Mektige Metroid
Det er klart for å scanne, skyte, hoppe, gruble, utforske og juble seg gjennom et nytt «Metroid»-spill. 

Jeg skal straks komme til «Metroid Prime 2: Echoes», det er bare noe jeg må få sagt først: 

Vi er midt i en spillhøst jeg aldri har sett maken til, med toppspill uansett hvor man ser. 
Under avisbunken på stuebordet? 
Et toppspill. 
I bagen? 
Et toppspill. 
På badet? 
Et toppspill. 
På kjøleskapet? 
En pose brød. 
Og har du sett på maken, under brødposen? 
Et toppspill til. 

Det er nesten umulig å få med seg alt uten å ruinere seg eller ta opp lån, det er som en flodbølge som aldri tar slutt. 
Og for en anmelder, som helst bør komme igjennom så mye som mulig, er situasjonen bortimot umulig. 
Ikke at det er synd på oss, det er det ikke, men nå er det i ferd med å bli for mye av det gode. 

PC-spillere ligger våken om nettene og grubler over forholdet mellom 

OK, hva er det jeg har glemt... 
Hmm... 
Jeg vet det var noe... 
Jo, Gamecube var det. 

Det har vært en grei Gamecube-høst, bevares, med «Paper Mario: The Thousand Year Door»som det foreløpige høydepunktet. 
Men det har ikke vært noe som har fått Gamecube-spillerne til å stå på verandaen og juble ukontrollert mens de flagrer med underbuksene. 
Før nå. 

«Metroid Prime» flyttet en av verdens aller beste og mest elskede todimensjonale spillserier over til nydelig 3D i fjor. 
I år styrker Retro Studios kjærlighetsforholdet med «Metroid Prime 2: Echoes». 

Dermed har også Gamecube fått sin høst-slugger. 

Den unike blandingen av utforsking, action, plattformhopping og gåteløsing er tilbake, mer levende, engasjerende og potent enn noen gang. 
Vi snakker om en intens og berusende spillopplevelse fra første stund, et av høydepunktene i et spillår hvor nivået er skyhøyt. 

Som vanlig, møter du den kvinnelige hodejegeren Samus Aran, som lander på planeten Aether for å lete etter en tropp soldater ingen har hørt livstegn fra på lenge. 

Ikke så rart igrunn, planeten er nemlig herjet av krig mellom det gode og det onde - fra henholdsvis Aether og en parallell, mørk dimensjon av planeten, Dark Aether. 

For å si det sånn: soldatene sitter ikke på bar og skrøner. 
De har riktignok tatt kvelden, men de har gjort det på en billedlig måte. 

I velkjent Metroid-stil, mister Samus nesten alt av våpen og egenskaper helt i starten av spillet, og den herlige jakten på å finne alt sammen kan begynne. 
Uten å avsløre for mye, personlig mener jeg det å få et nytt våpen eller en ny egenskap er det beste i alle Metroid-spillene, kan jeg love både gamle kjenninger og noen fantastiske nyheter. 

Lyden og musikken, den utrolige musikken, sørger for å umiddelbart suge tak i deg. 
Grafikken er også et hakk bedre enn sist - i ypperste klasse den også, altså. 

Det hviler en tung, dyster og overlegent kul stemning over spillet, det er bare noe med Metroid-serien som gir meg spontan gåsehud. 

I likhet med «The Legend of Zelda: 
A Link to the Past» og «Soul Reaver»-serien, reiser du gjennom to parallelle dimensjoner, hvor ting du gjør i den ene kan påvirke det som skjer i den andre. 
I kombinasjon med de nye egenskapene og våpnene, byr det på en hel masse finurlig oppgaveløsing. 

Loggene du scanner og lagrer har også mer å si denne gangen, du blir av og til tvunget til å faktisk lese gjennom dem i steden for å bare gå for en scanneprosent på 100. 

Konsekvensen er at det faktisk er mer historie her enn i noe annet Metroid-spill til nå. 
En nyhet som forsåvidt er velkommen, selv om akkurat historien neppe kan sies å være det viktigste i denne serien. 
Det samme kan man forøvrig si om den splitter nye flerspillerdelen for inntil fire spillere på samme TV - den er helt grei, men ikke særlig mer enn det. 
La oss kalle det et bonus. 

I det hele tatt er «Metroid Prime 2» et spill i særklasse, en spillopplevelse du ikke finner maken til noe annet sted enn i Metroid-serien. 

Noen vil kanskje synes det er rart jeg deler ut seksere i øst og vest til Metroid-spillene. 
Jeg synes faktisk det er litt rart selv, jeg er i utgangspunktet streng - og særlig mot oppfølgere. 

Men i og med at den unike spillopplevelsen ikke er kopiert noe annet sted, oppleves hvert enkelt Metroid-spill som friskt og nytt. 
Selv om det grunnleggende spilldesignet ikke gjennomgår noen drastiske forandringer fra gang til gang. 

Og det er en grunn til at Nintendo og Retro Studios ikke kødder med det grunnleggende: spillbarheten er nemlig perfekt. 

Genreblandingen som gjøres krever derimot kjærlighet, omtanke og spilldesign fra aller øverste hylle. 
Pluss på noen nøye tilpassede nyheter, og det er åpenbart at målet er å lage Verdens Beste Spill. 
Hver eneste gang. 

Nintendo og Retro Studios viser en dedikasjon og en kjærlighet til Metroid-serien som så langt bare blir sterkere og sterkere. 
Det betyr geniale spillopplevelser for oss som kaster oss over Metroid-spillene uten evne til å skjule vårt begjær. 

Det eneste jeg faktisk ikke liker med spillet, er at det har fått påklistret et totall i tittelen. 
Etter serien «Super Metroid», «Metroid Fusion», «Metroid Prime» og «Metroid Zero Mission» fortjener denne perlen av et spill sitt eget navn i steden for å fremstå som bastarden til «Metroid Prime». 

Med andre ord: 
Helt ubetydelig kritikk. 

Det er allikevel verdt å nevne at «Metroid Prime 2» blir grufullt vanskelig innimellom, selv med hintsystemet aktivisert. 
Nå har ingen andre spill i serien vært superlette, men frustrasjonen nådde av og til usedvanlig høye nivåer hos meg denne gangen. 

Dessuten er det strengt tatt for kaldt ute nå til å stå på verandaen og flagre med underbuksene. 

OBS! 
Spillet virker kun på TVer med mulighet til å vise bilder i 60 Hz. 
