med hodet? 

Mer enn ska 

De var blant frontbandene i ska-bølgen rundt 1980, en gjenoppliving av den musikksjangeren fra slutten 1950-tallet. 
Ska – en miks av karibisk musikk, jazz og rhythm'n'blues – stammer fra Jamaica og var en forløper for rocksteady og siden reggae. 
Det fungerte i 1960, det fungerte i 1980 og det fungerer i 2012. 
Madness er samtidig ikke redd for å ta en avstikker. 
Allerede i kutt nummer to, "Never knew your name", tar de noen dansetrinn ut på diskotekgulvet. 
Pulp gjorde noe liknende en gang, og Pet Shop Boys gjør det hele tiden. 

Kjærlighet på kjøkkengulvet 

Deretter flørter de med meksikansk musikk i "La luna", ikke minst via trompetene. 
"How can I tell you" lyder på sin side som Elvis Costello med ekstra mye kjøtt på beina. 
Madness' sju medlemmer gir bandet et ekstra gir, og de vet å utnytte det. 

Etter denne åpningskvartetten tåler vi at tempoet senkes i "Kitchen floor", en kjærlighetssang i Madness-varianten: 

You can do it 

on the kitchen floor 

the bathroom door 

Siste halvdel 

"Misery" åpner som en texmex-låt som Doug Sahm i sin tid ville vurdert å skrote, men den løftes raskt av vokalen og den massive koringen. 
Dermed blir det moro likevel. 

"Leon" åpner i nærheten av en Beatles-låt anno "Magical Mystery tour" og tar noen vellykkete vendinger underveis. 
Ingen stor låt, men også den bæres av Madness-maskineriet. 

På "Cirkus freaks" åpnes slusene, og Madness er i sitt ess. 
"So alive" er en ferd tilbake til det gamle ska-landet, rikelig sukret for tett dansing. 
På "Small world" sniker storby-kulden seg inn, før låten blomstrer opp mot slutten. 

"Death of a rude boy" var forsmaken på albumet og er tøffere i trynet enn resten. 
Likevel står den mer på stedet hvil. 

Bra ekstrakutt 

Tre bonuskutt er inkludert på denne cd-utgaven. 
"Powder blue" brenner sakte som en sårt savnet Kinks-ballade, og energiske "Black and blue" inkluderer bryllupsklokker. 
"My girl 2" kommer i en versjon som får den til å ligne Stones-låten "Get off of my cloud". 

Etter comebacket virker det vanskelig for Suggs og gjengen å gjøre noe galt. 
Bra for dem, fantastisk for oss. 
Dette er musikk som tigger etter å bli spilt høyt. 

Beste spor: 
"My girl 2", "La luna", "How can I tell you", "Cirkus freak". 
