Lite troverdig julekalender-suksess
Maja Lunde har skrevet en barnebok for voksne. 

Kan det store flertall av lesere ta feil, og én anmelder ha rett? 
«Snøsøsteren» kom ut for bare en drøy måned siden, og med et opplag på 161 000 hittil ligger den allerede an til å bli årets mest solgte bok, uansett sjanger. 
Det eneste problemet er at boka er dårlig. 

Julian er 11 år, har bursdag på julaften og elsker egentlig julen. 
Men ikke i år. 
Søsteren hans er død, og ingen i den ellers så lystige familien er til å kjenne igjen. 
Så treffer han den rødhårede, Pippi-aktige Hedvig, som er energisk og nysgjerrig, og som elsker julen, en glede som etterhvert smitter over på Julian. 
Men det er også noe mystisk ved Hedvig, og gjennom 24 kapitler skal mysteriet oppklares og julestemningen forløses. 

Selve fortellingen er grei nok. 
Også idéen om å skrive en julekalenderbok som kretser rundt sorg er fin. 
For mange, også barn, er det tungt å feire jul når noen viktige er blitt borte. 
Derfor er det fint med en historie rettet mot barn som åpner opp for de triste sidene ved julen. 

Problemet er først og fremst måten boka er fortalt på. 
Det mest ødeleggende er at Lunde har valgt å fortelle boken fra Julians synsvinkel, uten at det fremstår troverdig. 
Nesten alle betraktningene er voksne, og Lunde gjør ingen god jobb i å leve seg inn i et barnesinn. 
Dette kan synes som en liten innvending, men når hovedpersonen, og dermed også historien som fortelles, blir umulig å tro på, er det dessverre ikke mye igjen. 
Følelsene som utløses fremstår påtvungne og sentimentale, og det samme gjør den «magiske stemingen» som baksideteksten lover. 

Dessuten er det liten hjelp å få av Lisa Aisatos illustrasjoner, som er pregløse, med få og lite originale kontraster både i ansiktsuttrykk og fargebruk. 

Salgstallene tilsier at det er stor etterspørsel etter pent innbundne og forseggjorte barnebøker skrevet i julekalenderformat. 
Men både voksne og barn fortjener bedre enn det Maja Lunde og Lisa Aisato har rasket sammen her. 
