Kung fu og fantasy i frisk fusjon
Dette er morsomt. 
Asias to mest berømte hongkongactionskuespillere, Jackie Chan og Jet Li, opptrer for første gang i samme film. 
Koreografien på kampscenene er virkelig lekker. 

Når kung-fu-teknikken framtrer så estetisk overbevisende, skyldes det ikke minst koreografien til Wo Ping, mannen bak de dansende og flygende krigerne i «Snikende tiger, skjult drage». 
Det samme håndlaget og blikket for det vakre er til stede også her. 

Samtidig er det ingenting å si på spensten hos Chan, Li og de andre som utfolder seg fysisk. 
Kung-fu-kjemperne gjør akrobatiske ting med kroppen i et voldsomt tempo. 
Inntrykket oppnås ikke bare ved hjelp av dreven klipping, lydlegging og god redigering. 
I bånn ligger imponerende ferdigheter. 

Li og Chan har ikke sjelden utfoldet seg i filmer (The One og Medaljongen) der handlingen bare har vært et skranglete skjelett å henge den fysiske oppvisningen på. 
Nå har de fått et eventyr som holder et anstendig mål. 

På magisk vis får kineserne besøk av Jason (Michael Angarano), en ung amerikaner som sårt kunne trengt kampteknikk for å hamle opp med fæle gutter i gata. 
Vips er den realistiske rammefortellingen erstattet med et helteepos i kinesisk fortid. 
Kan Jason bringe en magisk kampstav tilbake til den forstenede Apekongen og beseire den onde Jadekongen? 

Når det blir så underholdende, skyldes det at regissør Rob Minkoff skyr gravalvoret. 
Jet Li som Apekongen flirer så det nesten blir for komisk. 
Jackie Chan lager en strålende figur av kung-fu— mesteren Lu Yan. 
Han pendler mellom å ligge under for vinflaska for i neste øyeblikk å slå ut enhver fiende. 
Amerikaneren selv må gå en lang og smertefull vei for å lære kampteknikk av Kinas mestere. 
Det morer. 

Store dybder finnes ikke. 
Men som blott-til-lyst-film er den god. 
