Avslørende bok om Trump:Gir et fascinerende innblikk som neppe blir gjort bedre eller mer troverdig før historikerne får sjansen om mange år. 

Marcus Rubin har lest Watergate-journalisten, Bob Woodwards bok; «Fear. 
Trump in the White House», som han gir fem av seks hjerter i denne anmeldelsen. 

Marcus Rubin, Politikens tidligere USA-korrespondent, er kjent for Aftenbladets lesere gjennom flere år. 
Med base i New York og Washington D.C. har Marcus Rubin fulgt amerikansk politikk på nært hold. 
Han har også vært stasjonert i Midtøsten i fire år. 

Å skrive en bok om Donald Trump er opplagt, men samtidig ekstremt vanskelig. 

Den 45. presidenten 

Helt siden han ble valgt til USAs 45. president har Donald Trump dominert den globale nyhetsstrømmen, og i dag er han antakelig verdens mest kjente person. 
Samtidig er Trump i stor grad et mål i bevegelse. 
Hele tiden skjer det noe nytt – en sprø tweet, en ny skandale, eller en oppsiktsvekkende eller bisarr tale. 

Så hvordan skriver man en bok om en person som virker relevant og interessant når nyhetsstrømmen til stadighet kjører i høygir om ham? 

Bob Woodwards svar er å ta ett skritt tilbake og gjøre det på klassisk journalistisk vis, og snakke med så mange kilder som mulig for å tegne et så presist og veldokumentert bilde som mulig, uten å la seg distrahere av alt som har skjedd etter Trumps første år i Det hvite hus. 
For nesten uansett hvor mye man har vært oppslukt av Trump dukker det stadig opp nye opplysninger og detaljer. 

Saftige anektorer 

Mange av de saftigste nyhetene og anekdotene i Woodwards bok har allerede blitt lekket til offentligheten, som en slags opptakt til bokas utgivelse. 
Likevel virker ikke denne forkunnskapen forstyrrende når man leser boka. 

Sammenlignet med Michael Wolffs bok, «Fire and Fury», er Bob Woodward langt mindre fokusert på skandaler og mer opptatt av å vise hvordan Trumps hvite hus fungerer og – i stor grad – ikke fungerer. 
Som Woodward oppsummerer situasjonen på tampen av boka er «kaos og uro» alt for milde beskrivelser av det voldsomme anarkiet som hersker i hjertet av den amerikanske regjeringen. 

Under Trump er det vitterlig alle mot alle. 
Det er populisten Steve Bannon mot presidentens datter, Ivanka. 
Det er Ivanka mot stabssjef Reince Priebus, og det er utenriksminister Rex Tillerson mot den nasjonale sikkerhetsrådgiveren H. R. McMaster. 
Og så videre, og så videre. 

Kun interessert i seg selv og sitt image 

Trump selv svever nærmest over det hele, og ser ut til å fremprovosere en konstant kamp om hans gunst og interesse. 
Igjen og igjen viser Woodward hvordan Trump reelt kun er interessert i seg selv og sitt image, og hvordan han ser alt som en maktkamp som noen per definisjon skal vinne og andre tape. 

Presidenten fremstår ikke som dum, men som sta, skamløs, intellektuelt doven og uten empati eller reell interesse for omverdenen. 

Samtidig tegner Woodward et bilde av Trump som nesten ubegripelig utakknemlig og illojal. 
Han forventer total lojalitet fra andre, men gir reelt ingen lojalitet tilbake. 
Etter at New Yorks tidligere borgermester, Rudy Giuliani, tar turen rundt i amerikanske medier og forsvarer Trump i forskjellige prateprogrammer etter «Grab them by the pussy»-opptaket, som nesten avsporet hele Trumps valgkamp, blir Giuliani takket med de groveste fornærmelser fra Trump. 

«Rudy, du er en baby. 
De skiftet bleia på deg nå nettopp», sier Trump da de to møtes på flyet etter TV-programmene. 
«Du er svak, Rudy», sier Trump mens Steve Bannon forgjeves forsøker å forsvare Giuliani. 

Sparket via Twitter 

I en annen del av boka skriver Woodward om hvordan Trump forteller Gary Cohn, tidligere leder for investeringsbanken Goldman Sachs, at han burde bli USAs finansminister – en bemerkning som ble levert foran Steven Mnuchin, som Trump da allerede hadde lovet samme jobb. 

Mnuchin reagerer i panikk ved å lekke til mediene at han har blitt valgt som finansminister. 
Cohn blir i stedet 
Trumps økonomiske rådgiver, og er senere personen som fjerner et brev om oppsigelse av frihandelsavtalen med Sør-Korea fra Trumps skrivebord for å unngå at det blir signert. 

Og slik er det igjen og igjen. 
Trump kaller Priebus for «en rotte», og gir ham sparken via Twitter få minutter etter at de to har blitt enige om å planlegge en verdig fratreden for Priebus. 
Det er uforståelig at enkelte mennesker kan finne seg i slik behandling, og det er også beskrivende at flere – inkludert Trumps nåværende stabssjef John Kelly – reelt ikke ble spurt om han ville ha jobben, men ganske enkelt ansatt gjennom en av presidentens Twitter-meldinger. 

