«De fleste vet nok at man bør gjøre sitt ytterste, også det man frykter, når et barn ber om hjelp.»
Personlig om oppvekst med alkoholisert mor, som fortelles med vidsyn og nyanser. 

«Hvem har sett hva? 
Hvorfor foretok de seg ikke noe?» 

Disse to spørsmålene stiller forfatter Anne Bitsch et sted i boken, og etter endt lesning sitter man igjen og lurer på det samme. 
Hvorfor grep ingen inn og hjalp Anne Bitsch, og hvor mange barn blir utsatt for noe lignende? 

En stor del av drivkraften i denne sjeldent velkomponerte boken er å undersøke hva som gikk galt. 

Bokens nåtid er høsten 2016, der forfatteren reiser tilbake til barndommens Danmark. 
Det gjør hun for å oppsøke de som burde sett noe. 
I boken konfronterer hun dem med spørsmålet: 
Hvorfor foretok du deg ingenting? 
Boken gjengir disse samtalene samt hvilke refleksjoner Bitsch gjør seg til deres svar. 

Ansvarsfraskrivelsen er massiv og deprimerende, men enkelte mennesker lyser opp, med mot og vilje til å ta ansvar. 

Anne Bitsch vokste opp hos en alkoholisert mor som på alle måter fremstår som en uskikket omsorgsperson. 
Moren døde i 2007, 58 år gammel, noen og førti kilo tung, og boken innledes med en intens og levende skildring av begravelsen hennes. 
Leseren forstår fort at Kamma, som moren heter, har forvoldt mye smerte i eget og andres liv. 

I «Går du nå, er du ikke lenger min datter» veksler Bitsch på en fruktbar måte mellom levende, litterære skildringer og mer analytiske og reflekterende partier. 
Det gjør at leseren kan følge oppveksten sett fra barnets perspektiv parallelt med at Bitsch setter sine opplevelser inn i en større sammenheng. 

Gjennom brev, bilder og andre etterlatte papirer skriver hun frem en mor som var politisk engasjert og aktiv på ytre venstreside. 
Moren studerte på 70-tallet, og ble gravid med Bitsch med en gift mann i -78. 

Moren ser ut til å ha hatt et problematisk forhold til alkohol ganske tidlig, og Bitsch spør seg hvorfor ingen la merke til det. 

Det som gjør denne boken til langt mer enn hårreisende dokumentasjon på sviktende omsorg, er at Bitsch styrer unna enkle årsaksforklaringer. 
På en grundig måte diskuterer Bitsch, som også er forsker, ulike faktorer som kan ha spilt inn. 

Det ene er selvsagt studenttid, spesielt det opposisjonelle 70-tallet hvor løssluppen omgang med alkohol var naturlig. 
Bitsch trekker også frem morens personlighet, og et humør som svingte mer enn godt var. 
Så sent som i 2001 ble moren diagnostisert som manisk-depressiv, hun brukte altså alkohol som selvmedisinering. 

En annen faktor forfatteren trekker frem er den klassereisen moren gjorde da hun ble student og akademiker. 
Alkoholikere fra middel- og overklassen er atypiske i forhold til de stereotypiske forestillinger vi har om forsofne drankere på parkbenker. 
Morens alkoholisme ble skjult av klassetilhørighet. 

I «Går du nå, er du ikke lenger min datter» forteller Anne Bitsch at hun faktisk forsøkte å få hjelp etter hvert. 
Og mange av samtalene hun har med mennesker som burde grepet inn, er hjerteskjærende lesning. 

Det var en annen tid, sier noen. 
Andre sier at man ikke visste. 
Den mest oppskakende samtalen har Bitsch med sin tidligere lærer på ungdomsskolen. 
I samtalen kommer det frem at Bitsch’ mor ringte og truet skolen med represalier dersom de foretok seg noe, og at saken deretter ble lagt død. 
En alkoholisert, voldelig og kontrollerende mor fikk altså viljen sin gjennom telefontrusler. 
Dette er bare en av mange hendelser som vitner om at forfatteren ble utsatt for omfattende systemsvikt. 

Boken handler også om at Anne Bitsch ble utsatt for incest, og hvordan omgivelsene reagerte da hun fortalte om hendelsene. 
Bitsch ble mistenkeliggjort og overgrepene bagatellisert. 
Det er lite lystig lesning. 

«Går du nå, er du ikke lenger min datter» er en velskrevet bok og en viktig påminnelse til deg og meg om å gripe inn når barn åpenbart lider: 
«Hvis man tillater seg å kjenne etter, vet nok de fleste at man bør gjøre sitt ytterste, også det man frykter, når et barn ber om hjelp.» 
Ta ordene som en oppfordring. 
