«Black Panther:»Iøynefallende action 

Marvels nye superheltfilm er et fargerikt eventyr med god moral. 

«Hvis vi lar flyktninger komme inn i landet vårt, tar de bare med seg sine problemer. 
Da blir Wakanda som et hvilket som helst annet land.» 
Denne uttalelsen setter tonen for Marvels nye superheltfilm, Black Panther. 
En film som har ambisjoner om å være mye mer enn kun en film om en konge med en panters styrke. 

Som alle eventyr startet Wakandas historie for lenge, lenge siden. 
Nærmere bestemt da en meteoritt full av vibranium kræsjet der. 
Det har gjort at landet er verdens mest teknologisk avanserte nasjon, men det er det ingen som vet. 
Beboerne verner om sin hemmelighet og rikdom. 
Her ligger filmens konflikt: 
Noen har vært ute i verden og sett nøden og lidelsen til svarte i USA og vil dele rikdommen. 
Andre vil beskytte Wakanda mot verden. 

Skiller seg ut fra andre superheltfilmer 

Det er tydelig at regissør Ryan Coogle har ønsket å lage en film som skiller seg ut fra andre superheltfilmer. 
Det har han greid i det visuelle uttrykket. 

Selve historien befinner seg mer i tradisjonell bane, med onde skurker som vil ha tak i teknologien, en fortapt sønn med onde hensikter og en helt som er litt for snill. 
Det er ikke enkelt. 
Som kong T’Chaka sier til sin sønn T’Challa (Chadwick Boseman): 
«Du er en god mann med et godt hjerte. 
Det er vanskelig for en god mann å være konge.» 

Black Panther imponerer ved at effektene aldri helt får dominere og ta over for karakterene. 
Det er kong T’Challas moralske dilemma som driver historien fremover. 
Han fremstilles mer inngående og troverdig enn mange av de andre superheltene i Marvels univers, til tider så godt at han blir endimensjonal. 

Helt unik 

På det visuelle plan er derimot Black Panther helt unik. 
Hannah Beachlers produksjonsdesign er fargerik, storslått og eksotisk. 
I stedet for det mørke, dystopiske fremtidsdesignet vi kjenner, er Wakanda en sær blanding av høyteknologiske skyskrapere, afrikanskinspirerte gjeterhytter og øde slettelandskap. 

Avanserte tekno-duppeditter møter eldgamle stammetradisjoner til hete trommerytmer. 
Dette uttrykket er annerledes, fascinerende og imponerende kreativt. 

Problemet er at det blir vel mye. 
Jeg sitter igjen med en ekkel bismak i munnen. 
Skildringene av det afrikanske stammesamfunnet fremstår som et glansbilde sett gjennom amerikanske og vestlige øyne. 
Da hjelper det ikke at en av filmens tøffeste karakterer, krigeren Okoye (Danai Gurira), stadig vekk fnyser av «disse amerikanerne». 
Fremstillingen av Wakanda og den svarte befolkningen bærer fortsatt preg av å være sett gjennom øynene til oss vestlige kolonister. 

På tross av dette er Black Panther vel verdt å få med seg. 
Ved siden av å være et fargerikt og visuelt festlig spetakkel med mange flotte og iøynefallende actionsekvenser, har filmen også en dyp humanitet. 
Er det én ting mange superheltfilmer trenger mer av, er det nettopp følelser og godt utarbeidede karakterer blant alle spesialeffektene. 
Det kan bli litt mye moral, men det er slettes ingen dum moral. 
