Drømmeaktig om sorg
Vi kastes rundt i et menneskes sorg. 

For den analytiske delen av hjernen er Rune Christiansens ”Fanny og mysteriet i den sørgende skogen” ugripelig. 
Intuitivt og sanselig er den derimot dypt forståelig. 

Forfatteren hjelper oss ikke med fortolkning, vi er i sorgen med Fanny og menneskene rundt henne – de som nærmer seg henne, de som hjelper henne, de som avviser henne og, til slutt, den som vil være hennes elskede venn. 
Vi lar oss flyte med, eller, snarere, bli kastet rundt på. 

Fanny er ei 17 år gammel foreldreløs jente. 
Hun har mistet foreldrene i en bilulykke, og forsøker så godt hun kan å klare seg alene. 
Det gjør hun ved å leve på overflaten og holde fast i daglige gjøremål. 
Men som i sagaen om Orfeus og Evrydike, der Orfeus reiser til dødsriket for å hente sin elskede tilbake til livet, drar Fanny til dødsriket i drømmene. 

Ved å nærme seg døden gjennom drømmeverdenen, nettopp en tilstand der vi er underkastet underbevisstheten og ikke har kontroll, viser forfatteren oss det utflytende og oppløsende ved dyp sorg. 

Men liv og død er ikke den eneste aksen denne romanen beveger seg langs og heller ikke den viktigste. 
Vennskap, eller kanskje snarere relasjoner, er den andre. 

”Skyene brydde seg ikke, de seilte av gårde uberørt av hennes eksistens, vinden kastet seg uforstyrret gjennom trekronene, og bilene på riksveien var likegyldige overfor hennes påsyn. 
Hun tenkte at hun var den eneste som var avhengig av henne.” 

Det er hun altså ikke. 
For i sorgarbeidet får Fanny, dels påtvunget, dels tilfeldig og dels ønsket, kontakt med andre mennesker. 
Noen av dem hjelper henne. 
Og selv om hun ikke helt forstår det, er det noen av dem som også trenger henne. 

Det er i dette utvidede rommet denne lille fortellingen beveger seg. 
For selv om vi kjenner oss helt alene, selv om vi bare makter å se oss selv i vår smerte, lever vi aldri uten andre. 
Derfor er dette heller ingen mørk roman. 
Ikke bare. 
Den er trist, ja. 
Men også besynderlig, varm og håpefull. 
