For godt til å være sant
Lett og motstandsløs underholdningsroman til lat lesing. 

Margit Walsø: 
Parfymeorgelet. 
Roman. 
271 sider. 
Vigmostad Bjørke. 

Margit Walsø er tidligere sjef i Samlaget, nå direktør i institusjonen for formidling av norsk litteratur til utlandet (NORLA), begge sentrale stillinger i samtidslitteraturfeltet. 
Som forfatter inntar hun påfallende distanserte posisjoner: 

De to første romanene hennes er begge historiske, først med «Kjære Voltaire», som trass i tittelen har syttenhundretalls«kvinnesakskvinnen» Émilie du Châtelet som hovedperson; så «Dronningens løfte», der revolusjonstidens Marie Antoinette er hovedperson, sammen med Alma Söderhjelm (1870-1949), Finlands første kvinnelige universitetsprofessor. 

I årets lettvekter er Walsø fortsatt mest i Frankrike, nå i våre dager. 
«Parfymeorgelet» er det som før ble kalt dameroman, altså en underholdningsroman med beskjedne litterære fordringer i sin «rosa» feel good-sjanger. 

I utgangspuktet for «Parfymeorgelet» var det ugreit i heimen og mellom foreldrene hennes den siste tiden direktørfaren til den nå tjuefemårige, tafatte Ingrid levde. 
Selv kjenner hun seg mislykket og mistrives i laboratoriejobben sin. 
Både for å komme seg vekk og finne ut av hva som igjen og igjen trakk faren til den sydfranske parfymebyen Grasse, begir hun seg i vei fra Trondheim, ubehjelpelig og forutsetningsløs som hun ellers er, bortsett fra sine realistkunnskaper. 

Hun reiser lett, og de praktiske tingene legger seg også lett til rette for henne da hun kommer fram (hun får straks flytte inn i en gammel steinhytte til det parfymeriet faren viser seg å ha hatt et forhold til – sammen med direktrisen; hun får uten erfaring og cv jobb på labben, og hun eksperimenterer seg fram til en suveren parfyme - viktig for intrigen). 

Det er ikke å røpe for mye at alt får en lykkelig utgang for ulykkelige Ingrid i hennes jakt på farens historie og kjærligheten (sin egen), samt rakettkarriere som parfymekomponist og presentatør. 
Det hele er bare på forhånd så forutsigbart. 
De flate personene og plottet blir påstander, og «Parfymeorgelet» en lettvekter, der forfatteren ser ut til å ha lagt mest arbeid i research på parfymeproduksjon, og kombinert det hun har funnet til et romanbygg som deler tre omtrent like lange avdelinger inn i en parfymes struktur. 
På bekostning av person- og handlingsgangstroverdighet. 
