Konsertanmeldelse:Thirty Seconds To Mars 

100 minutter med mye ståk og lite substans. 

Konsert: 
Thirty Seconds To Mars, Oslo Spektrum 

Publikum: 
Ca. 4000 

Det spiller liten rolle at Thirty Second To Mars nylig ga ut årets mest horrible album hittil – det gjennomdølle «konseptalbumet» «America», der forvirret lavterskel-apokalypse messes fram over melodier så syltynne at de knapt finnes. 

Som liveband er den Jared Leto-ledede trioen på et helt annet nivå – i det minste om man er i stand til å verdsette kunstformen min kollega Morten Ståle Nilsen treffende har beskrevet som «autoritær kitsch». 

I Oslo Spektrum er det samlet noen tusen som gjør nettopp det denne regnutsatte mandagen, uten at arenaen er i nærheten av å makse ut sin fulle publikumskapasitet. 
I stedet har man gått for en intim løsning i et avdelt lokale, med en liten scene i front av et stående publikum. 

Ferske «Monolith» åpner buldrende i et mørklagt lokale, mens «Up In The Air» introduserer bandet – for anledningen kun Jared, som ser ut som lederen av en psykedelisk kult, og hans trommende bror Shannon – til vill jubel idet sceneskallet løftes i taket. 
Sjefen tvinger (bokstavelig talt) publikum ned i knestående – den første av etter hvert svært mange instrukser denne kvelden. 

Den ellevilt catchy «Kings & Queens» skjemmes av både vokal- og instrumentalslark, men reddes så vidt av vakker allsang. 
Visuelt føles det hele temmelig fattig og statisk, og savnet etter gitarist Tomo Milicevic synes vel så mye som det høres. 

«I’m not Jesus», synger Leto på «Search And Destroy» – uten at det helt virker som han tror på det. 
Stormannsgale trekk avsløres i alle fall når han avbryter låten fordi én aldrende kar i hvit skjorte er freidig nok til ikke å hoppe i takt med resten av publikum. 

«This Is War» kommer med ballonger og en av bandets beste melodier, mens maskinelle «Dangerous Night» fungerer langt bedre live enn på plate. 
Men allerede under «Do 
Or Die» begynner den endeløse «ååå-ååå-ååå»-dirigeringen fra scenekanten å føles langtekkelig. 

Bandet er etter hvert i besittelse av mange sanger som høres ut som forkastede U2-demoer, og en for stor del av konsertens første time er viet disse. 

Dermed er det ikke så rart at en cover av Rihannas «Stay» stikker seg ut som en sårt tiltrengt pustepause inni alt ståket. 
Her viser Jared Leto seg som en habil vokalist og ikke bare en hyperaktiv showmann. 

Luftige «Hurricane» gjør seg også godt, og det samme må sies om hypermelodiske «City of Angels», hvor stappet til bristepunktet av klisjeer den i utgangspunktet måtte være. 

«Rescue Me», på sin side, serveres med publikum i dans på scenen, uten at det kamuflerer låtens blodfattighet. 

Jared Leto kan dette med publikumssmisking og -pisking til fingerspissene, enten det er maning til allsang, koordinering av salens bevegelser eller proft kremmerpreik om hvor fucking fett det er å være her i Norge. 

Men hva er det egentlig han selger? 100 minutter med Thirty Seconds To Mars gir dessverre ikke noe tilfredsstillende svar. 

MARIUS ASP 
