Anmeldelse:«Jordens salt». 

Ser gjennom linsa til en humanistisk fotograf, og på ham. 

FILM: 
Det finnes mange typer idealister. 
Noen av dem framstår som sneversynte i sin forfølgelse av den smale sti. 
Og så har du de som bare imponerer med sin uselviskhet. 

Å høre fotografen Sebastião Salgado fortelle om arbeidet sitt i dokumentaren «Jordens salt» er litt ærefryktfremkallende. 

De gjennomsyres av den intense konsentrasjonen om andre enn ham selv. 
Den fikk ham til å reise verden rundt og ta sine fabelaktige bilder, som ofte fyller hele lerretet. 
De er av gruvearbeidere i Brasil, urfolk i Sibir og flyktninger i Rwanda, vakre bilder av ofte desperate situasjoner der man kan se individualiteten til mann, kvinne og barn uten å bli belært om den. 

Det er dypt humanistiske fotografier. 
«Jordens salt» er en begeistret innføring i historien om mannen bak dem, initiert av regissør Wim Wenders, som ble fascinert av Salgado første gang da han tilfeldigvis kom over et av gruvebildene. 

Varme i krig 

Bildene røper en dyp interesse for det manuelle arbeidet, og de menneskene som står i frontlinjene og rydder opp og bygger og bærer, og som smitter over på tilskueren. 
Så er det kanskje en fase av filmen der det som vises fram blir litt tungt og kvernsteinsaktig, som det kan bli når det handler om katastrofe etter katastrofe. 

Det ble for mye for Salgado også, som trakk seg tilbake, begynte å konsentrere seg om naturfotografi og om å gjenskape skogen rundt farsgården. 
Og også i bildene hans av natur og dyreliv får en følelse av å kikke på karakterer. 

Det kan også hende en mann som har vært så mye bortreist, har opplevd litt mer friksjon hjemme enn hva som kommer fram i portrettet av et hengivent ventende hjem. 
Sønnen, Wenders' medregissør, antyder en nærhet som kunne vært større. 
Kinogjengeren, på sin side, får mye nærhet, tett på. 