Et avgjørende spørsmål som man må stille seg selv som leser er naturligvis: 
Kan man stole på dette? 
Svaret er med rimelig stor sikkerhet ja. 
En rekke av de villeste anekdotene har allerede blitt offentliggjort eller i det minste blitt spekulert i av en rekke andre medier. 
I tillegg kommer det faktum at Bob Woodward gjennom flere tiår har vært en av USAs mest kjente og anerkjente journalister. 

LES OGSÅ: 

40 sider med kilder 

Woodward er respektert som grundigheten selv, og har skrevet et utall tidligere bøker om amerikanske presidenter som ikke har hatt noen vesentlige feil ved seg. 
Og ganske visst er de aller fleste kildene til boka om Trump anonyme, men som Woodward skriver i forordet er stort sett alle intervjuene som boken er basert på blitt foreviget med båndopptaker, og han kan dermed potensielt bevise at han har kilder til påstandene og anekdotene. 
Kildehenvisningene fyller dessuten over 40 sider. 

I tillegg tegner ikke Woodward kun et negativt bilde av Trump. 
Ifølge boka har presidenten et godt og kjærlig forhold til sin kone Melania, og de mange ryktene om et kaldt fornuftsekteskap ser dermed ikke ut til å holde vann. 

Gjennom hele boka blander Woodward også intervjuene og fortellingen med sine egne helt personlige opplevelser og refleksjoner, som ikke alltid er kritiske overfor Trump. 
Woodward mener for eksempel at det var galt og skadelig at amerikanske etterretningstjenester presenterte Trump for beskyldningene om at han hadde fått en gruppe russiske prostituerte til å urinere foran ham på et hotell i Moskva. 

Slik Woodward ser det undergravde de ondsinnede ryktene hele det overordnede budskapet – at etterretningstjenestene var veldig sikre og enige om at Russland hadde forsøkt å påvirke presidentvalget. 

Forfriskende ærlig Trump 

Samtidig er det noe forfriskende ærlig omkring Trump som også skinner gjennom i Woodwards beskrivelse. 

Trump sier tydeligvis akkurat hva han mener. 
For eksempel på dagen før valget i 2016, da han til på et valgmøte sa at det ville ha vært «den mest bortkastede bruken av tid, penger og energi noensinne» om han ikke vant valget. 

Ikke noe vrøvl om demokratiet eller om å ha hatt en god opplevelse, eller om hvor viktig prosessen er. 
Bare at han ville være potte sur og angre på det hele. 
Det er noe man aldri ville hørt fra en profesjonell politiker, og da særlig ikke før valget. 

Noe av den samme forfriskende ærligheten kommer til syne i debattene rundt USAs strategi i Afghanistan, som Woodward referer til. 
«Hva gjør vi egentlig i Afghanistan», sier Trump til generalene igjen og igjen. 
Et godt spørsmål fra presidenten, som også har fått nyss i et Pakistan ikke nødvendigvis er den gode vennen man alltid vil ha det til. 

Samtidig er Trumps meldinger på Twitter mer strategiske og gjennomtenkte enn de umiddelbart fremstår. 
Trump kaller Twitter for sin «megafon», og tenker mye på hvordan han kan bruke dette verktøyet best mulig. 
Han sørger for eksempel for å få en utskrift av tweets som har fått mer enn 200.000 «likes», slik at han kan studere dem og skjønne hvorfor de traff så godt. 

Dysfunksjonell regjering 

Samlet sett er det imidlertid ingen tvil om at Woodward tegner et bilde av en fullstendig dysfunksjonell amerikansk regjering, og en president uten noe moralsk kompass. 
Trumps tilgang til tilværelsen ser ut til å være best oppsummert i rådet som han ifølge Woodward har gitt til en venn om forholdet til kvinner: 
«Du må benekte, benekte, benekte». 

«Du må benekte alt som blir sagt om det. 
Innrøm aldri noe», sier Trump. 
En stor del av boka tar for seg tidligere FBI-direktør Robert Muellers granskning av Russlands innblanding i valget og Trump-kampanjens eventuelle samarbeid med russiske elementer. 

Granskningen henger som et damoklessverd over Trump og gjør ham helt ekstremt rasende. 
Slik Woodward beskriver det føler Trump at det er helt ekstremt urettferdig og urimelig, og raseriet dette fremkaller minner aller mest om Nixons siste dager. 

Bør du lese boka? 
Ja, hvis du interesserer deg for USA og retningen supermakten tar. 
Den gir et fascinerende innblikk som neppe blir gjort bedre eller mer troverdig før historikerne får sjansen om mange år. 
Trump er en fascinerende skikkelse, og Woodward gjør leseren litt klokere på hva det er for en merkverdig og farlig figur som amerikanerne har valgt til president. 

MARCUS RUBIN ADRESSEAVISEN/POLITIKEN 
