«Thelma» er et både uhyggelig og lekent frigjøringsdrama
Eili Harboe imponerer med sitt psykologiske portrett av en ung kvinne med overnaturlige krefter. 

En uhyggelig prolog peker - i dobbel forstand - mot filmens kjerne: 
Thelma, her som liten jente, hennes far, og en hind, en sped og sårbar hjort som gjerne kan leses som et symboltungt bilde på den unge kvinnen Thelma er blitt når vi møter henne igjen som nyslått student på Blindern. 

Lik Anders i «Oslo, 31. august» beveger Thelma seg i et fysisk og psykisk landskap som er henne fremmed. 
Hun har bakgrunn fra et dypt religiøst miljø i en liten vestlandsbygd der faren er lege. 

Hun sliter både med å finne seg til rette i studentmiljøet og med foreldrenes litt for overvåkende omsorg. 
Men det virkelig skakende skjer da medstudenten Anja setter seg ved siden av henne på lesesalen. 
Et brått, epilepsiliknende anfall får etter hvert følge av flere. 
Underlige ting skjer, i nåtid så vel som i tilbakeblikk på barndommen. 
Det eneste åpenbare og utvilsomme er at Thelma er forelsket i Anja (Kaya Wilkins), og at dette er følelser hun sliter med å anerkjenne i seg selv. 

Selv om man er kjent med Joachim Trier og medmanusforfatter Eskil Vogts kjærlighet til sjangerfilm, kommer «Thelma» seilende som en aldri så liten overraskelse. 
En gledelig sådan. 
På kløktig vis går Trier og Vogt inn i et både konkret, mystisk og mytisk landskap, og evner å knytte sammen en fortelling om overnaturlige krefter og personlig frigjøring slik at den fungerer på alle plan. 
Ved å knytte an til et religiøst miljø, åpner filmskaperne et rom for å forene grøsserelementer og kjente bibelske bilder og myter. 
Noen kan ikke nevnes fordi de vil røpe for mye, men her er er ekko av fortellingen om Abraham som sa seg villig til å ofre sitt barn, og av pinseberetningens ildtunger på de troende. 
En slange i en drøm peker både mot Bibelens paradisberetning og Freuds drømmetolkningsteorier. 

Samtidig kan det som skjer med Thelma leses som et bilde både på erotikkens sterke kraft og på de fryktelige konsekvensene av å undertrykke sinne, sjalusi og begjær. 

Trier nærmer seg tematikken med en lekende letthet som ikke skygger for alvoret som ligger til grunn i den tragiske historien, men som speiler med hvilken fryd han (og makker Vogt) har arbeidet frem filmen. 
Trier er nesten ublu i sin omgang med kjente grøsserelementer. 
Kamera som zoomer mot raslende skog. 
Skrikende kråker i sverm. 
Blafrende lys. 
Uklare skiller mellom drøm, fantasi og virkelighet. 

Etter første gangs påsyn fremstår «Thelma» også som en film som inviterer til litt nerdete vareopptelling over andre referanser enn de bibelske. 
Regissøren siterer seg selv i en scene fra «Oslo, 31. august», men jeg finner også visuelle spor av Tomas Alfredsons «La den rette komme inn», og en mulig tematisk inspirasjon i Robert Eggers’ «The Witch», også det en film der mennesker forsvinner på overnaturlig vis og en ung kvinne må ta i bruk mystiske krefter for å frigjøre seg. 

Som grøsser tyr ikke filmen til store bø-fakter. 
Den er mer skremmende på et snikende, subtilt og stemningsskapende vis, der de faktiske realitetene i historien som brettes ut gir like mange frysninger som de overnaturlige. 

Med Triers faste fotograf Jakob Ihre bak kamera er filmen også så lekker å se på som man kunne forvente. 
Og med Eili Harboe i hovedrollen har Trier funnet den perfekte skuespilleren til å gestalte Thelma. 
Hun viste sitt åpenbare talent i «Kyss meg for faen i helvete», «Kompani Orheim» og «Bølgen». 
Her slår hun ut i full blomst i en krevende rolle, og leverer et sterkt psykologisk portrett av en kvinne utsatt for uhyggeligheter på flere plan. 

«Thelma» åpnet filmfestivalen i Haugesund i dag, og får ordinær kinopremiere 15. september. 
