Mogwai er fortsatt i live
Men bandet mangler dramaturgisk snert. 

ALBUM: 
På slutten av 90-tallet representerte Mogwai noe ujålete og flåkjeftet blant kunstferdige flinkiser i den såkalte postrocken. 

Skottene tilførte den tidvis selvhøytidelige instrumentalrocksjangeren en dæsj punk og oppreist langfinger. 
Samtidig mestret de detaljene, viktige små variasjoner i alt det monotone, klangen i pianokassa, skjønnheten i det avgjørende hittet på skarpen. 

Men med sin syvende plate fortsetter Mogwai dessverre i et noe fastlåst spor, en tendens vi har sett siden «Rock Action» fra 2001, der både den helhetlige albumfølelsen og nerven i enkeltlåtene i stor grad mangler. 

Her savnes faremomentet og den avgjørende finessen, og bandet blir hengende igjen i en gråsone, en programmessig og lett gjennomskuelig spille-lavt-spille-høyt-oppskrift som dessverre virker uinspirert og uten dramaturgisk snert. 

Det er likevel øyeblikk å ta med seg videre her, som poetiske «Letters To The Metro» og «Too Raging Too Cheers», eller melodisterke «How To Be A Werewolf» og buldrende «Rano Pano». 

Spor som gir næring til mitt håp om at Mogwai fortsatt har det store, episke modningsalbumet i seg. 
Fingre i kryss for at det stemmer. 
