Fantastisk barne-thriller!
Pixar har virkelig gjort det! 
De har tatt en brukbar barnefilm-idé og laget en animert barne-thriller med popcornet i vrangstrupa. 

Forrige gang jeg satt så langt utpå stolkanten var antakelig da jeg så «Poltergeist» en gang på åttitallet, men grunnen denne gang var kanskje at jeg følte at jeg hadde en imaginær sjuåring ved sida av meg, og han ville vært redd. 
Han ser Star Wars og Harry Potter og sånn, men «Toy story 3» ville ført til klam hånd. 

Det starter med et skikkelig barnegrøsser-poeng. 
Andy med cowboylekene og Buzz Lightyear og potethodene og sånn er blitt 18 år og skal flytte hjemmefra. 
Veike-knær-alarm! 
Paranoia-alarm! 
Han rydder gamle ting, men hva skal skje med lekene? 
For oss som har sånn cirka 15 kvadratmeter gammal plast på loftet, betyr bare tanken på hiving av leker seriøse traumaskader. 
Gutter hiver ikke. 
Jeg hørte enda en gang stemmen til min skjønne kollega Kjetil Wold som sa i fullt alvor «Du må ikke hive noe, Arild» da jeg varsla rydding, og så heiv jeg ikke noe. 

På grunn av egentlig ganske elegante misforhold og utspekulerte misforståelser havner den gamle lekegjengen i en kasse som blir gitt til barnehage. 
Den ser ut som lekenes paradis. 
Alltid moro. 
Alltid nye barn. 
Men siden de er nyinnvandra, plasseres vennene i småbarns-avdelingen. 
Og den er kanskje en av de sterkeste skildringene av helvete siden «The road». 
Dessuten hersker den psykopatiske teddybjørnen over konsentrasjonsleiren, og det blir avsindig alvorlig å rømme. 

Dette har Pixar-folka fått til. 
Filmen tar ikke en eneste sjøldigger-pause, og likevel er den full av kule animasjonsvitser. 
Når Herr Potethode blir Herr Potetlefse hadde jeg følelsen av å se et av de stiligste komedie-påfunnene på veldig lenge. 
Handlingen drives fram av en nesten ikke-barnlig kompromissløshet når det gjelder å finne på faenskap, unnskyld, sørenskap, og da lyset i tunnelen mot slutten viste seg å være gløden fra forbrenningsovnene, da følte jeg nesten at nå tar jeg 3D-brillene av og holder hånda foran øynene. 
Det var nifst, det var briljant og det var vittig uten å bli fjollete. 

3D er jo egentlig en pinlig ting på linje med sukkerspinn, Kinderegg og Pez-dispensere. 
Men her funker det. 
Handlingen var så spennende at jeg glemte de teite brillene utapå brillene, jeg glemte at jeg satt i den forhatte sal 7 og at jeg skulle opereres om ettermiddagen. 
Det er et godt tegn. 

Følg meg på Twitter @arilabra 
