Disse kunstnerne gjør som de vil - og de gjør det godt!
UTSTILLING: 
Midt i Stavanger kan vi se noe av beste fra den unge kunstscenen i London. 

Galleri Opdahl: 
Lived In. 
10 kunstnere fra London. 
T.o.m. 14. jan. 

At London er en av verdens store kunstmetropoler, vises ikke bare gjennom flotte og kunstfaglig viktige utstillinger i byens kunstmuseer, men også i kvaliteten på kunstakademi og kunsthøyskoler, gallerier og mange viktige kunstnernettverk. 
De siste ligger ofte litt under horisonten, om du vil orientere deg i samtidskunsten, for det er vanskelig for unge, ennå ikke helt etablerte kunstnere å slippe til i de prestisjegivende galleriene. 

Det er dette Rebecca Ackroyd, selv billedkunstner, sist sett i den bemerkelsesverdige utstillingen hun viste i Galleri Opdahl i september i år, nå gjør noe med, i samme galleri: 
Som kurator for utstillingen «Lived In», løfter hun fram ti kunstnerkolleger fra den unge londonske kunstscenen. 

Det er en sterk og flott utstilling, full av visuell og innholdsmessig energi. 
Den viser at noe av det beste av dagens unge kunst fortsatt makter å kombinere en konseptuell orientering med sterk bruk av materialer. 
Deler av konseptkunsten virker noen ganger anemisk, der den skyr bindinger til materie og objekt, og derfor ofte lider av materialtretthet. 
Men ikke her. 

Minnet fortrenges 

I en klar konseptuell retning går Ben Burgis & Ksenia Pedan i sin installasjon «CEFTHAUL 4.» 
På hyller er plassert gamle gjenstander – slitte, støvete, forvridde, kasserte – en slags kjellerfunn, hensatte ruiner av et samfunn som ellers kan virke glatt og friksjonsløst. 
Noen av tingene er bearbeidet av kunstnerne, uten at det hjelper, om vi ser etter bruksfunksjon eller klassisk estetisk form. 

Vi ser inn i samfunnets underbevissthet, hvor for lengst fortrengte minner er stuet sammen: en mørk kjellerbod full av uønsket materiale – tolk det gjerne i en politisk kontekst, om du vil. 

Denne skittenrealismen, som jo er helt konkret men også metaforisk, er og til stede i to materialbilder av Nicholas Cheveldave: collager av fotofragmenter, skriblerier, papir og annet materiale, skapt i Kurt Schwitters ukonvensjonelle, poetisk-materielle ånd, forteller flertydige historier om aggresjon, glede, hemninger og frihet i en slags neo-punkete stil hvor alt er sidestilt, intet har forrang. 

Denne friheten i forhold til tradisjonelle konvensjoner i billedkunsten finner vi i hele utstillingen. 
Dette er kunstnere som gjør hva de vil, og de gjør det godt! 

Perlen skinner 

Nederst på veggene, unnselig, nærmest til å overse, har Natalie Dray festet sine seks små objekter kalt «Dry Lining». 
De kan se ut som baksiden av noe elektrisk utstyr, men de er farget lysrosa og tjener ingen praktisk funksjon. 

Denne absurde, lett fetisjerte intervensjonen i rommet befinner seg i arven etter surrealismen, og her kan vi også plassere Cècile B. Evans’ video «How happy a thing can be», som på subtilt vis blander film av interiør, landskap og byscener med animasjonselementer, og som lar mennesker og enkle ting (en saks, en kam) dele eller bytte identitet, til et suggererende lydspor. 
En perle av et videoarbeid. 

Jeg kunne være fristet til å kalle mye av denne kunsten metafysisk. 
Ikke i en tradisjonell åndelig eller religiøs forstand, men i forlengelsen av Giorgio de Chiricos nå hundre år gamle malerier – denne underlige fremmedgjøringen, ladingen av tilsynelatende hverdagslige ting med en mening som hele tiden unnviker. 

Andrew Mealors veggskulptur «Untitled», laget bl.a. av tekstil, sement, kunstharpiks og mynter, er et slikt metafysisk objekt, der det kan se ut som et utspent dyreskinn, men likevel ikke, fordi materialkombinasjonen virker absurd. 

Sebastian Jeffords installasjon «Terra Nullius» er et annet; en sluttet form med gjennomsiktige vegger inneholder ubrukelig skrap og kaster en malt, ullen, død skygge i rommet. 
Illevarslende, uhellsvangert, som de skremmende skyggene vi ser i de Chiricos malerier. 
En felle, kanskje, med en tittel som viser til den gamle romerretten: land som ikke tilhører noen, som ikke er underlagt et statlig herredømme. 
Her aner jeg et anarkistisk element, en ironisk kommentar til forestillingen om kunstens uavhengighet, kanskje også en indirekte kommentar til debatten om brexit. 

Månen visner 

Og så samler Victoria Adam trådene i utstillingen, og deltakernes frie holdning til materialbruk og uttrykk, i veggskulpturen «Luna (must sours, grafts wither)». 
En poetisk vakker materialbruk (bl.a. roseblad, havre og smykkefragmenter) punkteres med henvisninger både til plantepoding og vevtransplantasjon som visner hen, og til at det som føles essensielt, vil surne og miste sin betydning. 

Som her: månen, en flittig brukt metafor i billedkunst og litteratur. 
Utstillingens tittel, «Lived In», antyder en verden som bebos, som vi lever i, men også en verden som virker slitt – nedslitt, utslitt Månen lyser ennå, men synger nok på siste verset, mens vi fortsatt kan skimte ruinene av en sivilisasjon som var. 
