Fra glemselens skygge, trer popstjernen Trond Granlund igjen inn på scenen
Nok en viktig brikke i norsk pops historie er igjen fysisk tilgjengelig. 

Når Trond Granlund synger låten «Driftin’» fra 1983, på albumet med samme navn, og duopartneren Marius Müllers stemme og gitar kommer inn i lydbildet, viser det denne boksens berettigelse. 
Det er mange slike øyeblikk. 
Små musikalske perler, sanger som har vært fraværende for nye lyttere, og som igjen er tilgjengelig. 
Granlund var lokalhelten som ble popstjerne, og siden en av våre mest jordnære og respekterte roots-artister. 
Men akkurat nå: 
I denne boksen med blanda drops er godbitene ekstra gode å sutte på. 

Lunken hovedperson 

Trond Granlund var, slik jeg har forstått, litt lunken til hele prosjektet, men har snudd og er nå entusiastisk med på notene. 
Det er faktisk hans tilhengere og fans som har finansiert det hele gjennom fenomenet crowdfunding. 
Det forteller litt om mannens popularitet. 
Etter å ha hørt gjennom disse platene, nikket gjenkjennende til noe, latt meg overraske, tenkt «denne så jeg ikke komme» og ristet litt på hodet over noe annet–sitter jeg igjen med et lite smil om leppene. 
Dette var gøy, hukommelsen og mine fordommer fikk en knekk. 
Vi har en tendens til å nedvurdere fortidens norske popmusikk. 
Den var liksom ikke på høyden med utlandet. 
Hva så? 
Alt henger sammen med alt, og uten folk som Trond Granlund, som elsker det de driver med, ville kanskje ikke norsk populærmusikk vært der den er i dag. 
Og vår mann ville heller ikke kunnet glede seg over denne boksen, hvis han ikke hadde hatt musikk svært mange setter pris på. 

Endelig frem i lyset igjen 

Heldigvis var det ikke meningen at popstjerneperioden av Trond Granlunds karrière skulle forbli i glemmeboken. 
Takket være en ihuga fan og en som får ting til å skje; John Richard Stenberg og Christer Falck, ble resultatet en lekker og velfortjent boks. 
Dette er blitt en flott feiring av en av norsk rock og pops hedersmenn. 
Og la det være klart med en gang, her er mye mange kan glede seg over. 
Også for dem som dette er ukjent materiale for. 
Høydepunktet ble albumet Pleasant surprise, og hiten «Girl 16». 
Spellemannpris, og ei plate som i sin tid solgte over 50 000. 
Sett og hørt med dagens øyne og ører, kan man si at arven etter Arne Bendiksen fortsatt var der, men gradvis frigjorde artistene seg og tok sin rettmessige plass i konkurranse med utenlandske storheter. 
Det var i denne perioden låtskriveren Trond Granlund fant sin plass. 
Noe sanger som forannevnte «Girl 16» (1981), «Say we’re not apart» (1978), «Give me time» (1980), «Elouis» (1980), og «Coney Island» (1982) er et eksempel på, og noen av de med størst suksess. 
Det er selvsagt stor forskjell på artisten av i dag, som synger på østkantdialekt, og hans unge utgave, som sang smektende ballader på engelsk. 
Derfor er dette blitt en herlig liten svir og fest, med stikkord som gruppen Lava, produsent George Keller, filmmusikk, en ung Rolf Løvland, Melodi Grand Prix, Marius Müller, Norsktoppen, Ti i skuddet og Europatoppen - alt sammen en del av den unge popstjernens verden. 

Hvorfor skal vi bry oss? 

Det er lett å stille seg spørsmålet, hvorfor kommer det nå en boks med tolv album med popstjernen Trond Granlund fra perioden 1973–1986? 
Er det noe å trekke frem, nå som norsk musikk er blitt en internasjonal suksesshistorie? 

Akkurat derfor. 
Granlund kan være stolt av sin musikalske fortid. 
Her er selvsagt noen pinligheter, noen flaue øyeblikk, men slik er det med de fleste artister. 
Når man oppsummerer denne samlingen, trer et fantastisk tidsbilde av en epoke i norsk pop frem, av en artist, låtskriver, sanger og musiker som har tatt for seg av mulighetene musikken gir. 

Dette var en brytningstid, den musikalske scenen, spesielt internasjonalt, var i stadig endring. 
Punken kom, Elvis døde, og navn som Steely Dan, Elton John, Bob Marley og David Bowie ga oss fire ulike musikalske veivalg. 
De tre førstes innflytelse kan spores i ulik grad. 
Granlund har selv sagt, jeg gjorde som jeg fikk beskjed om. 
Ikke som en nikkedukke, men han grep behendig de mulighetene som kom. 
Som vokalist, med sin hese, distinkte stemme, har han tilegnet seg, gjennom erfaring, en forståelse for hvordan en sang skal trakteres og formidles. 
Og disse platene viser hvilken fin sanger han var allerede tidlig i karrièren. 

Lang karrière 

Trond Granlund har en mer enn 50 år lang karrière, og er i dag mest kjent for sin rootsorienterte musikk. 
I dag synger denne kritikerroste artisten stort sett bare på norsk, men han har en fortid som popstjerne. 
Da sang han både på engelsk og norsk. 
Vi kan dele opp hans mangfoldige karrière i rock’n’roll, pop, rock, country, visesang og arbeidersanger. 
Han er en av de gode sliterne i norsk populærmusikk, og har solgt godt over en halv million plater i landet siden han debuterte med coverlåter på albumet Rock i 1973. 
Første gang han sto på en scene var i 1964, tretten år gammel. 
Storebroren var pådriveren, og Elvis var forbildet. 
Siden er det blitt flere konserter enn det er verdt å telle, 24 soloalbum, 2 samleplater, liveplater, en rekke bøker og et hundretalls låter. 

Nær sagt alt du måtte lure på, er behørig oppsummert i en gjennomarbeidet og bildelagt booklet som medfølger boksen. 
Krølltoppen er kanskje blitt grå i håret, men musikken har stått seg forbausende godt, selv om noe var produkt av sin tid, og fremstår mer kuriøst og tidstypisk enn direkte lytteverdig. 
Likevel er det viktig å se også den siden. 
Noe var rett og slett bare gråstein. 
Da gjenstår bare å anbefale å dykke ned i dette musikalske universet. 
Det blir garantert både en hyggestund, en musikalsk historieleksjon og en lærerik øvelse om å beholde et åpent sinn i møte med all musikk. 
Til slutt vil jeg bare si at jeg er vokst opp med denne artisten på øret. 
Det har vært en sann glede. 
