Konsertanmeldelse Bruce Springsteen:«Showman og sjelesørger» 

(VG Nett) 
Bruce Springsteen vil gjerne tildresstille absolutt alle. 
Og han lykkes langt på vei. 

Bruce Springsteen and The E Street Band RDS Arena, Dublin Publikum: 
Cirka 35.000 

Bruce Springsteen, som har hatt litt trøbbel med å overholde stengetidene i det siste, er litt sen. 

Tirsdagens Dublin-konsert starter med at han og Little Steven stiller med en gigantisk strømbryter på scenen, slår den på og starter midt i «Twist And Shout» - omtrent der de ble nødt til å stoppe den i London noen dager tidligere (og det trass i at selveste Sir Paul McCartney var på scenen med dem). 

Men nøyaktig klokken 19.40 står han der, alene med en akustisk gitar, og spiller «This Hard Land» i en mørk folkutgave. 
En gest til det kriserammede Irland, får vi tro, og ikke kveldens siste. 

Han skaper en frapperende intim stemning på en godt over middels koselig arena, og innkasserer sitt første jubelbrøl i det han når tekstlinjen «stay hard, stay hungry, stay alive». 

Bandet lunter inn bak ham. 
Eller i Jake Clemmons' tilfelle: 
Rulles. 
Den unge saksofonisten - «originalen» Clarence Clemmons' nevø - ødela ryggen kvelden før, som følge av et kraftig nys (!). 
«Han er i konstant smerte. 
Men bry dere ikke om det», sier sjefen hans. 

«No Surrender» og «Two Hearts». 
Bruce uttrykker en pur lykke. 
Scenen er helt enkel - bandet stiller i sort. 
Det er to videoskjermer på hver sin side av arenaen, ellers er det upretensiøst og enkelt. 
Clemmons den yngre får sin første solo i en forrykende «The Ties That Bind». 
En publikummer holder opp en plakat med påskriften «Jake, we love you», og det føles mindre kleint enn jeg hadde regnet med. 

Nye «We Take Care Of Our Own» passer - med sitt The Searchers-gitartema - fint inn i denne «The River»-sekvensen, som blir avløst av noe enda sterkere. 
Nemlig en «Darkness On The Edge Of Town»-sekvens. 

Å se 35000 hytte med begge hendene i været til «Badlands» vil for alltid være et av rockmusikkens vakreste, mest dødsforaktende inspirerende syn. 
Det knuste, ensomme sjele-ulet i «Something In The Night» er eldre i år, men fortsatt overbevisende sårt. 
«Adam Raised A Cain» gløder i alt sitt fra-far-til-sønn-nedarvede blinde raseri. 

«Wrecking Ball» og «Death To My Hometown» smaker av irsk vake. 
Ikke store sanger, men de gir åpenbart mening for et hardt prøvet Dublin-publikum. 
Gospelsoul-avdelingen, med en tunglabbet, utdratt «My City Of Ruins» og gamle «Spirit In The Night» gir oss baptistpredikant-Bruce, og tipper til tider over i kitsch. 

«Jackson Cage» er ønskesangen til en publikummer som via plakatmediet hevder at dette er hans 100. 
Springsteen-konsert. 
«She's The One» har helt siden 1970-tallet vært et mer imponerende byggverk på scenen enn den var på «Born To Run». 

Nye «Jack Of All Trades» er nok en av disse sangene som taler til alle som har betalt formodentlig surt oppsparte 96 euro for å være her. 
«Atlantic City» ornamenteres med keltiskklingende fele. 
Likeså «Darlington County» og den i utgangspunktet helt ubetydelige «Easy Money». 
En liten guttunge - fem, kanskje seks - blir tatt opp på scenen for å synge to refrenger i «Waiting On A Sunny Day» og sitte på skuldrene til Onkel Bruce. 

En av Springsteens relativt få erotiske øyeblikk, «Because The Night», føles som en av kveldens vektigste, og han forretter verdens mest forlatte sang, «The Promise», alene ved pianoet. 
Munnspillet annonserer så «The River», som blir en slags kollektiv, desillusjonert renselse. 
Det musikalaktige dramaet i mektige «Backstreets» får scenografihjelp når mørket senker seg. 

Som så mange av Bruce' nyere, er «Land Of Hope And Dreams» og «Rocky Ground» sanger som fryktelig gjerne vil, men ikke helt får det til. 
I alle fall ikke i dette eleverte selskapet. 
«Born In The U.S.A.» er simpelthen et drønn - som fortsetter inn i «Born To Run» (den om at «the highway's jammed with broken heroes on a last-chance power drive», du vet). 

Bruce og Steven ifører seg dumme hatter i populistiske «Glory Days», en trall som tydeligvis ligger det irske publikumet nært til hjertet. 
«Seven Nights To Rock» er pur gledesutblåsning. 
I «Dancing In The Dark» vil en ung jente heller danse med Jake enn Bruce (man bliver eldre). 

Avsluttende «American Land» får en lett match her. 
Den handler jo om publikumet. 

Springsteens miks av alvor og oppløftende, gøyalt tullball er så virtuos at selv en skeptiker fatter tillit til at han vil turnere helgens potensielt utfordrende opptredener i Norge med den største eleganse. 
Han ble ikke sjef for ingenting, heller. 

De nyere låtene faller gjennom. 
Og en Springsteen-konsert i 2012 har ikke det samme eksistensielle alvoret ved seg som de en gang hadde. 

Men. 
«Det der er en ARTIST», sier min sidemann til meg idet Bruce Springsteen (62) hopper opp på klaveret og danser seg gjennom «Tenth Avenue Freeze-Out». 

Det skal være visst. 

MORTEN STÅLE NILSEN 

Da rockelegendene fremdeles spilte konsert en halv time på overtid, satte London-politiet en brå stopp for showet. 
