Bob Dylan:Nobelprisen? 
Hvem bryr seg? 

Dylan fortsetter uanfektet å bla i den amerikanske sangboka. 

Bob Dylan: 
"Triplicate" (Columbia/Sony) 

Andre ville kanskje fulgt opp Nobelprisen i litteratur med å skrive noe betydningsfullt. 
I hvert fall forsøkt på det. 
Men Dylan er Dylan. 
Han går sine egne veier, og denne gang går han dem ekstra langt. 

Mens de to forrige albumene hans var sentrert rundt sanger gjort kjent av Frank Sinatra, har han nå plukket ut nye 30 sanger fra den samme, amerikanske sangboka. 
Disse har han fordelt på tre plater, med egne titler: 
"Til the sun goes down", "Devil dolls" og "Comin' home late". 

Så godt som alle er tidligere innspilt av Sinatra. 
Om ikke alle. 
Denne gangen orker jeg ikke å sjekke. 
Det er vakkert utført, og Dylan sier at han koser seg i studio. 
Likevel går det en grense et sted. 
22 sanger var nok. 
30 til er overkill de luxe med sukker og fløte på. 

Dylan har alltid likt fortiden. 
Dette er sanger fra tiden før samme mann skrev melodi og tekst, før singer/songwriter-begrepet. 
Før Dylan selv, med andre ord. 

Samtlige sanger her er skrevet av to eller tre personer. 
Et unntak er den klassiske filmsangen "As time goes by", som Herman Hupfeld klarte å klore ned alene. 
Pluss "How deep is the ocean" av Irving Berlin og "It's funny to everyone but me" av Jack Lawrence. 

Gjengangeren underveis med sju melodier er Jimmy Van Heusen, som også var representert sist. 
Han ble døpt Edward Chester Babcock i Syracuse i New York i 1913 og døde i California i 1990, 77 år gammel. 
Van Heusen tilhørte Tin Pan Alley-miljøet i New York, en gruppe låtskrivere og musikkforleggere som dominerte amerikansk musikkbransje på første halvdel av 1900-tallet. 

Van Heusen fikk hele fire Oscar for beste originale sang, ingen av dem med her. 
Han samarbeidet med ulike tekstforfattere, og en av de fineste her er "September of my years" med Sammy Chan. 

Dylan starter med "I guess I'll have to change my plans" av Howard Dietz og Arthur Schwartz, og han avslutter drøyt halvannen time senere med "Why was I born" av Oscar Hammerstein II og Jerome Kern. 

Prisen for beste tittel går til "There's a flaw in my flue" av Johnny Burke og Jimmy Van Heusen, mens "P. 
S. 
I love you" av Johnny Mercer og Gordon Jenkins med sine 4 minutter og 17 sekunder er albumets lengste. 

Det er slikt man blir sittende og filosofere over, på et tidspunkt der de melankolske sangene om tapt kjærlighet og tapte sjanser begynner å gli sammen. 
De 32 minuttene på plate tre føles mye lengre enn de 32 på plate én og to. 

Det er ingen ting som vekker oss opp. 
Det eneste sprellet Dylan gjør, er at han i stor grad velger sanger som få husker lenger. 

Han produserer platen selv under Jack Frost-aliaset, og han har samlet turnébandet i Capitol Studios Hollywood. 
Ingen eksterne produsenter med nye impulser, ingen musikere som kan tilføre noe ekstra. 

Dylan viser at han har en flott stemme skjult under hesheten, og bandet følger kompetent og stillferdig etter. 
Mens "I guess I'll have to change my plans" har friske blåsere, er det i overkant mange av kuttene som støtter seg på gitarklimpring. 

Men kanskje, og bare kanskje, er denne trippelutgivelsen hans måte å få sangene ut av systemet for å rydde plass til nye ting. 
Det er gått fem år siden han ga ut "Tempest" med egne ting, og det burde være på tide med noe annet en arkivarbeid. 

Beste spor: 
"I guess I'll have to change my plans", "September of my years", "This nearly was mine", "P. 
S. I love you". 
