Gregg Allman:«Low Country Blues» 

(Rounder / Universal) 

Høyst trolig årets ypperste i sin sjanger. 
Dette er T-Bone Burnetts fineste produksjonsjobb til nå. 
Der han tidligere har fremstått som museumsvokter og / eller jålebukk, har han gitt Gregg Allman en «make-over» som tar utgangspunkt i Bob Dylans nyere produksjoner for seg selv. 
Et band som spiller «live» i studio, markant instrumentseparasjon (piano langt til venstre, gitar til høyre - ekkoet av den i midten). 

Selv rytmeseksjonen låter som Bobs, der den ruller og shuffler så elegant av sted. 
«Low Country Blues» er tung. 
Men den ånder fritt. 

Allman har åpenbart forstått verdien av Burnetts velsignelse, og konsentrerer seg hardt nok til å begå sitt beste soloalbum siden debuten «Laid Back» fra 1973. 
Han hjelpes i umåtelig stor grad av Doyle Bramhall IIs gitarspill og Mac «Dr. John» Rebennacks formidabelt nytelsesverdige pianospill. 

Bruken av blåsere og gospelkor er en studie i utmerket smak. 
Materialet er hentet fra bluesbunken merket «ikke oppbrukt ennå». 
«Low Country Blues» er overveiende urban, Bobby «Blue» Bland-style, og vil få festivalarrangører til å dåne av begeistring. 

BESTE LÅT: 
«Devil Got My Woman» MORTEN STÅLE NILSEN 
