Hjerteskjærende
I «Another Year» viser Mike Leigh hvor brutalt det moderne livet kan være. 
Uten ett eneste stort ord. 

FILM: 
«Det er ikke rettferdig», jamrer Mary (Lesley Manville) i «Another Year». 
Igjen har hun vært på middag hos venneparet Gerri og Tom (Ruth Sheen og Jim Broadbent) og drukket for mye. 
Hun har begynt å snakke om alle ulykkene sine: 
Skilsmissen som ikke levnet henne nok penger, huset hun aldri fikk, den store kjærligheten som var gift. 

Eller, underforstått: 
Alt Gerri og Tom har, og som den enslige og barnløse Mary ikke har, og som hun ønsker seg, men ikke aner hvordan hun skal få. 

Følsomt 

Den alltid sosialt følsomme filmskaper Mike Leigh har igjen gitt seg ut på en ekspedisjon til nedre halvdel av det britiske klassesystemet, og utforsker menneskene han finner der. 

Men i motsetning til sin mer fortørnede landsmann Ken Loach er Leigh mer opptatt av hva hovedpersonene selv gjør med livene sine, enn mekanismene som holder dem nede; han utvikler manus gjennom samarbeid og improvisasjon sammen med sine eminente skuespillere og oppnår et forbløffende nivå av tyngde og troverdighet. 

Brutal verden 

I «Another Year», som er desto mer gripende fordi den er så lavmælt og observant, ser han nærmere på hva som skjer i en verden der klasse og bakgrunn ikke legger like sterke føringer, og på hvor forskjellige steder folk da ender opp, i jobb og kjærlighet, hvor ulikt tilfredshet og lykke blir porsjonert ut. 
Hvor brutal en fri verden kan være. 
Gerri og Tom har en plattform, i jobbene sine og i omsorgen og kjemien seg imellom. 
Det grunnleggende er på plass, og de kan hengi seg til småprat om kolonihagen de elsker å pusle med, eller feriereisene til Irland. 

Skjevhet 

«Another Year» følger paret gjennom et år, gjennom fire middagsselskaper og en gravferd, og i møtene med drivveden av noen mennesker som utgjør omgangskretsen deres: 
Enkemenn og hjelpeløse skilte, som Mary og Toms kamerat Ken (Peter Weight). 
Fordi de er så ulykkelige og Gerri og Tom så lykkelige, føler vennene åpenbart at de har rett til å invadere dem, ta for seg, øse sorgene sine utover dem, gjenta klagene de har kvernet på i årevis, drikke seg fulle i selskapene deres. 

Marys maniske munterhet er så karikert at den fremhever desperasjonen hennes i stedet for å skjule den. 

For hver gang hun gjør entré, minnes hun og vi på den grunnleggende skjevheten i vennskapet, som er der uten at noen har villet den: 
Mary trenger Gerri og Tom langt mer enn de trenger henne. 
Forbindelsen er så skjør fordi den er dels basert på medlidenhet og overbærenhet. 
Og når Mary kaster seg ut i en hodeløs og ugjengjeldt flørt med parets single tredveårige sønn, for så å bli såret og slem når han tropper opp med ny kjæreste, blir det tydelig at Gerris nåde har en grense. 

Glimrende spill 

Skuespillet er gispende godt i alle roller, skinnende i sin hverdagslighet. 
Manville gjør en fryktløs og naken tolkning, blottet for forfengelighet. 
Hun speiles av Imelda Staunton, en annen Leigh-gjenganger, i en glimrende liten gjesterolle som innbitt arbeiderklassekone som blir sendt til psykologen Gerri, og som har skuffelsen over alt ved livet risset inn i ansiktet selv om hun ikke klarer å sette ord på det. 

Sheen og Broadbent lykkes i å gi de grunnleggende gode Gerri og Tom en brodd som gjør at de ikke blir flate, og antyder også såvidt en viss selvtilfredshet over at de selv har gjort de riktige valgene i livet. 
Besøket deres hos Toms bror i Nord-England maler Leigh i en jerngrå palett, en sterk kontrast til det myke og avslappede livet i hagen sørpå, og viser knusende effektivt hva for en verden de to har brutt ut av ved å ta seg utdannelse og tenke langsiktig. 
Og ved å snuble over hverandre. 

Det eneste som kan holdes mot «Another Year» er den noe langsomme tredje akten. 
Utover dette er filmen sterk, stram, nøktern, morsom, breddfull av forståelse og direkte hjerteskjærende. 
