Han overgår de fleste
BOK: 
«Krigen er ikke over, kamerat. 
Den tok seg bare en blund.» 

José Eduardo Agualusa: 
Ufrivillige drømmeres forening. 
Roman. 
282 sider oversatt av Christian Rugstad. 
Bokvennen. 

I fjor kom angolanske José Eduardo Agualusas virtuose og betagende roman «Allmenn teori om glemsel» om kolonialismens uutslettelige sår på norsk, og nå gir Bokvennen allerede ut Agualusas ikke mindre elegante, fjorårsferske roman «Ufrivillige drømmeres forening», også den i Christian Rugstads fine oversettelse. 

Med sine faktiske, selvopplevde og drømte hendelser, nåtidige, fortidige og framtidige, utspiller den seg i Angola, med avstikkere til Cuba og Sør-Amerika, omtrent fra tiden da Portugal måtte oppgi sine afrikanske kolonier på 1970-tallet, gjennom påfølgende år med borgerkrig og utenlandsk innblanding, fram til dagens korrumperte og undertrykkende hverdager med fravær av frihet og velstand for flertallet i oljenasjonen (der vi også deltar). 

Det er som om diktets fortettete ord om at fortid og nåtid kanskje begge er presente i framtid og framtiden rommet i fortiden (T.S. Eliot: 
«Burnt Norton») i «Ufrivillige drømmeres forening» blir orkestrert, utspilt og visualisert i fullt romanformat. 
Det sørger de to jeg-fortellerne for. 
Den ene er den 55-årige, lakonisk distanserte, journalisten Daniel Benchimot, med forsvinningssaker som spesiale, som vekkes til hektisk politisk deltakelse da hans unge datter blir fengslet for revolusjonært oppvigleri mot regimet. 

Den andre er den pensjonerte offiseren Hossi Apolónio Kaley, som i mange år sloss med imperialistene, med støtte av sør-afrikanske rasister, og i borgerkrigen for makthaverne, men som nå har byttet side, i begynnelsen passivt fra sitt lille kysthotell. 
Meget mot sin vilje går han igjen i mange menneskers drømmer. 
Om de to mennene ikke forstår hva disse drømmene består i og betyr, så forstår de hverandre. 

«Ufrivillige drømmeres forening» utvikler seg finurlig og med stor skrivekunst til en bevegende blanding av surrealisme og den mest brutale naturalisme, fra den lyrisk ømmeste kjærlighetsfortelling til tortur og undertrykkelse i et tropisk lys og mørke, i tilskikkelser de fleste av oss på våre kanter trolig må til litteraturen for å medloppleve, og som bare de færreste forfattere makter å formidle: 
Blant tusentalls habile forfattere og fortellere er det bare et fåtall som også er diktere; José Eduardo Agualusa (1960) er blant dem. 
I hans selskap får «ånden strekke litt på bena». 
