Om å snakke med de døde
Man skal være varsom med de døde. 
I de fleste samfunn er de kirkens eiendom, men kirken vet ikke riktig hva den skal gjøre med dem, så den ser opp i lufta og plystrer hvis du spør. 

I Peter Jacksons rotete limbo-film «Lovely bones» snakker den oppskaka pappaen Mark Wahlberg nesten med sin døde datter (Saorsie Ronan), mens dattera svever forvirra, men imponert i evigheten som en ryfylking i Tokyo. 
Hun ble myrda av en pedofil nabo med parodiske psykopatbriller (Stanley Tucci), men hun får ikke roen etter døden. 

Smerten ved å miste et barn er ubeskrivelig, og alle som prøvde, mislyktes. 
Men man kan selvfølgelig kompensere smertens inkompetanse ved å skape en udokumentert superverden i det hinsidige. 
Man trenger ikke bry seg om at landskapene likner billige amatørmalerier av enhjørninger og nakne italienere med det ene beinet foran tissen. 
Det hinsidige kan likne et harmonisk Hobbyton eller Hardanger før senterparti-trusselen kom. 
For tiden forbi tiden har ingen sett, og den kan banaliseres uten at opphavsmesteren kommer trekkende med copyrighten sin. 
Vi vet heller ikke hvordan de døde oppfører seg, så jentungen i denne filmen ser ned på oss med et slags lunt, men trist Mor Teresa-smil og blir et eksempelbilde på fantasiløsheten. 
Det er ikke lett å si noe om de døde. 

Mot slutten av filmen etterforsker offerets søster forbrytelsen, og en liten stund er det ganske spennende. 
Spenningen går over. 
Jacksons film demonstrerer det vi allerede vet: 
Ingen skjønnhet hjelper på døden. 
Den er noe dritt. 
