The greatest story – 1
Spielbergs Indiana Jones-trilogi er klassisk godteri på linje med klissete Marianne-drops og politisk reaksjonær eggelikør med sjokoladetrekk. 
Når Steven Spielberg den 22. mai kommer med en fjerde film om Indiana Jones, holder betrakterne av underholdning pusten. 
Det er like nifst som om Drillo plutselig begynte å trene landslaget igjen. 

Den som ser «Raiders of the lost ark» om igjen i bortskjemthetens og datagrafikkens tid, vil selvfølgelig føle behov for å heve seg over den plagsomme ydmykheten som følger med en legende. 
Til å begynne med ser den første Indiana-filmen betryggende ut som vanlig action: 
Harrison Ford løper i skyggespillet i jungelen og havner etter hvert i hula der han skal bytte skulptur mot sandpose. 
Da smeller det. 
Allerede i innledningen til den første filmen ble det klart at verden hadde fått sin nye superhelt. 

Egentlig har Spielberg stjålet fra James Bond-filmene: 
Hovedpersonen introduseres i en hals— og beinbrekkende actionscene som egentlig ikke har noe med den seinere handlingen å gjøre, og den anstrengelsen dør han nesten av. 
Etter det roer man seg ned i innendørske scener med Columbo-belysning, og der forteller ansvarlige foresatte hva helten siden skal gjøre mens han mumler hvileløst rundt på individualisters vis. 

STØRRE ENN BOND: 
Arkeologen Jones er større enn spionagenten Bond, for han er i slekt med Øvre Richter Frichs Jonas Fjeld (norsk lege) og en rekke innsiktsfulle oppdagelses-akademikere fra 1930- og 1940-tallet. 
Folk med mellomfag og annet ekstrautstyr kan merke effekten av heltevalget allerede i første filmen: 
Spenningsscenene blir heftigere når truslene ikke rammer en fullstendig idiot som bare sjekker damer og drikker harrybrennevin hele tida. 
Jones er en kultivert mann som samfunnet har dannet ut. 

James Bond ble aldri egentlig akseptert av sekstiåtterne. 
Indiana Jones ble. 

ETNISK: 
Jonas Fjeld var ingen Solheim, og verdensbildet kunne ha blitt grotesk også i Spielbergs reisevirksomhet, for fortidas oppdagermenn hadde ikke mye til overs for fremmede kulturer. 
Spielbergs asiater og afrikanere ruller heldigvis ikke med øynene, og da godtar man at deres etniske særtrekk i likhet med de øvrige figurene er mildt karikerte. 
Verst går det egentlig ut over nazistene. 
Der har man en kulturgruppe som ville ha vunnet sin rasismesak i norsk høyesterett. 

VILLKATT: 
Det andre politisk interessante i 1981-filmen er Karen Allen som Marion. 
Hun er oppløftende påvirket av pre-madonnask rånejente-feminisme og starter filmen med å vinne spritdrikker-tevling mot en bodybongo et sted i Nepal. 
Karen Allen er Indiana-filmenes stolte villkatt, og derfor er det betryggende at hun dukker opp igjen i firerfilmen. 

I likhet med James Bond-filmene driver «Jakten på den forsvunne skatten» med geografi-kos. 
Den starter i Sør-Amerika, fortsetter i Nepal og ramler ned i skattejakt i Egypt. 
Støvet i Egypt er i seg sjøl en opplevelse. 

FORD: 
Harrison Ford var allerede i den første filmen både oppsiktsvekkende pen og lattermildt mandig. 
I 1981 var Mann med Hatt muligens et enda mer belasta skjellsord enn det er nå, men den australske hatten fra Saville Row i London fikk bare Ford til å se mer macho ut. 
George Lucas ville egentlig hyret Tom Selleck til hovedrollen, for han mente at Harrison Ford var utbrukt (hoi, 1-0 til afp-tilhengerne). 
Lucas og alle andre kan være glad for at ingen hørte på produsenten. 

1981 var et transformer-år. 
Syttitallet hadde vedlikeholdt myten om den mjuke mann som et halvreligiøst sekstiåtter-påbud, men ved tiårsskiftet var et nytt mannsideal i merkbar emning. 
Paradoksalt nok førte det til at menn drakk jappehvitvin i rosa t-skjorter og disko-hvite bukser, men det var siden. 
Akkurat det året Indiana Jones dukket opp i sin kunstig værbitte skinnjakke, føltes mannhetsskiftet befriende. 
Mange av vennene mine sluttet i strikke-gruppa og kjøpte seg slagdrill. 

HUSK: 
Huskescener fra «Raiders of the lost ark»: 
SS-fyren med stålbrillene som brenner fingrene på den bålvarme Brynhilde-medaljongen i Allens Nepal. 
Han er stor. 
Scenen der Indiana Jones tar fram revolveren og skyter araberen som driver ballettflott 2008-jål med sverdet. 
Edderkoppene i Sør-Amerika. 
Slangene i Egypt. 
Rullesteinen i hulene. 

Filmen har dessuten en gammeltestamentlig slutt som satt en støkk i mange av de som fornektet at de husket noe fra kristendomsundervisninga i barneskolen: 
Herrens engler kommer seilende som sigarrøyk og gjør nazister og andre skurker til aske og rennende voks. 
Det var fantastisk, og det er det ennå. 
