«Bobby Kennedy for president:»Da håpet døde for en radikalisert generasjon 

Netflix-serien Bobby Kennedy for president gjenforteller Robert F. Kennedys uvanlige forvandling fra å være kommunistjeger til å bli minoritetenes fremste håp i amerikansk politikk. 

Det er snart 50 år siden Bobby Kennedys kampanje for å bli USAs neste president endte i en blodpøl på Hotel Ambassador i Los Angeles. 
I den nye dokumentarserien Bobby Kennedy for president starter vi der, ved det ikoniske bildet av Robert F. Kennedy som ligger på gulvet med hodet hvilende under armen til en ung servitør. 

Serieskaperne gjør det tilsynelatende enkelt: 
De rammer inn fortellingen rundt attentatet og lar oss følge Kennedy på hans vei mot den kompliserte og eksistensielle beslutningen om å stille som kandidat til presidentvalget i 1968. 
Enhver serieskaper som vil skildre Bobby Kennedys politiske liv, må forholde seg til den overveldende skyggen fra storebroren JFK. 

Regissør Dawn Porter har lang fartstid som politisk orientert dokumentarist (blant annet Gideons Army), men her viser hun seg også som en mer rendyrket filmforteller av rang. 
Med tilgang til et omfattende arkivmateriale får hun gradvis frem Bobbys vei ut av sorgen og storebrorens skygge, men ikke bare det: 
Hun gir oss fortellingen om hvordan Bobby Kennedy fant seg selv som politiker mot slutten av 60-tallet, hvordan han ble vekket av de voldsomme motsetningene som nesten skulle rive landet i filler de første årene av 70-tallet. 

En politikers forvandling 

I starten møter vi ham som ung medarbeider for Joe McCarthy og den fanatiske kampen mot kommunistspøkelset på 50-tallet. 
Det er avgjørende for å få frem transformasjonen Kennedy gjennomgikk: 
Han var en dypt religiøs katolikk og antikommunist som i starten inntok en viss skepsis overfor det gryende ungdomsopprøret. 

Bobby er en politimann, sa JFK halvt på spøk om broren, og lot ham som justisminister gå løs på den amerikanske mafiaen. 
Men noe skjedde med den politiske fighteren i løpet av tiden som storebrorens håndlanger. 
Etter hvert som han ble eksponert for borgerrettighetskampen ble den sterke rettferdighetssansen skjerpet, og han endret innstilling. 
Det er denne forvandlingens prisme Porter belyser RFK-enigmaet gjennom, og vi får se en rekke opptak der kamera befinner seg midt i denne overgangen. 
Porter benytter blant annet opptak som den legendariske dokumentaristen J.W. 
Pennebaker gjorde da han fikk følge tett på Kennedys kampanje for å bli nominert som demokratenes kandidat til valget i ’68. 

I en strålende filmatisk sekvens sitter vi i bilen sammen med Kennedy, på vei til en senatshøring, og Porters bruk av jazz og innklippsbilder fra samtidens opptøyer forsterker inntrykket av en mann som ubønnhørlig er på vei mot noe i rasende fart. 

Hva USA mistet 

Kennedys solidaritet med mexicanske landarbeidere i California representerte noe nesten helt uhørt i amerikansk politikk, der en senator og rikmannssønn tok underklassens parti i kampen mot lokal øvrighet. 
Vi får være med da det dype vennskapet mellom Kennedy og streikelederen Cesar Chavez besegles, og under en høring om konflikten lekser senatoren opp for lokale myndigheter om den amerikanske konstitusjonen. 

Hele tiden er Kennedys rådgivere med som kommentatorer i serien, og de tilhører alle den politiske venstresiden som opplevde senatoren som deres siste håp. 
Det konsensus som en gang hadde eksistert i amerikansk politikk var i fritt fall, og selv om flere av dem hadde vært skeptiske til Kennedy i starten, fantes det ikke lenger for dem noe alternativ. 
Tapet ble derfor nesten ikke til å holde ut for mange av dem. 
Det gjør inntrykk å se garvede borgerrettighetslegender som John Lewis i dag ta til tårene foran kamera. 

