Fattigkunst gjør rik
UTSTILLING: 
Først ser det ut som om denne kunsten er innadvendt og bare handler om seg selv. 
Men så oppdager vår anmelder noe mer. 

Galleri Opdahl: 
Vera Kox, Abbreviated Extensions. 
Objekter, t.o.m. 22.april 

Noen ganger handler en kunstutstilling tilsynelatende kun om seg selv. 
Slik er kunsten til Berlin-baserte Vera Kox, som nå vises i Galleri Opdahl. 
Hun får de mest ubetydelige materialer – betong, gips, kjetting, bobleplast, gummi, metallrør, kunstig hår, isolasjonsskum, plastmodeller av mat – til å forvandles til vakre gjenstander. 

Det gjør hun både i sin stilsikre måte å kombinere dem på og i sin sparsomme bruk av elementer i hvert objekt og hver installasjon; altså gjennom den måten hun kombinerer disse materialene. 
Utstillingens innhold konsentreres om materialkvalitetene i hendene på en kresen og dreven kunstner; slik peker kunsten innover, mot seg selv. 

Kox er blant de kunstnerne som anvender modernismens foretrukne revir, den hvite kuben, til å sprenge seg ut av modernismens renhetsideal, for de materialene hun skaper sin kunst av, er alle fjernt fra billedkunstens klassiske materialbruk. 
De ligger på gulvet og henger på veggen som uvanlige, merkelige gjenstander, og de rene, hvite omgivelsene gir dem en særegen letthet: de virker nærmest vektløse i rommet. 

Det vi ser her er Kox som kresen balansekunstner, som vet å balansere materialer, former og farger på en måte som synes å oppheve de forestillingene og opplevelsene vi normalt knytter til disse materialene. 
Det er først når jeg ser nærmere etter, at materialenes hverdagslighet forsiktig åpenbarer seg i denne kunsten. 

Forvandling 

Mens jeg rusler fra det ene objektet til det andre i denne utstillingen, tenker jeg på boken Metamorfoser av den antikke forfatteren Ovid. 
Den handler om de forvandlingene som skjer med guder og andre mytiske skikkelser. 
Forvandlinger vi kan se mange eksempler på bl.a. i antikkens og barokkens kunst. 
Det er noe av det samme jeg finner i Kox’ kunst, men her er det mytologiske erstattet med prosaiske forvandlinger; likevel rommer de andre dimensjoner enn kun det rent hverdagslige. 

For se om ikke også modernismens forestillinger om den metafysiske kunsten, slik vi ser den i Giorgio de Chiricos malerier (Pittura Metafisica) for hundre år siden, også kan være nyttige i en tolkning av Kox’ kunst. 
De Chiricos drømmeaktige motiver synes å avsløre et slags indre liv i hverdagslige gjenstander, ikke minst i arkitektur og stilleben framstilt hinsides sin vanlige kontekst, som om en hemmelig dialog utspiller seg mellom de ulike elementene i motivet, i ferd med å åpenbare en større virkelighet, en forbindelse mellom den materielle verden og menneskets indre, dvs. dets fantasi og drøm. 

Løsrivelse 

Så inntreffer det som alltid skjer i gode utstillinger: det første, umiddelbare inntrykket må vike for en dypere opplevelse. 
For det viser seg at det bare er tilsynelatende at denne kunsten kun handler om seg selv, for her er en rik kunsthistorisk klangbunn. 
Kox’ utstilling består av en rekke objekter og installasjoner, noen ganger i prekær balanse, som trer fram som tredimensjonale versjoner av de Chiricos billedverden. 
Den får meg til å spørre: er materien alt som finnes, eller kan materien brukes til å løsrive sinnet vårt fra vår jordbundne eksistens? 

Helt siden den italienske arte povera-retningen (fattigkunsten) på 1960-tallet har fattige og billige materialer blitt brukt til å skape kunst som markerer en avstand til den klassiske kunsten. 
Vera Kox trekker naturligvis inn denne delen av vår nyere kunsthistorie i sine verk, men hun skaper dem helt i sitt eget bilde. 
I sine kombinasjoner utvider hun hver form, hvert materiale, samtidig som hun antyder at dette arbeidet kan forlenges mot de uendelige, og at hun arbeider i en forkortet, dvs. en fortettet form, noe som ligger i utstillingens tittel, «Abbreviated Extensions». 

Hun er en balansekunstner i dobbel forstand: ikke bare balanserer hun de ulike materialene og elementene på en ytterst forfinet måte, ikke ulikt det vi kan se i Kjell Varvins installasjoner; hun balanserer også hårfint, og akkurat på den rette siden av, grensen mellom det estetisk vakre og det lekkert søtladne. 
Slik gjør hun fattigkunsten rik. 
