Kanskje, kanskje ikkje, eg vett ikkje
Ære være Kristian Arntsen for alt han gjør for å redde verden. 
Showet klarer han dessverre ikke å redde helt. 

Stavangeren: 
Kristian Arntsen er en humanist av format. 
Han gjør mer godt enn man kan forvente av et menneske. 
Miljø, flyktninger, naboer, venner og mange andre kan skrive under på det. 
Derfor er det med litt tunge fingre på tastaturet vi konstaterer at dette showet dessverre ikke er kjempegodt. 
Arntsen har høyden inne, men ikke bredden. 
Noen innslag er virkelig morsomme. 
Zlatan er, som vanlig, fornøyelig galen. 
Gaute Haarrs omgang med gift i landbruket er fin. 
Kveldens absolutte høydepunkt kommer når han strever med å få gjøre folkavedet morsomt. 
Alvoret kommer brått og vondt. 
Klovnen kaster plutselig maska og fortellingen setter seg i mellomgulvet. 

Armar og bein 

Ironisk nok har første nummer utgangspunkt i en lang, lang flytur. 
"Gode frokost" er, som for mange av stoppene i denne revyen, en koselig historie som aldri blir skikkelig morsom. 
Arntsen har fått mye teksthjelp fra Pål Mangor Kvammen og Ingvar Hovland. 
Begge har levert mye bedre før. 
Litt for ofte blir kompromisset mellom humoren og budskapet nettopp et kompromiss der begge taper litt mer enn de vinner. 
Si noe viktig, men ikke for viktig — på en litt løyen måte. 
Kanskje, kanskje ikkje, eg vett ikkje, som Zlatan sier. 
Arntsen har i utgangspunktet det som skal til. 
God timing, et fornøyelig vesen og evnen til å smile folk i senk. 
Her er han dessverre i ringen med for slappe tekster og for mye armar og bein til at vi puster ut, slapper av og ler. 

Figurer i veien 

Arntsen skal ha applaus for å prøve å lage løye av miljø, arbeidsforhold, innvandring, krig og elendighet. 
Der andre soser sammen hva som helt som folk ler av, der vil Kristian Arntsen noe. 
Han tviholder på tematikken og får inn noen muntre svingslag. 
Den ene typen overtar fra den andre. 
Gjengangeren "Folkavedet" blir for masete og langt, et par sanger kommer aldri over G+ og det blir for mye parykker og hatter og for lite Arntsen. 
Jeg kunne tenkt meg å høre mye mer av ham selv, uten parykk, fortelle om hvor morsomt det er å redde verden. 
Vi vet hvor morsomt det kan være. 
Magne Jarl og Stoffer og disse karene står denne gangen litt i veien for både vitsene og alvoret. 

Kanskje, kanskje ikkje, eg tror det. 
