Behersket mesterskap
Med behersket mesterskap forteller Clint Eastwood sterkt og innlevd om en spesiell hendelse med generelt budskap om Nelson Mandela og hans mirakuløse lederskap av Sør-Afrika fra en rasiststat til en «regnbue-nasjon». 

Det er 1990-tallet i Sør-Afrika. 
Nelson Mandela slipper ut etter 27 ørkesløse år i apartheidsregimens fengsler. 
Han blir landets første svarte president. 

Det Mandela maktet, fremstår stadig som noe av et sosialt og politisk under. 
Sider ved hans politikk skal garantert under kritisk lys etter hvert. 
Likevel: 
Sør-Afrika etter apartheid kunne havnet i borgerkrig. 

Mandela med sitt lederskap, sine lysende eksempler, sitt moralske mot, ikke bare avverget dette; han la også grunnlaget for nasjonal enhet, forsoning og anstendighet. 

Mange amerikanske Mandela-filmer er planlagt. 
Ingen er blitt virkelighet - før denne. 
Antakelig har det vært for komplisert å fremstille en stadig levende statsmann, hvis ettermæle gir ham noe nær politisk helgen-status. 

Eastwood makter likevel svært mye i «Invictus». 
Rammehistorien er om Sør-Afrikas rugby-landslag, et totalt ydmyket landslag - attpåtil et hvitt landslag - som i Mandelas hjerne blir symbolet på hva som må overvinnes, oppnås, repareres. 

Idealisme? 
Politisk sluhet? 
Hvem vet. 
Men resultatet var unikt! 

Det er en praktfull film, konsentrert og innholdsrikt fortalt. 
Den når frem med sitt løfterike budskap, fordi Clint Eastwood og hans skuespillere lager en neddempet, fattet og kontrollert fortelling, som egentlig handler om håpets ekstase. 

Morgan Freemans Mandela er en søyle av kraft, karisma og integritet - uten at en del av hans svakheter blir tiet om. 
Matt Damon er like imponerende som rugbykapteinen; Damon har denne sjeldne evnen til å å gjøre akkurat det han skal - aldri for mye! - for at rollen skal fungere prikkfritt. 
Dog uten å gi avkall på den styrken som også trengs. 
Glimrende! 

Noen få emne- og scene-valg er diskutable - som alltid hos Eastwood. 
Man forstår hvor han vil og han har mot nok til å ta sjanser. 
Men denne gangen slipper han frem ørlite for mye sentimentalitet her og der. 

Likevel og alt i alt: 
Enda er vanvittig god film fra den snart 80 år gamle regimesteren. 
Utrolig! 
