Synd for Semra
Hvis det er mulig å grave fram en sympatisk tyrkisk familie et sted i verden, kunne det vært fint om noen laget film om den. 

Det gamle «do skal ikke ødelegge for Alis forlovelse»-avfallet hører hjemme på et folkemuseum for historisk innvandrer-oppdragelse. 

Den danske gymnæs-eleven Aicha har tyrkisk familie med giftemåls-fanatisk idiot-mor, sliten og manns-fascistisk sitt-i-godstolen-far, dominerende storebror med en slags bad taste-forlovelse-party på vei. 

Hun trener imidlertid kung fu med guttene i Xian Gaos studio, noe som er ekstremt forbudt for tyrkiske dansker. 
Der treffer hun Emil, men onde Omar (han er også tyrker og følgelig en dritt) ser dem sammen, og plottet tjukner som surna melk, mens de to påståtte legestudentene Ali og Jasmin interesserer seg fanatisk for klær og selskaper som om de skulle tilhøre clueless-eliten i California. 

Afro-amerikanske filmskapere oppdaget for mange år siden at man ikke skal framstille seg som offer. 
De skapte svarte helter og prøvde å legge sutringa fra seg, i hvert fall på kino. 
22-årige Semra Turan er et fantastisk karisma-funn i hovedrollen, og hun hadde passet som heltinne i en actionfilm. 
Som offeret i en forutsigbar, fortellerhemma og stygt fotografert film om undertrykkelse blir jenta et uklekt kinderegg, og energien hun viser i de herlige kung fu-scenene fortoner seg som starten på en ufyllbyrda spenningsfilm. 

For mange folk har dessverre film som levebrød. 
Det er antakelig lett å skaffe penger til produksjoner om problemene i innvandrer-familier. 
Etter hvert lever for mange av å kjede vettet av sine medmennesker. 
