Noen mener humor skal sparke oppover.«The Death of Stalin» sparker inn åpne dører. 

En skarp satiriker som Armando Iannucci burde valgt noe vanskeligere å spotte enn Stalins begravelse. 

Skotske Armando Iannucci er tilbake med «The Death of Stalin», en film som befester at han er en skarp satiriker, men ujevn som regissør. 
Iannuccis oppfinnsomme idé til handling gir satiren gode rammevilkår: 
Filmen viser Josef Stalins død, den påfølgende begravelsen og opportunistiske forsøk på bedrageri midt oppi det hele. 

Stalin, her gestaltet av teaterveteranen Adrian McLoughlin, var en humørsyk tyrann som etterlot seg et maktpolitisk tomrom. 
Her får McLoughlin femten minutter hvor han geleider publikum effektivt gjennom filmens univers: 
Alle snakker med sine egne aksenter, alle er klossete og alle er livredde Stalin – selv etter hans død er Stalins beryktede forfølgelsesvanvidd førende for hvordan hans partikamerater tenker. 

Iannucci har – med rette – opparbeidet seg et godt rykte som humorist takket være TV-serier som «The Thick of It» og «Veep». 
Derfor overraskes man ikke av å se gode skuespillere i rollene som historiske personer: 
Steve Buscemi er sentralkomiteens sekretær Nikita Khrusjtsjov, Simon Russell Beale er sikkerhetspolitiets sjef Lavrentij Berija og Michael Palin er visestatsminister (og Hamsun-fan) Vjatsjeslav Molotov. 

Sistnevntes (altså Palins) tilstedeværelse hinter til Monty Pythons innflytelse på Ianuccis humor, og især blandingen av det absurde og det intellektuelle. 
«The Death of Stalin» etterstreber slik balansekunst – det smarte og teite side om side. 
Og derav får seeren servert Mozarts klaverkonsert Nr. 23 og en fyr som faller og slår hodet i en bøtte i samme scene, intet mindre. 

Den unaturlige miksen av frekk ironi, slapstick og politikk gjør at Iannuccis arbeid fenger mange. 
Likevel mangler han et større gjennombrudd. 
For humor er utfordrende å skape og å forholde seg til: 
Suksessen til blandingen av det universelle og det kulturelt spesifikke er avhengig av øyet som ser. 

Ditt ståsted vil bestemme om du synes skyting av uskyldige mennesker, noe som skjedde både i virkelighetens Sovjet og som skjer ublygt i «The Death of Stalin», er bra humor. 
På samme måte som også kvalitetsvurderingen av Iannuccis regi, og da spesielt skuespillernes oppblåste fakter, vil komme an på smak og behag. 

Og hva er egentlig det «universelle» som det er meningen å le av i «The Death of Stalin»? 
Ikke at filmen spøker med Sovjetunionens grusomheter, men at ønsket om politisk kontroll ødelegges av smålig opportunisme. 
At politikk er å navigere i kaos, ikke å sette ideologi ut i verden. 
Selv om få kjenner seg igjen i Sovjetunionen anno 1953, vil mange kjenne igjen et system hvor folk har verv de ikke er kompetente nok til å utføre. 
Eller et system der de kompetente trekkes ned i sølen av tullinger. 

Dette enkle verdensbildet gir en muligheten til å «nyte» grufullhetene i «The Death of Stalin» med distanse. 
Filmen er sjeldent mer enn tradisjonell farse: 
Med typefigurer og innviklede intriger hvor rollefigurenes skavanker skal les av. 
Grunnlaget for handlingen er ikke dypere enn den noe banale tanken om at politikk er absurd og at politikere ikke har peiling. 

Da Monty Python lagde «Profeten Brians liv og historie» var frekk smålighet kun utgangspunktet: 
Scenene gikk alltid nye steder slik at humoren ble enkel å kjenne seg igjen i. 
«The Death of Stalin» har frekk smålighet som endestasjon. 
Filmen tilbyr ikke gjenkjenning, men anerkjenning av fordommer om hvordan makt skapes – at Stalins terrorvelde hadde absurde premisser og absurde følger. 
Satirikeren Iannucci burde valgt noe vanskeligere å spotte. 
Regissøren Iannucci burde valgt noe mer spennende å filme. 
