Fikk du plutselig lyst på litt nygammel hippiemusikk?
«Fanfare» er 78 minutter med tidløs psykedeliafolkjazz fra Jonathan Wilson. 

ALBUM: 
«Gentle Spirit» (2011) ga en fin pekepinn på hva Jonathan Wilson (39) står for, men det er først på «Fanfare» han blomstrer for fullt og viser hva som virkelig bor i ham. 

En stor fanfare for det! 

LA Canyons «Desert Raven» og «The Way I Feel» fra «Gentle Spirit» satte en standard; en miks av lyden av Laurel og Topanga Canyons fra 60- og -tallet - softrock med utspring i et spesielt område i Los Angeles der hippiemusikere som Eagles, America, Jackson Browne, Crosby, Stills, Nash & Young og Gram Parsons holdt til - og et mer moderne folkuttrykk. 

Det er musikk med en helt spesiell stemning, denne gang med et større lydbilde. 

Også tekstmessig har han Canyon-viben inne: 
Mens CSN&Y; sang «Almost Cut My Hair», synger Wilson «Her Hair Is Growing Long»... 

Norwegian Wood 
Det var nok flere enn meg som satte et stort utropstegn etter navnet til Jonathan Wilson etter konserten under Norwegian Wood-festivalen i Oslo i fjor. 

Vel ett år seinere leverer han et album som overgår forventningene. 

Mange rom Wilson bygger en slags grunnmur med det sju minutter lange tittelsporet, før han bygger selve huset med en rekke rom som har noen likheter, men også særegenheter. 
Først en lett slentrende, melodiøs og prog- og jazzinspirert «Dear Friend», med en enkel gitar som grunntone under orgel og komp. 

En åpenbaring av en sang som får deg til å håpe at albumet aldri skal ta slutt. 

Lett pop «Love To Love» er Teenage Fanclub-aktig pop, mens Pink Floyd og Steely Dan lurer i bakgrunnen i «Future Vision» og «Lovestrong». 
Steely Dan var for øvrig også innom Canyon-miljøet, men fant seg ikke helt til rette. 

Når du så får «Moses Pain», sånn halvveis, med et Steinway-flygel i hovedrollen, Mike Campbell og Benmont Tench fra Tom Petty & The Heartbreakers på slidegitar og orgel og David Crosby og Graham Nash i koret, er det ingen vei tilbake. 

Du er bare nødt til å elske Jonathan Wilson! 

Medsammensvorne 
De bidrar også på «Cecil Taylor», som sender tankene til albumene «Crosby, Stills & Nash» og «Déja Vu» fra '69 og '70, kjørt gjennom den mer moderne folk-kverna, understreker samtidig Wilsons relativt uskyldige «forbrytelse»: 

Han stjeler selvfølgelig som en ravn, men han gjør det med stil. 

Og se hvem han har med seg på sitt tyveritokt: 
Jackson Browne og Wilcos Patrick Sansone i tillegg til allerede nevnte Campbell, Tench, Crosby og Nash. 

Flere av låtene har Wilson dessuten skrevet sammen med Roy Harper, britisk folkhelt som har fått et løft i karrieren i år. 

At det også finnes låter her som ikke treffer umiddelbart, det er kanskje to-tre av dem, for å være ærlig, overskygges av alle de andre 10-11 låtene som på hver sin måte er sjangeroverskridende eventyr. 
