Skrev bok om egne date-erfaringer
Ellen Sofie Lauritzen prøver å si noe interessant om nettdating-fenomenet Tinder, men lykkes ikke helt. 

Da Ellen Sofie Lauritzen var 29 år og bodde i New York fant hun ut at det å gå på Tinder-date med menn var en fin måte å oppdage byen på. 
To år senere var hun hekta, og med «Snakkes til uka» tar hun for dating-fenomenet, med utgangspunkt i egne erfaringer. 

De fleste under 35 kjenner noen som har brukt den populære date-appen. 
Man oppretter en profil med bilder av en selv, legger inn informasjon om alder, samt en kort, fortrinnsvis morsom tekst som sier noe om hvem man er. 
Tinder lar deg se andre brukere som befinner seg innenfor en radius på et gitt antall kilometer, og dersom noen liker deg og du liker dem, blir dere en «match». 
Det kan lede til dating, kjærlighetsforhold og evig lykke – eller til brutale avvisninger og bortkastet tid. 

«Snakkes til uka» er en samling date-anekdoter av den typen man deler på et jentevors. 
Det er historier om dater som aldri skulle ha skjedd, dater som skulle bli til flere, men som ikke ble det, om kåte menn, ufølsomme menn, menn som slutter å svare på meldinger, og menn som trakasserer kvinner og kaller dem «hore» når de slutter å svare på meldinger. 
Noe av poenget med boka til Lauritzen er å vise fram hva Tinder gjør med dating – og hva det gjør med oss som dater. 

Lauritzen skriver feilfritt, og med et lett driv. 
Hun gjør iherdige forsøk på å løfte dating-tematikken til et intellektuelt og undrende nivå, ved å ta for seg internettdatingens historie, fenomenets ekspansive vekst, og firmaer som tar seg godt betalt for å hjelpe menn med å få en profil som tiltrekker flere kvinner. 
Det er interessant i seg selv, men som intellektuelt prosjekt føles boka tvungen. 

Lauritzen anvender for eksempel sosiologiske klasseperspektiver for å vise hvordan smaken vår definerer noe eller noen som «harry» og andre som kule og interessante – uten at innsikten gir noe mer for å forklare det spesielle med Tinder-dating. 

Hun sper på mange av sine egne historier ved å vise til litterære referanser som «passer» på ulike dating-fenomener. 
Mange av disse referansene, som hvordan Flauberts roman «Madame Bovary» kan belyse fenomenet «ghosting» har et litt pinlig skolestil-preg. 

Selv om Lauritzens egne dating-erfaringer er ment for å illustrere menneskelige patologier, og brukes til å dvele over det hun oppfatter som kynisk oppførsel som aldri ville funnet sted i den fysiske verden, blir mange av erfaringene hennes langtekkelige, i overkant dvelende og trivielle: 
«Det gikk en dag. 
Fortsatt stille. 
Jeg sjekket Tinder. 
Han var pålogget. 
Irritasjonen vokste. 
Han sa jo at jeg skulle ta kontakt, hvorfor svarte han ikke? 
Var det fordi jeg sa nei da han ville bli med meg hjem?» 
Å bli avvist er kjipt, men er det egentlig noe nytt i dette? 
