Tar skjeen i den samme hånd
I 2009 kåret nettstedet Metacritic bandet Spoon til tiårets artister. 
Det ble gjort på grunnlag av anmeldelser i større aviser, magasiner og på nettsteder. 

Metacritics samler inn anmeldelser fra disse og regner ut gjennomsnittet på en skala som går til 100. 
Spoon oppnådde et snitt på 85,3 for sine fire album mellom 2000 og 2009. 

Det var band med et høyere snitt, men ikke med like mange utgivelser. 
Dermed ble Spoon – overraskende nok – utropt til tiårets artister.Bandet svarte med å gi ut "Transference" året etter, med et anmeldersnitt på 80 av 100. 
Deres laveste så langt, men ferske "They want my soul" ser ut til å krabbe opp til 82 på Metacritic. 

Spoon ble dannet av vokalist og gitarist Britt Daniel og trommis Jim Eno i 1993. 
De kom fra Austin — bandet The Alien Beats og tok sitt nye bandnavn etter en låt fra det tyske krautrock-bandet Can. 

Siden ble Spoon forsterket med tre andre medlemmer. 
De har hatt ett skifte siden forrige plate, med Alex Fischel inn på keyboard og gitar. 
De øvrige to er bassist Rob Pope og keyboardist Eric Harvey. 

På album nummer åtte har de dessuten hentet inn Joe Chicarelli og Dave Fridmann som medprodusenter. 
Mens Chicarelli har jobbet med Frank Zappa, The Shins og Morrissey, kan Fridmann skilte med Mercury Rev, Flaming Lips og MGMT. 
Pluss en hel haug andre i begges tilfeller. 

I løpet av de fire årene som er gått siden "Transference", har medlemmene i Spoon vært opptatt med soloprosjekter. 
Britt Daniel dannet bandet Divine Fits med Dan Boeckner fra Wolf Parade, og en stund spøkte det stygt for Spoon. 

Betyr alt dette store endringer når de nå har funnet tilbake til hverandre igjen? 
Nei, Spoon er seg selv. 
De har gjort sine sidesprang i årenes løp, men har en kjerne de sirkler rundt upåvirket av listeplasseringer, bruk i tv-serier og opptredener på talkshow. 

Spoon har spor av Elvis Costello, David Bowie, The Cure og Can, men er først og fremst seg selv. 
Stilmessig har "They want my soul" mer til felles med "Ga ga ga ga ga" fra 2007 enn med lo fi-aktige "Transference". 
Denne gang har vi et Spoon i frisk form. 
Polert uten å være glatt, indierock uten å være utydelig.De åpner med Jim Enos skarpe trommeslag i det rytmesterke singlekuttet "Rent I pay", mens "Inside out" viser en mer melodiøs side. 
Derfra og ut er det like bra. 

Albumet teller ti sterke kutt, med en førsteklasses produksjon som glimter til i kutt som "Knock knock knock" og "New York kiss". 
Og når Spoon først tar med en cover-versjon, er det av en sang Ann-Margret spilte inn i 1961 kalt "I just don't understand". 

Beste spor: 
"Inside out", "Rainy taxi", "They want my soul", "New York kiss". 
