Jacobsens magi fortsetter
Magien driver denne boka, ikke som overnaturlighet, men som poetisk skildret inderlighet. 

Nei, magien har på ingen måte forsvunnet fra Roy Jacobsens fortelling om Ingrid fra Barrøy, slik Aftenpostens anmelder mener. 
Slikt handler om øyet som leser, og jeg ble nesten like bergtatt av denne som av forrige bok i trilogien som nå blir oversatt til mange språk. 

I denne tredje og siste boka om Barrøy-folket følger vi Ingrid som legger ut på en slags pilegrimstur på jakt etter mannen som befruktet henne. 

Året er 1946, den russiske soldaten hun stelte da han drev i land fra et forlis, skal gjenfinnes. 
Ingrid binder ungen han ga henne i et klede på magen og ror til fastlandet for å finne «main min». 

Resten av boka er reisen hennes, møter med mennesker underveis, og endelig en erkjennelse som lar henne ta turen hjem igjen med en slags ro. 

Boka er både en poetisk skildring av personlig besettelse og gir glimt inn i menneskers håndtering av krigens utfordringer. 

Jacobsen lar en kar reflektere over at nordmenn nok ikke var så heroiske, og sier mange i 1946 kjente trang til å vaske seg rene: 
«Selv de som hadde utrettet noe, visste at de kunne gjort mer». 

Også Ingrid kjenner trang til å vaske seg ren. 

Det som gjør boka så særegen er skrivemåten, en slags febril fortelling der lite er realistisk, alt er uskarpt og feberhett. 
Her er dessuten knapt med dialog og desto mer referat, «Hun fortalte at», «han sa at»... 

Jacobsen maler med grov pensel og lar oss kun få små direkte opptrinn. 
Ingrid går og går, ungen smiler, de sover her og der under åpen himmel. 
Og de treffer folk som snakker gåtefullt og opptrer som om de bærer på hemmeligheter. 

Dette skjer ikke bare i handlingen, men også i selve setningene, som ved hjelp av et komma kan bevege seg fra det realistiske over i uklare fornemmelser. 

Her er mange usagtheter: 
«Han trakk pusten og så ut som han hadde planer om å uttale alle de ord som finnes i et språk, men ikke en lyd kom over leppene hans». 

Det er sånne formuleringer som gjør Jacobsen så inderlig lesverdig. 
