Ved hjelp av et par vitser oppsummerer Tusvik og Tønne 100 kronikker og oppdragende taler
«Tusvik & Tønne på oppdragelsesreise» gir en gjennomført leken leksjon i hvordan det personlige er politisk. 

Sigrid Bonde Tusvik og Lisa Tønne har vært parhester i norsk komikerbransje lenge nå. 
De kjenner hverandre godt, og det er en klar styrke for dynamikken i duoen. 
De er knallharde med hverandre – og seg selv, men når de er varme, er de virkelig varme. 
Med mykt gitarspill og visen om livet. 

Konseptet for forestillingen er arv og miljø. 
Hvordan blir man den man er? 
De går til sine egne foreldre og ser hva de har lært. 
Videre ser de på hvordan de selv bygger familier. 

Jeg ler mest når Tusvik parodierer sin far, Samlagets Sverre Tusvik og hans vestlandsmentalitet, og ganske mye mindre når de etterligner Marcus og broren hans eller Siv Jensen som røyker mye. 
Det er derimot nydelig når Tønne legger frem hvordan hun som trønder med bakgrunn fra Iran følte det når balladen om Sandberg og Letnes kom i gang. 
Når temaet er Sigrids samboer Martin er det også mye gull i detaljene. 

Tusvik gjør noen nummer som Mette Marit. 
Å etterlikne kronprinsessen på en scene kunne virkelig vært noe av det døveste, men det fungerer likevel. 
Både fordi tekstmaterialet er så ute å kjøre, og fordi etterlikningen er så dårlig. 
Jeg ler når de setter i gang med parodier, men plutselig starter på feil dialekt. 
Eller at parodien rakner underveis. 

De er derimot mer originale i valg av materiale når de går løs på gutter som jobber i eventbyrå, nærmere bestemt Gyro, med stramme snuslepper og som skal «være på ballen». 
Og videre gjør de narr av artister (inkludert seg selv) som tar disse eventjobbene. 

Tønne og Tusvik blander ganske voldsomme, private opplevelser med lette «sånn danser damer over 40»-sketsjer. 
De har en vinkling på både voldtekt og #metoo som burde sendes ut til alle ungdomsskoler i hele landet. 
Så absurd, overraskende, men samtidig så viktig. 
Ved hjelp av et par vitser oppsummeres 100 kronikker og oppdragende taler. 

Selv om denne forestillingen har blitt spilt lenge andre steder i landet, har de en varhet for hverandres uttalelser og utspill. 
Den fremstår som ny og spontan hele veien. 
De bygger hverandre opp og kommer seg logisk og uanstrengt videre i forestillingen. 

Det er åpenbart at de vitser om for eksempel utroskap og fødeskader fordi de mener vi trenger å snakke mer om det også utenfor scenen – som samfunnsproblem. 
Men det ligger en dobbelthet i mange av tingene de sier, som også gjør forestillingen mindre velmenende enn man skulle tro. 
Å være politisk korrekt og provoserende på samme tid er en kunst. 

En siste ting: 
Å vitse om at en norsk, kvinnelig toppolitiker er tjukk kan vi vel overlate til nettroll. 
Det er bare kleint. 
