«Star Wars: The Force Awakens:» er en forrykende film nummer syv
Les vår anmeldelse - uten spoilere - av den nye Star Wars-filmen. 
Fenomenet er tilbake dit det hører hjemme. 

La meg bare plumpe ut med det først som sist: 
J.J. Abrams har laget en forrykende film nummer syv. 
Han tar Star Wars tilbake dit det hører hjemme. 
The Force Awakens snakker med og ligner på de tre originale filmene og gjør godt igjen det som ble ødelagt av den mer syntetiske andre trilogien. 

Minefelt 

Men siden Star Wars-fansen omgir seg med et minefelt av følelser og meninger, må jeg posisjonere meg mer nøyaktig før jeg fortsetter. 
Hver gang en Star Wars-film nærmer seg kappes kommentatorer og anmeldere om å forstå fenomenet og ta det på alvor. 

Siden historier om kampen mellom det onde og det gode kan brukes til å skrive om hva som helst, er det nettopp det som gjøres. 
Star Wars brukes til å eksemplifisere politikk, historie og filosofi, og alt mulig annet. 
Fansen er som vanlig delt i synet på George Lucas og den første kontra den siste trilogien og vil man overleve i sosiale medier, gjelder det å holde tungen rett i munnen. 
Det kan med andre ord virke komplisert, men er det i virkeligheten ikke. 

For meg har Star Wars-filmene, som filmer flest, vekslende kvalitet, men jeg elsker storheten i fortellingen og syns at fenomenet i seg selv er dypt fascinerende. 

Før lanseringen av den første filmen i 1977 trodde George Lucas han hadde laget en barnefilm som ikke kom til å gå bra. 
Han hadde rett når det gjaldt barnefilm, men bommet når det gjaldt nedslagsfeltet. 
At Star Wars først og fremst er barnefilmer er jeg overbevist om etter å ha sett egne og andres barn omgås filmene i årevis, men det er naturligvis barnefilmer med dybde, i enda kanskje større grad enn Ringenes Herre/Hobbiten-filmene er det, eller for den saks skyld Harry Potter. 

Star Wars er mer mangfoldig, inneholder mer vold og flere karakterer og universer (bokstavelig talt) og ikke minst er det mer storslagent både emosjonelt og visuelt. 
Barn vokser opp med disse historiene og oppdager stadig nye lag og kan dermed fortsette å elske dem også etter at hjernen modnes. 
Fansen rekrutteres fra de er i barnehagealder. 

Jeg kjenner unger som har kunnet de sentrale Star Wars-navnene lenge før de har snakket rent og naturligvis lenge før de har fått lov til å se filmene. 
Handlingen er allerede folklore. 
Sentral informasjon overføres fra eldre barn. 
Effekten er den samme som følelsen man får første gang man kommer til New York. 
Man har aldri vært der før, men kjenner likevel alt. 

Dyrket dem ikke 

Jeg så den originale trilogien som ungdom, likte filmene godt, men dyrket dem ikke. 
For meg var de flotte, men ikke viktige nok til å bygge en kirke rundt. 
Det jeg derimot likte og fortsatt liker godt er den originale trilogiens skuespillere, karakterer og produksjonsdesign. 

Jeg liker det komplekse i å møte seg selv/sitt opphav i døren, og jeg liker følelsen av det slitte universet, maskinparken, måten Jawa-handelsmennene går på, måten Lukes landspeeder gynger på når han setter seg inn, humaniseringen av C3P0 og R2D2, Darth Vaders samurai-aktige hjelm, dukke-Yodas suverene visdom og ikke minst det faktum at han, i motsetning til Gud (som aldri beviser noe utenom sin egen ikke-eksistens) viser oss hvilke krefter han besitter og ikke bare har det i kjeften. 

Samtidig er det ting i filmene som nesten er lattervekkende. 
Hvorfor bygge enda en dødsstjerne, for eksempel, med enda lettere tilgang til den sentrale, eksplosive kjernen enn den første hadde? 

Da Lucas tok opp tråden på 90-tallet var jeg umiddelbart skeptisk, og jeg syns trilogi to lider av akutt mangel på sjarm. 
Visuelt sett er den for striglet og inneholder for mye prat og likegyldig skuespill. 

Selv om historien og de ulike miljøene, farkostene og deler av karaktergalleriet fortsatt fascinerer, forblir trilogi nummer to en merkelig blanding av småplump familiekomedie (Jar-Jar Binks, skrekk og gru), sakte-tv fra et kommunestyremøte i en nedleggingstruet kommune iblandet, det skal Lucas tross alt ha, forrykende sekvenser med stjernekrig. 

Computergenererte Yoda er såpass usjarmerende at jeg gir blaffen i hvor sterk kraften hans er og jeg syns det er merkelig at George Lucas som sci-fi-nerd fra barnsben av klarer å leve med svakheter på viktige områder som skuespill, tempo, humor og overlesset digital design. 
Dessuten ser jeg, i den siste trilogien, hele tiden irriterende legomodeller jeg har brukt de siste ti årene til å plukke opp deler av fra gulvet. 

