Lar Wergeland gjenoppstå som senmodernist
To av de mest ulike gemytter i norsk lyrikkhistorie finner hverandre i dempet samklang når Jon Fosse lar seg inspirere av Wergelands grenseløse lyrikk. 

I 2011 flyttet Jon Fosse inn i æresboligen Grotten, dette huset Henrik Wergeland fikk bygget i Slottsparken i 1841 og som han senere måtte flytte fra av økonomiske grunner. 
Man kan knapt tenke seg mer ulike poetiske gemytter enn den minimalistiske senmodernisten Fosse og den ekstremt ekspansive og metafordyrkende Wergeland. 
Likevel har Fosse plukket Wergeland ned fra hyllene i Grotten og latt seg inspirere til en diktsamling bygget på Wergeland-brokker. 

I Wergelands tekster har Fosse kommet over det rene overflødighetshorn av inntrykk og metaforisk fantasi. 
Han er en følsom leser som oppholder seg særlig ved de berømte sykeleiediktene fra den seine fasen av forfatterskapet, men også kjærlighetsmotivet fra Wergelands «Poesier», naturbilder og religiøs følelse hentes frem fra romantikken og får modernistisk form. 
Det er havet, døden og kjærligheten mer enn noen gang, men likevel på nytt, friskt. 

Det varierer hvor tett Fosse ligger på forbildet. 
Iblant gjenoppstår innfall fra glemte wergelanddikt nærmest som aforismer: 

Det var som om ein blind fekk syn 

og såg ei stjernes milde lyn 

og, atter blind, i all tid 

ser det same inni seg 

Dette er en fin detalj Fosse har hentet ut fra bildetrengselen i det svært lite omtalte «Ved lieutenant Carl Frederik Busch’s død». 
Her har Fosse pusset og forfinet det som i originalen var skjødesløst henslengt i en lang remse: 

Det var som om en Blind fik Syn, og saae en Stjernes milde Lyn, og, blind igjen, evindeligd og seer den samme inden sig. 

Man oppdager at ofte har Wergeland i sin overflod av inntrykk nærmest skuslet bort inspirerte øyeblikk i småslurvete formuleringer. 
For en som har et visst kjennskap til Wergelands diktning, er det fascinerende hvordan lyriske elementer og enkeltbilder hentes ut av Wergelands voldsomme ordkaskader og gjenoppstår som stille meditasjon hos Fosse. 
Man oppdager Wergeland på nytt. 

«Poesiar» kan også leses som selvstendige dikt uten den romantiske underteksten. 
Da vil man oppdage en fornyet Fosse. 
Det er mulig man kan si at forfatterskapet i forhold til sitt omfang har vært noe begrenset i motiv— og tematikk. 
Også her velger Fosse bort historiske og politiske sider ved originalene og holder seg på mange måter innenfor sin vante motivkrets, men havet er villere, døden mer konkret, det himmelske enda nærmere og kjærligheten, den er endelig sanselig og sexy; som for eksempel i det vare «Ho slumrar» etter Wergelands «Den elsktes slummer». 
For så forskjellige som disse to er, er de likevel begge i høyeste grad sentrallyrikere som aldri blir lei av havet, døden og kjærligheten. 

Fosse kommenterer selv at han er usikker på hvor mye som er Wergeland og hvor mye som er han selv. 
I de mest vellykkede tekstene tror jeg Wergeland selv ville sett en «åndenes forening» her. 
Eksemplene på det er mange. 
Les for eksempel «for eg vil kviskra i ditt øyra» og sammenlikn med Wergelands «Hilsning til Konning Oscar (fra Sygelejet)». 
Flotte er også korte tekster som «Det vantar ikkje syner» og «Min arm er veik», begge inspirert av det monumentale «Paa Sygelejet». 
For den som har arbeidet med Wergelands fantastiske, men buldrende «Ved Carl Johans død», er det umulig å ikke la seg begeistre av følgende enkle perle: 

Å han smiler 

han ser på huset 

der han voks opp 

slik det stod 

då han forlét det som gut 

dei same pærene på trea 

og sjela hans er atter barn 

i det han døyr 

En enkel tekst, men det som er utgangspunktet hos Wergeland, at barndomsminnet fremtrer i dødsøyeblikket, blir hos Fosse den poetiske vendingen som skaper diktet i siste linje. 

Wergeland er og blir Norges suverene poet, men hos ham fosser inspirasjonen ut i et slikt tempo at man blir overveldet, kastet av. 
Med sin motsatte rytme er Fosse likevel en meget god Wergeland-leser som setter ned tempoet, stanser opp og utvider øyeblikkene. 
Allerede tittelen signaliserer at diktene er «etter Henrik Wergeland». 
På det premisset er de lest her. 

Fungerer diktene også uavhengig av Wergeland? 
Jeg tror det, jeg tror dette også er blant den beste poesien Fosse har skrevet, og uansett er det en velkommen fornyelse av forfatterskapet, uten at det på noen måte oppleves som et brudd, for dette er selvsagt til syvende og sist Fosses prosjekt og Fosses tekster. 

Jeg er litt begeistret; denne lille kvittering for husværet er i grunnen et betydelig øyeblikk i norsk litteraturhistorie. 
Jeg går ut fra at Wergelands ånd har tittet Fosse over skulderen mens han nokså dristig skrev «Poesiar». 
Jeg er ganske sikker på at den liker det. 
