Bokanmeldelse:Trine Vollan: 
«Stockholm» 

Trine Vollan har skrevet en tidvis svært vakker bok om å velge sitt liv. 

Roman 203 sider Kr. 
299,- Schibsted 

«Jeg har ikke talent for familie,» skal Ingmar Bergman ha sagt. 
Om han viet sitt liv til kunsten, er likevel familien hans viktigste og mest utforskede landskap. 

Trine Vollan er filmskaper og dramatiker, og dette er hennes debutroman. 
Hovedpersonen er filmskaper, mor til to små barn og kjæresten til Henrik. 
Hennes store forbilde er Bergman, og hun har et inderlig ønske om å møte ham og lage en dokumentarfilm. 

Det er vanskelig å sjonglere kunsten og familielivet, og kanskje aller vanskeligst å møte tradisjonelle forventninger. 
Visst er vi frie, heldige - men forventningene til morsrollen er ofte fylt av harde bud. 

Mellom barnehagehenting og forsøk på noen pust i bakken drømmer fortelleren om å møte den svenske filmskaperen før det er for sent. 

En av hennes nærmeste venner er bestemor hjemme i Norge, som hun bestandig har for liten tid i telefonen til. 
Bestemor - født samme år som Bergman, men under så ulike vilkår og med så ulike muligheter. 
Bestemoren som oppleves så mye eldre, fordi hun fulgte et forventet mønster som Bergman brøt? 

Denne kontrasten er en av romanens viktigste elementer, selv om den blir litt for tydelig enkelte steder. 
Gjennom å utforske Bergmans liv, stiller hovedpersonen samtidig spørsmål til egne livsvalg. 
Mannen, barna, livet. 

De ulike språklige nivåene er gode. 
Det er overraskende enkelt, refleksjonen omkring Bergmans liv og arbeid er lett å følge. 
Humoren er også karakteristisk, særlig i dialogen med bestemoren, eller i møte med svenske venner og landsmenn. 

Til slutt: 
Romanen er poetisk midt inne i sin ærlige livsutforskning av kjærlighet, kunst og liv. 

Jeg håper Vollan skriver mer skjønnlitteratur i krysningspunktet mellom poesi, humor og oppriktighet. 
