Ekstravagant tomhet
Overpyntet , men hul gutteromsfantasi 

Zach Snyder har laget drømmefilmen for gutter som bruker store deler av døgnet til å drepe virtuelle fiender på PCen - og som får all kontakt med det motsatte kjønn tilfredsstilt via samme skjerm. 
Hør barse her: 
Sexy babes i knestrømper og korsett som nedkjemper gigantvikinger i rustning, nazizombier, roboter og de råeste filmdragene du har sett på denne siden av «Ringenes herre». 
Rett i fjeset. 
Hva gir'u meg, hæ? 

Snyder er en regissør med enormt utviklet visuell kløkt, han lager actionscener det både smeller og spruter av. 
«Sucker Punch» avslører imidlertid en gang for alle at han verken er noen historieforteller, eller personinstruktør. 
Spørsmålet er om det i det hele tatt finnes en historie å fortelle her. 
Vel. 
I «Sucker Punch» befinner vi oss på forskjellige bevissthetsnivåer (jeg talte tre) - med utviskede skiller mellom drøm og virkelighet. 
Vi er inne i hodet på ungjenta 

Babydoll som blir sendt på galehus av sin onde stefar, mistenkt for drapet på sin egen søster. 
På galehus er vi imidlertid ikke så veldig lenge - Babydoll rømmer inn i en drømmeverden som jomfru på et bordell (!) eid av mafiaen. 
Da hun tvinges opp til sexydans er det duket for nok et drømmenivå. 
Her møter hun en vismann som serverer «høytravende» livsvisdom av typen «hvis du ikke står for noe, vil du falle for hva som helst» - og ber henne samle fem gjenstander for å vinne friheten tilbake. 

Akkurat som i et dataspill altså - og dette skrinne rammeverket er unnskyldningen for å vise fram fem overdådige actiontablåer - som i bunn og grunn har null relevans til resten. 
De bare er der og ser flotte ut, som ekstravagante musikkvideoer uten dypere mening. 
Den heslige musikkbruken er forresten et eget mørkt kapittel: 
Harry reklamefilmversjoner av Pixies, Eurythmics og The Stooges. 
Ja, selv The Smiths' nydelige suicidale vuggesang «Asleep» må gjennom vulgærkverna! 
Snyder ser ikke ut til å ha noen ambisjoner om å skape identifikasjon - og får heller ingen drahjelp fra stive skuespillere sjanseløse på å gi liv til pappfigurene de har fått utdelt. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
