Bokanmeldelse:Hilary Mantel: 
«Drapet på Margaret Thatcher, og andre historier» 

Hilary Mantel (62) fikk Booker-prisen for de historiske romanene «Ulvetid» og «Falkejakt», og mens vi venter på den tredje i trilogien, er hun ute med sin første novellesamling – som er en litterær godteripose. 

﻿Alle så nær som én av historiene i Hilary Mantels første novellesamling har vært publisert før, de fleste i Guardian og London Review of Books, og det merkes på formen som til tross for det overlegne stilistiske grepet, kan virke litt avkortet i et par av tekstene. 

﻿Til gjengjeld er mesterskapet så absolutt til stede for eksempel i fortellingene «Komma», «Harley Street», «Hvordan kjenner jeg deg igjen», og, ikke minst, i tittelnovellen «Drapet på Margaret Thatcher: 6 august 1983». 

Bare tittelen på denne siste skapte et opprør i den britiske litterære offentligheten som kan minne om vår hjemlige debatt som raste nylig, om det ikke burde finnes et sett etiske trafikkregler også for prosaforfattere. 

Beskjæringen er like viktig som fylden av innhold i en novelletekst. 
I dette Minner Mantel ofte om en annen kvinnelig novellemester, Alice Munro, forårets nobelprisvinner. 

En forskjell er at Mantel er så uforfalsket britisk, enten hennes hovedperson er en forsømt sjefshustru fanget i mannens profesjonelle eksil i et araberland, eller en sliten, middels dyktig og middels kjent forfatter beskrevet med mild (selv)ironi , på bokbesøk hos et «Litterært selskap» i en fortapt småby ute i den engelske provinsen. 

Et karakteristisk trekk ved Mantels novellekunst er at hun nærmest uanfektet makter å vri en i utgangspunktet dagligdags situasjon over i noe helt uventet og ugjenkjennelig. 

Det kan skje ved at hun plutselig konkretiserer en tanke eller en drøm – som når hun plutselig «gjenkjenner» sin avdøde far på et tog til London, og tar opp forfølgelsen, fordi det er ting hun har usnakket med ham. 

Eller det kan ligge i selve språket, som når en hjelpeløst handikappet person bundet til rullestolen i en spastisk, forvridd stilling, i teksten blir kalt et «komma». 
Eller som i tittelnovellen, hvor forfatteren regisserer et dødelig attentat mot Margaret Thatcher, britenes tidligere statsminister, innenfor rammen av et høyst hverdagslig og realistisk besøk av rørleggeren. 

Det finnes kanskje enkelte her hjemme også som vil synes dette er å gå for langt, selv i en fiksjonshistorie, overfor en reell, til og med avdød, person. 

Personlig synes jeg Hilary Mantels novellekunst er et utmerket eksempel på hvordan etiske krav ikke kan stilles til noen kunstner, og slett ikke en forfatter hvis ambisjon er å tøye virkelighetens grenser. 
