Plateanmeldelse:The Waterboys - «Modern Blues» 

Verken moderne eller blues. 

(Harlequin And Clown/Playground) 

«I’m still a freak», skryter Mike Scott. 
«I never went straight!» 
Han synger dette akkompagnert av den mest trist trauste, u-freaky boogierocken som tenkes kan. 

I noen år på åttitallet var Scott i fyr og flamme. 
Han ville ha ekstase og forløsning. 
De helt store følelsene. 
Nå er han bare lat. 

Refrengene hans består ofte bare av tittelfrasen som repeteres. 
Låtene har sjelden «broer», eller mellompartier. 
Han lar det være opp til instrumentalistene – fele, gitar, orgel – å prøve å generere litt varme og intensitet. 

«Melodiene» hans kunne vært skrevet av deg. 
De kunne – gudhjelpe! – vært skrevet av meg. 
«Long Strange Golden Road» tikker og går i over ti minutter. 
Selv ikke i den får den søvngjengeraktige riff-«rocken» et brudd, eller noen utvikling. 

Han navnedropper fremdeles giganter – Coltrane, Dylan, Lennon, Elvis, Hendrix, Marley, en haug poeter, endog Sun Ra – i forsøk på å påkalle musen. 

Aldri har han vært lenger unna forbildene enn på denne miserable platen. 

BESTE LÅT: 
«Long Strange Golden Road» 
