Spillenes nye gallionsfigur
Ventetiden er over, i morgen ankommer «Grand Theft Auto IV»-monsteret norske spillbutikker. 
Og klyp meg i armen: det overgår de skyhøye forventningene. 

Mobiltelefonen ringer. 
Det vil si, den stønner - du har kjøpt en ringelyd som heter «lesbians», og kan ikke unngå å flire hver gang noen forsøker å få tak i Niko Bellic, hovedpersonen i «Grand Theft Auto IV». 

Niko tar opp mobilen fra lommen. 
Det er Roman, fetter hans, som ringer. 
Han lurer på om du vil være med å spille biljard. 

Du nøler, noe som er et synlig bevis på hvor ufattelig bra historien og rollegalleriet er i «Grand Theft Auto IV». 
Det er rundt 15 timer med spilletid og en måneds tid i spillet siden du ankom Liberty City, en virtuell kopi av New York City, og historien har skapt et intrikat nettverk av kontakter, venner og fiender. 

Elizabeta vil ha deg til å hente et parti kokain fra et tungt bevoktet, falleferdig hus. 
Den hyperaktive Brucie lurer på om du kan stjele en sjelden sportsbil for ham. 
En korrupt politimann vil ha deg til å fjerne bevismateriale mot ham. 
En irsk-amerikansk brødreflokk planlegger et storstilt bankran og trenger en sjåfør. 

Og så langt er det «bare» snakk om gjøremål mer eller mindre knyttet til historien. 
Du har i tillegg en enorm by å boltre deg i, med hundrevis av geniale detaljer og sideoppdrag du kan bruke flerfoldige titalls timer på hvis du vil. 

Men så var det Roman da. 
Han hadde kanskje pyntet litt på sannheten da han lokket Niko til Liberty City - luksusen og de fine damene lot vente på seg - men familie er familie, så du takker ja til invitasjonen. 

Niko finner en bil han liker og sjekker døren. 
Denne gangen er den låst, så han knuser vinduet, åpner døren og fikler med kabler for å starte motoren. 
Alarmen uler, og han håper politiet ikke er i nærheten. 

Radioen står på Vladivostok FM og de danseglade tonene fra den ukrainske versjonen av Ruslanas «Wild Dances» ljomer ut av høyttalerne. 
Og mens du kjører for å hente Roman, er det god tid til refleksjon over det Rockstar North har fått til. 

De har skapt en helt vanvittig troverdig virtuell verden. 
Fotgjengere, trafikken, været, det skiftende døgnet og detaljer i gatebildet passer så naturlig inn i det hele at du ikke skjønner hvor vellaget det faktisk er før det har gått en god stund. 

Det er en verden som syder av kreative idéer, herlig humor og spennende, morsomme og engasjerende oppgaver. 

Niko er også et perfekt valg som hovedperson i dramaet som utfolder seg. 
Han er ny i Liberty City, han utforsker nysgjerrig hva byen har å by på, prøver ut forskjellige allianser og forsøker å få et grep om hvordan han skal komme seg opp og frem. 

Akkurat som deg. 
Du skaffer deg nye venner og uvenner, du tar på deg enkle strøjobber for gangstere et stykke ned på den kriminelle rangstigen og du orienterer deg forsiktig i en verden du kan ende opp med å bruke rundt 100 timer i før du har gjennomført absolutt alt du kan gjøre. 

Og så har du den ekstremt morsomme multiplayerdelen, som vil forlenge spilletiden betraktelig. 
Jeg blir ikke overrasket dersom folk koser seg med «Grand Theft Auto IV» i årevis. 

Et par mellomlagringer hadde muligens gjort seg på noen av de lengre oppdragene, og det blir kanskje litt vel mye russehumor. 
Du bør også være klar over at det ikke tar HELT av før etter rundt 10 timers spilletid, de første timene er litt langsomme. 

Ikke forvent deg noen revolusjon heller, «Grand Theft Auto IV» er først og fremst en foredling av konseptet fra forgjengerne. 

Men så er det også en sinnssykt omfattende foredling, da. 
Absolutt alt har blitt bedre. 
Vi snakker om det ultimate actionspillet, spillet vi har drømt om siden «Grand Theft Auto III» gjorde sin sjokkartede debut i 2001. 

