Praktfull roman om organtransplantasjon
BOK: 
Når organer fra én ungdoms fatale ulykkeskropp gir liv til flere fra dødens venteliste. 

Maylis de Kerangal: 
Reparere de levende. 
Roman. 
251 sider oversatt av Thomas Lundbo. 
Aschehoug. 

Da nitten-tjueåringen Simon Limbres en grytidlig, hutrende kald morgen står opp for å dra ut og surfe med noen kamerater, har verken han eller andre noen tanke for at han i løpet av noen timer vil bli erklært død og flere av hans vitale organer før det har gått et døgn være inntransplantert i flere andre mennesker, og slik redde livene deres. 
“En lever, to lunger, to nyrer. 
Og et hjerte”, som det kort og medisinsk kan katalogiseres. 

Fra unge Simon drar ut til bølgene, kræsjer i bilen på veien hjem, organene hans er fordelt og til siste punktum settes, har franske Maylis de Kerangal (1967, debut 2000) skrevet en like gripende, personlig, etisk mangfoldig og medisinsk troverdig roman som den er fortelleteknisk og litterært imponerende, og ikke minst spennende. 

Maylis de Kerangal er allmektig og teknisk allvitende i sitt romanunivers, med en loggførers fulle kontroll over personenes gjøren og laden – deres tanker og kjensler med. 
(På én side er hun sågar til stede som et “jeg”.) 
Hun følger dem gjennom et døgn, og skildrer og kommenterer dem, deres liv, det hele i et uvanlig rikt vokabular. 

Fra gammelt av var det slik at man definerer en person som død når vedkommende slutter å puste og hjertet ikke lenger slår, men nå kan en pasient teknisk holdes i live hvor lenge som helst med kunstig åndedrett og kunstig tilføring av næring. 
Derfor blir medisinsk forstått død omdefinert til hjernedød: 
Når det ikke lenger fanges opp impulser til eller fra en hjerne, er hjernens eier død, mens f.eks. hjertet, “en tjue år gammel gutts svarte boks” i dette tilfelle, lar seg høste og omplante. 

Det blir gjort i “Reparere de levende”. 
Som det uttrykkes mot slutten av romanen, begraves nå her de døde, mens de ennå levende blir reparert med organer fra de døde. 
Hvis dette ser skremmende teknisk og mekanisk ut, er det ikke det underveis i de Keransals praktfulle roman: 
Hun blottlegger følelsene og sorgen til guttens foreldre, som i løpet av timer skal forsøke å ta inn over seg at sønnen der han ligger ubevegelig i en sykehusseng, stelt og fortsatt med farge på kinn, alt er død, og deres strid med emosjonelle innvendinger mot organdonasjon. 

Og det utvides til individualiserte etiske og emosjonelle refleksjoner og dilemmaer hos hele det omfattende galleriet av involverte personer, transplantasjonskoordinator, kirurger, anestesileger, pleiere – det medisinske personalet, familien – foreldre og lillesøster (som nesten blir glemt i løpet av dagen), kjæreste og venner omkring pasienten – den døde, og videre til de potensielle organmottakerne og deres pårørende. 
Mens guttens far “virret omkring i språkets utkanter”. 

Maylis de Kerangal er en uvanlig dyktig romankonstruktør og stilist, med et rikt språk, men også med et ordforråd som leseren ikke alltid kan forventes å være med på overført til norsk (“rhizomisk stjerneform”, “remanent”, “refraktær”, “takykardi”, “possementer” og “simulakrum” osv.), men som oversetteren inniblant kunne ha brukket ned i sin tekst. 
Som når han “akkomoderer synet” heller enn å “justere det, vende det til” lysforholdene, f.eks., og lar fugler bli “født” heller enn klekket. 

Og selv om det inngår i de Kerangals nøyaktige observasjoner og detaljrike stil, kan en en periode som drar seg over mer enn en side fra punktum til punktum (27-28) bli vel heseblesende. 
I en av de mest gripende, skakende og meningsfylte romaner det gjennom et langt liv har vært min glede å lese, der en forfatter greier ut om “den skjøre sonen i språket der døden kan erklæres”. 
