Helen Mirren hadde fortjent en bedre film
Med så mye talent både foran og bak kamera, burde «Vårt livs ferie» blitt en knallgod film. 

Både Donald Sutherland og Helen Mirren hadde fortjent en bedre film. 
Det hadde også John og Ella Spencer, det eldre ekteparet de spiller. 

Som pensjonert lærer i engelsk litteratur er John spesielt opptatt av Ernest Hemingway. 
Men han er også sterkt preget av Alzheimers. 
Ella er heller ikke frisk. 
Til de voksne barnas fortvilelse legger de likevel – eller nettopp derfor – ut på sitt livs siste ferie, i en bobil omtrent like aldrende som dem selv. 
Målet er å kjøre fra Massachusetts til Florida og Key West, der Hemingway i sin tid bodde. 

Vi får altså en landeveisfilm med alle tildragelsene sjangeren krever, her ofte frembrakt av Johns hukommelsessvikt. 
Alt ved sujettet roper bittersøt sjarm og mangslungen livserfaring, og innimellom pipler vemod og vidd frem i ørsmå doser. 
Men jevnt over blir historiefortellingen bare stående og spinne, uten å tilføre tematikken noe nytt eller originalt eller noe som berører. 

Hva som har gått galt, er bortimot et mysterium, gitt alt talentet som er ute og går. 
De erfarne skuespillerne gjør ikke skam på seg, særlig Sutherland får med gutteaktig sjarm godt frem den engasjerte foreleseren og stilige mannen han en gang var. 

Noe av miseren kan skyldes at Michael Zadoorians opprinnelige roman er blitt film ved hjelp av fire ulike manusforfattere. 
Noe kan skyldes at dette er italienske Paolo Virzis første film i USA, der han muligens har mistet en del av sin kunstneriske frihet og kanskje heller ikke har kultur og særegenheter like mye under huden. 
Vi snakker tross alt om mannen som skrev og regisserte utmerkede filmer som «Menneskelig kapital» (2013) og «En smak av lykke», som gikk på norske kinoer i fjor sommer. 

Enda merkeligere er det at filmen er fotografert av Luca Bigazzi, som sto bak kamera i Paolo Sorrentinos praktverk «Den store skjønnheten», «Youth» og HBO-serien «The Young Pope», samt nydelige «Sicilian Ghost Story». 

Det kan synes som om filmen er klippet sønder og sammen, for i «Vårt livs ferie» mangler Bigazzis fotografiske avtrykk totalt. 
Visuelt er filmen kjedelig og flat, med nærbilder så tette og sammenklemte at Ella og John i støytene knapt får luft å puste i, og med et kamera som vingler uten kunstnerisk mening og mål. 

Det finnes mange sterke, gode filmer om å leve med Alzheimers. 
Vi har blant annet Bille Augusts «En sang for Martin» og Richard Eyres «Iris», Sarah Polleys «Away From her», koreanske Chang-dong Lees «Poesi» og «Still Alice», som ga Julianne Moore en Oscar i 2015. 
Sammenlignet med dem er «Vårt livs ferie» en halvhjertet øvelse som aldri finner riktig tone eller rett balanse, og som aldri kjennes ekte eller relevant. 

Filmen frir til et voksent publikum som har erfart hva et langt samliv kan inneholde av sorg og glede, og som vet hva som kan ligge foran dem av sykdom og tap. 
Også de hadde fortjent en mye bedre film. 
