Krig, kjærlighet og griserøkt
Bak den lange tittelen skjuler det seg et sukkersøtt britisk drama fra 2. verdenskrig. 

FILM: 
Alt skulle ligge til rette for litt skikkelig feelgood i filmen med den uforståelige tittelen. 
Den har sin forklaring, og i den ligger mye av dramatikken. 
«Guernsey forening for litteratur og potetskrellpai» ble opprinnelig startet for å komme seg unna tyske nazisoldater under okkupasjonen av den britiske kanaløya. 
En vennegjeng hadde nemlig mesket seg med ulovlig svinekjøtt og hjemmelaget gin da de ble overrumplet av tyskerne en sein kveld i 1941. 

Forfatterbesøk 

Hopp til 1946. 
Krigen er over og den unge forfatteren Juliet Ashton (Lily James) får et brev fra en grisebonde på Guernsey som har vært medlem av foreningen med navnet. 
Juliet føler dragningen på tross av sin rike, amerikanske diplomatforlovede og sin forlegger, ifører seg sine elegante 40-tallsklær og -hatter og ankommer den idylliske kanaløya – til tross for at filmen er spilt inn på sørkysten av England. 

På sitt første møte i lesesirkelen – der svært habile britiske skuespillere som Penelope Wilton of Tom Courtenay spiller viktige roller – får hun smake på potetskrellpai, gin og den tydelige fornemmelsen av at her bærer man på en mørk hemmelighet. 

Det handler selvsagt om tildragelser fra krigens dager, og filmen stykkes opp av flere tilbakeblikk som viser barn som blir evakuert fra kanaløyene før tyskernes invasjon, av importerte krigsfanger som holdes i slavearbeid og av skjebnen til Elizabeth (Jessica Brown Findlay) som i sin tid startet lesesirkelen, men som nå er borte. 
Akkurat denne delen av historien, som er den mest interessante, skyves i bakgrunnen av intrigen om forfatterinnen, diplomaten og grisebonden. 
Det går jo som det må gå i feelgoodfilmer. 

Suksessoppskrift 

Regissør Mike Newell som i sin tid sto bak romantiske «Fire bryllup og en gravferd», har basert den nye filmen på boka til Mary Ann Schaffer og Annie Borrows. 
Det i utgangspunkt gode potensialet er tilsatt rikelig med «Downton Abbey»-skuespillere, og dermed skulle man tro suksessen ville være sikret. 
Men det holder likevel ikke helt. 

Særlig er hovedrolleinnehaveren, vakre Lily James, irriterende overtydelig i sin spillestil. 
Her finnes ikke fnugg av subtilitet. 
Hun smører så tjukt på at man som seer aldri er i tvil om hvilken vei det vil gå når hun «følger sitt hjerte». 
Hvem vil vel ha en amerikansk diplomat med luksuskåk i New York når man kan få en grisebonde på Guernsey? 
Nettopp. 
Vi er aldri i tvil. 
