Unge Han Solo er ikke nonchalant nok
«Solo: A Star Wars Story» prøver å være voksen. 
Det er ikke sikkert det var en god idé 

FILM: 
Det er virkelig ikke så mye å be om. 
Alt jeg ønsker meg, er at man klarer å holde seg rolig og lett tøysende mens man kjører et romskip så fort man bare kan for å slippe unna et galaktisk skrømt med veldig mange og veldig store tenner. 

Ikke nonchalant 

Grunnen til at det ikke på noen måte er en urimelig bestilling, er at mannen det er snakk om, er den unge versjonene av selveste Han Solo, som i «Solo: A Star Wars Story» gestaltes av Alden Ehrenreich. 
Men Ehrenreich er liksom ikke nonchalant nok. 
Han fremstår som en fyr som vet at han spiller Han Solo, og som ikke helt klarer å skjule at det er en tung popkulturell ryggsekk å bære. 
Harrison Ford, på sin side, spilte en fyr som prøvde å overleve hva det nå var for en astronomisk mølje han hadde havnet i, og som aldri mistet den lille distansen til den. 
Det var nok et bedre valg. 

Voksen historie 

«Solo: A Star Wars Story» er ellers noe av et paradoks: 
Den handler om den unge Han Solo, men virker nesten forstemmende voksen i tematikken. 
Det handler om tillit og svik, om å klare å forutse hvem som har andre agendaer enn hva de sier, og da særlig om den med den doble agendaen kan være Hans ungdomskjæreste Qi’ra (Emilia Clarke). 
Men i stedet for å gi dette filmen flere dimensjoner, virker det tyngende. 
Det er rart å si om en film der en farkost som Milleniumsfalken spiller en svært sentral rolle, men det er som om det hele strever med å ta av. 

Birollene gjør det de kan. 
Særlig Donald Glover, som en flørtende og fint campy Lando Calrissian, er lommetyven i ensemblet som stjeler scene etter scene fra de egentlige hovedpersonene. 
Paul Bettany har gjort det til noe av en spesialitet å spille en elegant og nervøs skurk, så også her, i rollen som Dryden Vos, og en lugn Woody Harrelson gjør greia si. 
Scenografien er også en snedig blanding av fremtidsestetikk og syttitallsdekor, med matte gullnyanser og elliptiske mønstre. 

Ser ikke ansiktene 

Men det er ikke alltid lett å se den. 
Veteranregissør Ron Howard, som tok over registolen fra Phil Lord og Chris Miller og til vanlig vet utmerket godt hva han driver med, gjør et merkelig valg ved å la scenene ofte utspille seg mot hardt opplyste bakgrunner, eller med skarpe lamper lengst foran i bildet. 
Det gjør at skuespillernes ansikter ofte er skyggelagte, og at blikket trekkes mot lyskildene i bildet snarere enn mot dem. 
Det blir vanskelig å få inntrykk av mimikken deres, eller få et forhold til dem som mennesker som tross alt tenker og føler mens forskjellige stykker infrastruktur går i knas rundt dem. 
Det er naturligvis et bevisst valg, men det er et som tar mye mer fra filmen enn det gir. 

Smått kjedelig 

Historien, sier du? 
Det vanlige. 
Verdifullt drivstoff som må reddes. 
Kriminelle organisasjoner, grådige entreprenører og rakryggede opprørsgrupper som vil ha tak i det samme. 
Heroiske medlemmer av gjengen som ofrer seg. 
Forfølgelsesscener med romskip. 
Det utføres kompetent, men på autopilot. 
Resultatet er at man har blitt med på en tur i det ytre rom og kjenner på en uventet følelse til det stedet å være: 
Man kjeder seg litt. 
