Gi denne mannen en Grammy, takk
Helt siden 70-tallet har han gitt ut flott musikk. 

John Hiatt: 
"The eclipse sessions" (New West/Border) 

Når John Hiatt nå mener at den nye platen hører hjemme side om side med to av de bedre, er det grunn til å lytte. 

"Bring the family" (1987) ble spilt inn på fire dager mens Hiatt trodde karrieren var over, og "Crossing muddy waters" (2000) ble lagd på sparket. 
Hans nye studioalbum, det 23. i rekken, oppsto på samme måte: 
Ikke planlagt og med et resultat som overrasket ham. 

Det er gått fire år siden sist, og det var ikke gitt at Hiatt ville komme med en ny plate etter en skammelig oversett karriere. 

Han åpner med flotte "Cry to me", og melankolske "Aces up your sleeve" er nydelig. 
Strøken americana og rock følger. 

I'm over the hill, synger Hiatt. 
Platetittelen er en formørkelse. 
Han tar farvel med vakre "Robber's highway", men platen føles ikke slik. 
66-åringen fra Indiana lyder revitalisert, og etter ni Grammy-nominasjoner er det på tide at han får en pris å sette på hylla. 

Beste spor: 
"Cry to me", "Aces up our sleeve", "Nothing in my sleeve", "Hide your tears", "Robber's highway". 
