Kald kjærlighet
Når snøen smelter i Moskva, kommer likene av vinterens omkomne, og drepte, til syne i gatene – på slang kalt snøklokker. 
Millers debutroman tar oss med til det brutalt mørke og poetisk magiske samtidsrussland. 

"I Russland finnes det ingen kjærlighetshistorier . 
Bare kriminalfortellinger." 
Engelske Nicks medarbeider er nådeløs når Nick hevder å ha møtt sitt livs kjærlighet. 
Nick, som liksom er begynt å visne før livet er kommet ordentlig i gang, vanker i et kynisk, pengeslukende miljø av ekspatrioter og suksessfulle jurister. 
Moskva tar imot de vingeskutte, de falne, de som har rømt. 
**Jentene bruser i korte kjoler med 

dyretrykk, og mennene betaler, drikker, og drukner i dekadens** . 
Nick driver med halvt i svime, halvt årvåken; Moskvas mangel på mellomtoner passer ham bra. 
Hans største frykt i livet er å ende opp som sine foreldre, i et musegrått ekteskap uten pasjon. 

Masja er vakker på en mørk måte som tiltaler Nick . 
Hun forfører ham inn i et spindelvev av uoversiktligheter, store pengetransaksjoner, korrupsjon og emosjon. 
Masja og hennes "sister in crime", Katja, er jenter som vet å sno seg. 
De spiller øverst på andres følelsesspektre mens deres egne følelser synes å ligge et hemmelig sted, bortenfor de utenlandske mennenes gripeevne og livshorisont. 

Denne krimromanen , som man ikke helt merker at er en krimroman, myldrer av relaterbare stemninger. 
Eksotikken og råheten i Putins postkommunistiske Russland smyger seg inntil meg og legger seg til. 
Vinteren glitrer i 27 minusgrader og alle drikker krystallklar, varmende vodka. 
Små observasjoner om mennesketyper, gatemanerer, ønsket om at livet skal være storslått og nesten uvirkelig – det er så gjenkjennelig at jeg må le, forundret. 

Booker-prisnominerte Miller kjenner sitt Russland . 
Fortellerstilen er myk, poetisk og skarp, aldri kjedelig. 
Historien er formet som et brev til Nicks kommende kone; et muligens dødsdømt forsøk på å rense fortiden for fantomer, og et kjempefint grep. 
Mot slutten syns jeg dog mystikken blir litt for innkapslet og hovedpersonen litt for tydelig tragisk. 
Samtidig er kanskje det intensjonen; å vise hvordan den mørke fantastiske lidenskapens bakside er sørgelig og ubarmhjertig. 
