Det er bare å sette sjøbein når Åge Sten Nilsen legger ut på klisjéseilas
Åge Sten Nilsen har plugget ut. 

ALBUM: 
Åge Sten Nilsen har enn så lenge klippet over ledningen til den elektriske gitaren, tatt med seg akustiske instrumenter og stukket til havs. 
Hele Norges «Glam» ble etter sigende så inspirert av en konsertrunde han hadde med musikal-artisten Dan Reed at han fant ut at han ville strippe ned. 

Dog, den som skulle komme i den villfarelsen å tro at dette er Nilsen alene med et piano og en gitar må tro om igjen. 
Stillfaren blir nok Åge Sten Nilsen aldri. 
«Smooth Sea (Don't Make Good Sailors)» skjeler både i retning folk, country og musikal-tradisjonen. 

Felles for det fleste låtene er at alle er mer eller mindre like dramatiske. 
Det er bare å sette sjøbein og holde på hatten. 
Her skal det skal føles og ralles til skuta er i havn. 

Skjønt, helt i havn kommer skuta til Åge Sten Nilsen ikke denne gangen. 
Musikalsk spriker det i alle himmelretning uten at man helt får øye på hvor han har lagt kursen. 

Ingen kan ta fra Nilsen stemmeprakten og lungene, men måten han benytter seg av verktøyene her er ikke like tiltalende. 
Det er aldri godt å vite om han vil være Smokie, Andrew Lloyd Webber, The Rainmakers eller Meat Loaf. 
Men det største problemet er at låtene fremstår som klisjétunge og platte. 

Å gasse seg i klisjeer kan jo på sett og vis være underholdende om man gjør det på en spenstig måte, men det meste Nilsen foretar seg her føles formelpreget og skjematisk, som om alle låtene var skrevet med tanke på en potensiell MGP-deltakelse. 

Duetten «Mediterranean Sky» med sine klimprende pianoakkorder og svulmende strykere er ett av mange eksempler. 
I «Wildcard» gir han seg countryen i vold, men det lyrsike blir så banalt at det nesteen høres ut som en parodi: 
«How does it feel to need a wild card when he needs his guitar more than the queen of hearts». 

Det savnes en rød tråd som kunne ha demmet opp for den uunngåelige kabaretfølelsen. 
