Teaterpremiere:Dyrene i Hakkebakkeskogen 

Landets hovedscene er virkelig på barnslig skautur i høst - i ordets positive forstand. 

Premiere: 
Dyrene i Hakkebakkeskogen 

Med: Terje Strømdahl, Lasse Lindtner, Laila Goody, Kjersti Botn Sandal, Jan Gunnar Røise m.fl. 

Regi: 
Kim Haugen 

Thorbjørn Egners klassiske «Dyrene i Hakkebakkeskogen» er ikke noe man tukler for mye med, til det kjenner de aller fleste generasjoner for godt til stykket fra barnsben av, inkludert dagens barnehagebarn. 

Selv scenografien har ikke forandret seg mye siden sist, i 2008, skal vi tro tablåene som står utstilt i foajeen på Nationaltheatret (som for øvrig bugner av frukt og grønt i anledning premieren, også et hint til stykkets lett vegetariske tilsnitt). 

Kim Haugen har valgt det trygge, men like fullt frydefulle når Morten Skogmus, Klatremus, Mikkel Rev og de andre dyrene i Hakkebakkeskogen nok en gang blir hovedpersoner på en profesjonell teaterscene. 

Faktisk er det slik at scenografien - og sangene - har vært den samme i alle de utallige oppsetningene av dette stykket, hvilket gjør at Kim Haugen er på trygg grunn i utgangspunktet. 
At selve språket er tidvis for konservativt og lite oppdatert, får vi heller tåle. 

De små grepene han faktisk gjør, går sannsynligvis over hodene på de aller minste. 
Som elgen - skogens konge - med en diksjon og tonefall som minner vel mye også om menneskenes konge her i landet. 

Eller under avstemningen når de nye vennelovene i skogen skal bankes gjennom. 
Alle har sagt ja, men reven mangler. 
Så; what does the fox say? 

Men visst er det moro, og visst er det lett å la seg rive med. 
Kanskje ikke så mye på grunn av stykkets noe gammelmodige og enkle venn- og respekt-moral, men på grunn av et ensemble som spretter ustanselig rundt og skaper nytt, friskt liv til over 60 år gamle figurer. 

Kjersti Botn Sandal gjør Klatremus til en skøyer av perfekt støpning og bærer mye av forestillingen. 
Hun er også en kløpper i publikumskontakt - en kontakt som rendyrkes med hell uten å bli overdrevet. 

Dette er faktisk en forestilling der du av og til føler at du er midt inne i, ikke bare som tilskuer. 
Det er ikke spesielt farlig å gå på Nationaltheatret i høst, men du kan risikere å ha det veldig hyggelig sammen med barna. 
