Fantastisk «Parfymen»
Akkurat når du mest trenger den fordi høst-surhet og post-grillsk restsommer smuldrer evnen til å motta utfordringer, kommer filmatiseringen av Süskinds «Parfymen» og forklarer kunstens vesen. 

På den fine overflaten forteller filmen en fantastisk historie om en ung mann med så presis luktesans at han blir forhekset av sine egne evner. 

Under den til dels groteske handlingen ligger en merkelig og troverdig påstand om kunstens opprinnelse. 
Grenouille vil bevare sine unike sanseinntrykk for ettertida. 
Både for at de er for skjønne til å gå tapt, og fordi de representerer unik identitet, det vi under påvirkning av svinestek og sigarrøyk kaller sjel. 
Galningen reflekterer egentlig en kunstners egensindige og enestående visjoner om verden; innholdet eller utseendet. 
Han må finne, utvikle og fastholde. 
I Grenouilles tilfelle er parallellen til og med såpass smart at det er sin egen – menneskenes – lukt han er nødt til å fange for å kunne slå seg til ro. 
Som en metafor for kunstneres uskyldige, naive dragning mot det eksotiske og grensesprengende myrder han unge kvinner bare for å bade dem i dyrefett som han siden kan destillere – for kanskje å finne lukten av oss. 
Kanskje for å skape den perfekte duft-gjengivelsen, der for eksempel adelsdattera Laura er en viktig siste ingrediens. 

Noe av det mest fantastiske med filmen er dens evne til å skape fornemmelse av lukt. 
Aldri tidligere har jeg fått følelsen av å kunne se luktene i en blomstereng. 
Jeg kunne kjenne innsida av mine egne nesebor da regissøren Tom Tykwer skildret den unge Grenouilles hysterisk årvåkne sanser. 

Den 27 år gamle briten Ben Whishaw ser ut som en animasjon med sin rustikke ansiktsfasong og sine vaktsomme, forundra øyne uten innsikt, bare sikt. 
Av og til likner han Norman Bates. 
I møtet med den sovende Laura finner du igjen Nosferatu-estetikk. 

Til slutt blir han en popstjerne slik Liszt ble det i Ken Russells film; han rister lommetørkleet med sitt unike kunstverk i vinden, og verden blir ruset og gal. 
Kanskje har Picasso følt det sånn en gang. 

«Parfymen» er en grotesk film, men det må den jo være. 
De eventuelle andre som syns at dette er et forskrekkende kunstner-portrett, vil kanskje ha det enklere neste gang de møter et kunstverk som virker frastøtende eller uforståelig. 
