En mørkere side av Japan
Min Jin Lee viser oss samfunnet i skyggen av neonlysene. 

Neonlys, plingplong-lyder og spillhaller har en selvfølgelig plass i japanske storbyer. 
De japanske spillautomatene kalles Pachinko og er så viktige i japansk kultur at selv filosofen Roland Barthes skrev utførlig om dem i sin Japan-bok «Empire of Signs». 

Men spillautomatene har en bakside, som verken Barthes, eller de fleste i vesten nå, kjenner til. 
I sin andre roman, «Pachinko», viser koreansk-amerikanske Min Jin Lee oss denne siden, og samtidig hele det 20. århundres japansk-koreanske historie. 

Trange kår Boka starter i Korea rundt 1910, da Japan annekterte halvøya, og åpner med setningen: 
«Historien har sviktet oss, men det spiller ingen rolle.» 
Dette sviket vil gå igjennom boka som en rød tråd, og vil ironisk nok spille den største rollen for alle i det enorme persongalleriet. 

På en fiskerøu sør i Korea, gifter den handikappede Hoonie seg med Yangjin. 
Sammen får de datteren Sunja, og det er hun som etter hvert reiser over til Japan med sin mann og to sønner. 
I Japan er velstanden kanskje større, men rasismen mot koreanere er overveldende og gjennomsyrer hele samfunnet. 
Å få en jobb eller en leilighet er knapt mulig, og koreanerne må danne egne ghettoer hvor husene i realiteten er skur. 

Kvinnenes kamp Til tross for fattigdommen, rasismen og det snevre kvinnesynet nekter Sunja og hennes svigerinne, Kyunghee, å gi opp. 
De begynner å selge kimchi på markedet og jobber så hardt de kan for å gi de to guttene et bedre liv enn det de selv har. 
Men hvordan kan de to få et godt liv i et totalt urettferdig samfunn? 
Selv om de begge er født i Japan får de sør-koreanske pass, og mobbing og utfrysning blir en del av hverdagen. 

En av de få karriereveiene som står åpne for koreanske menn er å begynne i Pachinko-bransjen. 
Det syns japanerne er for skittent og skamfullt å jobbe med selv, men også Sunja ønsker noe bedre for sine sønner. 

Lærerik roman «Pachinko» er en klassisk episk fortelling på hele 574 sider. 
Den avsluttes først i 1989 og da har leseren vært igjennom en historietime samtidig . 
Lee har drevet grundig research og skapt strålende drama basert på verdenskriger og undertrykkelse, hvor også lidenskapen og kjærligheten får en viktig plass. 

Lee kunne med hell ha begrenset seg litt mer, hun byr på et overveldende persongaller fullt av enkelthendelser. 
Hun er heller ingen lysende prosaist, språket er enkelt og klart, men sjeldent særlig spennende eller innovativt. 
Dermed har heller ikke oversetter Torleif Sjøgren-Erichsen så store muligheter til å briljere, men han har gitt fortellingen et velflytende norsk innpakning, som ved hjelp av flittig bruk av japanske og koreanske ord aldri får leseren til å glemme at dette er en fortelling fra en verden langt, langt unna vår vante hverdag. 
