Film:Moden for museum 

En tredje runde i museet som blir «levende» etter stengetid. 

Ben Stiller og regissøren Shawn Levy (som er tilbake etter å ha skippet denne «trilogiens» andre og beste film, «Natt på museet 2») har fått mye ut av denne enkle ideen: 

«Natt på museet: 
Gravkammerets hemmelighet» 
(«Night At The Museum: 
Secret Of The Tomb») 

Den vanlige fyren (Stiller) som er nattevakt på museet, The Museum Of Natural History i New York, der dyrene og statuene blir levende etter mørkets frembrudd. 

Stiller – som virker stiv i maska; har han blitt «arbeidet på»? – har sovet seg gjennom de to foregående filmene, og gjør det igjen her. 
Oppsatt, kan det virke som, på å bli vår tids Steve Martin. 
En begavet komiker som gjerne går for lettvinte penger i barnefilmer, mens han drømmer en umulig drøm om å bli «leading man». 

Plotet, for de som måtte undre: 
Den mystiske «tavlen» som gjør nattesprellene mulig, og som ser ut som en iPad fra antikken, begynner å fuske. 
Over havet bærer det, til The British Museum i London, for å prøve å komme til bunns i «mysteriet». 

Med seg på laget, både til London og hjemme, har han sønnen Nick, samt et på papiret imponerende antall kjendisskuespillere. 
Owen Wilson, Steve Coogan, Ricky Gervais, Ben Kingsley, Mickey Rooney i sin siste rolle, Dick Van Dyke og Robin Williams. 
Det rykker litt i hjerterøttene å se sistnevnte. 
Og når vi vet det vi vet, er det vanskelig å ikke føle at han gjør en uvanlig utmattet innsats. 

Disse gjør lite annet for å heve sjekken sin enn å møte opp på jobb. 
Vel, Hugh Jackman anstrenger seg litt, i en kort opptreden som seg selv. 

Men manuset er så dovent at det forventer at han skal respondere på den samme slappe vitsen (noen tror han heter «Huge», hi hi) ikke bare én, men tre ganger. 
Rebel Wilson jobber også hardt som en liksom typisk «breikjefta» britisk berte. 
For hardt. 

Referansene er utdaterte (hvem husker Counting Crows i 2015?), og Stillers dobbeltrolle, som hulemannen Laaa, er bare irriterende. 

Filmen preker om viktigheten av å «lære», men forkynner selv den mest tullete typen humbug. 
Den sentimentale avskjedssekvensen til sist varer gudhjelpe i nesten en halv time. 

Likevel. 
Grei skuring dette, dersom de lover at det er siste gang. 
Det er ikke for mange «familiefilmer» i omløp nå for tiden. 
Folkene bak «Natt på museet» har i alle fall evnet å skru sammen tre filmer som alle er verdt nøyaktig terningkast tre. 
Hattrick i middelmådighet, med andre ord. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
