Pinlig morsomt
«The Informant!» er forfriskende galskap, basert på virkelige hendelser. 

||| 
FILM: 
Steven Soderbergh har alltid vært en av mine amerikanske favorittregissører. 
Ved å lage både kommersielle blockbustere og smalere, mer grensesprengende, men kommersiell appellerende film, har han opparbeidet seg en sjelden posisjon i Hollywood. 
De store studioene gir Soderbergh mye penger og lar ham få frie tøyler til nærmest hva enn han foretar seg. 
Noe som antakelig gir 45-åringen overskudd, da han er en av de mer produktive filmskaperne i filmbyen. 
I år har han premiere på to filmer. 

Verdt å se «The Girlfriend Experience» handler om luksusprostituerte Christine, eminent spilt av hardpornoskuespilleren Sasha Grey, og er av de bedre filmene jeg har sett så langt i år (den har så langt ikke fått norsk distribusjon). 
Den andre er «The Informant» - også det en film som virkelig er verdt å få med seg. 

Nett av løgner «The Informant!» er en dramakomedie, basert på reelle hendelser og virkelige mennesker, og handler om noen år i livet til Mark Whitacre. 
Både tematisk og estetisk minner filmen om en blanding av Steven Spielbergs glimrende «Catch me if You Can» (2002) og Coen-brødrenes «Burn After Reading» (2008). 
Forklart på en annen måte, «The Informant!» er en film med mye energi, om en fyr som driver underslag i sitt eget selskap, og som får i oppgave av FBI å jobbe undercover i selskapet, for å avsløre eventuell brist på konkurranseloven. 
Noe som vikler ham inn i et nett av løgner og snodige situasjoner. 
Soderbergh benytter seg av gladjazz på soundtracket og en gjennomgående tørrvittig voiceover. 
Det er tydelig at han ikke tar Whitacre-affæren veldig seriøst, i stedet gjør han et personlig drama til en snerten og vittig filmopplevelse, med en rekke scener som nærmer seg det pinlig morsomme. 

Lett å le Matt Damon har mange ganger tidligere vist seg som en svært habil og allsidig skuespiller, og nok en gang overbeviser 39-åringen. 
Filmen hviler på hans skuldrer, og Damon sprudler i rollen som den selvgode Whitacre, og bærer hans dumhet med stil. 
Tidskoloritten er upåklagelig, 90-tallet har aldri føltes lengre unna, og mønsterpregede slips og Concordefly har sjelden vært lettere å le av. 
