Rachel McA som koffein-ekorn
Etter en halv time tenkte jeg: 
Hvis Rachel McAdams tar sin imitasjon av HDAD-ekornet i «Over hekken» lenger nå, henter jeg den elektriske saksa mi og omgjør henne til nysøpla nyttårspynt. 

Men så skjer det noe. 
En rar, overstyrt, overmusisert komedie får sjel. 

McA spiller hyperaktiv produsent i New Jersey TV-morgen, men de hiver henne, så hun må starte i nedfallskanalen «Daybreak» der frokost-TV kjemper mot mediedøden som en dinosaur under kometregnet. 

Hun kaster seg over oppgaven med den formen for absolutt arbeidsomhet som menn uten egentlig vindu mot gata innbiller seg at kvinner må ha hvis de faktisk skal ut i jobb. 
Hun han ikke gå inn i en seksuell konfrontasjon uten å likne en ankelvridd venstrehåndsrolle fra Karl ;& Co, og med henne spurter koffein-skadde musikere som om de forsøker å overtale oss i stedet for å underholde. 
Lydbildet er verre enn tinitus. 
Rachel utfører en slags maniker-karate mot morgenslapp synsnerve, og man tenker at filmen er laget av mennesker som ble fratatt førerkortet da de hadde kjørt tjuefire runder i rundkjøringen. 

I den nye kanalen finnes Diane Keaton, som alltid er et dårlig varsel om modulert, men uskjønn klimakterie-humor. 
Etter hvert kommer Harrison Ford inn som Den Store Utenriksreporteren som egentlig mener at han er for pulitzert til å jobbe med froskekyss på morgen-TV. 
Ansiktet hans ser ut som en freda eikestamme, og han vagger rundt slik zombieversjonen av den lamme president Roosevelt kanskje kunne gjort. 

OK. 
Hold ut. 

Akkurat da filmen er i ferd med å gå i samme dass som det dødsdømte morgenfjollet, skjer det noe levende. 
De finner på en slags jackass-TV for senior-medarbeidere. 
Det er faktisk moro. 
Diane Keaton viser at hun er ei proff og tøff dame, Harrison Ford løsner, Rachel-dama roer seg litt – og dessuten får filmen et slags poeng. 
Hvis du vil at folk skal følge med på hva du gjør, må du skape noe som gjør at de gidder. 
Du må få dem til å flire. 
Du må få dem til wow. 
Showet er ikke over før den feite dama har vist tatoveringene sine på direkte-TV. 

Så blir det en søt film som vi skal kose oss med sjøl om den maser fælt (gjør de ikke alle?). 
Men den ville vært enda bedre hvis for eksempel Paul Simon hadde all musikken. 
Det er en kul historie. 
Den lengter etter ekstra stil. 
