Spak satire
Noe er uvanlig med den perfekte familien som har flyttet inn i nabolaget. 
«Mor» (Moore) og «far» (Duchovny) har separate soverom. 
Datter Jenn (Heard) forsøker sågar å ligge med far. 
Uglene i mosen er disse: 
«Familien» er ikke en familie i det hele tatt, men fire personer utplassert i miljøet som levende livsstilskampanjer. 
Betalt ev en skummel kooperasjon med innovative ideer innen «viral markedsføring». 
Hemmeligheten sprekker fort i denne «high concept»-filmen, basert på en brukbar og nedgangstidsvennlig idé. 
Men når katta er ute av sekken, vet ikke regissør Borte hva han skal bruke filmen til. 
Moore og Duchovny må forelske seg, selvsagt. 
En tragedie eller to må inntreffe. 
Amerikaneren kommer seg dessuten sjelden gjennom en hel film uten at sentimentale familiekjerneverdier prakkes på oss. 
«Den perfekte familien» er for overtydelig og dum til å kunne kalles en satire, og det er for lite å le av til å kalle den en komedie (både Moore og Duchovny er pinnestive). 
Tilbake står vi med en film som feiger ut med TV-melodramaets vendinger. 
Og som har den minst overbevisende slutten av noen film jeg har sett i år. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
