Til forsvar for den frie tanken
Pedagogisk portrett av omstridt teoretiker 

I 1960 ble Adolf Eichmann stilt for retten i Jerusalem, anklaget for folkemord. 

I diktet «Alt som er å vite om Adolf Eichmann», lister Leonard Cohen opp SS-offiserens mangel på fremstående kjennetegn: 
Ti fingre, ti tær. 
Middels hår— og øyenfarge, middels høyde, middels intelligens. 
Hva ventet dere? spør Cohen. 
Klør? 
Svære hoggtenner? 
Grønt spytt? 
Galskap? 

Han er helt vanlig. 
En middelmådig byråkrat som bare gjorde jobben sin, sier Hannah Arendt til sin nære venn Kurt Blumenfeld. 

Cohens dikt utkom i 1964 . 
Året før hadde den tysk-jødiske statsviteren Arendt gitt ut sin omstridte «Eichmann i Jerusalem. 
En rapport om ondskapens banalitet» – en bok den canadiske jøden, forfatteren og kommende artisten utvilsomt må ha lest. 

USA-bosatte Arendt fulgte rettssaken på oppdrag fra ukemagasinet The New Yorker. 
Artiklene hennes der, og den påfølgende boken, ledet til en debatt som ennå ikke er slutt. 

Både blant samtidens jøder og blant kolleger i akademia ble teorien hennes sett på som et forsvar for Eichmann. 
Hun ble beskyldt for å ha latt seg lure av hans opptreden. 

Opprøret ble ikke mindre av at Arendt også mente at jødiske ledere i Nazi-Tyskland hadde bidratt til jødeforfølgelsens omfang. 

Av dette historisk-biografiske materialet skaper den tyske veteranregissøren Margarethe von Trotta en to timer lang historietime. 
Den varierer i intensitet, men slutter aldri å interessere, eller fascinere. 

Filmens første del er mest å regne som en introduksjon for å føre tilskueren inn i de bakenforliggende fakta. 
Lagt inn i dialoger og diskusjoner fungerer dette pedagogisk og effektivt for dem som ikke kjenner historien. 
Som filmatisk uttrykk, derimot, virker det ofte tilgjort og i overkant didaktisk. 
Det, pluss repetitive billedutsnitt og kameraføringer, bidrar til at deler av filmen får dette litt kantete, stive preget som ofte kjennetegner – til dels skjemmer – tyske filmer. 

Den som ikke er tung på labben her, er Barbara Sukowa, også hun veteran i tysk film. 
Hun gjør en strålende rolletolkning av Arendt. 

Sammen med utsnittene von Trotta gir av Arendts mer private sider, tegnes et fyldig og fasettert – men også svært lojalt bilde av en briljant akademiker, retoriker og forkjemper for den frie tankens nødvendighet. 

Anti-marxisten Arendt var gift med marxisten Heinrich Blücher (Axel Milberg). 
Von Trotta viser oss et kjærlighetsfullt ekteskap preget av tette bånd, men gir også hint av en åpenhet som muligens omfattet det erotiske like mye som det politiske. 

Vi får innblikk i en gruppe intellektuelles liv i 60-tallets New York, bestående av amerikanere og tyske immigranter, der festene besto av intense diskusjoner farget av ulike politiske og personlige erfaringer, og ulike akademiske tenkemåter og innfallsvinkler. 

Temperaturen stiger atskillige hakk i sekvensene med originalopptak fra rettssaken mot Eichmann; som får hårene til å reise seg på kroppen, og scenene fra Arendts foredrag, som det gnistrer av. 
Det er her filmen får sin store betydning. 
Selv om slutningene hun trekker fortsatt er omstridte, diskuteres de, som nevnt, fremdeles. 

I 2005 ga filosofen Arne Johan Vetlesen ut boken «Evil and Human Agency», der han tar et oppgjør med blant andre Arendt. 

I et intervju med forskning.no gir han henne rett i synet på Eichmann som en middelmådighet, en grå kontorist som ikke var drevet av fanatisme eller jødehat. 
Samtidig påpeker han at psykiaterne som undersøkte Eichmann før rettssaken tegnet et bilde av en mann med klare sadistiske trekk. 
Dette materialet forelå da Arendt skrev boken. 
Vetlesen mener hun valgte å se bort fra det fordi det ikke passet med bildet hun tegnet av Eichmann – noe som bestyrkes av nyere forskning og folk som har lest avhørene. 

En av dem som bestrider dette, er Lars. 
Fr. H. Svendsen, også han filosof. 

I en artikkel i Minerva (2008) påpeker han også at Arendt i utgangspunktet bare uttaler seg om ett eneste individ, nemlig Adolf Eichmann. 
Ifølge Svendsen mener hun heller ikke at dette er den eneste formen for ondskap, selv om den trer frem som vesentlig i moderniteten. 
«Hennes studie er også ment å ha en videre relevans for å forstå 'en ny type forbryter'», skriver Svendsen. 

Dermed er vi midt inne i diskusjonen som fulgte etter 22. juli. 

I den diskusjonen er von Trottas film en både historisk og dagsaktuell påminnelse om ondskapens tilbakevendende problem. 
