Sympati for djevelen
Den minimalistiske «Devil» viser en ny retning for M. Night Shyamalan. 
Men det er langt å gå. 

FILM: 
For enkelte er det å bli fratatt lommepengene sine det beste som kan skje dem. 
Etter ut-av-det-blå-suksessen med «Den sjette sansen» fikk M. Night Shyamalan, auteur med svermerier for det ullent åndelige og sans for det okkulte, nærmest blankofullmakt til å gjøre hva han ville med sine neste filmer. 

Resultatet har vært stadig fetere og mindre flygedyktige kalkuner, sist den tungt vraltende «The Last Airbender». 

Til tross for unison hånlatter fra kritikere verden over, har Hollywood fremdeles tro på at bare navnet til Shyamalan kan hypnotisere publikum til å ta plass i kinosalene. 
«The Night Series» er en ny serie basert på ideer av Shyamalan, men skrevet ut og regissert av andre. 
Og faktisk er det å låse Shyamalan ut av møterommet på denne måten det beste som kunne skjedd ham. 
Den minimalistiske skrekkfilmen «Devil» er alt det «The Last Airbender» ikke er. 
Men den er også, dessverre, ganske unifs. 

Heisaction 

Fem over gjennomsnittet usympatiske mennesker går inn i en heis i en skyskraper i Philadelphia. 
Jeg sier ikke for mye når jeg røper at det er langt færre som til sist går ut av den. 
Heisen stopper mystisk midt i bygget, lyset begynner å flimre, et diabolsk ansikt flakker over monitoren til sikkerhetsvaktene og snart flyter blodet. 

Den latinamerikanske vekteren kryster krusifikset han har rundt halsen og lanserer teorien om at det er djevelen som er på ferde, og som har tatt bolig i en av de fem i heisen. 
Men hvem? 

Endefrem 

Det er et helt kult premiss for en skrekkfilm, habilt gjennomført uten for mange fiksfakserier av regissør John Erick Dowdle. 
Å joda, strykerne hyler skjebnesvangert på soundtracket og skyene samler seg uhellssvangert rundt Philadelphias skyline, men selve handlingen, spillet mellom de fem i heisen og de frenetiske anstrengelsene til politimannen Bowden (Chris Messina), som forsøker å finne ut hva som skjer og takle sin egen sorgtunge fortid samtidig, er skildret på en endefrem og ujålete måte. 

Men om filmen aldri er kjedelig, er den heller aldri spesielt engasjerende, og en så transparent historie tåler ikke å etterlate noen løse tråder. 
«Devil» har flere, og de er altfor åpenbare. 
Den er en fiks liten skrekkflim som har en rekke sympatiske sider, og viser en mulig vei å gå for den tilsynelatende fortapte M. Night Shyamalan. 

Men strengen må spennes litt strammere neste gang. 
