Thåström hypnotiserte sitt publikum på Bergenfest
Overbeviste nok en gang. 

Det er blytungt. 
Dystert og brutalt. 
Men veldig, veldig bra. 
Det svenske rockikonet Joakim Thåström innfrir på alle måter under torsdagens eneste konsert på Plenen på Bergenfest. 

Merkelig nok slutter det å regne et par minutter før han går på scenen klokken elleve, og det holder seg opplett. 
Plenen er bare knapt kvart full – ikke så rart, kveldens grisevær tatt i betraktning – men publikum blir værende til siste tone. 
For å sitere kommentaren til en sidemann mot slutten av konserten: 

– 
Jeg hadde bare tenkt å få med meg de par første låtene, men nå står jeg her fremdeles. 

Konserten på Bergenfest markerer også åpningen på årets turne og er Thåströms første siden november i fjor. 
Det låter likevel tett og samspilt som om bandet skulle ha vært på veien i månedsvis. 

Han åpner med «Kørkarlen» og fortsetter med «Bluesen i Malmö». 
Vandrer desperat omkring på scenen. 
Rent manisk og med nesten spastiske bevegelser. 
Står aldri i ro et sekund. 
Hadde det ikke vært for at han var rockestjerne ville, vi sagt at psykiatrisk legevakt var neste stopp. 

Men han synger som en gud og virkelig vrenger sjelen sin. 
Bandet står i bakgrunnen og blir rene statister på scenen. 
Bass, gitar, trommer og to tangentbord. 
Det låter tungt og gotisk, og lydbildet er som en massiv vegg. 

Thåström er kledd for været i svart lue og skinnfrakk. 
Dette er en kontrastenes konsert der det meste går i svart/hvitt. 
Både klesdrakten til musikerne og storskjermene på sidene av scenen. 

Første gang jeg så Thåström var med Imperiet på Studentsenteret i 1985. 
Ikke stort mer enn 100 mennesker i salen, men en fantastisk konsert. 
Mannen var akkurat i ferd med å få en ny vår etter oppløsningen av 70-tallets suksessfulle punkeband Ebba Grøn. 

Ti år senere på Kvarteret var Imperiet historie, stilskifte og det nye bandet het Peace, Love & Pitbulls. 
En tragisk begivenhet med en artist som tydelig var på full fart utforbakke. 
Men Thåström reiste seg igjen. 
Han er blitt 60 år gammel og er i dag ved siden av Ulf Lundell det nærmeste du kommer et rockens ikon i Sverige og fyller konsertsaler overalt. 

Det meste av konserten er materiale fra albumet «Centralmassivet» som kom ut i fjor høst, men han tar også med noen sanger fra tidligere i solokarrieren. 
Absolutt uten dødpunkter. 

Desto større blir kontrasten til siste ekstranummeret. 
Ulf Dagebys svenske oversettelse av Bob Dylans «Tomorrow Is A Long Time» som har fått tittelen «Bara om min älskade». 
Virkelig vakkert og poetisk. 
