Med «Phantom Thread» sa Daniel Day Lewis adjø til skuespilleryrket.Han kunne ikke tatt et vakrere farvel. 

Stor skuespillerkunst møter sensuell estetikk i denne delikate kjærlighetshistorien. 

Mystisk, men likevel lett tilgjengelig. 
Glamorøs, og samtidig emosjonell. 
«Phantom Thread» er kostymedrama på sitt beste – og det til tross for at filmen tar for seg en konstellasjon så forslitt at den knapt bør tas i med ildtang. 

Det handler om et mannlig geni og hans unge, kvinnelige muse, og at det fungerer, skyldes dreiningene Paul Thomas Anderson legger inn. 
Om dem skal ikke for mye røpes, men såpass kan sies: 
De peker mot nødvendigheten av overgivelse i et forhold. 

Geniet heter Reynolds Woodcock, en gudbenådet klesdesigner for 50-tallets europeiske sosietetskvinner. 
En sjarmerende gentleman, men ikke nødvendigvis lett å like, selvopptatt og følelsesmessig stengt som han er, nærmest nevrotisk fintfølende, opptatt av å hegne strengt om egne vaner og arbeidsrutiner. 

Dessuten er han konstant omgitt av kvinner han knapt ser som annet enn personer som er der for å tjene ham. 
Kundene, syerskene, og – ikke minst – Cyril, hans allestedsnærværende søster og privatsekretær, tilknappet og reservert, også hun, myndig og stram. 

Når Reynolds møter Alma, en ung servitør, sneier historien så vidt innom «Pygmalion». 
Bortsett fra at hun ikke underlegges språklig og sosial «opplæring». 
Hun har en kropp han anser ideell å forme kjoler etter, hun har en gratie og sjarm han faller for, og evnen til å innordne seg. 
Tror han. 
Eller han forventer det. 
Men han tar feil, og derfra folder kjærlighetshistorien seg ut som et dynamisk vekslende motspill og samspill mellom to høyst ulike personligheter, der nye sider ved dem avdekkes. 

«Phantom Thread» kan gjerne kalles et neddempet, romantisk melodrama med islett av Hitchcock. 
Filmen henter stemning fra Jonny Greenwoods utsøkte musikk, historien krydres med en subtil form for humor som særlig henter næring fra Lesley Manvilles fabelaktig kontrollerte spill i rollen som Cyril. 
Den gis kraft av Andersons foto og regigrep, en flytende, elegant stil som særlig pleier sensuell omgang med målebånd, nål og tråd, med sopp som – i en nøkkelscene – stekes i smør, med kvinnekropper kledd i de lekreste stoffer og kreasjoner. 

Med Anderson selv bak kamera, byr filmen også på visuelle overraskelser. 
Som måten han filmer bilkjøring på britiske landeveier. 
Eller hans tilnærming til trappen i Reynolds store London-leilighet. 
Der andre filmskapere har en utstrakt forkjærlighet for å filme skulpturelle trappeganger ovenfra og ned, filmer Anderson nedenfra og opp, med slående resultat både visuelt og metaforisk; her stiger man bokstavelig talt opp i de øvre, nesten hellige gemakker, til soverom, syrom og prøvesal. 

Vicky Krieps er et funn som Alma. 
Med sitt både gåtefulle og åpne ansikt og nyanserte spill er hun den perfekte match for Daniel Day Lewis. 
Og det sier ikke lite, gitt at Day Lewis her er på sitt mest karismatiske, i en rolle som er som skapt for ham. 
Han har noen ubehagelige skikkelser på CV-en; den mest uforglemmelige er oljemagnaten Plainwiew i hans forrige samarbeid med Anderson – mesterverket «There Will Be Blood». 
Plainwiew og Woodcock deler noen særtrekk, mest påfallende er en dyp ensomhet. 
Men denne gangen har han også et arsenal av komplekse emosjoner å spille på, og han gjør det på mesterlig vis. 

Merkelig nok ble ikke Krieps Oscar-nominert, slik både filmen, Manville, Day Lewis og Anderson ble. 
Bare én fikk den gjeve statuetten – kostymedesigner Mark Bridges, som også fikk en av de fem Oscar-statuettene «The Artist» sopte med seg i 2012. 
Bridges ble dessuten Oscar-nominert for kostymene i Andersons forrige langfilm, «Inherent Vice». 
De var bemerkelsesverdige der, og de er bemerkelsesverdige her; og for moteinteresserte er de grunn god nok til å ta en tur på kino. 

Daniel Day Lewis kunne ikke valgt en mer treffende sorti enn en film som viser de menneskelige og emosjonelle omkostningene ved å hengi seg så totalt til et yrke at verden som sådan, og andre mennesker især, ikke gis plass i tilværelsen. 
Men om det virkelig blir hans siste, gjenstår å se. 
«Phantom Thread» viser til fulle hvilket tap det ville være for skuespillerkunsten. 
Så det er bare å håpe at han ombestemmer seg. 
