Sart Smith-sønn i råvakker natur
Før pressevisningen ble jeg enig med meg sjøl om at "After earth" hadde fått møkka-karakterer på imdb, og følgelig ville den bli slakta av den ukentlige trilling-bursdagen i VG, Dagbladet og Aftenposten. 
Noe måtte gjøres. 
Det måtte kunne gå an å skrive Shyamalans film opp til en femmer.Det var ikke noe problem i det hele tatt. 
Jaden Smith er sart i flere kvadratmil med rå natur. 
Du kan føle ham skjelve. 

Science fiction eventyr 

2013. 
1 time, 40 minutter. 
11 år. 
Regi: M. Night Shyamalan. 
Med: 
Jaden Smith, Will Smith, Sophie Okonedo, Kristofer Hivju, Zoe Kravitz. 

Natur er texture-basert, og ved sin stofflighet overvinner filmen alle teknologiske urimeligheter og amerikanernes post-hippiske militarisme-begeistring. 
M. Night Shyamalan har forstand på naturen. 
Han kan føle dens evige uro, han elsker den kompromissløst og han ser at den lever etter sine egne regler. 

Naturen skaper intensiteten i far-sønn-dramaet "After earth". 
Den er til stede i filmen som en skapning, som en ustyrlig ånd, som en kontinurlig og uutslettelig kraftutfoldelse samtidig som bildene formidler det stofflige på en sånn måte at du kan kjøles av doggen og kjenne den sure lukta av jord. 
Det ble jeg imponert av, og det ble jeg forført av. 
Så får jeg heller godta at framtidige romskips-mennesker med teknikk som overgår Samsung Galaxy IV, faktisk ikke har utviklet relevante våpen mot en barbarisk geléskapning som heter ursa og antakelig er av naken bjørneslekt. 

Starten er så banal at den kunne vært et møte med Aftenpostens miljø-journalistikk. 
Menneskene gjorde jorden ubeboelig, og de måtte flytte utover i verdensrommet. 
Nok et teknologisk paradoks: 
Vitenskapen hadde kommet så langt at den kunne bryte Einsteins lover om befordring, men den klarte ikke å rense atmosfæren for CO2. 
Dette er hva idioten Gore har gjort med USAs evne til å tenke seg om. 

Menneskene flytta til Nova Prime der de marsjerer rundt i Flash Gordon-trikoter og ser sjenerende militære ut. 

Will Smith spiller pappaen til sin virkelige sønn Jaden Smith. 
Gutten er flink, men nervøs. 
Han duger ikke i felten. 
Pappaen er den nye verdens John Wayne, han kan til og med ghoste, som er å usynliggjøre seg ved fravær av frykt. 
Pappaen er en sann psykopat, og gutten skvetter kontinuerlig som en bikkjeskremt katt. 
Han er tynn og skranten som kanelstang og må bevise seg for far sin. 
Rebel with a cause. 

Så detter de ned på jorden fordi romskipet treffer et steinsprang i himmelen. 
Familieutflukten har ikke nødraketter, men en galaktisk nødstråle, og den ligger 10 mil borte fra far og sønn og superpappa har brukket begge beina. 
Gutten må ut i den evakuerte Jorden og lete etter redningen. 
En skjelvende unge fra verdensrommet på en frodig jord der dyra har overtatt det hele, der hvalene vaker i havet og paradoksale monstergribber kaster seg over forsvarsløse sveveskapninger. 
Frosten kommer jevnlig farende og fortryller skogen. 
Lavaen renner uforstyrra fra vulkanen, det er som å bla i en populærvitenskapelig guttebok fra femtitallet, og det funker aldeles fortreffelig. 

Jeg skal ikke røpe detaljene i det som skjer, men de er vakre og spennende. 
Will Smith forsøker å være Gud i himmelen på link fra vraket, men det er guttungen som må klare å bli seg sjøl og makte det umulige i søt framtidsdress. 
Tøff i pyjamas. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
