TV-anmeldelse «Leos reise»:Gullgutt på tur 

Det er i sin evne til å møte mennesker med en blanding av frekk direkthet og røff sjarm Leo Ajkic (30) kanskje er NRKs aller største gullgutt. 

Norsk serie i seks deler 

NRK3 tirsdager kl. 22.15 

Det er bakfull i sengen vi starter reisene med Leo Ajkic. 
Med en mer eller mindre smertefull lodding av dagen derpå-dybden, før vi spoler tilbake i tid og finner ut av hva fyren egentlig utforsker denne gang. 

Tidligere har Ajkic testet ut norske kulturkuriositeter med «Leo og U-landslaget» og norske damer med «Typen til». 
Nå reiser han verden rundt for å finne ut hvor «fete» ulike folkefester egentlig er – for ham og for lokalbefolkningen. 

Leos store styrke er at han er en sosial tryllekunstner. 
Tilsynelatende er det like lett for Ajkic å snuble over hasjrøykende, hoftevrikkende skotter i London som en venn av en bergensvenn som inviterer ham med til favelaen i Rio. 

Han er en jovial gjøgler som deler ut gruppeklemmer på homostranden på Copacabana i det ene øyeblikket og slår av en prat om kulturhistorie med karnevalsdeltagere i Notting Hill i det neste. 

Liten prat, stort tema 

﻿Og nettopp det sistnevnte elementet, den lille praten om det store temaet, balanserer serien til noe mer enn kun et velgjort overflatesveip over fyllefester. 

Ajkic fremstår naturlig nysgjerrig, og spør direkte og usjenert om hva han lurer på. 
Det formidles uanstrengt og gir i det minste illusjonen av at denne fyren trenger null research for å møte folk med interessante historier, bli invitert med på de interne festene og inn i ethvert hjem. 

Man tror på Leo når han sier at han kan passere for en innfødt de fleste steder i verden – med unntak av Asia, og at det er lett å orientere seg i Rio, for «det er som i Bergen, jeg bare går mot fjellene». 

Episodene starter som nevnt på sengekanten, og deretter rykker vi tilbake til avreise fra Gardermoen der Leo oppsummerer hvor han skal og hva han vil finne ut. 
Det elementet er det mest overflødige, da det bidrar til at noe av fortellerstemme og konklusjon senere oppleves som repeterende. 

Det er også mye mer spennende å hvile blikket på collager av fargerike «postkort», eller høre Ajkics betraktninger fra selve turen. 
Rytmen i episodene veksler mellom Leos opplevelser og møter i raskt rekkefølge, og mer meditative sekvenser der stemningsbilder er klippet sammen i sakte film til ulik musikk. 

Det blir vel mye dveling ved g-strenggranskning, hoftevrikk og rumperist i de to første episodene. 
Men samtidig er det vanskelig å se hvordan en skal kunne gi et bilde av Copacabana eller Notting Hill-karneval uten å inkludere underlivsrotering. 

Med Leos til tider drøye skråblikk (kanskje ikke så rart tatt i betraktning vinkelen han får fra nær to meter) slipper han unna med både rumpekommentarer og urinering på offentlig sted. 

For samtidig som Leo virkelig deltar i festen, vipper «Leos reise» aldri over i ren fylledyrkelse, slik flere andre «se turister slå seg løs på feriemål»-konsepter gjør. 
Du sitter igjen med en følelse av at du faktisk har fått et innblikk i noe. 

Innblikket er nødvendigvis kort i de knapt halvtimelange episodene, men for et ungt NRK3-publikum bør denne serien sitte midt i deres angivelig begrensede fokusnivå. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene. 