Ingen konspirasjoner 

Filmer og serier om Kennedy-klanen kommer i bølger, det er blitt en liten industri med stadig mer fantasifulle spekulasjoner. 
Denne serien lar være å spekulere, og retter isteden sterk kritikk mot en mangelfull etterforskning av attentatet. 
Om serieskaperne spekulerer, så er det i hva som brast da Kennedy, som kulminasjonen på 60-tallets politisk motiverte voldsbølge, så brutalt ble revet bort. 
Det nærmeste serien kommer en hovedperson er Paul Schrade som også ble rammet av attentatmannens kuler. 
Han lever fortsatt i skyggen av hendelsen, og det virker som han ikke har kommet seg videre etter tragedien. 

Andre gikk videre til å bli sentrale aktører i borgerrettighetsbevegelsen. 
En annen som ble merket for livet var den nevnte servitøren som var hos Kennedy i dødsøyeblikket. 
Som så mange andre er det den direkte kontakten med politikeren han fremhever, da han møtte ham før drapet. 
«Han fikk meg for første gang til å føle meg som en amerikaner», sier den mexicanskfødte mannen. 
Det er seriens kanskje mest emosjonelle elegi som vil vekke gjenklang i dagens polariserte amerikanske samfunn, og som mer enn antyder hva det sivile amerikanske samfunnet kan ha mistet. 

Anbefalte filmer om Kennedy-klanen: 

«Jackie» (2016) 

Regissør Pablo Larrain og Natalie Portman i hovedrollen gir oss et uortodoks blikk på hvordan myten om Jackie og JFK ble skapt. 
Det som skiller det fra andre portretter er regissørens latinamerikanske temperament, hans blikk for det nesten makabre i den «dødskulten» Jackie skulle være med å dyrke frem. 
Men også Portman bidrar til filmens originalitet der hun balanserer hårfint mellom å fortolke en overklasseprinsesse og nidkjær vokter av Kennedyfamiliens Camelot. 

«Chappaquiddick» (2017) 

John Currans film om et av Kennedy-klanens minst stolte øyeblikk er en konvensjonell dramatisering med Jason Clark (Mudbound) og Kate Mara i de sentrale rollene. 
Hendelsen i Chappaquiddick er ved siden av Watergate blitt stående som en av 1960/70-tallets mest kjente skandaler i amerikansk politikk. 

Ted Kennedys svik var i utgangspunktet av personlig art: 
Han kjørte utfor en bro i fylla og lot være å varsle om at medpassasjeren, en ung kvinnelig valgkampmedarbeider, druknet i ulykken. 
Kennedy-klanens forsøk på å dekke over mye av det som hadde skjedd, gjorde vondt verre og avdekket en traumatisert familie som ikke lenger våget å stole på noen. 

«Ethel» (2012) 

En historie fortalt fra innsiden av Kennedy-familien. 
Rory Kennedy var så vidt unnfanget da faren, Bobby Kennedy, ble drept. 
I denne dokumentaren går hun forsiktig i klingen på sin tilbaketrukne mor Ethel, og ber henne fortelle sin historie. 

Resultatet er ikke akkurat kontroversielt, men filmen har flere sjeldne kvaliteter; som arkivopptak det ikke ville vært mulig å få tilgang til for andre, og det faktum at Ethel med dedikasjon og lidenskap har videreført ektemannens kamp mot fattigdom i USA. 

«JFK» (1991) 

Om du skal se én konspirasjonsfiksert film om JFK, så bør det vel bli denne. 
Oliver Stone er ikke akkurat subtil når han lar tidligere statsadvokat Jim Garrisons spekulasjoner slippe til uten kritiske innvendinger. 

Stone og Garrisons feberhete fantasier har likevel en nerve og intensitet. 
Her innlemmes Lyndon B. Johnson i konspirasjonen om å begå statskupp med formål om å drepe Kennedy, og filmens maniske iscenesettelse av attentatet er blitt kommentert en lang rekke ganger i populærkulturen, fra tv-serien Seinfeld til animasjonsklassikeren Familien Simpson. 

«Zapruder-filmen» (1963) 

Hvem trenger konspirasjonsthrillere om attentatet mot JFK når man kan gå rett til kilden? 
Det er vel ingen filmopptak som er blitt så gjennomanalysert og mistolket som Zapruder-filmen, og sannsynligvis er det tidenes mest ikoniske dokumentaropptak. 

Det 26 sekunders opptaket har vært den mest helhetlige gjengivelsen på film av det som skjedde, og ble derfor sentralt bevismateriale under etterforskningen. 
Senere er det blitt omtalt som forløperen til såkalt citizen journalism, der mannen i gaten gjør filmopptak som endrer historien. 
