Hardt på landet
«Lykke på italiensk» er en forsiktig fortalt historie om skjebner rammet av Europas økonomiske krise. 

FILM: 
Vi befinner oss i en småby på Italias hæl, i regionen Salento. 
Adele og broren prøver fortvilet å holde familiens tekstilfabrikk flytende, men kineserne vinner på pris, kjøperne svikter og banken ber dem pakke sammen. 
Dette er virkningen av Europas økonomiske krise på lokalnivå. 

Etter en kort innledning, der Adele selger huset og broren flytter med familien til Sveits, forflyttes handlingen til en olivenlund ved kysten. 
Fire kvinner bor i det lille huset: 
Adele, hennes mor, søster og datter. 
De forsøker så godt de kan å leve av jorda. 

Barsk idyll 

Er dette Italias framtid? 
Tilbake til bondesamfunnet og bytteøkonomi? 
Egg og grønnsaker mot bensin til aggregatet som gir lys i stua på kvelden? 
Selvsagt ikke, men i fattigere deler av landet vil historien som fortelles i «Lykke på italiensk» være relevant, slik den også vil være i andre EU-land rundt Middelhavet. 

Det mer interessante spørsmålet er om filmen forteller historien godt. 
Edoardo Winspeare benytter seg av et nøkternt filmspråk som kler tematikken, nesten fritt for musikk, bortsett fra vinden som kontinuerlig suser idyllisk mot trærne. 
Sola skinner, men mørke skyer ligger over de familiære relasjonene. 

Forsiktig 

Winspeare er glad i tablåer der alle kvinnene er i bildet samtidig, som et klassisk maleri. 
Adele (Celeste Casciaro) skjeller stadig ut datteren Ina (Laura Licchetta), som kler seg horete og er ute og flyr. 
Mora er gudfryktig og jobber hardt, mens Adeles ferme og ikke altfor fotogene søster jobber for å få roller som skuespiller. 
Hun er det komiske innslaget i en film som sjelden smiler. 

Winspeares regi er forsiktig og det skjematiske manuset bidrar ikke nevneverdig til å gjøre rollefigurene overbevisende. 
Jeg blir heller ikke mer positivt innstilt når jeg leser at filmen i stor grad er en familiebedrift. 
Casciaro er regissørens kone og Licchetta er hennes datter. 
Ingen av dem har filmroller på CV-en. 
Det som gjør filmen passelig severdig, er det vakre landskapet og den velviljen som Italias harde virkelighet «skjenker» en fortelling av denne typen. 
