Avantgarde i popform?
Jo visst går det an. 

ALBUM: 
LA-kvartetten Warpaint høstet for fire år siden fine kritikker for debutalbumet «The Fool», uten å skape de helt store bølgene av den grunn. 

Kanskje skyldes det musikken, for den starter, med noen få unntak, ikke akkurat noen havstorm. 
Derimot skvulper den - særlig i denne runden - hypnotiserende bedagelig mot vannkanten, med en finstemt og slørete finesse det tar noen runder å bli kjent med. 

«Warpaint» er en av disse platene hvor det synes å dukket opp nye elementer for hvert spor som kommer. 
Det er litt postrock, litt shoegaze, litt eksperimentell pop, en anelse trip hop, en dæsj jazz og et øyeblikks alternativdisco (M.I.A. møter ESG-sporet «Disco // Very»). 

Trommer og bass driver rolig avgårde, under gitar- og synthdetaljer og svevende damevokal i flere lag; ofte luftig og mild, men noen ganger med denne uttrykksfulle, ustø skarpheten som blant annet er så typisk for Jenny Hval. 

Det er avantgarde i popform, og det fungerer utmerket. 
