Streep er en Thatcher-mumie
Meryl Streep er blitt en Kristian Valen. 
Hun lager eksotiske imitasjoner. 
Dessuten har ei sutrete engelsk regissør gjort også jerndama til et offer for mannssamfunnet og en uspennende fordeler av tomme politiske fraser. 

”Jernkvinnen”: 
Britisk-fransk biografi-drama. 
2011. 
1 time, 42 minutter. 
7 år. 
Regi: 
Phyllida Lloyd. 
Med: 
Meryl Streep, Jim Broadbent, Alexandra Roach, Susan Brown, Harry Lloyd. 

Åpningen på filmen om Margaret Thatcher gjør at du får ubvehagelige flashbacks til den norske Hamsun-filmen, der en stor manns tuslete forfall ble hovedpoenget i en slags biografisk sadisme. 
Meryl Streep er sminka som i en grøsser-komedie: 
Hun ser ut som en museumsstøvete miks av egyptisk mumie og ond trollkvinne der hun stavrer rundt i butikken og undrer seg over prisen på melk. 

Meryl Streep er blitt en slags Kristian Valen. 
Jobben hennes består ikke lenger i følbart skuespill, men eksotiske imitasjoner. 
Thatcher-skikkelsen er skapt for at man skal si ”For en fantastisk prestasjon av Streep”, mens handlingen halter framover som om en uengasjert tredjeklassing leste en biografi under hyppige strømbrudd. 

Den aldrende politikeren hører at dattera og påpasserne snakker om henne og lever som en isolert monark i et velmenthets-fengsel. 
Samtidig skal vi skjønne at demens-sykdom har gjort henne mistenksom og fiendtlig. 
Skikkelsen er patetisk, men uten sjel. 
Dama hallusinerer fram både død ektemann og fortidas politiker-kolleger, men filmen skildrer det uten sympati, uten innlevelse — og framfor alt, uten noen form for gjenkjennelig intelligens. 
Historien om den gamle Thatcher som tenker på den unge Thatcher er blitt et udeltakende slides-show. 
Innimellom står den yngre versjonen av den surrete dama opp og holder floskeltunge appeller, men bare som samvittighetsfull sitatkunst. 
Megafon-Maggie sa det, og det må med. 

Resultatet er en ubarmhjertig kjedelig film, en film som omskaper en av Englands sterkeste politiske profiler til et sørgelig offer for den herskende klassens kvinnehat. 
Når Thatcher mot slutten blir kasta av det konservative partiet fordi aggresjonen har økt til det smårare, får filmen spredte tilløp til engasjement. 
Men også det politiske dramaet er skildret med en forsiktig og udeltakende avstands-kulde som må ha blitt til ved at filmskaperne bestemte seg for ikke å fornærme noen. 

Maggie Thatcher var en av Europas mest kontroversielle politikere, og det virker nesten som en hevn når hun blir skildret som en åndssløv Miss Marple med heftige anfall av nostalgisk virkelighetsflukt. 

Dama som spiller den unge Maggie (Alexandra Roach) skaper de mest vitale delene av filmen, sjøl om også de ser ut som filmatiske cv-resitasjoner. 
Hun er «Jernkvinnens» hjerte, og Streep burde gjøre noe annet nå. 
Spille leiemorder. 
Spille stripperske. 
Spille Britney Spears. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
