Munchrevyen 2018:La det krenkes! 

Det er vanskelig å kalle høydepunktene i «Revylusjon» noe annet enn spektakulære. 

Edvard Munch videregående er blant de mest ambisiøse i skolerevysesongen og vant til gode karakterer. 
I år presenterer de Revylusjon, en kommentar til krenkesamfunnet, og hårsåre nordmenn får kjørt seg. 

For det meste treffer både satire og vitser blink. 
Gjør de ikke det, reddes sketsjer av strålende skuespill, engasjement og et fantastisk band. 

Tåler Broadway-sammenligningen 

Skal det trekkes for noe i Revylusjon, er det en forsiktig start med vitser som ikke alltid sitter. 

En sketsj om «Den narkomane skolesekken» – et skuespilleremseble satt sammen av narkomane som tøyser med Shakespeare – kunne hatt et skarpere manus. 
En sketsj om nordmenns forhold til dugnad får heller ikke publikum til å falle ut av stolen i latter. 

Men alle tegn til svakhet blir feid til side av den storslagne avslutningen av første akt. 
En tenåringsdatter, Iben Dalen, klager på at hun ikke får Iphone X. 
Faren, spilt av Jesper Fosdahl, svarer med et ellevilt musikalnummer – en versjon av Neil Patrick Harris’ utrolige åpningsnummer fra Tony-utdelingen i 2013: 

Det er modig, og Munch-revyen tåler sammenligningen. 
Det blir virkelig minneverdig. 

Premisset for sketsjen er spesielt godt tenkt: 
Faren sier at han ikke har råd til en Iphone X og leier inn et storband og en liten hær av dansere for å understreke poenget sitt. 
Dalen poengterer absurditeten og viser at Munchrevyen tør leke med formatet. 

Krenk meg her og krenk meg der 

Det er et mer enn fantastisk band, strålende dansere og helproft skuespill som løfter Munchrevyen til topps. 
Produksjonen er stram, holder seg til konseptet og har flere karakterer og sketsjer som går igjen. 
Helt i starten ser vi en arbeidsplass der «Tore» alltid krenker kollegene for den minste ting. 

Her plantes vitser og karakterer som kommer tilbake og utvikler seg gjennom kvelden, et av Munchrevyens modigste grep. 
Simon Mørland i papegøyekostyme ser alvorlig på publikum og kommenterer at noe ikke er «papegøyalt». 
Først møtes vitsen av forsiktig latter i salen, men det gir uttelling langt senere i forestillingen. 
Det er vanskelig å ikke bli imponert. 

I annen akt leker de enda mer med sketsjformatet og publikums forventninger. 
Bandet trekkes med i handlingen når en mann har spilt bort huset, kona, barna – og bandet – i poker. 
Og hvordan i alle dager rekker disse revyene å bake inn Trond Giske-referanser på så kort tid? 

Forestilling i særklasse 

Konklusjonen er klar. 
Til tross for noen svake øyeblikk helt i starten – svakheter som også kan skyldes et publikum som trenger noe oppvarming – er det alltid noe å glede seg over i Revylusjon. 

To timer flyr unna på Edderkoppen og avsluttes med velfortjent trampeklapp. 
Dette er en forestilling i særklasse fra Edvard Munch Videregående skole. 
