De vakreste løgnere
Dette er den skjønneste svindelfilmen jeg har sett, og av alle steder er den hentet fra virkeligheten. 

Jeg vet at virkelig film ikke eksisterer på grunn av Einsteins og Toballs relativitetslover, men denne filmen vil jeg tro på, så den er virkelig. 
En frustrert amerikansk forfatter som het Clifford Irving dikter i 1971 opp at han skriver selvbiografien til den mytiske milliardæren Howard Hughes. 
Han lurer alle, og til slutt lurer han også seg selv, sånn at filmen på en måte kulminerer i en kaotisk skuffelse over at virkeligheten ikke fullstendig er underlagt fiksjonen. 
Løgnen skulle ha blitt virkelig. 

I spillet omkring Howards legendariske taushet inngår også super-jokeren Richard Nixon, som lot folk bryte seg inn i Watergate for å få tak i boka før den ble utgitt. 
Det er så vakkert at du ønsker å tro det. 
Irving lurte egentlig bare forlagsfolk og magasinredaktører som allerede lever så langt fra fingeren i jorda at de fortjener å bli løyet for, og etter hvert går det an å føle at svindleren egentlig er en martyr som blottlegger de sårbare reaksjonsformene i en hysterisk kulturs patetiske pengedyrking. 

Richard Gere ser ikke lenger ut som et buddhistisk ordspråk. 
Han likner en engelsk fotballtrener, og han er sivilisert, veltalende besatt. 
Samspillet mellom ham og Alfred Molina er like bra som Shrek og eselet, og filmen skildrer en nydelig skapelsesprosess når de oppretter et alternativt univers. 
Julie Delpy spiller hotellromversjonen av Nina fra den glemte sangduoen Nina og Fredrik. 
Tenke seg til: 
Ønskekonsert-utroskap og Watergate. 
Wow! 
