Denne konserten er som å fly langsomt over landskaper
Skuffende før pause, men med en Bruckner–tolkning som både skaket og berørte oss. 

Brahms: 
Akademisk festouverture. 
Haydn: 
Trompetkonsert i Ess-dur. 
Bruckner: Symfoni nr. 4 (Den romantiske). 
Solist: 
Reinhold Friedrich, SSO, dir.: 
Christian Vasquez.Konserthuset torsdag kveld 

Dessverre var den østerrikske samtidskomponisten Heinz Karl Grubers trompetkonsert tatt av programmet denne kvelden. 
Vi skulle gjerne hørt et slikt verk fra vår egen tid, med den eminente tyske trompeteren Reinhold Friedrich. 
I stedet ble vi avspist med Brahms’ Akademisk festouverture og den mest kjente og populære av alle trompetkonsertene, den av Haydn. 
Alle som har gått på latinlinjen på gymnaset eller samlet seg på den gamle universitetsplassen i Oslo på 60-tallet, vil taust synge med «Gaudeamus igitur» (La oss glede oss), den fyndige slutten på Brahms’ festouverture. 

Blanda drops 

Til tross for skuffelsen før pause: 
Det var ingenting å si på tolkningen av Brahms og Haydn. 
Reinhold Friedrich viste seg som en jovial mann, som med synlige gester markerte rytmen når han ikke spilte på sin gylne trompet. 
Og han la tydelig opp til en ekstra opptreden, ispedd en lang fortelling om operaen Trompeteren fra Säckingen, der Victor Ernst Nessler har komponert en enkel sang for trompeten – «Behüt Dich Gott...» som er blitt dette stedets kjennemerke og en turistattraksjon. 
Og som Friedrich spilte både på scenen og bak, akkompagnert av orgelet. 
– Men før pause ble det altså blanda drops. 

Symfoniske kjempeslanger? 

«Symfoniske kjempeslanger» kalte Brahms Bruckners symfonier. 
Men selv om Bruckners symfonier har dette buktende, langsomme og utrolig lange forløp, så er det mer rammende (og mer vennlig) å snakke om landskaper og natur, skiftende landskaper som vi langsomt flyr over. 
Og der det å være tett på (med den risiko det innebærer) veksles med det fjerne. 
Det nære og det fjerne er karakteristiske for Bruckner. 

At symfonien er romantisk, røper hornet, romantikkens instrument par excellence, allerede i åpningen av symfonien. 
Når koret av treblåsere følger etter horntemaet i åpningen av første sats, er det som et svar på et spørrende rop, et rop fra den mørke skogen. 
All honnør til hornistene denne kvelden, som har en helt sentral rolle i symfonien. 
Men vi opplevde også at en lett vind fòr over strykerne, og et ekkoaktig spill mellom horn og klarinetter, girlander av fløytetoner. 
Og så: et hymnisk oppsving som munner ut i fire strålende takter fra messingblåserne. 
Alt pakket inn av en aura av klang – klang både som klangfarge og harmonisk samklang. 

I den langsomme andresatsen er det tungsinnet som dominer, noe à la Schuberts «Døden og piken». 
SSO og Vasquez fikk frem det gåtefulle her, det gåtefulle ved skjønnheten i melankolien. 
I 3. sats er det jaktsignaler som dominerer: 
Men også her: det romantiske – skog, natur, fuglestemmer. 
Og så: 
Avgrunner og ulvesluktromantikk! 

Innfallene viktigst 

I siste sats var det en uro her i orkesteret som var helt i samsvar med musikken. 
Det vekslende, det plutselige, glimt (ikke av håp og katastrofe, som hos Mahler), motiver som knyttes sammen assosiativt. 
Innfallene er viktigere enn det som kommer ut av dem. 
For Bruckners musikk er aldri målrettet. 
Det dreier seg om vekslende bilder, episoder, men holdt fast i en langstrakt arkitektonikk. 
Bruckners yndlingsbetegnelse på de symfoniske satsene var da også «Ikke altfor hurtig», derav det romlige i denne musikken. 
Dette, som kan høres ut som en motsetning, løste Vasquez og SSO på en imponerende måte. 
