Bokanmeldelse:Jan-Philipp Sendker: 
«Kunsten å være den man er» 

Omslaget til oppfølgeren er så likt gjennombruddsromanen at det er lett å forveksle dem. 
Og omslaget lyver ikke. 

«Kunsten å høre hjerteslag», som kom på norsk i fjor, er blitt oversatt til over 30 språk og begeistret også meg. 
Nå når oppfølgeren foreligger, stiller leserne med høye forventninger, men det er ikke det som feller boka. 
Problemet er at den er så lik den foregående. 

Det har gått ti år siden forretningsadvokaten og newyorkeren Julia dro for å lete etter faren sin i hjemlandet hans, Myanmar (tidligere Burma). 
Der fikk hun høre om oppveksten hans og en slående vakker kjærlighetshistorie av en halvbror hun ikke visste hun hadde. 

All innsikt og livsvisdom Julia tilegnet seg da har hun tydeligvis glemt, for nå er hun tilbake til start og må foreta den samme åndelige reisen på nytt. 

I en travel hverdag preget av arbeid, arbeid og atter arbeid, har hun begynt å høre en kvinnestemme i hodet. 
Den stiller henne viktige eksistensielle spørsmål og forteller bruddstykker fra en brutal historie. 

Som i førsteboka, drar hun til Kalaw i Myanmar for å søke svar og ro. 
Halvbroren tar imot henne med åpne armer på nytt, og igjen blir hun slått av godheten hans og harmonien i det enkle livet han fører. 

Historien i historien denne gangen er Nu Nus, hvis stemme har inntatt Julias hode. 
Hun hadde to sønner, men kjærlighet bare til den ene. 
Historien gjør inntrykk og kunne kanskje båret en roman alene. 
Valgene disse personene tar, får meg til å reflektere over egne valg og muligheter. 

Det er rammehistorien med Julia og halvbroren som føles påtatt og gjentagende. 
De ender opp med å oppsøke klosteret der den ene sønnen bor og virker, og kjærligheten som oppstår mellom ham og Julia er ikke skildret på en troverdig måte. 

Vinden av ekte kjærlighet og livsvisdom som blåste gjennom forrige roman, har løyet av i årets. 
Tittelen spiller på at mennesket bestemmer over sin skjebne og kan forandre seg selv, «vi må ikke være den vi er». 

Når mange slike livsfilosofiske påstander står på rad og rekke, kan det fort bli svulstig. 
Dessuten leste vi dem i fjorårets bok av samme forfatter. 
Oversatt av Kurt Hanssen. 
