Dimmu Borgir fyller 25 år, men «Eonian» er lite å juble for
Svartmetallens største band mangler melodier og mystikk. 

ALBUM: 
Det kan virke fjernt i dag, men det fantes en tid da black metal-bevegelsen sendte kalde gufs over kongeriket. 

Selv om man overser det blodige dramaet som omringet Mayhem – scenens mest beryktede, og ifølge mange beste band – ble overtroiske nordmenn skremt av liksminka, dyrkingen av det okkulte og de frostbitte gitardronene. 

I likhet med Marilyn Manson i USA, har man etter hvert akseptert at det bare er teater. 
Som vitale Darkthrone tidlig gjorde klart: 
Om man tar shticken deres for seriøst, har man ramla i ei felle. 

Siden Dimmu Borgir opptrådte på Spellemannprisen i 1999, har det svartmetall-industrielle kompleks vokst seg fra et undergrunnsfenomen til en stueren institusjon. 
Satyricon holdt nylig slippfest på toppen av Barcode. 
Bestselgerne Dimmu Borgir har samarbeidet med pop-arrangør Gaute Storaas i en årrekke, og med Kringkastingsorkesteret på deres forrige fullengder «Abrahadabra» (2010) og konsertalbumet «Forces of the Northern Light» (2017). 

Flyter med strømmen 

Det er i prinsippet ikke noe galt med å være verken grandios eller populistisk. 
Men la oss ikke late som om det oppblåste refrenget på singelen «Interdimensional Summit» er å gå mot strømmen, slik Dimmu Borgir antyder i et ferskt intervju med Oppland Arbeiderblad. 

Akkurat som med oppdrettslaksen, en annen stolt eksportvare «Made in Norway», er det som om såkalt verdiskaping er viktigere enn kvaliteten på produktet. 
Som tilfellet gjerne er i Dimmu Borgirs tøylesløse univers, er det flere pussige påfunn på «Eonian» – bandets tiende studioalbum, som utgis på deres 25-årsdag. 
Mikkel Gaup gjester med sjamanistisk joik på «Council of Wolves and Snakes», en annen forvirret singel fra skiva, mens «Rite of Passage» er et fem minutter langt mellomspill. 
Et sant antiklimaks av en albumavslutning. 

Selv om det er tilløp til interessante riff her og der, er det kun det groovy gitarspillet i «Lightbringer» som virkelig klarer å hugge til. 
Resten av låta er så som så, hvor bandets symfoniske elementer typisk nok sliter med å dekke over svake melodiske vendinger. 

Substansløse sanger 

«Eonian» understreker at Dimmu Borgir er høyst middelmådige låtskrivere. 
Her er «prog» en forskjønning av «ufokusert», og «pop» kun et ideal. 
Det er fullt mulig å lage like fengende som pompøs metall – de har jo selv fått det til med monumentale «Progenies of the Great Apocalypse». 
Men uten en sanger som eks-medlem Simen «ICS Vortex» 
Hestnæs, sliter skivas tilløp til melodisk metall med å bære sin egen vekt. 

«Vekten er lagt på stemning og det spirituelle heller enn fokus på det tekniske – at vi kan spille fort,» sier vokalist Stian «Shagrath» Thoresen i nevnte intervju. 
Har man lyttet til bandets to første album, «For All Tid» (1995) og «Stormblåst» (1996), vet man at atmosfære og mystikk er blant det de behersker dårligst. 
En langt fra ubetydelig svakhet i en sjanger som er sterkere jo mer overjordisk musikken låter. 

Allerede to og et halvt spor inn i «Eonian» kjenner man seg forsynt på Dimmu Borgirs ganske smakløse suksessoppskrift. 
I hvert fall om man er blant dem som har til gode å bli overbevist om storheten til «svartmetallens største band». 
