Plateanmeldelse:D'angelo - «Black Messiah» 

Tilbake til tronen. 

ALBUM: 
R&B 

Det er fjorten år siden Michael Eugene Archer slapp sin forrige plate, den genierklærte «Voodoo», som reduserte det meste annet av neo-soul til taffelmusikk. 
I mellomtiden har han holdt seg opptatt som sporadisk gjesteartist og psykisk jojo, med både hemmende rus- og selvtillitsproblemer. 

Men D'angelo har gjenoppstått og soulkongen inntar tronen som ingen andre enn Frank Ocean har klart å holde varm for ham. 
På en måte låter «Black Messiah» som om Dee aldri har vært borte - den oppslukende og geléaktige soulen er skåret til å følge «Voodoo» som neste bit i et puslespill. 

Men de politiske undertonene støper platen i samtiden. 
D'angelo fremkaller slagkraften til Sly Stone og ekstasen til Prince på én gang - og de psykedeliske detaljene, Questlove-svingen, varmen fra bassguden Pino Palladino, samt et lydbilde som kiler over hele kroppen, gjør denne etterlengtede platen til et av de beste comeback-øyeblikkene i vår tid. 

Det er bare litt synd at 2015s beste utgivelse kom ut to uker for tidlig. 

BESTE LÅT: 
«The Charade» 
