En fæl geump
Fransk film er et lagringssted for ondarta banaliteter, og den burde graves ned sammen med avfall fra Sellafield og plomberes med bly. 

I uendelig lange øyeblikk med tomt snakk kan Luc Bessons forhåpentlig siste film se ut som en blandingsparodi på Disneys nittensekstitall og Wim Wenders på åttitallet. 
Den kan også være en fæl gump; en stilistisk overlessa idiotfilm. 

En arabisk-ætta liten pariser som har svindlet feil folk, kommer i konflikt med de tradisjonelle smågangsterne, og på tross av at mannen snakker et uavlatelig, støyende fransk som får språket til å likne en muskelsykdom, er det ingen som tar livet av ham. 
Den ufortjente overlevelsen foregår selvsagt i svart hvitt. 
Så da han skal begå selvmord ved å hoppe i Seinen, dukker det opp en annen suicidant på samme bru (ikke ta meg, det kommer en som er mye leeenngre enn meg). 
Den personen er selvsagt en kjøttløs, lang dansk modell med lyst hår. 
Som går rundt i undertøyet hele tida. 
Og ikke bare det: 
Hun er en engel. 

Engelen skal blande seg opp i livet til den lille svindleren, for det viser seg at han ikke er egosentrisk nok. 
Filmens visdom kommer til et intellektuelt klimaks som formuleres sånn: 
«Det er vanskelig å elske når man ikke får noe tilbake». 

Besson gjør det stilistisk patetiske eventyret til en kjærlighetshistorie, for den jamrende mannen forelsker seg i engelen, som på englers vis er bundet til himmelen. 
Går det bra? 
Kommer hun tilbake? 
Ble Shaggy Dog til mann igjen? 
Fiksa Frodo ringen? 
