Superheltfilmen 2.0
«Birdman» argumenterer for at kunsten og underholdningen må møte hverandre på halvveien. 

FILM: 
«Birdman» er fortellingen om den avdankede hollywoodstjernen Riggan Thomson (Michael Keaton), som etter å ha spilt superhelten Birdman i en rekke kassasuksesser forsøker å etablere seg som en seriøs skuespiller ved å regissere og spille hovedrollen i et Broadway-stykke basert på en Raymond Carver-novelle. 

Parallellene til Keatons innsats som Batman i Tim Burtons filmer er åpenbare, og dette metatekstuelle perspektivet løper som en rød tråd gjennom Alejandro González Iñárritus nye film. 

Stemmer i hodet 

Thomson slites mellom underholdningsfilmens banalitet og respektabilitetens anonymitet, og plages av mange av de samme problemstillingene som ofte trekkes fram når amerikanere i dag diskuterer filmkunstens posisjon i offentligheten. 

Og mens premieredagen ubønnhørlig nærmer seg, hjemsøkes han av Birdmans grove røst, som insisterer på at Thomson virkelig har superkrefter, og at det er meningsløst å kaste bort tiden på teaterscenen når det finnes langt mer lukrative tilbud der ute. 

Som seg hør og bør på et teater, er det vel så mye intriger og dramatikk bak scenen som på den, og Edward Norton, Emma Stone, Zach Galifianakis og Naomi Watts bidrar alle til å opprettholde Iñárritus maniske driv. 

Kulturelt folkemord 

«Birdman» omtaler vår tids besettelse med superheltfilmer som et kulturelt folkemord, men den er heller ikke nådig mot teaterverdenen hollywoodstjernene flokker til når de føler at deres kunstneriske integritet befinner seg på et faretruende lavt nivå. 

Filmen både latterliggjør og trekker veksler på to ytterpunkter i amerikansk kultur — den hjernedøde spesialeffektfilmen og det pretensiøse teateret — og utover denne metadiskusjonen besitter den ikke allverdens dybde. 

Men det er da heller ikke poenget: 
«Birdman»s bærende formgrep er at den er filmet på en måte som gjør at den ser ut én sammenhengende to timer lang tagning. 

Dette innebærer en rekke sløye overganger mellom scener, samt en hel del stresset steadycam-vandring gjennom trange teaterkorridorer og noen genuint forbløffende øyeblikk når realismen oppheves, og spesialeffektene gjør sitt spektakulære inntog. 

Ironisk nok preges den dermed av et formspråk som siden 90-tallet har vært utbredt i amerikanske superhelttegneserier — nemlig et orkestrert, maksimalistisk og bevisst forvirrende kaos hvor skillet mellom høyt og lavt oppløses. 

Film om film om film 

«Birdman» er først og fremst et debattinnlegg om Hollywood anno 2015, hvis viktigste budskap er at det som opp gjennom historien har gjort den amerikanske filmen stor, er møtet mellom kompromissløse kunstneriske ambisjoner og kommersiell underholdning. 

Samtidig er det en film som ønsker å gi sitt publikum den samme opplevelsen av overskudd, uforutsigbarhet og ren og skjær filmatisk bravado som gjør at folk flokker til blockbustere. 

For der Damien Chazzelles «Whiplash» er en actionfilm med jazztromming istedenfor våpen og slåsskamper, er «Birdman» en superheltfilm hvor skjematiske oppgjør med superskurker er byttet ut med en håndverksmessig virtuos drøfting av forholdet mellom kunst og underholdning, penger og berømmelse, integritet og allmennappell, og — kanskje først og fremst — den amerikanske filmens unike evne til å forene alle disse tingene. 
