Fattigmannsblues
I thrilleren «Winter's Bone» blir elendigheten en drivkraft. 

FILM: 
For en hard, liten film. 
Det er lenge siden du har sett så mye av den ytterste elende som i «Winter's Bone», som kom ut av ingenting og vant prisen for beste film under fjorårets Sundance-festival og som nå er Oscar-nominert, og som tar seerne med til brådypene av hvit, amerikansk fattigdom, langt inne i Ozark-fjellene i Missouri. 

Men dette er langt fra sen sosialrealisme. 
«Winter's Bone» er observant, men ikke dvelende: 
Den er en skittengrå thriller som beveger seg nervøst, men besluttsomt fremover, med en indre driv som matcher heltinnen Rees. 

Voldelig 

Med en mor langt vekk i en tåke av medikamenter og en fengselsfugl av en far, som har tilbudt familiens hus som kausjon og så forsvunnet, faller det på syttenårige Ree (Jennifer Lawrence) å redde sitt og småsøsknenes barndomshjem. 
Hun setter seg fore å spore opp faren, men oppdager fort at de som styrer den lokale, metamfetaminbaserte økonomien helst så at hun fant noe annet å ta seg til. 

Enkelte flash av stygg vold bekrefter det store deler av filmen bare lar deg ane: 
At de plirende, tause naboene Ree forsøker å hale opplysninger ut av, er i stand til det meste om de presses for langt. 

Dobbeltbunnet dialog 

Noe av det mest fascinerende ved «Winter's Bone» er dialogen: 
De korthugne replikkene, basert på et særs begrenset ordforråd, får dragende dobbeltbunner nettopp fordi de er så knappe og enkle. 
Det er alltid en underforstått, antydet trussel der, som de talende knapt gidder å artikulere. 

Etter hvert blir det noe stadig mer trykkende og klaustrofobisk over Rees jakt på faren, «Winter's Bone» blir som et dataspill vi står fast i: 
Vi vender stadig tilbake til de samme stedene, som vi bare klarer å holde fra hverandre fordi de prydes av forskjellige bilvrak og blikkrønner: 
Det blir stadig mer maktpåliggende å fravriste dem sine hemmeligheter, men det er seigt og tungt, motstanden en er sterk og represaliene kanskje dødelige. 

Gjennom denne sumpen danser regissør Debra Granik, med raske bildeskift og nøkterne klipp. 
Tidspunktet hun velger å forlate filmen sin, og dermed tvinge oss til å gjøre det samme, er uventet og interessant. 

Begavelsen Lawrence 

Begavelsen Lawrence, nylig Oscar-nominert for rollen, spiller Ree med en bemerkelsesverdig fasthet: 
Hun har den naturlige autoriteten til en tenåring som har vært sin families overhode i mange år allerede. 

Hun kommer til kort med en gang hun havner i verden utenfor sitt pinetrange nærmiljø, og må forholde seg til regler hun verken kjenner eller mestrer, men hennes skjære tilstedeværelse fungerer som en påminnelse om at hun kunne vært noe ganske annet i omgivelser som hadde tilbudt henne noe bedre fotfeste. 

Den lyse, lysende Ree er omgitt av skinnmagre typer av begge kjønn med ansikter som virker skåret ut av furustammer. 
Men samtlige birolleinnehavere takler sine ganske groteske roller ved å holde selve spillet på en begrenset skala av uttrykk. 
Det er nok lurt. 
For dette er jammen mørkt nok som det er. 
