Fortsatt smerte, men med lykkepiller
The Pains Of Being Pure At Heart startet hjemmesnekret på det selvtitulerte debutalbumet. 
Deretter flekset de fuzzpedalen og tok store fakter i bruk på oppfølgeren, før de nå lander i indiepop-land. 
Album nummer tre er ikke nødvendigvis bedre enn forgjengerne, men bandet til Kip Berman lykkes med stilskiftet. 

Han har valgt å ta et solid skritt tilbake fra forrige albums massive preg. 
Nå vil han lyde lysere og lettere, selv om temaene kan være dystre. 
Sangene sirkulerer rundt ensomhet, med frihet og frykt gående hånd i hånd. 
Berman er blitt eldre og ser livet fra nye sider, som i "Beautiful you": 

Tell me that 

we're still so young 

But you’re wrong, so wrong 

Selv når den evige kjærligheten erklæres, som i fine "Until the sun explodes", er rammen et sykehus. 
Albumet åpner akustisk og kort med "Art smock", før "Simple and sure" setter tonen. 

Forrige album var preget av et lydbilde lånt fra den svulstige delen av 90-tallet. 
Denne gang leker Berman med den elegante delen 80-tallet. 
Der gitarlyden sist var hentet fra Smashing Pumpkins, er The Smiths godt representert nå. 
Mer pop, mindre gitarvegg. 
Produsent er Andy Savours (My Bloody Valentine, Patrick Wolf). 

Brooklyn-bandet har en skiftende besetning sentrert rundt Berman, og tre medlemmer er erstattet siden sist. 
Gitarist Chris Hochheim forsvant kort etter forrige plate. 
Bassist og originalmedlem Alex Naidus er borte. 
Keyboardist og vokalist Peggy Wang sa farvel tidligere i år. 
Hun oppveies delvis av innhoppet til Jen Goma fra A Sunny Day in Glasgow.Goma overtar hovedvokalen på "Kelly" og "Life after life". 
Førstnevnte sang høres ut som en blanding av Blondie og Saint Etienne, mens "Life after life" er solskinnspop. 
Behagelige Belle & Sebastian-blåsere ligger i bakgrunnen, i regi av Kelly Pratt (Beirut, David Byrne). 

På vakre "Massokissed" har Berman vært ute etter det gamle lydbildet til Aztec Camera, mens "Eurydice" dyrker det House of Love gjorde i starten. 
Underveis på platen finner du også spor av Cures mer lettlivede øyeblikk og Prefab Sprouts myke melodier. 

Berman kjenner pophistorien og vet hva han er ute etter. 
Han finner ikke opp kruttet, men han er en mester i å bruke det. 

Dette er kanskje ikke den platen fansen har ventet på, i hvert fall ikke hvis de misliker den alternative delen av britisk 80-tall. 
På den annen side er det ikke noe å veien for elske alle sider ved Pains Of Being Pure At Heart. 

Beste spor: 
"Kelly", "Eurydice", "Masokissed", "Life after life", "The asp in my chest". 
