Det mystiske Mexico er et herlig og rørende sted
«Coco» tar deg med til dødsriket, men syder av liv. 

FILM: Pixar, altså. 
De har telefonnummeret og epostadressen din, og de vet hvor du bor. 
De vet akkurat hvor de skal trykke for at du skal sitte rakrygget i kinosetet med blanke øyne. 
I en årrekke har animasjonsstudioet oppnådd denne effekten ved å la hovedpersonene først skilles fra hverandre og så gjenforenes, som i «Toy Story»-filmene og «Oppdrag Nemo» og «Oppdrag Dory». 

Også i «Coco», den frodige, nye familiefilmen fra tåremesterne, handler det om adskillelse og lengsel, og så, muligheten for at alt ikke er tapt likevel og at det vil være mulig å vende tilbake — denne gang fra selve dødsriket. 
Er det rart man blir på gråten. 

Kampen for musikken 

Dødsdagen, den tradisjonelle meksikanske høytidsdagen, er rammen rundt handlingen i «Coco»; dagen der familier feirer de av sine egne de har mistet. 
Hovedpersonen Miguel er imidlertid mer opptatt av nuet enn av evigheten. 
Han er gitarfantast og drømmer om å bli som den legendariske, avdøde artisten Ernesto de la Cruz. 

En rimelig høy fartshump for dette prosjektet er at Migues familie forbyr all musikk. 
Fremdeles sitter det hardt i at Miguels tippoldefar, som var musiker, forsvant fra familien sin. 
Det brennende ønsket om å spille, og sinnet mot den strenge familien, driver Miguel ut på et eventyr der han krysser alle slags grenser, også den mellom levende og død. 

Frodig og fargesterk 

Som passer seg for en film som tar utgangspunkt i en folkefest med mystiske aner er «Coco» også en visuell feiring. 
Fargene er sterke og mettede, detaljnivået overveldende. 

Særlig de dødes land blir et stemningsfullt, trolsk og uforutsigbart sted, samtidig som den svært så menneskelige komikken hele tiden er til stede. 
Der møter Miguel den skranglete Hector, som deler hans lidenskap, men som har hatt en annen skjebne: 
Der Miguel har følt seg klaustrofobisk fanget av familien sin, er Hector redd for å bli glemt. 

En hyllest til den meksikanske kulturen føles ellers helt betimelig i en tid da så mye av den politiske demagogien i USA handler om hvordan den best skal kunne stenges ute. 
«Coco», med sin dyrking av livet, respekt for døden, og glede over musikken, er en historie man vil slippe inn. 
