Sterkt møte med troende nazister
At motstandsmenn uttaler seg kritisk om en nazist, overrasker ingen. 
Men at dømte nazister i ettertid forsvarer overordnede foran åpent kamera, hører til sjeldenhetene. 
Dette må dere se, ikke fordi det unnskylder noe, men fordi det gir innblikk i hvordan de tenkte. 

Regissør Benedicte Orvung og fotografektemannen Tom Edvindsen bor i Stavanger. 
Men det er hennes fødested Mehamn i Finnmark som blir utgangspunktet for den personlige krigsdokumentaren hun nå har laget. 

For 15 år siden oppdaget Orvung at hennes morfars bror, Karl A. Marthinsen, ble likvidert i februar 1945 fordi han var så farlig. 
Da hadde han rukket å deportere 40 prosent av norske jøder til Tyskland. 
Oppdagelsen førte henne inn i en jakt på arkivstoff og personer som kunne fortelle sannheten om grandonkelen. 

Orvung har valgt et visuelt godt grep med en tavle der hun fester bilder av aktører, ofre og vitner som dukker opp i filmen. 
Pussig nok svikter det litt når nazistene introduseres, men følger man med, får man tak i hvem de er. 

For første gang forteller nesten 90 år gamle NS-medlem Helge Nyfeldt Wiig om sitt arbeid som løytnant under statspolitisjef Marthinsen i Oslo. 

Særlig inntrykk gjør det når han fnyser av at motstandsfolk regnet sjefen for «Norges farligste mann». 
Så bekrefter Wiig at Stapo brukte tortur, og bagatelliserer dette ved å skylde på tyskerne. 

Sterkest er Wiigs fortelling fra represaliene etter at Marthinsen ble likvidert. 
Da fikk han moralsk styrke av justisminister Sverre Riisnæs til å gi signalet til skyting av 28 menn på Akershus festning. 
Riisnæs var blant de som skjøt. 

Også sekretær i Quislings regjering, Finn Thrana, snakker åpent og uten anger. 
Han og Wiig døde i 2006, før filmen var ferdig. 

Orvungs slektskap med Marthinsen gjør «Strengt hemmelig» til noe mer enn en vanlig dokumentar der snakkende hoder kryssklippes med arkivbilder. 
Ledemotivet med regissørens øye som speiler hendelsene, brukes likevel for ofte i starten. 

Mest tankevekkende er det å høre Orvungs mor fortelle om hvordan man i familien og i Mehamn benyttet taushet som strategi for å skjule skammen over fortida. 
Selv om det er smertefullt for et lokalsamfunn, må det være sunt å få luftet ut og satt ord på hvorfor mennesker valgte som de gjorde. 

Filmens sekvenser om tortur i norske fengsler og utryddelse av jøder i tyske leirer gir et inntrykk av skolefjernsyn. 
Men da Orvung og fotograf/klipper Edvindsen viste filmen til gamle nazister, mislikte disse at slike sekvenser var tatt med. 

Det bekrefter at Orvung har gjort en viktig jobb med å synliggjøre hva slags ideologi også nordmenn, ikke bare tyskere, kunne bli tjenere for. 
