Winslet er den største
Helen Mirren (som er den nest største) har sagt at det ikke finnes kunstnerisk nødvendige nakenscener i film. 
«The reader» må være unntaket, for den nærgående intimiteten i starten av filmen er historiens bærebrett, om man kan bruke et så trivielt bilde på en utsøkt poetisk handling. 

Femtenåringen Michael (utrolig spilt av tyske David Kross) gjennomgår flere års utvikling i møtet med den 36-årige trikkekonduktørens generøse kropp, og vi kan se at han blir knyttet til den som ved en fornyet fødsel. 
Kate Winslet kan kle av seg på en lyrisk-saklig måte som får hudfargene hennes til å se ut som en ikke-mystisk stadfestelse av plutselig, usjenert og sakral skjønnhet. 
Den første timen av «The reader» er en sunn påminnelse om at kjønn & kjærlighet ikke er komiske livs-ingredienser, men handlinger som utvikler menneskenes følelser og forstand uten fartsgrenser. 

Jeg er en privilegert anmelder, for jeg leser ikke om filmer på forhånd. 
Så jeg visste ikke hvor handlingen skulle hen. 
Berlin 1958, og verdenskrigen og nazismen virker egentlig betryggende på avstand. 
Rundt de to uensarta elskende bygger tyskere opp en ny nasjon. 
Så blir Hanna Schmitz borte for den unge mannen, og han ser henne ikke igjen før han som jusstudent ved Heidelberg overværer en krigsforbryter-rettssak. 
Hans elskede Hanna var vakt i Auschwitz. 
Hun var med og stengte dørene da 300 jøder brant i hjel i en kirke. 

Professor Bruno Ganz utfordrer studentene: 
Hvilke lover skulle hun ha fulgt? 
Den forskrekka tiltalte Hanna svarer dommeren: 
Det var jobben min. 
Hva ville du ha gjort, herr dommer? 

Hun var et enkelt menneske som elsket å bli lest for og ellers gjorde det hun ble bedt om. 

I retten oppstår også filmens smertelige Peter-paradoks. 
Den unge studenten har en viktig opplysning som ville ha endret straffen for hans elskede Hanna, men da må han røpe at han kjente en krigsforbryter intimt. 
Han velger slik Hanna gjorde det: 
Den letteste utveien. 
Den som krever minst av den som velger. 
Som Peter ved Jesu kors. 
Hanen galer friskt for alle de som svikter sin integritet. 
Men fjærkreet har det så travelt i vår felles hverdag og er så hes at ingen hører det lenger. 

Den forskremte trikke-konduktørens spørsmål henger igjen som filmens finurlige budskap: 
Hva ville du ha gjort? 
Ville du ha utsatt seg for smerte og muligens død ved å åpne kirkedøra for jødene? 
Ville du ha ødelagt ryktet blant fordomsfulle medstudenter ved å bekjenne at en eldre krigsforbryterske var elskerinnen din? 
Hvor modig er du egentlig? 

Fravær av mot er en filosofisk og eksistensiell pinlighet som vi sjelden tar inn over oss. 
Her er den skildret med en sensualitet og sorg som nesten tok pusten fra meg. 
Dropp sluttscenen med Lena Olin som jøde i New York. 
Hun er et amerikansk alibi. 
