Musikalanmeldelse:Strålende «Annie» 

Gammal moro 

Folketeatret: 
«Annie» av Strouse / Charnin, basert på Harold Grays tegneserie. 
Oversatt av J. Kirkeby-Garstad. 
REGI / PRODUKSJON: 
Jostein Kirkeby-Garstad / Scenekvelder. 
MUSIKALSK ANSVARLIG: 
Atle Halstensen Med: 
Mathea-Mari Glittenberg / Nora Hele Bratfos, Anders Baasmo Christiansen, Kjersti Elvik, Lisa Stokke, Sturla Berg-Johansen, Marian Saastad Ottesen, Tor Erik Gunstrøm m.fl. 

«Annie»-klisjeene om amerikansk jobbetid fra 1920-tallets tegneseriestripe og den sentimentale Broadway-musikalen fra 1977 er rykende avleggs. 
Men det kan være mye saft i gammal moro. 
Få vet i dag at Harold Grays tegneserie i Chicago Tribune om den foreldreløse Annie som adopteres av Amerikas rikeste mann, var en kritikk av grådige kapitalister og tidens politikere, president Herbert Hoover, ikke minst. 
I denne versjonen er heldigvis scenen med etterfølgeren Franklin D. Roosevelt utelatt, selv om mange 30-tallsnavn (som går over hodene på de fleste) fortsatt spilles ut som de mest dagligdagse referanser. 
Like fullt er «Annie» i Folketeatret noe av det mest oppløftende som har skjedd i norsk musikkteater på lenge. 
Forestillingen i seg selv er på mange måter ordinær, i den forstand at det godt og greit musikal-håndverk. 

Det som gir meg frysninger på ryggen, er den veritable ansamling unge talenter på en og samme scene. 
Unge skuespillere som for femten år siden ville vært barnestjerner alle som en, samt drivende dyktige ungdommer fra Bårdar-systemet. 
Kveldens Annie (Mathea-Mari Glittenberg) er simpelthen til å spise opp, og Lisa Stokke i en musikalrolle kan aldri bli feil. 
At Kjersti Elvik kan sitt sceniske fag, og fyller den fordrukne Miss Hannigan med burlesk giftighet, er knapt noen overraskelse. 
Av de etablerte skuespillerne er det fenomenale Anders Baasmo Christiansen (Daddy Warbucks) som tar pokalen denne gang. 
I tillegg til sine teatrale ferdigheter har han sannelig også en varm tenor under vesten. 

Regi og scenografi er en utilslørt flørt med alle Broadway-sjablonger på en gang. 
Men det kler tidsbildet og koloritten forestillinger søker å fange. 

Jeg har sett norsk musikkteaters fremtid, og det er ensemblet i den gammeldagse musikalen «Annie». 
