Glimrende om lyst og ulyst i mørke Napoli
Elena Ferrante er den traurige hverdagssexens nye førstedame. 

Den italienskfødte forfatteren Elena Ferrante har bergtatt en hel vestlig verden med sin romanserie om to venninner i Etterkrigs-Italia. 
Kun forleggeren hennes i det lille italienske forlaget e/o skal kjenne identiteten til denne mystiske historiefortelleren. 
Hun ga ut sin første bok i hjemlandet i 1992. 
Vedlagt manuset til forlaget var et brev der forfatteren understreket at hun ville forbli anonym. 
Bøker som har noe å si, når før eller siden frem, mente Ferrante. 

Les BTs eksklusive intervju med den anonyme forfatteren her: 

Det totale fraværet av markedsføring har trolig bare bidratt til å skape ekstra blest om prosjektet. 
I Norge kom de to første bøkene ut i fjor. 
Hvordan står det så til med kvaliteten på det nest siste bindet om det nye radarparet i verdenslitteraturen? 

Hele romankvartetten startet med en forsvinning som blir stående som en motor for beretningen. 
Elena får en telefon med beskjed om at hennes venninne gjennom et langt liv, Lila, er sporløst borte. 
Derfor setter Elena seg til skrivebordet for å skrive ned alle «detaljane i historia vår, alt som var igjen i minnet». 

Les anmeldelsen av førsteboken her: 

Les anmeldelsen av andre boken her: 

Bind tre åpner i 2010, hvor Elena erindrer det siste møtet med Lila for fem år siden. 
De to kvinnene er i 60-årene nå, og deres liv har tatt høyst ulike retninger. 
Elena har studert, gitt ut bok og foretatt en klassereise, mens Lila måtte slutte skolen etter femte klasse og har jobbet på en pølsefabrikk. 

I tilbakeblikk forteller Lila om tilværelsen som lavtlønnet fabrikkarbeider i spissen for arbeiderbevegelsens opprør på 70-tallet. 
Og hun må også slåss mot mafiagrupperingen Camorra. 
Den kriminelle banden korrumperer hele byen, og bringer Lila i konfrontasjon med gamle fiender. 
Det vil si Solara-familien, som styrer barndomsbydelen hun ikke helt kan komme bort fra. 

Elena, på sin side, gifter seg med akademikeren Pietro, blir forfatter og småbarnsmor i Firenze, men begjærer likevel venninnens tilværelse. 
Fortsatt står historien om vennskapet sentralt. 
Det er en elsk-hat-relasjon hvor det kan gå årevis uten kontakt. 
Samtidig kan de heller ikke leve uten hverandre, og maktforholdet er i stadig endring. 

Historien om hvordan Ferrante kom til Norge: 

Det er blitt skrevet at Ferrante skildrer Italia nedenfra og kvinneroller innenfra. 
Særlig Elenas ønsker om å skrive og å realisere seg selv trues av tilværelsen som småbarnsmor. 
Ambisjonene hemmes også av omgivelsenes forventninger til henne som kvinne i sekstitallets Italia. 

Ferrante får godt frem klaustrofobien hovedkarakteren føler på. 
Videre har Ferrante en nådeløs teft for å skrive handlingsdrevet prosa hvor byen fremstår som en sanselig og levende organisme, nærmest som en karakter i beretningen. 
Hun skaper et godt portrett av datidens Napoli. 
Det er livet som hamrer løs mellom linjene når Ferrante skildrer forbrytelser, frukthandlere, overbeskyttende fedre, pedantiske lærere, portnerkoner og mordere. 

Forfatteren skriver dessuten godt om begjæret, enten det som forstås som den sanselige lysten overfor selve livet, eller som erotisk lyst eller ulyst. 
Det er et svennestykke for forfattere å skrive godt om sex. 
Med Elena Ferrante har den traurige hverdagssexen fått sin førstedame med passasjer som dette: 
«Han blei dekt av sveitte av den langvarige innsatsen, kanskje av smerte, og når eg såg det fuktige ansiktet hans og halsen, når eg tok på den våte ryggen, forsvann lysta fullstendig. 
Men det merka han ikkje, han heldt fram med å trekke seg ut og støyte hardt inn i meg igjen, gong på gong utan nokon pause. 
Eg ante ikkje korleis eg skulle oppføre meg. 
Eg kjærteikna han, kviskra ømme ord i øyret hans og håpa han skulle stoppe. 
Då han eksploderte i eit brøl og fall saman, endeleg utkøyrd, kjende eg meg glad, endå eg hadde smerter og var utilfredsstilt». 
Slik får hun gnistrende godt frem hvor ensomt et ekteskap også kan fortone seg. 

Med Napoli-romanene har Elena Ferrante blitt kalt en moderne Jane Austen. 

Gjennom å gå tett på to italienske venninners arrete hverdager får Ferrante godt frem hvor brutalt nådeløst og samtidig vakkert livet kan fortone seg. 
