Matanmeldelsen:Vive La Blanche 

12 år etter åpning holder Brasserie Blanche fremdeles formen, ikke minst takket være et solid kjøkken og svært hyggelig service. 

– 
Vi burde bestilt bord, for her var det mange folk, sier Bordvenninnen. 
Bordene ved den sprakende peisen er opptatt, og langs veggene sitter både større og mindre selskap. 
Men vi får plass mot det enorme vinskapet som fyller den borteste veggen, og snart har vi fått hvert vårt glass Sancerre og menyer. 

– 
Hva er rettene i rødt? spør Bordvenninnen. 

– 
Det er de som er faste på menyen, forklarer vår hyggelige og kunnskapsrike servitør, som har anbefalt en flaske Mercurey til maten. 

Vi begynner med tartar og snegler før vi går videre til sjøtunge Meunière og entrecôte. 

– 
Jeg kan åpne den med en gang og ha den over i en karaffel så den får luftet seg. 
Da kommer smaken enda bedre frem, sier servitøren. 

Brasserie Blanche ligger strategisk til rett ved krysset der Josefines gate og Bogstadveien møtes, og er den eneste franske i området. 
Rundt hjørnet har Campo di’Fiori nettopp åpnet, men brasseriet har vært her siden 2005. 

Sneglene er glovarme, og er for uvanlighetens skyld toppet med litt champignon. 
Vi har fått brød ved siden for å få med mest mulig av sjyen. 

– Snegler kan være ekle og gummiaktige, men her er de perfekt tilberedt, sier Bordvenninnen. 
– Du kjenner også urtekrydderet i det smeltede smøret. 

Tartaren er blant de bedre vi har fått i byen: 
Kjøttet er mykt som smør, mens dijonsennep og revet pepperrot på toppen gir retten et spisst sting. 

Norsk fisk med fransk finesse 

– 
Vi er blant de få stedene som serverer norsk sjøtunge, forteller servitøren og setter tallerkenen med fisk overstrødd av mandler foran bordvenninnen. 
Ved siden av får hun en mild og myk potetpuré og en knasende sprø, frisk salat med en lett syrlig sting av vinaigrette. 

– 
Denne er nesten bedre enn den vi fikk på Le Benjamin, sier hun. 

Min entrecôte er et mørt og delikat stykke, der fettmarmoreringen, søte cherrytomater og spretne haricots verts står godt til kjøttet. 
Den litt flytende bearnaisen tar bort noe av saltsmaken, kjøkkenet kunne vært litt mindre raus med den. 

Det er på sin plass å nevne Mercureyen, som har passet som hånd i hanske til både for- og hovedrettene, både syre, sødme og ikke minst den lange ettersmaken. 

Fagkunnskap 

Vi er blitt tatt meget godt vare på under hele måltidet, dessertene inkludert. 

Jeg har fått fem små gode og veltempererte ostebiter – Brie de Meaux, Morbier, Chaumes, Chèvre og Avignon – mens Bordvenninnen har fått eple-tartin. 

Hun kan ikke fullrose etterretten, som består av tynne, lunede epleskiver lagt lagvis og toppet med iskrem. 

– 
Jeg ser at de har lærlingeordning her, sier hun. 
– Da er de i godt selskap: 
Statholdergaarden og Cru med flere har også det samme. 
Kunnskap er viktig i denne bransjen, ikke bare hva angår kokkefaget, men også servitørfaget. 
God service kan redde et middels måltid. 
Her er det tydelig at servitørene kan sine saker, sier hun. 

Ujålete vestkant 

– 
De franske restaurantene i Oslo holder jevnt over et høyt nivå, men Brasserie Blanche har en ujålete sjarm som gjør at restauranten oppleves som litt mindre stiv enn gourmet-templene Feinschmecker og À’L’aise som også befinner seg på denne siden av byen, sier Bordvenninnen. 

– Prismessig har dette stedet mer til felles med Le Benjamin, Brasserie Ouest og Chez Colin, og fungerer derfor bra som et «lavterskeltilbud», selv om maten og vinen holder høy klasse, sier jeg. 

Andre gode franske 

À’L’aise: 
Gourmetmat ved Colosseum 

Feinschmecker: 
Fransk med klasse på Frogner 

Le Benjamin: 
Hverdagsgourmet på Grünerløkka 

Brasserie Ouest: 
Hverdagsgourmet på Frogner 

Brasserie France: 
En duft av Paris ved Egertorget 

Chez Colin: 
Hverdagsgourmet på Fredensborg 
