Bokanmeldelse:Jon Fosse: 
«Poesiar. 
Etter Henrik Wergeland» 

Forfatter og Grotten-beboer Jon Fosse har latt seg inspirere av Henrik Wergelands livsverk. 
Resultatet har blitt en sterk og lysende vakker diktsamling, full av kontemplativ kraft. 

Fosse, som i høst endelig fikk Nordisk råds litteraturpris, begynte å lese Wergeland mer inngående da han flyttet inn i Grotten, Statens æresbolig for kunstnere. 
Naturlig nok, siden Grotten jo også hadde vært Wergelands bolig. 
Strøtanker og notater i margen ble etter hvert bearbeidet, og et nytt diktmanus så dagens lys. 

Mangelen på konkrete Wergeland-referanser i samlingen, og Fosses forsikring om at «ikkje ein einaste engel, ikkje ei einaste stjerne, ikkje ei einaste tåre, er lagde til av meg», kan i første omgang gjøre leseren usikker: hva er Wergeland og hva er Fosse i denne utgivelsen? 
Og har ikke Fosses dikteriske univers siden 1980-tallet vært preget av nettopp engler, tårer, hjerte, mørke og stjernehimmel? 

«Poesiar. 
Etter Henrik Wergeland» 

Følelsen av uklarhet og skepsis smuldrer raskt. 
Dette handler sikkert om en Wergeland-inspirasjon, men først og fremst handler det om Fosse. 
Kanskje handler det også om noen av de beste diktene Fosse har skrevet. 

Man gjenkjenner nok en Wergeland-snutt her og et «foranskutt lyn» der. 
Men den mer avanserte poetiske krysspeilingen kan trygt overlates til ekspertene. 
Den jevne poesileser kan uten problemer nyte diktene slik de står. 
Og så kan det skje, at lesningen overrumples av en spontan takknemlighetsfølelse i møtet med en poesi som med stort alvor og forbausende letthet behandler livets mest sentrale problemer. 

Fosse har alltid utforsket temaer omkring tvil og tro, timelighet og evighet, fremmedgjøring, meningsfylde og meningsløshet i sin poesi. 
Så også her. 
Men diktene i denne samlingen virker sterkere, klarere, mer allmenne og mer insisterende enn før. 
Ofte kan man oppleve en sterk uro, en personlig sorg like under overflaten, men det er som om bildene løfter stoffet opp på et høyere, gjennomlevd eller "forklaret" plan. 
Og englene skrives fram nesten i hvert eneste dikt! 

«Det er Slæktskab mellom Sjelen og Stjernene», skrev Wergeland. 
Det er dette slektskapet også Fosse undersøker. 
Ikke på den unge Wergelands vis, med himmelropende, visjonære Stella-dikt, men med en eldre poets kontemplative resignasjon. 
En visere skrift vendt mot et sjelelig landskap der nattemørket, englene, jorden og stjernehimmelen samvirker. 

Fosses billedspråk er ikke spesielt originalt i utgangspunktet. 
Snarere tvert imot. 
«Å mi syngende sjel//være du vinden/som syng/min kjæres song/ ...» er linjer han kan starte et dikt med. 
Mange strofer leker så til de grader med klisjeene at man tenker dette kan da umulig gå bra. 
Men når diktet er lest, sitter man likevel ofte igjen med en følelse av undring. 
Det er noe med Fosses måte å bruke rytme, klang, gjentagelser, pauser og forskyvninger på som er vanskelig å forklare. 
Det virker nesten magisk. 

Samlingen viser også Fosses suverene beherskelse av det nynorske språket. 
Hvor rikt og vakkert det kan være, når det gjennomtrenges av en personlig, gjennomlevd poesi som åpner seg mot det allmenne uten å miste kraft eller autoritet. 

Her er han nok enestående i samtidspoesien. 

ARNE HUGO STØLAN 
