Plateanmeldelse:Lana Del Rey - «Ultraviolence» 

Lana Del Rey bryter alle bibelske bud på oppfølgeren. 

Lana Del Rey 

Hva som kom først av artisten og myten? 
Uinteressant. 
Knappe milliarden YouTube-visninger og over syv millioner solgte album senere er Elizabeth Grant, aka Lana Del Rey, uansett etablert som begge deler. 

Debutalbumet hennes ligger fortsatt på VG-lista, hvor det nå har tilbragt 85 uker. 

Sist fortalte hun om ungdomsalkoholisme og forhold til eldre menn. 
I forkant av årets utgivelse har 27-åringen trukket på skuldrene av feminisme og sagt at hun er mer interessert i intergalaktiske ekspedisjoner. 

Ren idioti, eller en bevisst provokasjon for å få oppmerksomhet? 

Muligens begge. 

Lana Del Rey bærer all vestlig dekadense og overfladiskhet på sine skuldre. 
Og hun gjør det med populærkulturens kyniske verdighet. 

New York-jenta har gått fra åtte produsenter til én, Dan Auerbach (Black Keys-sjef og Jack Whites nemesis), og beholdt et par låtskrivere. 
Sammen har disse rendyrket det mørke og bredskjermete lydbildet fra «Born To Die». 

Det har blitt en svart/hvitt tidskoloritt med dårlige skjult «A Clockwork Orange»-referanse i albumtittelen og et knippe nye identieter. 

Den blaserte og skruppelløse som dyrkes tyngre og ærligere i låtene med de lite diskrete titlene «Money Power Glory», «Fucked My Way To The Top» og «Old Money». 

Den masochistiske som kommer frem i tittel- og åpningslåten. 
Og den sanne som entrer til slutt i «The Other Woman», en skjør ballade som i starten kan fremstå som om sangeren er sjalu, mens det selvsagt er henne som er den andre kvinnen. 

Musikken er mer popmusikk med mystisk slør og agentgitar. 
«Shades Of Cool» er så spion-alvorlig at jeg blir skuffet om hun ikke blir annonsert som James Bond-artist snart. 

Helheten kan føles mer stillestående enn «Born To Die». 
«Ultraviolence» har heller ikke låter med like stort monsterhitpotensiale som «Video Games». 
Det virker heller ikke som om det har vært motivasjonen. 

Snarere er tanken å etablere Lana Del Rey i et utvidet indielandskap, der hun kan eksistere som en krysning av noirfilmer, Nancy Sinatras stemmeklang og Tori Amos' dødslengsel. 

Om det er posering? 

Men hvem bryr seg, når resultatet er så mystisk lekkert. 

BESTE LÅT: 
«Money Power Glory» 
