Mektig wassmosk skjebnedrama
Vital skrivekunst om kjønn, kjærlighet og livskamp i dødens skygge. 

Herbjørg Wassmo: 
Den som ser. 
Roman. 
474 sider. 
Gyldendal 

To bærende kvaliteter ved romanforfatteren Herbjørg Wassmo (f. 1942, debut 1976) er viljen til å brette ut et stort lerret og la en rekke skikkelser, av begge kjønn og i ulik alder, utfolde seg innenfor en bestemt historisk-sosial, realistisk-romantisk ramme, samt motet til å dykke ned i menneskesinnets mørkeste avkroker, for slik å avdekke det forbudte, det fortidde, det aller mest konfliktfylte hennes kriseridde karakterer søker å skygge unna eller mestre. 

Disse kvalitetene kjennetegner særlig trilogiene om incestofferet Tora (1981-86) og mordersken Dina (1989-97), bestselgerbøker som både innbrakte diverse litteraturpriser og samtidig ga forfatteren et visst ry som underlødig, melodramatisk trivialdikter med for mye hjerte og smerte på programmet. 

Liknende kritikk vil sikkert kunne reises mot «Den som ser», en mammutroman der arven etter den cellospillende, sigarrøykende furien Dina nå avdekkes. 
Men slike nedlatende motstemmer kan forfatteren trygt overhøre. 
Hun har skrevet en ambisiøs, velstrukturert tekst med tydelig wassmosk særdrag, emosjonelt ladd til bristepunktet, som en episk skillingsvise, javel, men full av stramme scener, ambivalens og moralske dilemmaer å grunne videre på, sentrert rundt sammensatte, fascinerende fiksjonsfigurer det går an å tro på, spent ut mellom Nord-Norge og «Kjøbenhavn», hav og hospital, et verft, et underjordisk kapell og en disseksjonssal, hverdagsrutiner og minner, sterke naturinntrykk, kjærlige brev og et kort telegram, bastante klasseskiller og feministisk frigjøringskamp. 

Teksten – som er holdt i tredje person, med synsvinkelen plassert hos så mange ulike personer underveis at fortelleren blir begrenset allvitende - omfatter en prolog, tre hoveddeler med til sammen 71 kapitler, alle med en overskrift, samt en epilog. 
Åpningssekvensen er lagt til Nord-Norge anno 1890. 
I begravelsen til Dina som ikke overlevde en dramatisk brann, er sønnedatteren hennes, 17-årige Karna, blitt påbudt å fortelle at farmora har drept to mennesker. 
Slik glir hun i rollen som det utsatte, sviktede barnet – en gjengangerskikkelse i forfatterskapet. 
Det psykiske presset ved å bekjenne Dinas synder blir for sterkt. 
Karna stormer ut av kirken, velger stumheten, blir suicidal og trenger hjelp. 
Stemora, danske Anna, søker hjelp hos sin velrenommerte professorfar og reiser med Karna til et mentalsykehus utenfor København. 

Til Danmark drar snart også distriktslegen og ordføreren Benjamin - Dinas sønn, den epileptiske Karnas far og Annas sympatiske, svikefulle ektemann - først for å være nær datter og hustru, siden for å videreutdanne seg til kirurg. 

Når denne triatlonen av en bok omsider avrundes med en nøktern rapport fra Hospitalets journal, datert november 1892, etter at Karnas skjebne er avklart, har leseren vært igjennom en frodig, medrivende historie av uvanlig kaliber. 

Ved å pendle mellom mange sentrale karakterer forener dikteren trekk fra ulike fortellertradisjoner – kollektivromanen, den bredt anlagte familiekrøniken, den historiske romanen, heimstaddiktning og storbyskildring, danningsromanen, kjærlighets-, ekteskaps- og utroskapsromanen, skjebnedramaet, lege- og sykehusromanen, den psykologiske dybdestudien. 
Her satser Herbjørg Wassmo alt for å følge forfatterens første bud: 
Du skal underholde dine lesere. 

Derfor blir forviklingene mange, lidenskapen, lengselen og lykken intens, tvisynet er på plass, vekslingen mellom tungsinn og eufori aldri langt borte. 
Sex og sjalusi får stadig nye scener til å dirre av ustyrlig pasjon. 
Savn, skam og sorg truer, moralske refleksjoner og vanskelige valg florerer. 
Den som overskrider grenser, må sone. 
Uavlatelig bygger handlingen opp under romanens kanskje viktigste credo: 
«Ingenting av betydning her i verden kan gjøres uten følelser.» 

Samtidig vitner ledige replikker på nordnorsk dialekt om sikkert språklig gehør, og bruken av symbolsk ladde ledemotiv – som «brann», «hav» og musikk, «Saturns ringer», en liten brun «fugl» av gips, «flygel» og «fotografering» – binder teksten sammen på elegant vis. 
Mesterlig er gjengivelsen av Karnas hallusinasjoner og drømmer. 
De er akkurat så desperate, freudiansk fortidsstyrte og utfordrende at de oppleves som troverdige. 

Så selv om romanen i et par sekvenser kan virke noe overlesset og overtydelig – dette er en så rik, entusiastisk og underholdende historie at den garantert vil havne høyt på bestselgerlistene, på eksemplarisk Herbjørg Wassmo-manér. 
