«The Square:»Provokatøren Østlund i storform 

Sjelden har den velmente, nordiske toleransen blitt avkledd så brutalt som i Ruben Østlunds Gullpalmevinner. 

Da Ruben Östlund gjorde research blant såkalte barneranere til spillefilmen Play, oppdaget han at mange voksne unnlot å gripe inn. 
I Gullpalmevinneren The Square får vi slike unnlatelsessynder rett i fanget, når en kunstkurator bestemmer seg for å utfordre det svenske samfunnet med utstillingen Rutan. 

Ideen er at dette kvadratiske feltet, som er avmerket foran det kongelige kunstmuseet i Stockholm, er en sone der man skal vise omsorg for hverandre. 
Men i sin iver etter å problematisere kunststuntet lar museets pr-byrå et blåøyd, blondt tiggerbarn bli sprengt i filler inne i rutan i en YouTube-video, med det resultat at hele Sverige gjør opprør. 

Kunststunt på ville veier 

Enhver opportunistisk kunstkurator ville gnidd seg i hendene over denne oppmerksomheten, men for Christian (Claes Bang) har det for lengst begynt å rakne. 
Det starter med at han først blir frastjålet sin mobiltelefon og lommebok, noe som gir ham ideen til kunststuntet. 

Men selv om Christian er liberal og åpen, ja, han ynder å arrestere seg selv for å ha fordommer, så greier han ikke å stagge sin hevnlyst når han kommer på sporet av tyven. 
Slik kunststuntet kommer ut av kontroll, utløser hans oppfinnsomme hevnakt en rekke bisarre hendelser som rokker ved hans uangripelige tilværelse blant kunsteliten. 

Sympatisk hykler 

I filmer som 
De ufrivillige og Play har Østlund ofte plassert oss i ukomfortable situasjoner som får frem holdninger vi ikke visste vi hadde, eller kanskje ikke vil erkjenne at vi tar og føler på. 

I The Square tar han denne provokative tilnærmingen noen steg lenger, og har i Claes Bang funnet den perfekte skuespilleren til å fortolke denne nordiske tilstanden av ”liberal uskyld”. 
Christian er den perfekte sympatiske hykler: han smykker seg med flotte ord om ytringsfrihet, men har – heldigvis – ikke selvinnsikt nok til å se klart den problematiske og noen ganger komiske rollen han spiller i kunstverdenens økosystem. 

En pandoras eske 

Her harselerer Østlund hemningsløst med kunstverdenens tåkefyrster og den svenske politiske korrektheten. 
Noe ganger gjør han det litt for enkelt for seg selv og oss, når han med letthet tøyser med den formelle, svenske omgangsformen. 
Den selvtilfredse kunstarenaen pynter seg med abstrakte konsepter og flotte ord. 
Når den kommer i berøring med kampen for tilværelsen hos underklassen, treffer satiren som en sann svir. 

Det er som Østlund åpner en Pandoras eske med alle de problemstillingene det konsensusbaserte svenske samfunnet synes å streve med. 
Han berører innvandring og rasisme, likhet og identitet, og ingen av oss skandinaver unnslipper. 

Knakende ambisjoner 

Det er utvilsomt en filmskaper i sitt livs form vi møter i denne filmen, og som fortjent vant Gullpalmen. 
Noen av scenene er makeløse i sin originalitet og maner frem en nærmest dystopisk visjon av et sosialdemokrati på leirføtter. 
Samtidig er filmen 20 minutter for lang. 

Filmens struktur makter ikke å bære Østlunds ambisjonsnivå. 
Når vi hører knakingen fra stolene som er stablet oppå hverandre i et kunstverk i museet, så er det også vekten av Østlunds ekspansive talent. 
I en merkverdig scene, der Bang blir konfrontert av en journalist (Elisabeth Moss), er Østlund faktisk ute av balanse. 
Også andre scener, som en lengre dansescene, virker overflødig. 

Likevel har denne filmen flere uforglemmelige scener enn noen annen film du ser på kino i dag. 
Den mest spektakulære, som forvandler det kongelige slottet til en darwinistisk jungel, vil ta pusten fra deg. 
