Briljant Andsnes i løfterik sesongåpning av Oslo-Filharmonien
Russisk program med poenger og utfordringer. 

Det er slutt på de tider da symfoniorkestrene bare spiller i sine vante konsertsaler. 
Oslo Filharmoniske 
Orkester har tidligere i måneden hatt tre vellykkede utekonserter for tusenvis av mennesker på Øya-festivalen, ved Mjøsa og på Slottsplassen. 
Det å bringe symfonisk musikk ut til et større publikum er utvilsomt en bra tanke, og det gjøres mer og mer i de byene der slike ensembler finnes. 
Onsdag kveld var det duket for sesongpremiere innendørs i Oslo Konserthus. 

En av verdens fremste musikkfestivaler - The BBC Proms i London - har invitert Oslo-Filharmonien til å gi konsert i selveste Royal Albert Hall på tirsdag neste uke. 
Da er det en god idé å ha noen konserter i Norge før verdenspressen kvesser penner og kniver. 

Rachmaninov og Stravinskij er russiske komponister, men de flyttet til andre land (bl.a. Frankrike og USA) og etablerte noe kosmopolitisk og universelt i musikken sin. 
Den russiske folkesjelen ligger fast, men det er mye mer der også. 

Klaver med briljans og kraft 

Rachmaninovs 4. 
Klaverkonsert er litt rar og spilles sjelden. 
Kantete i form og melodi, og uten de fengende temaene og briljante løp vi kjenner fra Klaverkonsert nr 2 og 3. 

Likevel, under de stive ytterveggene i komposisjonen ligger det både poesi og undring på lur. 

Dirigent Vasily Petrenko var flink til å få orkesteret til å være både tydelig, gjennomsiktig og beholde det polyfone i lydbildet (at alle stemmer høres). 

Solist Leif Ove Andsnes spilte klaverstemmen med briljans og kraft, likevel hadde jeg en følelse at han holdt igjen det emosjonelle i musikken noen steder for å lage en bredere palett og opplevelse. 
Slik sett fungerte det bra, sistesatsen tok virkelig fyr, og avslutningen var briljant og artig. 

Andsnes skal ha stor honnør for å gå utenfor allfarvei når han velger Rachmaninovs praktisk talt ukjente klaverkonsert. 
Spenningen ligger utenpå verket i mange lag, med en komponist som er påvirket av amerikansk kultur og jazz, samt trangen hans til å tviholde på en romantisk estetikk i en moderne tid. 
"Less is more" og "Cold is warm" er derfor fascinerende innfallsporter når denne musikken skal fortolkes. 
Stort bifall og Andsnes avleverte Sibelius' "Romanse" som ekstranummer. 

Petrenko grundig og effektiv 

Suiten fra balletten "Ildfuglen" av Igor Stravinskij er blitt en klassiker i sin sjanger allerede, selv om musikken kanskje er mer et show-stykke enn virkelig dyp musikk som Mahler eller Brahms byr på. 
Ikke noe galt i det, den klassiske musikken trenger også sine "hits" som går hjem hos de fleste. 

Vasily Petrenko fremstår som grundig og effektiv når han pensler ut "Ildfuglen" med alle rytmiske innfall og klanglige kaskader fra komponisten. 

Presisjonen i orkesteret var noen steder ikke helt fastskrudd, men dette vil gå seg til når musikerne blir varme i trøyen. 
Soloinnslagene hos konsertmester, bratsj, cello og treblåsere var forbilledlige, og solofagotten er en sjelden musiker som gir mye av seg selv og musiserer fremragende. 

Stravinskij har selv dirigert dette verket i et berømt filmopptak. 
Det er interessant at komponisten gjør avslutningens 7/4-rytme vesentlig kaldere med korte noter, enn den mer romantiske versjonen som Petrenko og mange andre dirigenter har tradisjon for å gjøre. 
Musikken tåler ulike tolkninger, men jeg synes den lodder dypere når også kalde og rare anskuelser får plass, ikke bare bravur og action. 

Oslo Filharmoniske 
Orkester med sjefsdirigent Vasily Petrenko fremstår med veldig sterke musikere og sikre solister. 
De utgjør rett og slett et formidabelt musikalsk kollektiv. 
Med fokus på presisjon og finpuss på ensartete detaljer, hører jeg at potensialet til å løfte spillet til et svært høyt nivå er til stede. 

Oslo Filharmoniske Orkester har definitivt noe i Royal Albert Hall å gjøre. 
De har vært der før. 
