Spillanmeldelse:En knyttneve fra fortiden 

Alt gammelt blir før eller senere nytt igjen. 
Det er duket for retrofest med «Street Fighter IV». 

Trender er først hotte, så er de utdaterte, så blir de latterliggjorte og så er de plutselig hotte igjen. 
Denne loven har nå inntatt slåssespillene med full tyngde. 

Etter at «Street Fighter II» for alvor etablerte slåssegenren i 1991, har jaget etter å tilby noe nytt i et sementert regelsett hatt til dels absurde konsekvenser. 

Det er i det hele tatt tydelig at utviklere av slåssespill sliter med å få stadig nye oppfølgere til å fremstå som friske og interessante. 
Derfor treffer Capcom vanvittig godt når de tar det hele tilbake til start. 

«Street Fighter IV» er som snytt ut av nesa til 1991. 
Det flyter mye bedre, animasjonene er lekrere og grafikken er vakrere, men i spillbarheten går det en direkte link som spenner over 18 år. 

Kampene foregår i 2D og alt dreier seg om lynkjapp bruk av avanserte kampteknikker. 
Her finner du ingen «tag-teams», ingen «soul bars», ingen ødeleggbare miljøer - dette er pur mano-a-mano. 

Det er dessuten ikke et spill som hvem som helst kan kaste seg inn i og kose seg med. 
«Street Fighter IV» har en stupbratt læringskurve, og det er først når man begynner å få kontrollen over de heseblesende slåsskampene at spillets sanne kvaliteter trer frem. 

Dette er altså ikke et slåssespill i «Tekken»-tradisjonen om å være lett å lære og vanskelig å mestre. 
«Street Fighter IV» er vanskelig å mestre, punktum. 

Hvilket begrenser spillets publikum, javisst, men det er både forfriskende og engasjerende å dykke ned i et slåssespill som utelukkende handler om kombo-ferdigheter og reaksjonsevne. 
Selv om kalenderen viser 2009. 

For med den nostalgiske distansen til genrens gryende start, får det hele en udiskutabel eim av retro-kult over seg. 
«Street Fighter IV» er simpelthen rett spill til rett tid. 

Det er sinnssykt vanskelig, men det er også sinnssykt kult. 

Og sinnssykt bra. 

Trailer fra PS3- og 360-spillet Street Fighter IV. 
