Alvor mellom latterkulene når Drangsholt innfrir igjen
ROMAN: 
«Winterkrigen» er like morsom som de to første bøkene om Ingrid Winter. 
Men her er også et dypere alvor mellom latterkuler og feelgood-elementer. 

Janne S. Drangsholt: Winterkrigen. 
346 sider. 
Tiden. 

Utgangspunktet for Janne S. Drangsholts (f. 1974) tredje bok om Ingrid Winter er Tolstojs utsagn i ”Anna Karenina” om forskjellen på lykkelige og ulykkelige familier. 
Winter forstår ikke ”disse menneskene som klarer å tilbringe en hel dag i hengekøyen, blottet for dødsangst”. 
For selv er hun jo fanget i tidsklemme og hverdagsstress, og med en febril hjerne som aldri tar pause. 
Hun er to artikler fra å bli professor ved UiS, men veileder masterstudenter som skal skrive oppgave om forfattere de aldri har lest et ord av. 

Venninnen Katti skriver bloggen ”Brusemamma. 
En idébank for livsnytende småbarnsforeldre”. 
Den yngste datteren Alva er opptatt av Kardashians og ”feer som redder verden iført sexy haute couture”, misliker å ta på papir og hører muligens hjemme i autismespektrumet. 
Som om ikke dette er utfordringer nok, sendes hun på fotballtrening i Tottenham-shorts (hvor er barnevernet?) ”Ingen med barn kan sannferdig nekte for at familieprosjektet av og til likner en lavbudsjett skrekkfilm”. 

Og så er det de evinnelige new public management-konfliktene og akademikerintrigene på Ullandhaug med innføring av åpent kontorlandskap og seminarer om formidling og kommunikasjon, og opplæring i Vortex og edgy pitching. 
Ingrid Winter skal bli innovativ, konstruktiv og synergisk. 

Og så kom alvoret... 

Den åpenbart inkompetente instituttlederen har derfor også innledet et samarbeid med Kapittel-festivalen, som dette året har temaet Virkelighet. 
Men Ingrid Winter hater virkelighet og virkelighetslitteratur. 
For selv om mye av dette, som i tidligere bøker, er til å le seg skakk av, er det kommet et alvor inn i livet hennes. 
Hun går og kjenner etter på en kul i nakken som hun frykter kan være kreft, og lever med en tiltakende bekymring for at hele livet er en løgn. 

Hun er en moden kvinne som oppsummerer livet sitt og sammenstiller det med sine forventninger, og konklusjonene er vel ikke bare hyggelige. 
”Alt det jeg elsket. 
Alt det som var min egen Alderaan. 
Snart borte,” heter det et sted, med henvisning til Star Wars. 

Film, musikk, litteratur 

For her er selvsagt referanser til både film, musikk, litteratur og akademiske avhandlinger, mens Ingrid Winters mann stadig oftere stirrer ”tanketomt foran seg med et blikk som fikk ham til å likne en religionsviter”, og i store deler av romanen fremstår som mer gretten enn Alan Rickman i julefilmen ”Love Actually”. 

Når det kommer til stykket, koker ”Winterkrigen” ned til et kaotisk juleselskap som Ingrid Winters mor begynner å planlegge allerede i august, og bare krangelen om hvem som skal inviteres, hvem som skal være kokk, og om det skal serveres ribbe eller pinnekjøtt, er i seg selv verdt et studium. 

What the Foucault? 

Drangsholt har et åpenbart talent for komikk, og er fremragende til å finne riktige virkemidler og den rette balansen mellom dem. 
Hun veksler utvungent mellom høyt og lavt, letthet og tyngde, humor og alvor, fra fløgstadske ordleker som ”What the Foucault?” og ”Suck my Balzac!” til vemodet over tiden som går, det Ingrid Winter kaller Proust-traumatisk stress, og fra morsom metaforikk til mørk melankoli. 

I likhet med f.eks. Erlend Loes vittige naivisme og Tore Renbergs underholdende Teksas-syklus, eller for den del filmen ”Love Actually”, rommer også ”Winterkrigen” et dypere alvor, alle latterkuler og feelgood-elementer til tross. 
