Stjerneskuddet er kommet for å bli
Sigrid innfridde foran et stort Øya-publikum. 

Solen har endelig funnet veien til Tøyenparken, og det er blide tilskuere som står klare for å motta Sigrid. 
Et svært godt oppmøte, som presser kapasiteten til den mellomstore scenen. 

Du har sikkert hørt historien allerede: et ungt talent som fikk platekontrakt da hun var 17, men som ville gjøre ferdig videregående først. 

Singelen «Don't kill my vibe» kom tidlig i år og overtok raskt de fleste radiostasjoner og spillelister (i det minste for de popinteresserte). 

Siden den tid er det kommet et par nye låter, men det er fremdeles en artist i starten av karrièren som rusler blidt ut på scenen. 

Danset og koste seg på scenen 

Synthen svømmer utover det solfylte gresset, og «Go to War» setter i gang med en tung bass som presser seg gjennom folkemengden. 

Lydbildet er godt – ingen lyder er for skarpe, ingenting forsvinner. 

Sigrid selv danser rundt og koser seg virkelig på scenen. 
Hun følger kontant opp med populære «Plot twist», og stemningen er satt. 
Hun får selvfølgelig svært god respons. 

Sigrids særegne stemme bærer låtene 

20-åringen fra Ålesund har allerede klart å finne sin sound i en sjanger med mange om benet. 
Det er snakk om synthpop med innslag av RnB-rytmer; ikke den mest originale sjangeren, men hun gjør den godt. 

Med på laget har hun to synthmennesker, trommis og korist. 
Det ene synthmennesket drar frem en bass nå og da for å gi mer punch. 

Men det er Sigrids særegne, sterke stemme som virkelig bærer låtene. 
Hun er entusiastisk i fremførelsen og ikke redd for å gi alt. 

Selv om ikke alle låtene er like kjente, holder hun på tilskuerne. 

Det føles nesten som om hun er lenger i karrièren enn hva hun faktisk er, som om man ser på en erfaren artist som har vært i gamet i årevis. 
Ikke minst føles det ekte. 

Les flere anmeldelser fra Øya 2017: 

Fikk tidvis skravlete publikum til å lytte 

Noen låter stikker seg ekstra ut, kanskje mest fordi jeg har hørt dem før. 

Pianoballaden «Dynamite», for eksempel, hvor det kun er Sigrid og et synthmenneske på scenen. 
Det er en låt hvor stemmen hennes virkelig blir lagt bar, og man hører nyansene i fremførelsen. 

Hun legger mye følelser i det, uten å miste den fine uhøytideligheten som preger konserten. 

«Fake friends» slår også godt an. 
En flott låt med et medrivende refreng som skaper litt liv i sensommervarmen og får det tidvis skravlete publikumet til å holde kjeft. 

Hun avslutter med nevnte «Don't kill my vibe», som møtes av jubel og hyl, før hun takker pent og smårørt for seg. 

Her er det bare å tro på hypen: 
Sigrid er kommet for å bli. 
