Reaksjonær fjolsefilm
Hva skal feminismen med fiender når den har venner som dette? 

«The Other Woman« er ulidelig å se av flere grunner. 
En av dem knytter seg til navnet Cassavetes. 
Nick er i sannhet et eple som har falt langt fra stammen. 
Der hans far John på 70-tallet laget utfordrende filmer om komplekse kvinner — strålende spilt av Nicks mor, Gina Rowlands - begår avkommet kalkulerte tåreperser og nå en komedie, altså, der kvinnene reduseres til skrålende fjols. 
Ikke hjernedøde; filmens idé er å skulle vise hvor supersmarte disse damene er i sitt samordnede hevntokt mot en drittsekk (Nikolaj Coster-Waldau), som i rollene som ektemann og elsker lurer både konen Kate (Leslie Mann) og elskerinnene Carly (Cameron Diaz) og Amber (Kate Upton). 

På overflaten ligger altså et tilsynelatende feministisk premiss om selvstendighet og søsterskap. 
Men etter få minutter blir det klart at feminismen bare er en påstand, en falsk kappe filmen ifører seg for å fremstå som moderne. 
Eller «moderne». 

For det er ingen ting moderne ved denne komedien. 
Den kunne vært laget i 1950, eller 1960. 
Kvinnene er typeklisjeer - karrierekvinne, husmor, brystfager bimbo. 
Alle, også advokaten Carly, defineres gjennom sin relasjon til menn. 
«Hvorfor jobber du så hardt?» spør sekretæren hennes, «det beste med å være pen er jo at du slipper.» 

Coster-Waldau og Diaz kaver og bakser med plumpe replikker og situasjoner, som strevde de med å få på seg strømpebukser som er to nummer for små. 
Men kjemien mellom dem er fin, og det finnes øyeblikk jeg gjerne skulle sett løftet over i en film der de hadde sluppet å sprelle som masete marionetter i hendene på en regissør hvis fremste talent er å tømme omtrent hver eneste scene for timing og snert. 
