Pretensiøst fra Sundfør
Tilbake på Piknik i parken. 

KONSERT: 
Den som har fulgt karrieren til Susanne Sundfør lar seg ikke overraske over at hun overrasker. 
Hun er en ekte kunstner i den forstand at hun iscenesetter og kreerer. 
Noen ganger blir det i overkant pretensiøst og pompøst. 
Det tipper over. 
Som på Piknik i parken-festivalen ved Vigelandsmuseet i Oslo fredag kveld. 

Turné 

Sundfør besøker både norske og utenlandske festivaler i sommer. 
Kanskje bør dette showet finslipes før det slippes løs på Europa? 

Denne anmelderen har sett henne live en rekke ganger - første gang var på en konsert under Bergenfest etter debuten i 2007. 
Hver eneste konsert har vært forskjellig på de fleste måter. 

Da hun åpnet den aller første Piknik i parken-festivalen i 2014, satt hun alene bak et piano. 
De siste par åra har hun spilt på Øya og i Oslo Spektrum. 
«En maktdemonstrasjon», skrev jeg da. 
I fjor spilte hun for et skrint Norwegian Wood, en ujevn konsert som ble beskrevet som en «berg-og-dalbane». 

Mørke kapper 

I parken ved Vigelandsmuseet fredag stiller ensemblet på ti i mørke kapper med hette. 
Røyk ligger som et teppe over scenen. 
Det er dystert og dramatisk. 

Utgangspunktet for konserten er det kritikerroste fjorårsalbumet «Music For People In Trouble». 
Det er et fantastisk album, ett av de beste i fjor, men lar det seg overføre til scenen? 
Sikkert, men på festivalscenen fredag kommuniserer både hun og materialet dårlig. 
Du må være veldig glad i Sundfør for å ha fullt utbytte av konserten. 
Hun krever mye av festivallytteren, noen av dem kanskje uten et nært forhold til musikken hennes fra før. 

Uforløst 

Det er tilløp til noe, men så stopper det der. 
Det blir ikke forløst. 
Konserten virker utstrukturert, sjøl om målet sikkert har vært å skape en helhet. 
Det som må ha vært en synth-bass skaper dessuten alt for mye lyd i bunnen, mens bassist Nikolai Hængsle Eilertsen står uvirksom i lange perioder. 

Teater 

Konserten har en form vi kjenner fra bestillingsverk, og er nesten like mye teater og performance. 
Eller er det ei messe? 

Låtene er lange, og det er ikke godt å vite når en slutter og den neste begynner. 
Det er passasjer der det skjer svært lite og pauser, og det hele føles uforløst - sjøl om Sundfør henter fram kassegitaren. 

Nytt liv 

Først etter en snau time, når Sundfør har kastet kappa og glir over i «Delirious» fra «Ten Love Songs» (2015), endrer konserten form. 
Den får et nytt liv. 
Sundfør synger flott. 
Publikum, som har vært svært reservert til nå, våkner og responderer. 
Kanskje skulle de tidlige låtene bygge opp mot dette, men det føles mer som en lang oppvarming. 
Og - det er bare 15-20 minutter igjen av konserten. 
Akkurat der og da funker det. 
Så hvorfor skjer det ikke før? 

Sjøl om det gjerne er den siste delen folk husker best, så blir det for kort tid til å gjenopprette kontakten - og kontrakten - med publikum. 

Formidleren Sundfør er ikke så til stede fredag. 
Jeg håper hun finner tilbake til henne snart. 
