Guds yndlingskunde er tilbake
Stikkordene er mentale problem og samlivstrøbbel. 

Father John Misty: 
"God's favorite customer" (Bella Union/Border) 

Josh Tillmans alter ego Father John Misty befinner seg nærmest i en egen klasse. 
Dette er ikke hans beste plate, men det er likevel minutter her som vil huskes som noen av årets fineste sanger. 

Han åpner med "Hangout at the gallows", der teksten er omtrent så mørk som den kan få blitt: 
I'm treading water as I bleed to death. 

"Mr Tillman" har noe av "Being for the benefit of Mr. Kite!" over seg, men der Beatles bygde lag på lag med tivolimusikk, bryter Tillman ut i plystring. 
Han presenterer en lettere paranoid utgave av seg, en fyr med hodet i skyene som vekker bekymring på hotellet: 
Is there someone we can call? 
Perhaps you shouldn't drink alone. 

I pianoballaden "Just dumb enough to try" klamrer han seg fast til det han har: 

I'm just dumb enough to try 

To keep you in my life 

For a little while longer 

"Date night" starter med en akustisk gitar, og det virker ikke som forsøket på et stevnemøte helt vil lykkes: 
I didn't get invited but 
I know where to go. 

"Please don't die" er platens første virkelige høydepunkt, der lagene med musikk høres ut som noe Brian Wilson kunne puslet sammen. 
I tillegg synger Tillman enestående flott. 

I "The palace" sperrer han seg inne på hotellrommet og kunne vært Jackson Browne bak pianoet. 
Venter du på at sangen skal ta av, venter du forgjeves. 
Dette er saktegående melankoli og perfeksjonert depresjon. 

Han friskner til i "Disappointing diamonds are the rarest of them all" og lar blåserne fylle ut bakgrunnen. 
Does everybody have to be the greatest story ever told, spør Tillman og nesten-rimer go med told på elegant vis, slik han får them all til å passe med special. 

Sangen slutter etter bare to og et halvt minutt. 
Den har materiale i seg til mye mer, og i som på "The palace" sitter jeg igjen med en følelse av at dette er skisser til sanger mer enn fullverdige låter. 

Fjorårets suverene "Leaving LA" spanderte han over 13 minutter på, mens flotte "So I'm growing old on Magic Mountain" varte i ti. 
Både tittelkuttet "Pure comedy" og "In twenty years or so" passerte seks. 

Med sine 38 minutter er årets plate bare litt mer enn halvparten så lang som fjorårets "Pure comedy". 
Sangene er i hovedsak skrevet mellom sommeren 2016 og vinteren 2017, altså før "Pure comedy" kom ut i april i fjor. 
Det lukter av ting han ikke fikk plass til på det albumet. 

Han tar seg bedre tid på tittelkuttet "God's favorite customer" og profiterer stort på det. 
Dessuten leverer han et nydelig refreng som Cohen ikke kunne forfattet bedre: 

Speak to me 

Won't you speak, sweet angel? 

Don't you remember me? 

I was God's favorite customer 

Påfølgende "The songwriter" er også fin, men ville ikke vært blant Elton Johns beste pianoballader. 
Han avslutter med "We're only people (and there's not much anyone can do about it)". 
Ikke hans lystigste, men den fortsetter tross alt med but it hasn't stopped us yet. 

Han spanderer fem minutter og lar sangen folde seg ut. 
En mektig avslutning på en plate han burde latt vokse seg større. 
Men det gjaldt kanskje å få unna det gamle og komme i gang med noe nytt? 

Han er uansett noe av det beste vi har i dag. 

Beste spor: 
"Please don't die", "God's favorite customer", "We're only people (and there's not much anyone can do about it)". 
