Zombie-film av det snille slaget
Hollywood vil skremme oss med zombie-film, men ikke mer enn at vi blir sittende trygt i stolen. 
De avskyskapende grøssene er utelatt og vekten lagt på en handlekraftig Brad Pitt som redder verden. 

Regi: 
Marc Forster. 
Med: 
Brad Pitt, James Badge Dale, Mireille Enos, Julia Levy-Boeken, Eric West, Matthew Fox, David Morse. 
USA 2013. 
1 time 56 minutter. 
Aldersgrense: 15 år. 

Har man sett noen zombie-filmer før, vet man at de kan gjøres langt eklere og mer blodige enn det Marc Forster (James Bond-regissør, "Quantum of Solace") nå leverer. 

Manuset flyter på klassiske trekk ved zombiesjangeren: 
Mennesker smittes av et virus og forvandles til levende døde som aggressivt jakter på nye ofre. 
Den som blir bitt, forvandles straks til en ny zombie. 
Mens nazi-zombiene i Tommy Wirkolas "Død snø" fikk farten opp straks de fikk ferten av gull, er det lyder som setter liv i Forsters monstere. 

Men sjekk nå hvordan han viser angriperne. 
Jo visst lander de – pang! – og knuser frontruter på biler i New York, eller kommer snerrende for å glefse i seg menneskearmer og -bein. 
Men klippene er så kjappe at du knapt rekker å se hvor deformerte og fæle de er. 

Eller zombiene vises på trygg avstand idet de myldrer som maur opp langs betongmurer for å innta steder der folk har forskanset seg. 
Superflott laget, men mon tro om ikke den mest ihuga zombie-splatter-fansen vil synes det er rent kjedelig.Verdenskrigen mot zombiene har altså fått en myk og snill regi. 
Ubehaget med at menneskeheten trues av en uforklarlig og dødbringende smittekilde, dempes fordi vi får følge den kjekke FN-observatøren Gerry (Brad Pitt) som med passe usikker, dog aldri vaklende hånd, drar fra øst til vest for å bekjempe fienden. 
Da den endelige kampen avsluttes i Wales, er det blandet inn en forunderlig ømhet (!) i skildringen av en zombie-forsker i WHO-laboratoriet, ypperlig spilt av Michael Jenn. 

Ingen blodig orgie 

Forsters regi ligger således milevidt fra "Dawn of the dead", en 2004-remake av zombieklassikeren «Night of the living dead» fra 1968. 
Nevnte eksempel var en voldelig orgie som satte våre støkkreaksjoner på prøve. 
Ble noen bitt av viruset, måtte de skytes i hodet før de ble til monstre. 
Selv hjelpe— og trøstemennesker – hovedpersonen er sykepleier – lærte kunsten å drepe den man er glad i. 

Så brutalt behøver ikke Gerry å handle, her holder det med en amputasjon som framstilles skjønnsomt og diskret. 

I tillegg til å skremme oss kan zombiesjangeren brukes til samfunnskritikk. 
I den lett komiske "Black sheep" ble genmanipulerte sauer til zombier som hevnet seg på forskerne. 
Danny Boyles "28 dager senere" var full av apokalyptisk zombieskrekk. 
Men denne regissøren framstilte vår verdens militære som mer voldelige enn de apesmittede uhyrene. 

Slik satire mangler helt i Forsters film. 
Soldatene som Gerry jobber på lag med, beskytter helten ved å skyte så mange zombier som mulig. 

Slik blir "World war Z" en dyktig laget, kommersiell action- og katastrofefilm med zombie-profil. 
Det er en meget kalkulert regi, nøye tilmålt for at folk flest skal grøsse akkurat passe, men ikke gå ut av salen i avsky og kvalme. 
