På kino vinner vi krigene!
Vesten gjør det dårlig når den kriger i virkeligheten. 
Gudskjelov og takk for Hollywood. 
Det kan se stygt ut også i det knitrende, buldrende eskapistmørket, men det er i hvert fall en liten sjanse for at vi kanskje vinner på kino. 

«World invasion: 
Battle Los Angeles» er en overraskende film. 
For det første klarer den å gjenopplive halvdau Klodenes Kamp-romantikk. 
Dessuten er det blitt en uventa intens krigsfilm med en desperasjon og heftighet som vi tidligere forbandt med antikrigs-dramaer. 
Den ustadige Liebesman er imidlertid ingen pasifist, og filmen bryster seg opp i stående bronse-posisjon som en pompøs hyllest til US Marines, latino-befolkningen i Los Angeles, buss-selskaper, Michelle Rodriguez og US Marines. 
Men du kjenner historien i magen og hjertet. 

Filmen har tre velbalanserte deler. 
Først idyllen, med løping på strand, bryllupsforberedelser, psykiaterbesøk og Aaron Eckharts gråtkvalte APF-skjema. 
Så kommer nyhetsmeldingene om at USA blir angrepet av ukjent fiende. 
Kan det være libyske FN-soldater? 
Overhodet ikke. 
Det regner menn. 
Tilreisende ET-slektninger har blikkboks-profil med sørpemjuk innsidekropp. 

USA vil bombe bort Santa Monica for å utslette innvandrerne, og våre folk flyr til en politistasjon ved Venice for å redde sivile. 
Der begynner elendigheten. 
Sersjant Ripleys gamle venner virker usårbare, og den melankolske Eckhart leder en soldatgruppe med tårevåte sivile ut i et hånd-fotografert, kaotisk hekkan som kommer til å bekymre øre-doktoren. 
I den kaotiske midt-delen skildrer Liebesman svære følelser, ubegripelig frykt, fortvilelse, sammenbrudd og håpløshet i en vanvittig fart – mens Eckhart hyler mot våpenstormen med knust Gene Hackman-stemme. 

Michelle Rodriguez har da dukket opp som elektronikk-ekspert og skarpskytter, for Michelle skal være med i alle kinokriger for at man skal ta dem alvorlig. 
Hun er den egentlige presidentfrua. 

Folk dør rått og hjerteløst sånn at vi aldri skal kunne slappe av og si til sidemannen: det går nok bra. 
Det er aldeles ikke sikkert at det går bra. 

Men så kommer tredjedelen. 
Og det er cowboy-delen. 
It’s payback time. 
Da organiserer Liebesman de tilsynelatende ukurerbare katastrofene sine ned til oversiktlighet, og så sitter fryktramma marinesoldater i rubbelet og planlegger hva de nå skal gjøre. 
Magen din forlater sin hamra tilstand av sorg og fortvilelse og begynner å syns at det er spennende. 

Jeg pleier å notere på en Galaxy Tab. 
Det er alltid et godt tegn for filmen at jeg glemmer å skrive noe. 
Jeg senka ikke blikket mange ganger i «World Invasion: Battle Los Angeles». 

Den vanligvis litt klysete Eckhart har aldri gjort noen bedre rolle enn dette. 
Han ser ut som den opptinte John Wayne, for han kler sot og søle og blod i trynet, og det får ham endelig til å se ut som en mann. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
