Sivert Høyem:«Moon Landing» 

(EMI) 

Med blanke ark og fargestifter til 

Nå som «det gamle bandet» hans, Madrugada, tragisk ugjenkallelig er historie, har Sivert Høyem en gyllen anledning til å starte på nytt og riste av seg det gamle orkesterets klisjeer: 
Den til tider knugende askebegerromantikken, de mystiske-inntil-det-meningsløse tekstene, den generelle auraen av usunn morbiditet. 

«Moon Landing» - jubileumsaktuell tittel og det hele - er da også en «starte på nytt»-låt, fjern fra den folkemusikkinspirerte stilen som preget de to foregående soloalbumene hans. 
Kompet har en maracasmarinert Stones-groove, en synthtone skingrer som et signal gjennom alle de fire minuttene, gitarflerreriet lukter Neil Young og koringen mot slutten er pur 1970-talls «west coast». 

Det er en sang om å presse seg selv videre, og det påståelige, kampklare refrenget demonstrerer Høyems overlevelsesinstinkt til fulle. 
Akkurat som hele stasen lukter «hit» lang vei. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
