Robbies lekeland
Liten gutt. 
Enormt show. 

KONSERT: 
Robbie Williams STED: 
Viking Stadion, Stavanger PUBLIKUM: 
25.000 

Det er ti år siden sist han spilte i Norge. 
Selv om det ikke føles slik. 

I mellomtiden har Stoke-guttungen vært ambulerende møblement hos Fredrik Skavlan - sist mente han medgjest Karl Ove Knausgård så ut som Gandalf, før han bablet noe om «man thoughts.» 

Hele greia en planlagt iscenesettelse, men med mer enn et snev av kløktig improvisasjon. 

Akkurat slik er Robbie Williams live også. 

På uhyre lite subtilt vis pakker det tidligere Take That-medlemmet inn at han hverken er verdens største vokalist, og ikke alltid har verdens mest enorme låter tilgjengelig. 
Eller at han har lagt seg litt ut. 
Han er uansett det mest sjarmerende tacky på denne siden av Las Vegas-utgaven av Elvis. 
Du verden som det funker. 

Det funker at scenen er kledd i det pureste gullplett, med en enorm avstøpning av Robbies hode midt inni. 
Det funker at han ankommer scenen ut av sitt eget topplokk, drøye femti meter over scenen. 
At han glir nedover til scenegulvet til «Hey Wow Yeah Yeah». 
At han har enda flere hodeavstøpninger, hvis oppgave er å slippe ballonger, pruste damp og sprute vann som et annet fornøyelsesparkinnslag. 

39-åringen er en liten gutt i et enormt lekeland, der ingenting er for idiotisk, for selvsentrert eller vanvittig. 

Dessuten prøver han ikke å uttale «Stavanger». 
I stedet tituleres publikum konsekvent som «Norway». 
(«I am Robbie «Fucking» Williams. 
Are You Norway? 
For the next two hours, your ass is mine»). 

Gjennomplanlagt og enkelt, men effektivt. 
Og med øyeblikk der han mesterlig faller ut av regien. 
For eksempel på stadiet han vanligvis plukker opp ei jente blant publikum. 
I stedet velger han en kar i gul jakke, plastkongekrone og løsbart. 
Som introduserer seg selv som Greg from Coventry, og blir med i en vanvittig sengedansversjon av «Strong». 

Sannsynligvis det mest hysterisk morsomme undertegnede har sett på en konsert noensinne. 

Eller når han, dog mer regissert, mimrer over sin historie som norgesvenn: 

«We got such history, you and me. 
I´ve missed you guys, I wanted to speak to you in your mother tongue: Jejh hahr ehn stuhr pikh.» 

En avsluttende pre-ekstranummermedley, der hodet bak ham ekstremanimeres - åpenbart for å skjule at han nå spiller sine mest ordinære og dølle låter, er glemt når den lille gutten viser seg som voksen mann, skryter av sin fantastiske famile, sitt fantastiske band og skyter nydelig fyrverkeri på «Angels». 
Før han faktisk blir igjen og synger siste verset på nytt. 
Helt alene. 

Også regissert. 
Men fór en regi. 
