Plateanmeldelse:Susanne Sundfør – «Music For People In Trouble» 

Tilbake til naturen, med krevende og givende trøsteviser. 

ALBUM: 
KUNSTPOP 

Susanne Sundfør 

«Music For People In Trouble» 

Det har lenge vært et dårlig skjult rykte at Susanne Sundfør har hatt ting på gang i en helt «ny» retning. 

De som har fulgt med på Spotify-listen som deler navn med dette albumet har muligens skjønt hvilket kart som lå foran dem. 
I alle fall når låtlisten beveget seg innom både Nick Drake anno «Pink Moon», John Denver og Gram Parsons. 
Men de har ikke kunnet gjette at dette var terrenget. 

Her runder haugalendingen en perfekt sirkel. 
Karrieren omkranser seg selv og løftes til et nytt stadium. 
Nesten fritt for elektronikken som tok over forgjengeren. 

Anmeldelse: 
Susanne Sundfør – «Ten Love Songs» 

Uvanlig vakkert 

Tilbake står klassisk, fingerberørende gitar. 
Slidegitarer, kor og voldsomme klanger. 
Saksofoner, kontrabasser og innskutte jazzsetninger fra Gard Nilssen’s Acoustic Unity. 
Det er stille og dvelende synther, i retning av Karlheinz Stockhausen og Jóhann Jóhannsson (som også finnes på nevnte spilleliste). 

Men for det meste er det et uvanlig stille og uvanlig vakkert album. 
Inspirert av et nyøkosofisk kunstmanifest går hun nærmest religiøst til verks. 
Lindring, reinkarnasjon og støtte i motgang. 

Spesielt i nøkkelsporet «The Sound Of War», som tar en overraskende vending og snur albumet i en helt annen retning. 

Husker du? 
– Gå hjem og spis bæsj 

Om det er noen som umiddelbart bør føle seg i trøbbel av Susanne Sundførs femte album? 
Tja – regnskapsfolk som har sett seg blind på streamingtallene, spesielt fra forrige album, elektronikapopete «Ten Love Songs», bør senke profitt-forventningene. 

Kompromissløst 

«Music For People In Trouble» har lite potensial for utagerende fest og moro. 
Låtene smelter over i hverandre, skifter fullstendig retning midtveis. 
Uten radiofrierier som refreng og rytme. 

Sanger som beveger seg lenger og lenger inn i naturen før de kulminerer i John Grant som roper ut, langt borte, fra en fjelltopp i avsluttende «Mountaineers». 

Pretensiøst, ja visst. 
Kompromissløst, absolutt. 

Men konsekvent – og aldri overdrevent forfengelig i forhold til sin egen målsetting: 
Om å gi håp og retning, uansett hvilket mørke man er fanget i. 

Konsertanmeldelse: 
Susanne Sundfør, Norwegian Wood 

Ikke alle bestanddelene griper en like sterkt umiddelbart, men som et verk – en konsert – en elegisk symfoni over noe som har vært og noe som skal bli, er dette på alle måter Sundførs aller beste album. 

Ikke minst fordi det slutter på sitt absolutte toppunkt. 
«Always leave them wanting more», som det heter. 

BESTE LÅT: 
«The Sound of War» 
