Bokanmeldelse:Kolbein Falkeid: 
«Øyet og virkeligheten» 

Den gamle mannen og diktet Kolbein Falkeid debuterte som lyriker i l962. 
80 år gammel smeller han til med en diktsamling av det sjeldne slaget. 

Samlingen framstår som en velskrevet og imponerende godt komponert poetisk katalog over et levd liv. 

Men like mye er den et dypt menneskelig vitnesbyrd om den kampen vi alle må kjempe, om vi er unge eller gamle, menn eller kvinner. 
Kampen mot alt som vil forsure og bryte ned våre liv: meningsløshetens, mismotets, dødsangstens og uvisshetens demoner 

For Falkeid legger ikke skjul på at han ikke har gått uprøvd gjennom livet. 
Hans våpen ble poesien; språket, bildene, enkeltlinjene, de flyveferdige diktene. 

Hos Falkeid henger liv og diktning så tett sammen at det vanskelig lar seg gjøre å løsrive dem fra hverandre. 
Det er neppe heller særlig formålstjenlig. 
Falkeid vil ikke bare være en poet som er flink med språket. 
Han vil bruke sine poetiske bilder og assosiasjoner til å gi også våre liv, og ikke bare vår estetiske sans, noe verdifullt. 

Et av flere budskap som ligger nedfelt i samlingen, er verdien av det man kunne kalle takknemlighetens nådegave. 
En takknemlighet på livets egne vegne, som også innebærer en forsoning. 
En dyp, om enn hardt tilkjempet, aksept av forgjengelighet og alderdom, sykdom og motgang. 
Men også av livsgleden som ligger like under overflaten i de mest banale hverdagslige begivenheter. 

I samlingens horisontale perspektiv får vi malende situasjonsdikt fra barndom og ungdom; et fotografi av et menneske poeten føler han svek, den gang da; om venner som fins og venner som er borte. 

Gleden kan handle om kroppsfølelsen etter en times terapeutisk massasje. 
Eller å bivåne et dukketeater sammen med en flokk småunger. 
Men dette perspektivet brytes med et vertikalt. 
Følelsen av å være på vei ned, være gammel og ferdig, som i en heis på vei ned i en gruvesjakt. 

Eller ligge i en klaustrofobisk tilstand, som på bunnen av sjøen, og se bobler flimre opp mot overflaten. 
Eller ligge med øret mot gresset og lytte seg nedover i jordens sjikt, ned til mantelens livgivende, altoppslukende ild. 
Med stjernehimmelen som et høyere, videre fokuseringspunkt. 

Ofte underveis kommer poeten med bilder og utsagn som mer enn antyder at han har bestemt seg: dette får bli hans siste samling. 
La oss ikke håpe det. 
Falkeids forrige samling fra 2003 trumfes ettertrykkelig av denne. 
Så hva kan da 90-åringen finne på? 
