Dette er ikke en plate som blir liggende og støve i bunken
Susanne Sundfør byr på stor popkunst. 

|||ALBUM: 
Det er lenge siden jeg har blitt så satt ut av en poplåt som da jeg hørte singelen fra Susanne Sundførs «The Brothel»-album. 
Et monumentalt stykke popkunst, ulikt det meste vi ellers hører nå til dags. 

Forventningene ble dermed skrudd høyere enn hvelvingene i Vigeland-mausoleet, og nesten ukentlig har vi sendt e-poster til plateselskapet med ønsker om å få høre mer fra platen. 
Ikke i dag heller, nei? 

Dyster grunnstemningMen mandag kommer omsider «The Brothel», det Lars Horntveth-produserte konseptalbumet om menneskets mørkeste drifter, med bordellet som kulisse for å granske begjær, lyster, frykt og grådighet. 

Grunnstemningen er naturlig nok også ganske dyster; en gotisk atmosfære paret med åttitallsestetikk à la Depeche Modes «A Broken Frame». 
Det innebærer strykere og Sundførs helt uovertrufne, sakrale stemme i kombinasjon med masse romklang, militante trommer og tung synth. 

Noen av arrangementene virker kanskje malplasserte i starten - og de vil nok forundre Carol King-glade femtiåringer som trykket den mye streitere debuten til sine bryst. 

Heldigvis bidrar gjentatte lyttinger til at det ikke er noen tvil om at de voldsomme ornamenteringene er del av en større plan. 

Og at de har et formål. 

Krevende popFor dette er ikke bakgrunnsmusikk, men mektig og tidvis krevende pop. 
Dette er ikke noe man fordøyer kjapt, halvt interessert over middagstallerkenen. 

Tvert i mot krever «The Brothel» en innsats fra lytteren. 

Og her ligger også noe av utfordringen ved et såpass ambisiøst prosjekt som dette: 
Å finne det rette møtepunktet mellom Sundførs låtskrivertalent og hennes store ideer. 

Poenget er jo at dette skal låte stort, noe som også får frem det beste i stemmen til Sundfør, men samtidig er det passasjer som kanskje føles noe trange i dette mørke universet. 

Sånn sett er «It's All Gone Tomorrow» et nøkkelspor. 
Ved første lytt virker det overprodusert og nesten irriterende eksentrisk med massevis av stryk i alle retninger, synther og hakkete trommemaskiner. 
Etter hvert vokser likevel selve låten sammen med alt det omliggende, noe som ender med å styrke den. 

Man kan sikkert argumentere for at sangen ville vært bedre i nøktern piano og gitar-kledning, her vil nok fansen dele seg i to leire, noe som også gjelder for «Turkish Delight», «Lullaby», «Oh Master» og singelen. 
Selv mener jeg tvert i mot at dette er løst som stor popkunst, fundert på et ønske om noe større og mer varig enn radiohitter og cash i kassen. 

Stor tematikkEnkelte øyeblikk nærmer seg likevel en Dollie DeLuxe-aktig dramatikk, noe som ikke alltid faller like heldig ut, som for eksempel på «Black Widow». 
Her det vanskelig ikke å tenke på «Which Witch» — blant annet på grunn av de senmiddelalderske assosiasjonene og popopera-vokalen. 

Men det teatralske er en viktig del av «The Brothel»; da må man tåle å ta med seg litt av den slags også. 

I det hele speiler Susanne Sundførs andre studioalbum en helt spesiell stemmeprakt og særegne låtskriverevner, i tillegg til nysgjerrighet og evne til å utforske vond, stor tematikk. 
Dette er garantert ikke en av de platene som blir liggende og støve i bunken. 

«The Brothel» blir man ikke fort ferdig med. 