Et lite tips: 
Ta et gjensyn med «Grand Theft Auto III» etter noen timer med «Grand Theft Auto IV» - du vil nesten ikke tro dine egne øyne, såpass markant er evolusjonen. 

Vi snakker om et spill hvor den enorme valgfriheten og den gigantiske verdenen fungerer som en ramme til en stramt regissert og uhyre velskrevet actionthriller med treffsikker dialog og et nydelig rollegalleri. 

Tonen er mer voksen og seriøs enn før, noe som kler denne historien svært godt. 
Du får knivskarp action, bitende satire, intense biljakter, tørrvittig ironi, intriger, sex, kjærlighet, drama, spenning og noen helt fantastiske skytescener. 

Det er den mest troverdige verdenen i et spill noen sinne, det har den kanskje beste historien og det mest interessante rollegalleriet jeg har sett i et spill til nå og den enorme valgfriheten gjør «Grand Theft Auto IV» til et bortimot hypnotisk engasjerende spill. 

Dessuten er bilkjøringen betraktelig bedre, som sammen med et helt nytt skytesystem (med auto-aim og muligheten til å ta dekning) sørger for en ekstremt velsmurt og velfungerende spillbarhet. 
For å si det sånn: her er forbedringen fra tidligere spill i serien ekstrem. 

«Grand Theft Auto IV» forbedrer med andre ord alt vi elsker, og tilfører elementer som hever spillopplevelsen til nye høyder. 
Det er et spill som bobler over av kreativitet og skaperglede fra noen av spillindustriens ypperste utviklere. 

Du får dessuten timesvis med dypt engasjerende filmatiske sekvenser, det har standup-show fra kjente komikere, egne TV-kanaler og en mengde radiostasjoner med hysterisk bra humor og den ene kule låten etter den andre - låter spillerne kan kjøpe direkte fra spillet. 

Det er en komplett spillpakke og et helt popkulturelt univers, et univers som vil holde millioner av mennesker verden over fengslet i månedsvis. 
Og et univers som vil holde kaldsvettende senior vice presidents i plate-, TV- og filmbransjen våkne om nettene i pur engstelse. 

Det er det soleklart beste spillet i serien til nå. 
Og når utgangspunktet allerede er klassikerstemplet og elsket av flere titalls millioner mennesker verden over, sier det seg selv at vi har med noe helt, helt spesielt å gjøre. 

«Grand Theft Auto IV» er en toneangivende gallionsfigur for hele spillmediet. 
Niko Bellic tar over stafettpinnen fra spillfigurer som Mario og Lara Croft, og illustrerer med all tydelighet hvilken rivende utvikling spillenes verden er inne i, de seismiske endringene den tilfører populærkulturen. 

Det er et spill som skyter frem brystet, løfter på haken, tar frem roperten og slår fast med urokkelig overbevisning: 

Det er til disse svimlende høydene spillene har klatret til nå. 

Du er nesten fremme hos Roman når telefonen ringer igjen. 
En mystisk mann i en hemmelig organisasjon lurer på om du kan sette deg i et helikopter, fly over og mellom skyskraperne på Alonquin (Manhattan) og skyte ned et annet helikopter med bazooka. 

Bazooka! 
Skyskrapere! 
Helikopter! 

Du ringer Roman og sier sorry, men vi får ta den biljarden en annen gang. 

PS: 
For å kunne anmelde «Grand Theft Auto IV» til utgivelse, tilbrakte jeg tre døgn med spillet i et hotell i London. 
En representant for Rockstar Games var til stede under hele testperioden. 
VG betalte for reise og opphold. 

Jeg klokket til sammen inn omtrent 24 timers effektiv spilletid, noe som tilsa en fullføringsprosent på 41,52. 
Til sammen 60 oppdrag ble fullført, jeg hadde rundt 300.000 dollar i lommeboken, 508 spillfigurer ble ekspedert og 7 340 kuler ble avfyrt. 

Jeg hadde kjørt bil i over 30 mil, tatt taxi i rundt 10 mil og vandret omtrent fire mil til fots. 

Spillet er testet på Xbox 360. 

Endelig er Grand Theft Auto IV her! 
Her ser du vår videoanmeldelse. 