Gåsehud 

Omtrent her befant jeg meg, med andre ord, før gikk inn for å se film syv. 

Allerede traileren er lovende og ga meg etter noen gangers gjennomsyn gåsehud der hvor Han Solo sier: 
«It´s true, all of it». 
Bare det at Harrison Ford, Carrie Fisher og Mark Hamill er med bringer med seg en visshet om at ting nå er på rett spor igjen. 
Det har gått tredve år. 
Universet har beveget seg videre, men kampen er den samme. 
Og alderen er den beste sminken. 

Det er direkte rørende å se de tre kumpanene igjen og koste på seg å tenke at de aldrende ansiktene er herjet av den brutale virkeligheten der ute blant stjernene. 
Men naturligvis er det ungdommen som driver historien. 

John Boyega, Daisy Ridley og ikke minst Adam Driver har de største rollene, og alle tre fungerer godt. 
Jeg var nervøs med hensyn til Adam Driver, for han har til nå klart å sementere skuespillet sitt i en ganske annen sjanger enn dette, men han klarer likevel å tilføre den mørke siden nyanser og uforutsigbarhet. 
Ridley spiller Rey, en ung kvinne som lever fra hånd til munn på ørkenplaneten Jakku. 

Hun er foreløpig den mest gåtefulle av de nye karakterene, og en vi bombesikkert vil få vite mer om etter hvert. 
Boyega tilfører en annen type, nesten gatesmart, energi og leverer flere fine, små humorglimt som føles naturlige, slik de også var i de første tre filmene. 

Dynamikken mellom Han Solo og Chewbacca er nøyaktig som før og til og med The Millenium Falcon har overlevd tiårene som har gått. 
Andy Serkis spiller den onde sjefen, som ungene kaller slike karakterer, og fremstår mer som en ond Yoda enn som for eksempel Grev Dooku. 

Menneskelig 

Historien gidder jeg ikke engang å komme inn på, for jo mindre man vet, jo mer glede vil man ha av filmen. 
Selvfølgelig, hadde jeg nær sagt, fortsetter familiekonfliktene, men det sentrale er at J.J. Abrams og hans hundrevis av medskapere har gått tilbake til å filme mennesker og modeller av farkoster og utstyr, fremfor å lage mer av det computergenererte faenskapet som dominerte mange figurer og de store panoramaene i trilogi nummer to. 

Selvfølgelig er det massive mengder spesialeffekter også her, men de brukes mer tilbakeholdent og stort sett er vi er tilbake i det taktile, slitte universet hvor det går an å føle at ting har overflate, struktur, vekt og masse. 
Et godt eksempel er Lupita Nyong´os gestaltning av en vagt Yoda-lignende kvinne som heter Maz Kanata. 

Hun har et ansikt som helt tydelig er en maske, på samme måte som gamle-Yoda var en dukke, men jeg godtar og liker henne umiddelbart langt bedre enn jeg likte noen av de ikke-menneskelige bifigurene i trilogi nummer to. 

R2D2 har også fått en moderne slektning, BB-8, som er mye med. 
Den låner trekk fra Pixars Wall-e og er en sjarmør for de yngre seerne, som R2D2 alltid har vært, men den bærer også på en hemmelighet. 

Vil ha mer! 

J.J. Abrams tilfører dessuten en type multi-konfrontasjonsscener som minner om Tarantinos måte å fortelle på. 
Det svinger bra. 

Vi i de nordiske landene får av en eller annen grunn se filmen halvannet døgn før resten av verden, og jeg gleder meg til å følge med på nerde-nettstedene i dagene som kommer og se hvordan hard core-fansen tar til seg Abrams fortellerstil. 

Det morsomste blogginnlegget jeg fant under oppkjøringen mot denne filmen er skrevet av en programmerer som heter Rod Hilton. 
Han argumenterer for at den rette rekkefølgen å vise de første seks filmene i til en som ikke har sett dem før, er IV, V, II, III og VI. 
Da avsløres blant annet ikke Lukes slektskap med Vader for tidlig, mener han. 
Og når det gjelder episode I, sier han at den er så elendig at man bare skal gi blaffen i den. 

Hilton testet denne rekkefølgen på en kjenning som ikke hadde sett filmene før. 
Etterpå stilte han henne dette kontrollspørsmålet. 
«Syns du Jar-Jar var irriterende?» 
Hun svarte «Hvem er Jar-Jar?» 
Hilton skriver: 
«Oppdrag utført.» 

For å parafrasere sangen The Lightning Seeds laget da det ble klart at EM skulle avholdes i England i 1996: 30 years of hurt never stopped me dreaming. 
Star Wars´s coming home. 

Jeg vil ha mer. 
