Kalkun til overs
«Seventh Son» er en halvannen time lang trailer for en tv-serie som ikke finnes. 

FILM: 
«Seventh Son» er den typen film som ikke henger på greip dersom man ikke har lest bøkene den er basert på. 
For utenforstående fortoner den seg som en overspilt, ufrivillig komisk og fundamentalt meningsløs hinderløype av fantasyklisjeer, som regissør Sergey Bodrov haster gjennom med et tempo og en timing som fratar samtlige scener ethvert snev av gjennomslagskraft. 
For fans av Joseph Delaneys «Wardstone Chronicles» kan den kanskje fungere som en utløsermekanisme for gåsehud og gode minner, men noen god film er det uansett ikke. 

Autopilot «Seventh Son» er den typen fiasko som selv ikke engang hovedrolleinnehaverne greier å ta på alvor. 
Jeff Bridges makter aldri å tørke av seg det ironiske fliret sitt, der han sprader rundt i trollmannskappe og prater som en blanding av Alan Rickman og Bane, og Julianne Moores evig flakkende blikk tyder på at også hun helst skulle vært et helt annet sted. 
Det er lett å gjøre seg morsom på bekostning av en film som fremstår som såpass visjonsløst og lemfeldig satt sammen som dette, men først og fremst er det en anledning til å se nærmere på nøyaktig hvor desperat filmbransjens jakt etter blockbusterfranchiser har blitt. 

Franchisefeber «Seventh Son» er den typen forretningsavgjørelse som blir stadig vanligere i en tid da det å lage kun én blockbuster ikke synes verdt verken bryet eller investeringene. 
I dag er alle større filmprosjekter i realiteten pilotepisoder for franchiser på minium tre filmer, og i så måte er «The Wardstone Chronicles» med sine 14 romaner — hvilket i dagens filmøkonomi betyr et sted mellom 17 og 42 spillefilmer — unektelig et forlokkende utgangspunkt. 

Dersom man er i besittelse av tilstrekkelige mengder godvilje, er det kanskje mulig å se «Seventh Son» som en satire over de gjentakende mønstrene i dagens fantasyunderholdning, men da bidrar man med en såpass velvillig tolkningsinnsats at man i praksis gjør filmskapernes arbeid for dem. 
Tar man derimot filmen for hva den er, møter man en ugjennomtrengelig vegg av eksposisjon og intetsigende transportscener, som alle leder fram til den antiklimaktiske innsikten om at det beste den har å by på er lettelsen som oppstår når man ser rulleteksten dukke opp på lerretet og vet at det hele — endelig — er over. 
