Blodig alvor na na na na na
«The Twilight Saga - Breaking Dawn Part 1» bærer humørløsheten som et adelsmerke. 

FILM: 
Det spørs om det ikke skyldes den eggende duften av flere solgte kinobilletter snarere enn noe idealistisk ønske om å være tro mot en forfatters visjon. 
Men hva grunnen enn er, har altså produsentene av «Twilight»-filmene, som produsentene av «Harry Potter»-filmene før dem, bestemt seg for å brekke opp bokserienes siste bind i to filmer og ikke én. 

I begge tilfeller er nest siste opus i rekken blitt en intetsigende transportetappe. 
«The Twilight Saga - Breaking Dawn Part 1» er ikke i nærheten av å ha nok plott til å fylle sine tilmålte to timer, men gjør sitt ytterste på musikk- og effektsiden for å overbevise deg om at dette er stor dramatikk og blodig alvor. 
Det siste har de på en måte rett i, i alle fall det med blodet. 

Gravalvor 

«Breaking Dawn Part 1» begynner med bryllupet til vampyren Edward (Robert Pattinson) og mennesket Bella (Kristen Stewart), som har gått gjennom et pent knippe prøvelser for å få hverandre. 

Men tror du alle hjerter gleder seg? 
Å nei. 
I «Twilight»-universet, som har båret sin blytunge humørløshet som et adelsmerke siden første scene, er det ikke tillatt å sette opp et trett smil i mer enn halvannet sekund før gravalvoret igjen kommer sigende. 
Edward bekymrer seg fremdeles for at han skal kunne skade sin kjære. 
Varulven Jacob (Taylor Lautner) kommer fremdeles med halvkvedede kjærlighetserklæringer overfor Bella og hvesende trusler overfor Edward. 

De gjør akkurat det de har gjort i tre filmer allerede, og siden det i øyeblikket ikke er noen ytre fiende som truer, består spenningen i første time av «Breaking Dawn Part 1» hovedsaklig av å se rynkene mellom øynene til hovedpersonene bli noe dypere. 
I andre halvdel stiger actionnivået betraktelig, uten at det gjør saken noe bedre. 

Horrorgrøt 

Det er fire bøker i Stephenie Meyers bokserie om Bella og Edward. 
Den første, «Evighetens kyss», er en helt ålreit high school-romanse med gotiske undertoner og godt driv. 
Deretter blir serien mer og mer pompøs og mer og mer virkelighetsfjern til det topper seg med nygifte Bellas graviditet i siste bok. 

Ingen vet om det vil komme et skrømt ut av en vampyr/menneske-forening, og i bok og film bikker fortellingen over i en absurd horrorgrøt der Bellas unaturlig svulmende mage og bivånernes skrekkslagne ansikter skildres i utmalt detalj. 
Det er i denne delen av filmen de som ikke regner seg blant fansen vil kvele ukontrollerte knis og de som regner seg blant dem vil kaste irriterte blikk til siden. 

Dårlig spilt 

«Breaking Dawn Part 1» er også en påminnelse om to vedvarende svakheter ved «Twilight»-filmene. 
For det første er Bellas grunnleggende passivitet problematisk på flere plan. 
Etter å ha tilbrakt tre filmer med å bli reddet fra fare, tilbringer hun nå den fjerde med å bli båret over dørterskler og opp på operasjonsbordet. 

Det er ingenting i veien med å sverme for litt gammeldags oppvartning, men det oppleves ikke som noe sunnhetstegn at Bella knapt er initiativtager til noe av det som skjer i livet hennes. 
For det andre er filmene fylt av til dels ubegripelig dårlige skuespillere, særlig i birollene. 
Både Edwards vampyrfamilie og Jacobs varulvflokk står som forstenet i unaturlige positurer og griner såvidt på munnen når de skal uttrykke følelser. 
«Breaking Dawn Part 1» føles tidvis som et mausoleum. 

Noen små, søte, normale minutter kommer når en nervøs Bella forbereder seg på å ha sex med Edward for første gang. 
Da føles hun som et menneske, med sin andel klønete alminnelighet. 
Det burde «Twilight»-filmene hatt langt mer av. 
