Ville du ha torturert for barnet ditt?
Ta denne problemstillingen hjem på den vestlig-liberale sofaen der ikke et avis-skadd vepsebarn blir avlivet uten at FN blir underretta: 
Ville du ha torturert et annet menneske for å redde barnet ditt? 

Hvis en mann hadde plassert ei bombe som helt sikkert kom til å drepe ungen, ville du ha torturert ham for å finne bomba? 
Eller ville du ha gjort slik man skal og sagt: 
«Lei for det vennen min. 
Pappa kunne ha reddet deg, men han hadde noen vestlig-liberale idealer å ivareta.» 

Nei. 
Det er ikke lett. 
«Unthinkable» går med armerte torpedoer rundt i mageregionen og formørker sinn og forvirrer tanker med sine umulige problemstillinger. 
Michael Sheen spiller en amerikansk militær-ekspert som er blitt gal i hodet og har konvertert til det –istiske islam. 
Han sier at han har plassert tre kjernefysiske sprengladninger i tre store amerikanske byer. 
Myndighetene kalkulerer fort at rundt 10 millioner amerikanere kan bli drept og flere ødelagt for livet, så de fakker mannen. 

I et lite rom med fortvila humanist-kvite vegger sitter Sheen og er forberedt på å tviholde på hemmeligheten sin uansett. 
Da henter de tomøyde, resignerte og ideologisk desillusjonerte haukene inn Samuel L. Jackson. 
Han er en blid og utagerende spesialist. 
Spesialiteten hans er rå, kompromissløs tortur. 
Kyndig tortur. 
Handlinger som du ellers finner i «Saw»-filmene. 

Ved den mørke frelserens side står liberale Carrie-Anne Moss og ser på med det automatiske «Nei, ærlig talt»-blikket. 
«Kan han gjøre sånn?» spør Moss om igjen og om igjen, men de nedslåtte, utkonkurrerte, gledesløse haukene svarer: 
«Og hva vil du gjøre?» 

Filmen er virkelig en påkjenning, og den tar seg til slutt ned i et sjelsmørke som du faktisk ikke hadde venta deg en gang. 
Samuel L. gjør jobben sin. 
Ansiktet hans er som en blykiste der det verken skal slippe inn eller ut ting; han er representanten for den absolutte hensiktsmessighetens demonisering av mennesket. 
Han er den vi trenger, men ikke vil vite av. 

Michael Sheen må være en av samtidas mest medrivende skuespillere, og han spiller overmenneskelig godt. 
Samuel L. er den eneste amerikaneren som kunne gjennomført denne rollen med troverdighet og smerte. 
Og hele tida murrer de uutholdelige paradoksene som uferdige mareritt i sjela di: 
Vi blir så små når vi skal forsvare oss. 
Men kan vi la det være? 
