Chris Cornell:«Scream» 

(Interscope/Universal) 

Fugl? 
Fisk? 
Fusk. 

Den 25 år gamle ideen om å mikse rock og hip hop har avlet en del flott og mye begredelig musikk; her er et tilskudd til sistnevnte. 
På papiret ser det ikke så verst ut: 
En av de mektigste tungrockrøstene i bransjen koblet med moderne produsentlegende Timbaland. 
Problemet er at Cornell er desperat, mens Timbaland horer i vei på hva som helst for å fete opp kontoen. 

Hverken sangprestasjonene eller musikken er spesielt ille hver for seg, men møtet mellom dem er front-mot-front-kollisjon. 
Det høres ut som om de to har fakset sine bidrag over til hverandre, mangelen på kjemi er monumental. 
Og der historien har flere vellykkede eksempler på at rapping kan fungere bra over fete gitarriff, er det åpenbart mye verre å «synge rock» over knatrende nåtidsrytmer. 
Dét forteller «Scream» med rødmefremkallende tydelighet. 
Den mer ortodokse rocken mot slutten av platen er bedre, men ikke bra nok. 

På omslaget tar Cornell sats og knuser en gitar. 
På platen inni banker han en kjempespiker inn i kisten som rommer hans karriere. 
Lukten du kjenner er av to giganter som råtner. 

ANBEFALTE KJØP: 
«Take Me Alive», «Climbing Up The Walls» 
