Murphys syttifemte lov
Jeg har en drøm. 
Jeg forestiller meg at Eddie Murphy får halspastiller og testosteronsjokk sånn at han plutselig spiller den voksne og kjappkjefta, men også tøffe versjonen av Beverly-Alex. 

Ikke mer kjerringjabb. 
Men det finnes dessverre alltid en Murphys lov. 
Den er at Eddie har valgt å spille film som en kråkete, umusikalsk tivoliklovn også når han kunne vært helt streit. 
Så hvorfor gidder vi? 
«Imagine that» er egentlig en litt for avansert barnefilm om en travel businesspappa som oppdager at datteras fantasifigurer kan forutsi børs-bevegelser. 
Vel. 
Vi vet hvordan det går. 
Pappa finner ut at han kan bruke Drømmehage-sjamanene i kampen mot den langhåra finans-indianeren Thomas Haden Church, og på det viset oppdager han livets ukommersielle viktigheter og dukker opp på datteras skoleforestilling – men så blir han selvsagt en finans-suksess i tillegg. 

Jeg er så vidt i stand til å overse slektskapet med Whoopi Goldberg og det pinlige faktumet at hver gang afro-amerikanere lykkes i næringslivet, er det en slags voodoo-vits. 
Men filmen ender på rauå i poopen, og det var det. 
