Nytt album:Hedvig Mollestad Trio innfrir igjen 

Gitaren er ikke død, den lukter morsomt i Hedvigs hender. 

Hedvig Mollestads musikk står og faller med gitarriffet. 
Det er selve grunnmuren i det bygget hun reiser. 
I dag fremstår hun som en solid fornyer av gammel tradisjon og er interessant å lytte til fordi hun er i stadig bevegelse. 

På dette nye albumet går hun videre inn i det åpne feltet hun utforsket på sitt forrige, Black Stabat Mater (2016). 

Rå smidighet i musikken 

Mollestad tilfører rocken personlighetstrekk fra jazzen, uten å forstyrre førstnevntes metalliske ytre, men gitaristen er ikke alene om jobben. 
Hun er helt avhengig av de to andre i trioen, Ellen Brekken på bass og Ivar Loe Bjørnstad på trommer. 

Brekken er en utøver som får meg til å tenke at 70-tallet aldri tar slutt. 
Det er en gledelig tanke. 
Loe Bjørnstad vrir seg unna enkel kategorisering og passer derfor utmerket i et band som setter rå smidighet i front av musikken. 
Det er også sånn at denne trioen har spilt så mye og lenge sammen at det har skjedd en fusjon. 

Denne sammensmeltingen har satt seg i kvaliteten. 
Så kan man hevde at Black Sabbath og John McLaughlin har gått opp sporene for Hedvig Mollestad. 
Og kanskje er det Frank Zappas utsagn «Jazz is not dead, it just smells funny», som har gitt henne albumtittelen. 
Det gir i så fall grei mening til innholdet i det vi hører. 

Jubileum 

At Smells Funny utgis i forbindelse med Rune Grammofons 20-årsjubileum og to dager med feiring på Nasjonal Jazzscene i Oslo, gir også mening. 
Mollestad-trioen spiller på lørdag. 
Plateselskapet Rune har vært en kanal for nybrottsarbeid og progressiv dannelseskultur og skapt omgivelser Hedvig Mollestad Trio lett glir inn i. 

Den musikken Rune har gitt oss gjennom to tiår, bruker 70-tallet som rullebane for å ta av til nye steder. 
Jeg gratulerer og blir mer enn gjerne med videre. 

Rockens signalriff 

Åpningssporet på Smells Funny heter «Beastie, Beastie» og kombinerer massivt gitarøs med leken rytmeseksjon. 
Mollestad byr på buktende linjer og elastiske hyl, et varemerke som speiler både Stevie Ray Vaughan og Ritchie Blackmore. 

«First Thing to Pop is the Eye» er en hissigpropp av en låt. 
Bass og trommer er rødglødende, musikken koker. 
Det låter sofistikert og enkelt og er på sitt fineste når Mollestad legger varme, langstrakte gitartoner til hvile på rytmikken. 
Her er det ikke nyhetsverdien som løfter det jeg hører. 
Det er det levende innholdet og troen på det gamle. 

En bragd i seg selv 

At trioen får denne rene og nakne instrumentalmusikken til å stå så stødig, er en bragd i seg selv. 
En vokalist vil bare ha forstyrret bildet. 
«Jurásek» er det nærmeste denne samlingen kommer blues og ballade, og det er befriende å høre gitaren svulme ømt og gjøre seg blå og deilig. 

Det siste sporet på albumet, «Lucidness», er det mørkeste. 
Det hviler tungt i seg selv. 
Gitaren holder foredrag over vektig bass og blyholdige trommer. 
Denne avrundingen gir en fin metthetsfølelse. 
Så kan man spørre seg om noen av Hedvig Mollestads utgytelser vil tilrive seg plass blant rockens signalriff. 
Svaret er neppe, men det forringer ikke det bunnsolide helhetsinntrykket denne trioen gir. 
