«My Brilliant Friend» er en briljant serie |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Hva lurer rundt neste gatehjørne i Napoli? 
Dette er anmeldelsen for deg som aldri leste «Mi briljante venninne» før HBO laget serien. 

Med jevne mellomrom dukker det opp bokserier som det later til at alle rundt meg blir oppslukt av. 
En periode føltes det ufrivillig kontrært å ikke ha lest Knausgårds kamp, senere tok George R.R. 
Martins eventyr om Westeros over alle diskusjoner ved kaffemaskinen, og de seneste årene har jeg til stadighet blitt sittende mutters alene fordi jeg ikke kan spekulere i hvem som står bak pseudonymet Elena Ferrante, og hvorfor venninnen hennes er så briljant. 

Nå føles det derimot som å ha vunnet 12 rette uten engang å ha levert inn kupong. 
For å se My Brilliant Friend (som den italienske serien på dustete vis har fått som norsk tittel) uten å ha noen anelse på hva som skal skje rundt neste gatehjørne i Napoli, er en fryd jeg ikke kan huske siden jeg så Olive Kitteridge uten å ha lest boken. 

Denne anmeldelsen er mest for alle dere som heller ikke har lest den millionselgende italienske bokserien Napoli-kvartetten, hvor Mi briljante venninne altså er første bind. 

Ikke mye likestilling og selvrealisering 

Etter en kort intro i nåtid, hvor Elena får en telefon om at venninnen Lila har forduftet, tas vi med tilbake 50-tallets Napoli. 
Elena og Lila er begge i tidlig skolealder og lynende skarpe, men Italias sørvestspiss for 60 år siden var ikke episenteret for hverken likestilling eller selvrealisering. 

Elena klarer så vidt å kare til seg videre skolegang, mens den kreative og standhaftige Lila ender opp som de fleste andre: fattig arbeider i en liten gatebutikk. 

På veien gjennom barne- og ungdomslivet blir de slått av foreldrene, forsøkt voldtatt av de mest breiale naboguttene og kjeftet huden full for å ha drømmer for livet. 
Titt og ofte ser de folk i nabolaget bli sparket halvt i hjel, drept eller feilaktig arrestert. 
I de første episodene må jeg se med lupe etter positive rollemodeller utover Elena og Lila, men etter hvert trer en lærer og en artig bibliotekar frem med noen semiprogressive ideer. 

My Brilliant Friend er en hjerteblødende trist, men også rørende og lun fortelling om vennskap mellom to forskjellige jenter. 

Norskitalienske Elisa del Genio stopper nesten tiden med sin innsats som den yngste versjonen av Elena, og i partnerskap med Ludovica Nasti som Lila tar de barneskuespill til et nivå man knapt har sett siden Drew Barrymore traff et romvesen i 1982 eller Haley Joel Osment så døde folk i 1999. 
Scenen da venninnene bytter dokker og drister seg opp til den skumle nabobossen Don Achille, er en oppvisning i hvordan skildre voksenverdenen gjennom barns øyne. 

En oppvisning i europeisk drama 

My Brilliant Friend forteller med en perfekt rytme, filmingen langs veggene og balkongene i det tette arbeiderklassestrøket i Napoli er like elegant som musikken, og rollefigurene i nabolaget spilles møysommelig opp mot hverandre. 

Gjennom all miseren lyser det livsglede og -nysgjerrighet av de to jentene, og en serie som klarer å gjøre analyse av latinske setningskonstruksjoner på en skitten dørstokk til en nøkkelscene, er det vanskelig å mislike. 

Akkurat som i Gomorrah, hvor handlingen er fra Napoli-forstaden Scampia, er handlingen karikert og kokt noen ekstra minutter, men disse fire første episodene av My Brilliant Friend er en liten oppvisning i hvor godt europeisk drama kan være, og jeg fryder meg over at jeg ikke har den minste anelse av hvor dette ender. 

Jeg både gruer og gleder meg til siste halvdel, og ønsker meg herved alle bøkene til jul. 
