«The Killing of a Sacred Deer:»Forbrytelse og straff 

Kongen av ekstreme ideer er tilbake. 

Etter pressevisningen av denne filmen kom en kvinne forbi mens jeg sto i toalett-kø på Filmens hus. 
Skjønte du slutten? spurte hun. 
Jeg svarte noe i retning av skjønte og skjønte, og gikk inn på toalettet som akkurat da ble ledig. 

Men det var et godt spørsmål. 
Og The Killing of a Sacred 
Deer er riktig film å stille det etter. 
For hvor går grensen mellom det som skal forstås og det som bare skal tas inn av systemet vårt og sveve rundt der inne? 
Og skjønner egentlig filmskaperne selv alltid hva slags effekt de oppnår gjennom valgene sine? 

Kidman byr på seg selv 

Dette er en film som beveger seg i det tiltrekkende landskapet mellom realisme og overnaturlighet. 
I likhet med Joachim Triers Thelma, for eksempel, eller Tomas Alfredsons La den rette komme inn. 
Alt fremstilles og spilles strengt realistisk, kjølig og direkte, og føyer seg på den måten inn i rekken av Giorgos Lanthimos tidligere filmer. 
Sammen med sin faste manuspartner Efthymis Filipou, fortsetter han her sin kavalkade av forstyrrende, underlige og godt spilte filmer. 

Lanthimos nøt umiddelbar stjernestatus etter Dogtooth i 2009. 
Og etter The Lobster (2015) har han oppnådd et kunstnerisk nivå som antagelig gjør at de aller beste vil jobbe med ham hvis de blir spurt. 
Og det blir de. 
Som i The Lobster har Colin Farrell hovedrollen. 
Han spiller hjertekirurgen Steven som har lagt alkoholproblemer bak seg og lever i et stabilt familieliv med Anna (Nicole Kidman) og deres to barn Bob og Kim. 
Kidman byr på seg selv og skaper en karakter som er gåtefull og grenseløs. 

Uforutsigbar 

Det Lanthimos er så god på, er å skape uro med tilsynelatende små hjelpemidler samtidig som han egentlig befinner seg i et komplekst bibelsk etikklandskap. 
Måten Steven og Anna snakker og oppfører seg på skaper en frakoblethet som undergraver følelser og normale reaksjonsmønstre. 

Resultatet er en type uforutsigbarhet som er mangelvare i dagens kinotilbud. 
Hele familien har allerede i utgangspunktet vagt svekkede sjelsevner. 
Og så smeller det. 
I form av tenåringen Martin, spilt av Barry Keoghan som er filmens klart beste skuespiller. 
Rett og slett et funn. 
I Dunkirk spiller han unggutten som blir skadet i hodet på trebåten. 
Martin har mistet faren sin og har en høne og plukke med Steven. 
Men måten det gjøres på er høyst original. 
Og Keoghan er i stand til å levere en rolle som er skjør, rar og dypt aggressiv på samme tid. 

Kompromissløs 

Ideen er nokså ekstrem. 
Men det har Lanthimos’ tidligere ideer også vært. 
Men der The Lobster til dels var morsom, opererer Lanthimos her i et intenst mørke. 
Dette understrekes av lydbildet som til dels er vanvittig påfallende og temmelig forstyrrende. 
Det består av intense lyder som ikke umiddelbart ligner på noe gjenkjennbart. 
Så kan det plutselig være kraftige korpartier. 
Samtidig er bildene som oftest lyse og trygge. 

Resultatet er urovekkende kompromissløst og skaper en tilbakeholdt, grøsserlignende stemning som føles skarp og moderne. 

Men skjønte jeg egentlig slutten? 

Hvem vet. 
Kanskje kommer den etter hvert. 
Eller aldri. 
Uansett er filmen bra. 
