Adams' prakt
For første gang på lenge er det deilig å høre en ny Ryan Adams-plate igjen. 

Tre år er gått siden Ryan Adams ga ut noe nytt. 
Er det noen som har savnet ham? 

Ikke for å være frekk, men altcountryens store helt har undergravd sitt gode navn i årevis. 
Etter å ha gått solo i 2000, ga han ut 13 album på elleve år. 
Det første, «Heartbreaker», var fantastisk og det neste, «Gold», sabla bra. 

Siden gikk det nedover. 
De siste tolv årene har man bare sett korte glimt av det nivået Adams holdt, alene og med Whiskeytown, rundt årtusenskiftet. 
Jo da, han laget noen knallåter iblant og satt sammen et sterkt backingband, The Cardinals. 
Likevel var album etter album skjemt/skjemte av fikse ideer, konturløst fyllmateriale eller usjarmerende sutring. 

Til slutt gikk han trøtt selv, også. 

I januar 2009, etter å ha fått problemer med hørselen, sluttet Adams i The Cardinals og sa farvel til musikkindustrien. 
Han giftet seg, men klarte ikke å holde seg unna gitaren. 
Hørselen må ha kommet seg også, for høsten 2011 var Adams tilbake med lovende «Ashes & Fire». 
Til tider svulstig og balladetung, men med bedre enkeltlåter enn man hadde hørt fra Adams på lenge. 

Pausen hadde gjort ham godt. 
Og denne gang har han vært borte enda litt lenger. 
Kanskje den nye platen er enda litt bedre? 

Ja, den er det. 
Vurderer du å gi mannen en sjanse igjen, så er dette rette anledningen. 

Åpningslåten «Gimme Something Good» setter listen høyt. 
Orgelet, det kvasse gitarriffet og den seige grooven skaper sterke assosiasjoner til Rolling Stones på 80-tallet, før sangen blomstrer ut i et tydelig og umiddelbart refreng. 
Neste spor, «Kim», er enda sterkere. 
Både lydbildet, melodien og det såre savnet kunne glidd fint inn på «Heartbreaker». 

Igjen er det også noe Stones-aktig over gitarene. 
I det hele tatt er det mye klassiske rocketakter på platen, som om Adams har forvillet seg inn på de samme nærradioene som fremdeles spiller navnebroren Bryan. 
Det er ikke det dummeste han kunne gjort. 

Både «Trouble» og «I Just Might» kanaliserer Bruce Springsteen — den ene fremoverlent og muskuløs, den andre dyster og intens. 
«Stay With Me» ligger nærmere Tom Petty og «Shadows» tenderer mot U2, mens dempede kassegitarer driver den fine «Am I Safe» et godt stykke inn i vestkystrocken. 

Referansene sitter løst, altså, men låter ikke påtatt. 
Dessuten sitter refrengene enda løsere, det er flere låter her som kunne gjort seg på nevnte nærradio. 

For en gangs skyld nøyer han seg også med én eneste sakteflytende ballade, pene og besnærende «My Wrecking Ball». 
Enda finere er imidlertid den dempede avslutningslåten, «Let Go», som igjen gir assosiasjoner til de første soloplatene. 
Ikke verst for en artist det lenge var lettere å avskrive enn å virkelig lytte til. 

Fordi det var denne versjonen av Ryan Adams vi savnet. 
