Slankt og veldreid trekantdrama
ROMAN: 
Lysters romandebut holder balansen mellom det sagte og det usagte – så vidt. 

Janne-Camilla Lyster: 
Mørke dyr. 
139 sider. 
Tiden. 

Denne slanke, veldreide romandebuten åpner med at fortelleren er på ferie i Italia sammen med barndomsvenninnen Karin og sin egen kjæreste, Viktor, deres felles venn fra oppveksten i et lite bygdesamfunn. 
Under en togreise forsvinner Karin sporløst og dukker aldri opp igjen. 
Hun blir meldt savnet, og paret drar hjem med en følelse av begynnende avstand seg imellom. 
Den skal komme til å øke. 

De glir fra hverandre og forfølger hver sine karriereveier, han som arkitekt hjemme i Norge, hun som ballettdanser i Luzern, Paris, Reykjavik, Berlin. 
Karin blir paradoksalt nok mer nærværende etter sitt forsvinningsnummer, iallfall for Viktor (og oss lesere som bare opplever henne i tilbakeblikk), mens hovedpersonen synes å slites mellom ufrivillige minner og en flukt fra fortiden, fra oppvekstmiljøet og fra den hun selv har vært i forhold til sine nærmeste. 

Janne-Camilla Lyster (f. 1981, deb. 
2005) har tidligere utgitt fem diktsamlinger og ett scenisk verk. 
Som poet har hun oppvist en kresen språkbevissthet, og det merkes også i hennes fortellende prosa denne gangen. 
Iblant kunne nok dramaturgien vært mer drivende, og med den antydende stilen kan dette halvt uuttalte trekantdramaet av et kammerspill forekomme litt vel underspilt: 

Den allerede noe spinkle handlingstråden risikerer å ryke og la leseren dingle i løse luften, idet selve ”intrigen” gjør et forsvinningsnummer, og også fortellerstilen kan synes å lide av en viss berøringsangst. 
Det blir tidvis, kanskje særlig mot slutten, lite kontaktflater mellom nåtidshandlingen og tilbakeblikkene – noe som muligens er tilsiktet, som et poeng i seg selv, en formmessig illustrasjon av fremmedgjøring eller fortrengning. 

Denne leseren ble iallfall mer nysgjerrig på forhistorien og mindre interessert i fortsettelsen underveis. 
Det er en dans på stram line, men den minimalistiske regien sørger for at fallhøyden aldri blir altfor stor. 
Et fenomen man kan tolke som bakkenær stilsikkerhet eller et litt feigt sikkerhetsnett, alt etter som. 
