Hvalpesyke
Etter hvert oppstår en generell undring: 
Er norsk film blitt et særforum for sutrete ungdom? 
Og hva er de så lei seg for? 
Kan Røde Halvmåne hjelpe dem? 

«Reprise» er en halvkveda film om unge evnukker uten ord, og det siste er ille, for de skal være forfattere. 
Den seksuelle likegyldigheten er også merkelig, for hovedfolka fyller ca. 23 år, og den kåthetsfortrengende selvopptattheten pleier ikke inntre før menn er 29. 
Såvidt jeg kan skjønne er alt feil med «Reprise». 
Den mest klassiske svakheten av all europeiskhet er at filmen fortaper seg i sentimentale nærbilder av følsomme øyekast. 
Denne billigfilm-manien følges av halvkveda setninger og et dynemjukt hvalpeføleri som man antakelig må være fra Oslo Vest for å føle behov for indre humring 

Den gammeldagse filmstilen kan ha vært vittig ment, for Natt og Dag hylte av latter da avisa så «Reprise». 
Men jeg tror de fleste andre trenger resept for å få tak i så virkningssterke stimuli at de morer seg når en osloungdom som likner atomforgifta russer går rundt i halvannen time og er tafatt psykosomert til skrivesperre samtidig som han teller ned sin kjærlighet i en selvbestemt impotens som når sitt klimaks i et så mørklagt sexmøte i Paris at filmen kunne vært en avslørings-dokumentar om strømprisene. 
Er perioden slutt nå? 

«Reprise» handler om et kameratpar. 
De er begge voldsomme ordkunstnere, men når de snakker, oppstår samtaler som like gjerne kunne ha skjedd mellom sklibrett-hønker, reisende ishockey-lag og skoletrøtte bussen-hjem-gymnasiaster. 
Bare fortellerstemmen virker som om den har språk, så den står faktisk for høydepunktene i «Reprise». 
Dessuten er det med ei stilig dame som ikke orker høre på guttemaset mer og tar bikinien med seg og går. 

Det føles også som noe ufrisk at filmen har et fransk forhold til kvinner. 
De er noe man snakker om, men ikke snakker med. 
De har ikke personligheter, men vegeterer i utkanten av handlingen som lydige beitedyr. 

Hvis filmen hadde tenkt å si noe klokt om dette, bommer den ved hjelp av en småsutrende utydelighet som bringer tankene til fløyelsfuglen grå stær. 
Man skal ikke skrive om mennesker man liker eller føler seg i slekt med – det fører alltid til at forfatteren begynner å flørte med egen svakhet i stedet for å bruke den til innsikt. 
Man skal ikke vasse i sivet. 
Man skal brenne det. 

Forfattere er oftest fantastiske mennesker fordi de aldri klarer å stanse ordstrømmen i sitt indre, og det merker man til og med på tausheten deres. 
Han som laga denne filmen kan aldri ha møtt en forfatter. 
«Reprise»-folka tenker ikke med ord, men med fakter, sånn som skuespillere gjør det. 
Og dermed blir det bare enda en film som melder seg på den sentimentale minimalismen. 

Bli ferdig med den. 
