Plateanmeldelse:Highasakite - «Silent Treatment» 

Skimrende, lys og tusen etasjer høy. 

Glem den fine, men veldig indienorske debuten deres. 
I utlandet er «All That Floats Will Rain» (2012) komprimert til et mer kledelig EP-format. 
Årets oppfølger høres derimot himla internasjonal ut. 

Hvorfor? 
En betimelig parallell er Bel Cantos «Shimmering, Warm And Bright» (1992). 
Fremdeles et av tidenes beste norske album. 
Evnen til å sammenføre verdensmusikk i pentatonisk skala med arktisk popintonasjon er den samme. 
Evnen til å gjøre stadiet mellom drøm og virkelighet til sangbar tekst den samme. 

Ingrid Håvik fremstår som en teknisk bedre og betraktelig mer versatil vokalist enn Anneli Drecker. 
Den krøkkete engelskuttalen er slipt bort til fordel for en tydeligere, vel, «eksotisk» kant. 
Selv om hun er låtskriver og alene på coveret, bærer hun på ingen måte dette alene. 

Hele kvintetten er ufyselig dyktige musikere, med eiendommelige hovedinstrumenter som det bergenske nasjonalinstrumentet zither og ikke minst den forvokste trompeten flugabone. 

Produsent Kåre Chr. Vestrheim leverer studiokvaliteten han alltid pirrer ører med. 
Melodioverskudd og liftoffer lander mykt og føyelig, uavhengig av hvor høyt til værs de flyr. 
Til tross for noen låter som fungerer mest pusterom. 

Til sammen er dette en saliggjørende eksplosjon av klanger, instrumenter og arrangementer der nittitallets åpenhet møter åttitallets låttitler («Darth Vader», «Hiroshima», «Iran») og vår tids produksjonsmuligheter. 

Og det er de helt alene om. 
I alle fall i Norge. 

BESTE LÅT: 
«Iran» 

TOR MARTIN BØE 
