BOK:Fortellerfesten fortsetter 

BOK: 
Stig Aasviks velmodulerte stemme bærer gjennom hele blandakoret, midt i sin tid og litteratur. 

Stig Aasvik: 
Ordføreren i Oslo. 
Roman. 
334 sider. 
Cappelen Damm. 

Stig Aasviks (1970, debut 2004) siste roman fortsetter der fjorårets sluttet. 
Mens «Lofotveggen» på nåtidsplanet handlet om den arbeidsløse forfatteren Stig Aasviks dager på jobbsøkerkurs i regi av Nav, er overflatehistorien som holder «Ordføreren i Oslo» sammen, et oppfølgingskurs som skal motivere og dyktiggjøre kursdeltakeren i å selge seg inn hos en arbeidsgiver. 

I den forrige romanen var fortelleren/Jeg/Aasvik en av mange i et klasserom, her blir han coachet av en egen lærer. 
Det kan ikke lykkes, samme hvor kjekk og grei, velmennende og overbærende den kvinnelige coachen er, for utover en fast inntekt og den tryggheten det genererer, vil han ikke ha noe med arbeidslivet å bestille. 
Han vil lese og skrive (det gjør han uten opphold), være sammen med kjæresten og sønnen, sykle, trene, leve sunt, spille fotball (han er på forfatterlandslaget), trene sønnen og yngre lag, sitte på kafe (her blir drukket kaffe og kjøpt småmat romanen igjennom). 
Men uten kursoppmøte, ingen Nav-penger. 

Det er ikke mulig forarget å avfeie romanens fortellende Jeg med et fordømmende «naver». 
For han er en sosial og politisk ressurs, i uopphørlig aktivitet, i bøker og sammen med andre, ved skrivebordet – det er forfatter han er, uten at det går an å leve av det. 
Sånn sett konkretiserer «Ordføreren i Oslo» det absurde i at «alle» kan leve av det litterære system (forlagsfolk, konsulenter, boktrykkere, skogeiere, papirprodusenter, sjåfører, bokhandlere, bibliotekarer, journalister, en og annen kulturminister) så nær som de fleste som skriver bøkene. 

Mener man noe med å ta vare på «norsk kultur» (leser noen lenger Ibsen og Kielland, skiløperforfatterne Nansen og Amundsen, flåtedriftekaren Heyerdahl, er Fløgstad, Solstad og Kjærstad fortsatt viktige «stader»?), så er Aasviks eruptive romaner obligatorisk leser: 
Han finsteller nå sin form (de tre siste romanene av ham, som jeg har lest, er skrevet i én sammenhengende bevissthetsstrøm, i én kompakt tekstmasse uten avsnitt og innrykk, og han fyller teksten med mennesker vi kjenner - Per Fugelli, Laila Goody, Eirik Bø i Pelikanen for å ta noen lokale.) 

Aasvik suser frydefullt avgårde med gassen i bånn og kløtsjen inne, «hopper og spretter fra emne til emne» (191), nesten dilerisk - og med all tekst under kontroll. 
