Plateanmeldelse:Ingebjørg Bratland - Hjarteskjell 

Flatere og mindre unik Bratland. 

ALBUM: 
POP 

Ingebjørg Bratland 

«Hjarteskjell» 

(Vitamin/Universal) 

I løpet av de drøye ti årene hun har vært i offentligheten, har Ingebjørg Bratland reist fra «Jul i Svingen» til å bli enkeltstående artist med føtter og røtter i både Vinje og hovedstaden. 
Sist kombinerte hun hardingfele og trommemaskin, hadde fokus rett nedenfor midten av musikkens motorvei, uten å miste særpreg. 
Nå kjører hun midt på. 

Med det beveger 27-åringen seg over i dette litt trange rommet med behagelige, ufarlige sanger for formiddagsradio. 
Det er ikke noe galt å ville det. 
Bratland har tatt kontroll og inkludert hele fire ulike produksjonsmiljøer for å få variasjon. 

Les også: 
Ingebjørg Bratland: 
– Jeg er ikke prektig (VG+) 

Resultatet er dessverre akkurat så til-lags-åt-alle-småforvirret som det høres ut. 
Allerede på åpneren «Bror» (der hun da vitterlig synger mer bokmål enn vinjedialekt?) virker det som om tanken er å nærme seg de som synes Highasakite er for travle og Sigrid fremdeles har for få låter. 
Et inntrykk som vedvarer. 
Stemmen, alltid like ven og klokkeklar, er mikset både lenger bak og lenger framme. 
Lydbildet er unødvendig voldsomt, klangfullt og merkelig teknisk. 

Best er hun når hun bruker countrypopet kvedeknekk, som på «Når natta blei til dag». 
Aller best når hun gjør countryklassikeren «My Dear Companion» mot slutten av albumet. 
Det er ikke bare fordi den lar folk-Bratland skinne gjennom staffasjen - den er et gledelig energibidrag på en ellers overtenkt og litt for trygg og uklar utgivelse. 
Flott og fint, men man skulle ønske at hjertet dunket tydeligere. 

BESTE LÅT «Mitt aller kjæreste» 

TOR MARTIN BØE 

﻿ 
