Mesterlig
Susanne Sundfør sa det best selv: 
«Jeg er flink». 

Det er vanskelig å forklare hvorfor Susanne Sundfør er så bra. 
I ren desperasjon låner vi derfor en sentral læresetning fra fotballen. 
Beklager idrettshatere. 

I fotball er det sånn at når tre spillere gjør noe riktig rett etter hverandre, da blir det mål. 
Klarer laget å gjenta dette to-tre-fire ganger i løpet av hver kamp, da har du et vinnerlag. 
Omtrent like lett — og like ubegripelig vanskelig - er det å lage musikk. 
Susanne Sundfør er i nærheten av det perfekte nettopp fordi hun har forbedret alle komponentene. 

Stemmen 
- Sundfør synger særegent, rått når det trengs, kjølig når det er riktig og bedre nå enn noen gang. 
Evnen til å synge gjennom marg og bein kan ikke læres av mentorer på TV2. 
Sundfør har hatt det i seg helt siden hun slo gjennom. 
Nå har hun imidlertid bedre kontroll, uten at det går på bekostning av den fascinerende, utemma stemmebruken. 
Som min sidemann sa: 
«Det er litt sånn liv og død når hun synger». 
Presis. 
Harmoniene hun skaper sammen med sine to korister er også prikkfrie. 

Kunst og pop 

Gode sangere må ha gode sanger å synge. 
En åpen dør å slå inn, men det er nok av artister som bygger hus på sandgrunn. 
Sundfør har gått fra å være en popsnekker litt på sidelinja til å bli en komponist. 
Det er noe annet å høre henne nå enn da hun relativt low key sjarmerte seg gjennom «Walls» på Gaffel og Karaffel for ørten år siden. 
Kompleksiteten i det nye hun lager er mer interessant enn tidligere popsanger, den gir mer å tygge på og den er utfordrende på en overkommelig måte. 
Man må jobbe for å holde følge, men man blir ikke kastet av. 
Kunst og pop har funnet hverandre i Sundførs verden. 

Innpakningen er prima. 
Sangene er så smart arrangert og spilt at man nesten må klype seg i armen av og til. 
Ambient-dveling avløser 80-tallsbeats, synthlydene smelter sammen med rhodes og piano, det skrapes og knitres og det veksler noe enormt. 
Det er ikke enkelt å finne det punktet der fornøyelig variasjon bikker over i spagat med lyskestrekk, men Sundfør mester det glimrende. 

Maktdemonstrasjon 

Mens Ronaldo, Ramos og den andre bommet på straffesparkene i Madrid satte Susanne Sundfør ball etter ball i krysset. 
Det var sikkert noe å trekke for, musikalsk perfeksjon finnes strengt tatt ikke, men dette var en maktdemonstrasjon. 
Da hun presenterte bandet sitt passet hun på å legget til «de er så flinke». 
Etter litt betenkningstid la hun til: 
«Jeg er flink jeg og». 

Det var kveldens understatement. 
