Spillanmeldelse:Stort Knertenspill 

«Knertenspillet» gjør på ingen måte skam på vår nasjonalskatt Knerten. 

Jeg var svært skeptisk da jeg hørte det skulle komme spill om Knerten i forbindelse med filmen. 
Slike spill pleier sjelden å være særlig gjennomarbeidet - de er i steden ofte lettvinte og sjarmløse. 

Du kan formelig kjenne lukten av svette og penger mens du spiller, og forestiller deg hvordan spillmakerne har jobbet for å snekre sammen et spill som skal selge godt på filmen. 

Slik er det ikke med «Knertenspillet». 
Heldigvis, for vi er mange som har et kjent og kjært forhold til denne trefiguren. 
Filmen har vært med på å gi Knerten sjarm og nytt liv, slik at han kan være til glede for nye generasjoner. 
Og spillet har fulgt den gode trenden. 

«Knertenspillet» minner mye om Minimedias tidligere spill, både i uttrykket og måten å spille på. 
Man blir presentert for en enkel, koselig og fargerik verden, der man kan trykke på stedene man vil gå til. 

Man kan også stille seg ved et av busstoppene og velge å kjøre kollektivt dit man skal. 
Dette er mye hyggeligere - da får man en fysisk følelse av å forflytte seg fremfor at man sitter og spiller et pedagogisk spill. 

På bussen kan man samle flasker som man panter i butikken. 
For panten kan man kjøpe varer eller en kinobillett. 
Slik lærer barna seg litt om regning og pengenes verdi på en morsom og naturtro måte. 

Kinoen er ikke bare en kino. 
Man må følge nøye med, for etter filmen stiller Knerten kontrollspørsmål om snutten man nettopp så. 
Vi gikk inn og kikket på samme filmsnutt flere ganger, og hver gang var det nye spørsmål. 
Det er et godt tegn på at spillet er gjennomarbeidet. 

De andre minispillene omfatter alt fra å spille mastermind med sopp, lime sammen eventyrfigurer, pusle sammen bilder fra filmen, spille steinspill (hoppe over steiner og sitte igjen med færrest mulig) og hoppe tau. 

Det er også rene actionspill av og til, og det er befriende. 
Et av dem går ut på å redde Knerten fra to små jenter - hver gang de snur ryggen til må han løpe mot Lillebror, og når de vender seg mot ham må han bråstoppe for ikke å bli sett. 

Blir han tatt før han er trygt over hos Lillebror, fanger jentene ham, tar på ham babytøy og legger ham i barnevognen. 
Vi ble tatt - og humret godt av en surmulende Knerten med kyse i barnevognen. 
Dette er et generelt og positivt trekk ved spillet - både voksne og barn kan gjenkjenne universet og humre av de morsomme uttrykkene og replikkene til Knerten. 

Minispillene stimulerer alle barnas sanser på en imponerende måte. 
Tegning og oppgaven med å sette sammen figurer stimulerer kreativiteten, konsentrasjonen skjerpes når man må få med seg hva som skjer på kinoen, observasjonsevnen blir stimulert når man skal finne Knerten med en lommelykt i mørket og puslespillene og soppsudoku-spillene er med på å utvikle den logiske sansen. 

Av og til er oppgavene dårlig forklart, for eksempel spillet der Knerten skal løpe når jentene snur ryggen til. 
Enkelte av oppgavene er også generelt vanskelige, selv om man heldigvis kan velge vanskelighetsgrad. 

Derfor egner nok spillet seg best for større barn. 
Det anbefales fra 4 år og oppover, men jeg lurer på om de skulle lagt til et år på minstealderen. 
Hvis ikke må man trolig ha mye hjelp fra foreldrene. 

Hoppetau-spillet kunne de også ha spart seg for - det er ikke noe gøy å bare hoppe ved å trykke på en knapp. 
Dessuten virker ikke tidspunket der man skal hoppe logisk, og da er hensikten med å stimulere rytmesansen borte. 

Spillutviklerne har fått mye gratis av filmuniverset. 
Det har gjort jobben for dem enklere - de har en morsom Knerten, de har et univers å bygge videre på og de har en morsom film å vise snutter fra. 

Likevel har de vært flinke til å bygge solid på toppen av dette, og i tillegg skapt et spill som står godt på egne bein. 
Et spill som kan glede barn og foreldre, som varer lenge og er morsomt og utfordrende på en gang. 

Og nesten viktigst: 
Nasjonalskatten fra de norske skoger er godt bevart. 
