Arcade Fire på Øya:Grandios moro 

Har et jerngrep om Øya-publikumet. 

Arcade Fire er som regel en sikker vinner på festivaler. 
Sangene er store og allsangvennlige, handler om store følelser og store spørsmål, fremført av et band med om lag tusen medlemmer på like mange instrumenter (blant annet en keytar!). 

Kombinert med god publikumskontakt har dette vært en suksessoppskrift siden debuten for fjorten år siden. 
Slikt gjør seg godt på Tøyenparkens største scene. 

Fanger publikum 

En video begynner å snurre over scenen, og bandet marsjerer frem til ellevill jubel. 
De setter øyeblikkelig i gang «Everything Now» fra fjorårets album med samme navn. 
Deres svakeste slipp så langt, og låten kverner rundt litt vel lenge. 

Men «Power out» fra debuten er neste ut, og publikum vinnes øyeblikkelig over. 
Med en gang den rytmiske åpningen setter i gang, er tilskuerne med på notene. 

Når den glir over i «Rebellion (Lies)» i en svært energisk utgave, har festen tilsynelatende startet. 
Vokalist og frontfigur Win Butler hopper rundt på scenen med en tromme han slår frenetisk på, som en svett sørstatsprest. 
Tilskuerne digger det, selvfølgelig. 
Deretter roer de det hele ned med en innbitt «We Used to Wait» 

Mye av det gode 

Nimannsorkesteret har talent når det kommer til å skape liv blant massene. 
Fremførelsene er gjerne intense med mye bevegelse på scenen. 
De har stålkontroll over fansen, og selv ikke regnet klarer å ødelegge moroa når det setter inn under en rocka «Ready to Start». 
Videoanimasjoner bidrar til stemningen, tidvis blandet med de levende bildene fra scenen. 

Det kan allikevel bli litt mye av det gode. 
De nyere låtene treffer ikke alltid like godt, som enerverende «Electric Blue». 
Her blir blandingen av bandets grandiose komposisjoner og overstiliserte elektronikk i overkant påtagelig. 
Lyden blir noe grumsete, noe som dessverre også går utover «Reflektor», som blir litt vel rotete. 

«Vi er Arcade Monkeys» 

Heldigvis har Arcade Fire mye flott låtmateriale, og det meste de serverer blir godt mottatt. 
«Sprawl II» blir et høydepunkt, ledet an av Regine Chassagne med en teatralsk fremførelse backet av tunge discorytmer. 

Også nydelige «Afterlife» slår godt an når Butler går fra å ligge på scenen til å mane liv blant publikum. 
Her viser han hvilken kontroll han har som entertainer. 

«Takk for oss, vi er Arcade Monkeys,» spøker han, før de setter i gang med sin største hit «Wake Up». 
En låt som skaper mye allsang, også etter at bandet er ferdige med Butler som dirigent over folkehavet. 

Da er det liten tvil om at dette har vært en vellykket konsert. 
