Æsj, Houston, vi har fortsatt et problem
Whitney dreper alle ideer om at levd liv gir stor kunst i sitt comeback. 

ALBUM: 
La oss først si det alle uansett vet: 
Whitney Houston er et vrak. 
Et vakkert, vakkert vrak, som endelig, etter mange år med rus- og ekteskapsproblemer, har klart å dra seg opp etter skulderputene og inn i studio. 

Akkurat hvor ille hun har hatt det, får vi ikke vite før hun 14. september, på Oprah, selvfølgelig, gjør sitt første tv-intervju på sju år. 
Så la oss i stedet konsentrere oss om comebackskiva «I Look to You» og forskjellen på musikken før og etter Bobby Brown. 

Og for guds skyld glemme åra imellom. 

Jomfruelig 

Før Bobby var Whitney selve personifiseringen av den amerikanske drømmen. 

Hun var talentfull, nydelig og jomfruelig da hun i 1987 ble den første kvinnen som raste inn på toppen av Billboard-lista med andrealbumet «Whitney». 
Hemmeligheten, det som var selve Whitney-koden i de åra hun var på topp, var å aldri bli for personlig. 

Vokalen rakk over fem oktaver og hun hørtes ut som om hun hadde det sabla gøy hver gang hun traff den høye C. 
Men låtene handlet aldri om Whitney, de handlet om deg og meg, mannen i gata, dama på Rimi og jenta som akkurat nå venter på at barflørten fra lørdag skal ringe. 

Denne allmenngyldigheten, dette fraværet av klamhet, var det som gjorde henne folkelig. 
Det var det som gjorde henne pop framfor r&b.; 
Hun var ikke svart. 
Hun var ikke hvit. 
Hun var Whitney. 

Hva med sjela? 

Men i dag, når Whitney nå forsøker å reprodusere sitt eget åttitallsbilde med alt som kan krype og gå av superprodusenter, er det akkurat denne distansen som er comebackalbumets største problem. 

Vokalen er fortsatt formidabel, selv om den har blitt rusten og hes. 
Singelen «Million Dollar Bill» (som er skrevet av Alicia Keys) har en nesten no wave-aktig bassgang og et jublende refreng som sitter like effektivt som hårsprayen Elnett på hjernen. 
Andresporet «Nothing But Love» gjør for Whitney det «Believe» gjorde for Cher: 
Dypper henne med hodet først ned i en fondue av poprytmisk tidsriktighet. 

Men samtidig er det umulig å penetrere det perfeksjonistiske og personlighetsløse pleksiglasset som omringer alt fra vokal til produksjon. 

Etter det dama har vært gjennom, må det være greit å forvente litt sjel, litt soul, men selv når hun synger at hun «thought it would be the end of me» på Diane Warren-/David Foster-samarbeidet «I Didn't Know My Own Strength», høres det ut som om hun synger om noen andres følelser. 

Det er så man får lyst til å si det med Mr. Miyagi i «Karate Kid»: 
«Wax on, wax off». 
