Ulvetid
Mørkt, mesterlig og dødelig fengende. 

Ulven er generelt møtt med mye alternative fakta. 
Uavhengig av om man ser den fra den nye regionen Innlandet eller Grünerløkka. 
Så også denne kvartetten. 

Det er gjentatt til det gjespende at Ulver en gang startet som «skumle» svartmetallene. 
Og at de senere begynte med svevende og mørk elektronika. 
At de nå åpner et nytt, og ved første lytt, nærmest revolusjonerende sjangerkapittel, bør ikke være en overraskelse. 
Ulvers sjanger er ikke musikalsk, men tematisk rundt forfall og død. 

Årets utgivelse er noe de visstnok har drømt å lage en stund. 
Mørk gotisk pop, med mer enn én legg i det beste fra det gotiske åttitallet. 
Tenk lydbildet til Skinny Puppy og Laibach, men enda tettere på synthpoparven til Depeche Mode. 

Låten «1969» er for eksempel alene ca. 12 ganger bedre enn hele det nye albumet til ovennevnte Basildon-trio. 
Og den er ikke engang den beste låten her. 

Et tidlig nøkkelspor, med det lite nytenkende navnet «Rolling Stone», er en lang, sjelelig, manisk fremdrevet gospelsak for synth og mørke. 
Selv på nesten ti minutter føles den ikke langdryg. 
Snarere for kort. 
Den kunne gjerne vært enda lengre og mer omfattende. 

Kristoffer Rygg synger. 
Ja, han synger. 
Det er lenge siden sist, og denne gangen er det fantastisk. 
Vokalen, og ikke minst vokalmiksen, er voldsom, nærmest såkalt livsbejaende, og på alle måter en viktig del av at «The Assasination ...» oppleves som et helt naturlig skritt videre. 

Albummiksen generelt er et lykketreff av klanger og panoreringer som Martin Glover (Killing Joke, The Orb og med fingrene på The Verves magnum opus «Bittersweet Symphony») har mestret perfekt. 

Dødstematikken 
Ulver alltid utforsker videreføres her i historiske paralleller fra den romerske keiseren i tittelen til bilulykken som tok livet av prinsesse Diana i Paris i 1997. 
Det kan man velge å gå i dybden på eller å fullstendig ignorere, uten at helheten blir dårligere av den grunn. 

Oslobandets trettende er ikke bare deres beste. 
Det er en av de sterkeste utgivelsene fra et norsk band på veldig, veldig lenge. 
Og definitivt i toppsjiktet hittil i år, uavhengig av nasjonalitet, sjanger og hva for eksempel Senterpartiet måtte mene. 
