Lisbeth Salander, hvor ble det av deg i alt ståket?
Var du blant dem som elsket Stieg Larssons skjøre og sterke heltinne? 
Ikke se “The Girl in the Spider’s Web”. 

Plottet er kjent fra et utall actionfilmer: 
Et mektig våpen står i fare for å havne i absolutt feil hender. 
Stormakter er involvert. 
Bare ett kløktig menneske kan avverge katastrofen. 

Det kunne vært James Bond, John McClane eller Lara Croft, men ble tilfeldigvis Lisbeth Salander denne gangen. 
Eller rettere: 
«Lisbeth Salander». 

For bortsett fra de ytre, umiskjennelige særtrekkene, er det lite og ingenting igjen av den komplekse figuren Stieg Larsson skapte, og Noomi Rapace og Rooney Mara gjorde nydelige portretter av. 

Hun er ikke lenger som i Niels Arden Oplevs, Daniel Alfredsons og David Finchers filmer. 

Denne Lisbeth Salander er ikke Stieg Larssons, hun er David Lagercrantz’ videreføring, eller avsjeling om du vil. 

Gitt Millennium-trilogiens verdensomspennende suksess, er det ikke å undres over at Lagerkrantz lot seg friste til å dikte videre på Larssons univers, da forfatteren brått døde før den planlagte serien var ferdig. 

Salander er heller ikke den første helteskikkelsen som har fått forlenget levetid takket være nye forfattere. 
Ikke noe galt i det. 
Spørsmålet er bare om Salander egnet seg til å bli en kvinnelig James Bond. 

Ingen vet hva hun ville utviklet seg til og blitt om Larsson hadde fått fullføre romanserien. 
Det lille vi vet, er at hun og de andre figurene var basert på en klar idé (inspirert av Astrid Lindgrens bøker om Pippi Langstrømpe og mesterdetektiven Kalle Blomkvist). 

Det vi kan lese ut av de foreliggende bøkene (og filmene), er at historien synes skrevet med en slags nødvendighet. 
Salander handler med en hensikt. 

Hun er en hevnerske som tilbyr katarsis til misbrukte og mishandlede kvinner, og som bruker sin kløkt og sine evner som hacker til å avsløre maktmennesker. 

«The Girl in the Spider’s Web» knytter an til dette. 
Filmen baserer seg på Lagerkrantz’ roman «Det som ikke dreper oss». 

Men trådene til Salanders liv og skjebne oppleves hule og påklistrede, konstruert utelukkende for å passe inn i en overordnet historie som i sin basis kunne fungert fullstendig løsrevet fra hennes bakgrunn. 

Da er vi ved kjernepunktet her. 
Som krimfortellinger ville også de foregående Salander-historiene vært ganske middelmådige uten klangbunnen de hentet i heltinnens egen historie. 

Som skikkelse var Salander så sammensatt og fascinerende at vi svelget noen overdrivelser og kameler fordi vi ble så glad i henne, og fordi vi kunne identifisere oss med henne og samfunnet hun levde i. 
Alt dette er fraværende nå. 

Med ellers dyktige Claire Foy i hovedrollen får vi en Salander helt uten de finstilte nyansene som preget Rapace og Maras tolkninger. 

I Foys skikkelse er hun mer en maskinmessig robot, like tverr og besluttsom, med samme overlevelsesevne, men like sjarmløs som filmen for øvrig, og nesten like anonym som Sverrir Gudnasons Mikael Blomkvist. 

Eller Synnøve Macody Lund i rollen som stram og kjølig sjef for svensk sikkerhetspoliti 

«The Girl in the Spider’s Web» er ikke en genuin Lisbeth Salander-film. 
Det er en film som vegeterer på Salander, som prøver å kapitalisere på en svær suksess. 

Men i bunn og grunn er den bare en klisjebefengt, humørløs og banal action vi har sett hundre ganger før. 
Så er det selvsagt fint at vi får en kløktig actionheltinne som ikke et øyeblikk spiller på skjønnhet og sex. 
Men ikke kall henne Lisbeth Salander. 
