Dårlig romfølelse
Rådyre «Jupiter Ascending» er et resultat av spektakulært malplassert selvtillit. 

FILM: 
«Jupiter Ascending» er befolket av en broket forsamling av interplanetære tronarvinger, halvulver, halvgeiter, juristroboter og snakkende vokterdrager med plettfri britisk aksent som svarer til «mister», som alle har navn med mange X?er og Q?er i. 

De forklarer og forklarer, men jeg skjønner ikke filla av hva de snakker om. 
Det ser ingen andre ut som om de gjør heller. 
Minst av alle Jupiter (Mila Kunis), en yppig vaskehjelp i Chicago. 

Jupiter får vite at hun er reinkarnasjonen av en død romvesendronning og derfor den egentlige arvingen til jordkloden, akkurat i tide til å redde den fra «innhøstingen» arrangert av den nåværende regenten (Eddie Redmayne), der menneskeheten skal slaktes og brukes som ungdomseliksir for verdensrommets despotisk herskende dynasti. 

Kvikner til Kunis mottar spørsmålet med samme mine som om hun hadde blitt spurt om hun ville ha drikke med til Narvesen-pizzastykket, men kvikner til av nærkontakten med Channing Tatum, en slags spesialsoldat med ulvegener som har falt i unåde og som, forklares det hjelpsomt av Per Fugelli-disippelen Sean Bean, mest av alt trenger å finne en flokk. 

Under arbeid 
De to sklir på Tatums gravitasjonsstøvler, en slags utenomjordiske rollerblades, gjennom en fortelling som ennå er så til de grader under arbeid at man knapt ser bakken for logiske hull. 
Vrakrester og panikkløsninger hagler. 
Enhver farlig situasjon kan avsluttes med at det kommer seilende en dingseboms med den eksakte hjelpen som trengs. 

Jupiter må støtt og stadig løpe gjennom brennende romskip og oppe fra sviktende plattformer, men har likevel alltid tid til å skifte fra et tyllberg av en kjole til et annet. 
Iblant gjøres det noen ubehjelpelige forsøk på humor som en barmhjertig klipper burde sneket ut av den ferdige filmen mens Wachowski-søsknene så en annen vei. 

Kostet over en milliard For «Jupiter Ascending», som kostet over en milliard å realisere, er laget med spektakulært malplassert selvtillit av søskenparet som begikk noe epokegjørende med den første «Matrix»-filmen i 1999. 
I «Jupiter Ascending» har de stjålet ideen om menneskefarming fra seg selv, og ellers kjørt «RuPaul?s Drag Race», «Babylon 5» og «Extreme Makeover» til grums i en galaktisk blender. 

Det hele er satt til skjebnetung mannskorbuldring og formidlet med en forvirret patos som får meg til å lengte tilbake til en eksosduftende Oslo-hverdag. 
Hvis jeg ikke kan danse til den, er det ikke min stjernekrig. 
