Mørk og morsom bestselger:Bokanmeldelse: 
Gail Honeyman: 
«Eleanor Oliphant har det helt fint» 

Mørkt, morsomt og medrivende om ensomhet og ettervirkningene av traumatisk barndom. 

– 
Hvis noen spør deg hvordan du har det så er det meningen at du skal svare HELT FINT. 
Det er ikke meningen at du skal si at du gråt deg i søvn i går kveld fordi du ikke hadde snakket med noe menneske på to hele dager. 
FINT skal du svare. 

Slik lyder ordene fra hovedpersonen i boken «Eleanor Oliphant har det helt fint». 
Eleanor har det ikke fint i det hele tatt. 

Hun er så ensom at hun av og til holder seg selv i hånden, for å forsøke å forestille seg hvordan det ville føles om et annet menneske holdt i den. 

Eleanor er 29 år gammel, bor alene i en stusslig sosialbolig og jobber med regnskap. 
Hun har et stort arr i ansiktet, eksem på hendene og traumer fra en vond oppvekst i kropp og sjel. 
Hver onsdag ringer moren for å fortelle henne hvor stygg og verdiløs hun er. 

På jobben sniker hun seg rundt og forsøker å unngå kollegene. 
I helgene isolerer hun seg hjemme med kryssord, frossenpizza og to liter vodka, og sover så lenge som mulig for å få tiden til å gå. 

– 
I vår tid er ensomhet den nye kreften – en skammelig, pinlig tilstand som på en obskur måte er selvpåført. 
En skremmende, uhelbredelig sak, så forferdelig at man ikke våger å snakke om det. 
Andre mennesker vil ikke høre ordet uttalt høyt av redsel for på en eller annen måte å bli smittet, eller for at skjebnen skal bli fristet til å hjemsøke dem med en lignende plage, tenker Eleanor. 

En betimelig tanke. 

Men så, på kort tid, skjer tre uforutsette ting. 
Hun blir avstandsforelsket i en musiker. 
Hun blir motvillig venn med Raymond fra IT-support, sammen redder de livet til en gammel mann som faller om på gaten. 
Disse tre hendelsene setter i gang noe for Eleanor, og sakte, men sikkert tar hun noen modige skritt ut i samfunnet. 

Det er umulig å ikke heie på henne i det hun møter verden. 

Eleanor er sær, sosialt klønete og pussig som en Lene Kongsvik-karakter. 
(Litt Wenche, litt Alexander, for den spesielt interesserte). 

Som når hun skal kjøpe seg en datamaskin. 
Mannen bak kassen sier hun kan velge mellom bærbar, stasjonær eller nettbrett, og spør hva hun skal bruke den til. 

– 
Det har du absolutt ingenting med, svarer hun, særdeles krenket. 

Boken blir bedre og bedre utover i historien, og byr på noen overraskende og uforutsigbare vendinger. 
Stilmessig kan den minne om en Jonas Jonasson-bok. 
Du vet, han som skrev om 100-åringen som hoppet ut av vinduet og forsvant ut i verden. 
Han og Eleanor har mer til felles enn at de begge er blitt bestselgere verden over. 

Boken byr riktignok på et par klisjeer, og forfatteren Honeyman beveger seg sånn sett inn i Jojo Moyes-landskapet. 
Men hun redder seg inn ved å gjøre Eleanor til en kompleks og interessant karakter i utvikling. 

Man vil virkelig vite hvordan det går med Eleanor. 

«Eleanor Oliphant har det helt fint» er en bok man får trang til å prate om mens man leser den. 
Og om den ikke gir deg lyst til å være litt hyggeligere mot en kollega, en fremmed, en du møter på gaten, en som ser ut til å ikke ha det helt fint – ja, da kan du jammen meg ha det så godt. 
