Greni & Co. leverte som alltid
Intet kjempesmell, men riktig trivelig likevel. 

Selv om konserten ikke var helt utsolgt, viser likevel over 1000fremmøtte i Røkeriet denne lørdagen at Bigbang og Øystein Greni fremdeles harsine trofaste fans. 
Det er tross alt mindre enn fire måneder siden de spilteher i byen sist. 

Men med en ny plate i bagasjen var det likevel klart at detteville bli noe annet enn den tradisjonelle ønskekonserten før jul. 

Kvelden begynner med den ferske «Lazy Eye» før detfortsetter med gamle populære allsangperler som «Wild Bird» og «I Don't Wanna». 
Nå kan det kanskje virke noe underlig å servere noen av de mest kjente låteneså tidlig i settet, men Bigbang vet nøyaktig hva de gjør. 
Slår an den godestemningen og får salen til å føle seg vel. 

Øystein Greni er heller ikke densom unnslår seg for litt godlynt publikumsfrieri. 
Skryter uhemmet avlokalitetene og Bergen mens han skåler med salen. 
Allsangen fungerer og det nyestoffet blir godt mottatt. 
Og trivelig er det så absolutt — selv omtemperaturen ikke er like høy hele tiden. 

Sjefen selv er fremdeles gitarhelt, men i en atskillig merbeskjeden rolle enn før om årene. 
De elegante detaljene er hele tiden der, menbare unntaksvis gir han seg hen til lengre soli på instrumentet sitt. 
Til ogmed da fatter han seg i relativ korthet. 
I stedet er det melodiene som kommer iførste rekke, og denne kvelden fungerer det. 
Ikke minst fordi det ferskealbumet «The Oslo Bowl» inneholder et solid knippe gode poplåter som stårfjellstøtt på egne ben. 

Selv om det musikalske uttrykket på den nye platen er sværtakustisk sammenlignet med tidligere, blir likevel det nye stoffet servert medel-gitar. 
Det eneste unntaket er tittellåten «The Oslo Bowl» der både Greni og bassistEilertsen stiller rent akustisk. 
Med publikum på kor. 
Det kan faktisk minnelitt om de akustiske avdelingene Led Zeppelin gjorde under konsertene sine midtpå 70-tallet. 
For min del kunne Bigbang gjerne ha gjort mer av dette slaget og hellerha droppet et par av de ordinære og støyete rockelåtene. 

Men ellers er det som det det pleier å være. 
Som at engitarspillende Greni mot slutten kaster seg ut fra scenen på «To TheMountains», og blir tatt i mot av publikums armer. 
Slikt er garantert å vekkebegeistring. 
At det tilsynelatende spontane innfallet er god planlagt påforhånd, gjør ingen ting. 

Da det første settet med ekstranumre avsluttes med «Girl inOslo». 
Med en ellevill Øystein Greni hoppende opp og ned på scenen og et likeellevilt publikum i salen, kunne for så vidt konserten vært over uten at noenhadde gått skuffet hjem. 
Da bandet så kommer tilbake med «Something Special»blir det aldri så liten nedtur. 
Til gjengjeld fungerer avslutningen med «LikeAmericans Do» som en kule. 
En låt som bygger seg opp fra en rolig akustisk intromed mandolin til et støyende elektrisk crescendo med full fuzz og feedback motslutten. 
