Kjeftesmell i Midtøsten
Når USA kommer i krig, blir nasjonen straks sin verste fiende. 

Ikke bare fremstiller amerikanere seg som kyniske idioter uten evner til å finne høyrøsta sauegjetere — men Leonardo DiCaprio skal forestille den tøffeste kostyme-agenten der ute på kjortelfeltet. 

Hvordan skal det gå med et sånt land? 
Er det rart at det blir utsletta av sine egne bankfolk? 
DiC er tilbake der hvor han aldri burde vært: 
Aleine i ødemarka med en mobiltelefon. 
I «Blodige diamanter» eller hva den nå het ringte han til Demi Moore Connelly eller hvem det nå var, og virkningen var som en Great Garlic Girls-imitasjon av Lars Monsen. 
Her gjentar han det. 
Ridley Scott er også tilbake der han ikke burde være: 
Varehus-autentisk sentrifuge-action i en uforståelig verdensdel. 
«Black Hawk down» var rotete nok for et helt liv. 

I denne filmen spiller Leo den smaløydeste CIA-agenten i hele det spionbefolka Midtøsten, og for å vise sjelemuskler, starter han filmen med å henrette en stakkars islamistisk avhopper. 
Ikke bare det. 
Han kjefter på folk og trekker sammen munnen til en slags underbitt enmannskrig som helt sikkert ville skremt fire dachshvalper og en folkesky seksåring. 

Russell Crowe sitter seter-fet i Langley og overvåker sin venn og kollega via spionsatellitter som skaper større nærhet mellom mennesker enn juleselskaper. 

De to snubler seg inn i et komplisert intrige-apparat som i hovedsak består av romantisk mannfolksnakk. 
Hvis Osama bin Laden eller Al Sallan og di hadde vært mobiltelefon-avlyttere, ville de blitt skremtere enn katolikker av den stygge språkbruken. 
Men de må ha hørt dårlig etter, for til slutt kidnapper de kjeftesmella 
Di Caprio for å diskutere politikk og knuse fingre sammen. 

Filmen er laget etter en roman av David Ignatius, og filmen er litterær på det viset at den likner en femkupla kamel. 

Det går opp og ned i forstyrrende forsøk på å skape tempo og spenning, før den slutter med et så gigantisk antiklimaks at til og med SV-ere vil ønske at DiCaprio heller plukka opp en maskinpistol uten lydpotte og gikk av gårde og skjøt for eksempel Hitler eller noen andre som vi fremdeles tør mislike. 

I sine verste stunder er «Body of lies» en flyktende reiseskildring med for få hotellbassenger, men i sine aller verste stunder håper du at Viggo Johansen skal bryte inn og si at diskusjonen var interessant, men sendetida er slutt. 
