Gripende portrett av pelskledd pike
Roman 419 sider Kr. 369,- Cappelen 

Åtte år har leserne ventet på oppfølgeren til «Beretninger om beskyttelse», Erik Fosnes Hansens forrige roman. 
«Løvekvinnen» er imidlertid ingen oppfølger, men et helt frittstående verk. 
Fosnes Hansens to siste mursteinsromaner er preget av flerstemmighet; en rekke historier og handlinger er rullet ut side om side, ofte med bare tematiske fellestrekk. 
«Løvekvinnen», derimot, er en sammenhengende beretning om et av naturens luner: 
Eva blir nemlig født med pels. 

Fosnes Hansen skildrer i stor detalj Evas oppvekst på jernbanestasjonen i en norsk småby rett etter 1. verdenskrig. 
Ingen enkel oppvekst, for Eva må skjules og beskyttes og får knapt nok gå ut før hun nærmer seg puberteten. 
Det er duket for ensomhet i stor skala, og her eksellerer Fosnes Hansen. 

Først og fremst gjennom en betagende, gripende skildring av Evas overlevelsesstrategier i sitt fengsel i annen etasje over perrongen, der hennes far stasjonsmesteren hersker med prøyssisk pliktoppfyllelsesmoral, og der togene er presise og forutsigelige. 

For Eva viser eksepsjonell begavelse på en rekke felter: tallhukommelse, musikk, tegning. 
Alt får utvikle seg uten omgivelsenes nivellerende kraft, helt inntil hun begynner på skolen. 
Men også den uunngåelige mobbingen og utestengelsen får produktive følger; kan vi som undertekst lese inn et kunstnerportrett her...? 

Også tidskoloritt og språk overbeviser: 
Fosnes Hansens lett gammelmodige riksmål og snirklete setninger får her utfolde seg i riktig miljø, og første del av boken har mange sylskarpe observasjoner og gripende, rørende øyeblikk. 

I annen del skifter Fosnes Hansen perspektiv og lar Eva selv komme til orde, idet hun møter verden der ute. 
Fosnes Hansens interesse for vitenskap og misbruken av den i vår tid fornekter seg ikke, men denne gang har han maktet å integrere kunnskapsstoffet i historien, slik at leseren ikke utsettes for den leksikalske lede. 

Mindre vellykket synes jeg de lange utlegninger om Bibelens behårede personer Esau og Samson er, lagt i munnen på en Eva i puberteten. 
Og til tider kan Fosnes Hansens snirklete stil gå på tomgang og forville seg inn i kansellienes støvete korridorer - men ikke ofte, heldigvis. 

Bokens bevisst konstruerte klimaks er naturligvis den store forestillingen Eva og hennes far bivåner mot slutten av romanen. 
En omreisende trupp av «vanskapninger», freaks of nature, vises frem; vi møter de mest aparte fenomener naturen kan fremby i menneskeham. 
Er det her Evas fremtidige liv vil utspille seg? 
Det får vi ikke vite ... 

«Løvekvinnen» er først og fremst en drivende godt fortalt historie av en forfatter som tør å bruke språket til mer enn stakkato setningsbrokker atskilt av punktum eller enkle, søvndyssende hovedsetninger. 
Boken er et rungende forsvar for outsideren, den utstøtte. 
Evas ensomhet kan utvilsomt også leses som et bilde på kunstnerens ensomhet i samfunnet. 
For er det ikke nettopp gjennom å være outsider og særing at kunstneren vinner sin særegne følsomhet for verden? 

«Løvekvinnen» vil få mange fornøyde lesere. 
Det fortjener den. 
Uten Fosnes Hansens egenartede, herlig utidsmessige stemme ville norsk samtidslitteratur vært fattigere. 

JON H. RYDNE 
