Melkeramp og brushoder
Da damene streiket og politiet slo, vaskekona eglet og publikum lo. 

TEATER: 
Kan åttifem år gammel arbeiderhistorie ha noe å si folk i dag? 
På Grenland Friteater er svaret et klart og rungende ja. 
«Meierislaget 1933» - om meieristreiken i Porsgrunn i 1933, med frampek mot nazismens inntog og mot norsk politis smertefulle dobbeltrolle under krigen - er underholdende politisk folkekomedie om et samfunns valgmuligheter. 

Forestillingen handler om måter samhold bygges og måter samhold brytes ned. 
En stor konflikt i et lite miljø avdekker strukturer som også tidligere har vært der, men som er blitt glattet over. 

Tro mot type 

I form og tematikk er «Meierislaget 1933» folkelig teater. 
Her er mye og treffende typekomikk, og skuespillerne ser ut til å ha det moro med sine skikkelser - som kan deles inn i melkeramp, brushoder, meglere og eglere. 

Både i spill og i tekst er karaktertrekk klare. 
Allerede i de første replikkene hver person sier, blir personlighetene etablert, og utover i handlingen endres ikke inntrykkene av dem, de bare utdypes. 
Den utvikling som finnes i forestillingen, finnes i handling og i dynamikken mellom personene. 

Meieriarbeidersken Ellinor (Lena Barth Aarstad) går nærmest gjennom en politisk vekkelse. 
Hennes sjef Fru Leite (Geddy Aniksdal) må velge om hun skal vise lojalitet til bedriftseierne eller de ansatte. 
. Også politimannen Kjellevold (Lars Vik) befinner seg i skvis mellom ulike hensyn: 
Å følge sine egne idealer og å skape trygghet, ro og orden i lokalmiljøet, men samtidig måtte samarbeide med krefter han helst vil stå imot - her ledet av det nasjonale politiets Jonas Lie (Svend Erichsen). 
Sentralt står også sinna-kommunisten Ruth (Kjersti Posti Høgli), mammadalt-nazisten Harald (Hadle Reisæter, rollen er basert på historiske Harald Franklin Knudsen), og intrigemakeren Fru Lillevann, som er vaskekone både på politistasjonen og på meieriet (Anne-Sophie Erichsen). 
Sistnevnte blir raskt en publikumsfavoritt (jadaneida), som den kostelig spilte komedieskikkelsen hun er. 

Dette er teater med commedia dell'arte-trekk, men med norsk språk og norske markører - en form som her til lands beherskes best av nettopp Grenland Friteater. 

Tidsriktige trekk 

Språket fortjener å nevnes for seg. 
Tor Arne Ursin har skrevet et manus som flyter særdeles godt muntlig, og som samtidig er rikt på formuleringer som får i alle fall én publikummer til stadig å tenke at «dette ordet burde vi ta i bruk igjen». 
Ut fra samtaler overhørt i pausen og under forflytning tror jeg flere rundt meg er enige i det. 
Språket signaliserer også tydelig både personlighetstrekk hos de enkelte, hvilket samfunnslag de kommer fra, hvilket sted i Telemark og hvilken side av elva i Porsgrunn. 
Ut fra publikumsreaksjonene å dømme er disse lokale markørene velvalgte. 
Ursin holder seg nokså lojalt til historiske hendelser, men viser fri og leken holdning til persontegninger og persondynamikk. 

Et annet virkemiddel som bør trekkes fram, er arbeidersangene. 
Ifølge Ursin, som altså har ansvar både for manus og for regi, er tekstene til dem skrevet i tidsepoken, av en ukjent lokal dikter, mens melodiene (som også lyder tro mot tidsepoken) i all hovedsak skrevet nå. 
(Unntak er «Internasjonalen» og den tyske statspolitisangen «Die Fahne hoch».) 
Disse framføres av damekoret som også opptrer som statister, det vil si handlende husmødre og streikende meiersker i forestillingen, og av de skuespillere som enten er streikende eller streikesympatisører. 

Andre, tidsriktige elementer, som (tilsynelatende originale) fagforeningsbannere og (tilsynelatende originale) kjøretøy forsterker miljøtegningen, og rammen rundt kunne ikke kledd materialet bedre: 
«Meierislaget» spilles utendørs, på Sjøfartsmuseets småbytun, altså et mini-Porsgrunn der gamle bygninger har sterk lokal forankring. 
