Slutten på en populærkulturell klassiker
Komikerne Coogan og Bryson gjentar seg selv litt for ofte i denne tredje filmen i sin «kulinariske» reise. 
Men noen gullkorn er det. 

Jeg er blant dem som er håpløst svak for denne duoen som har gitt oss noen uortodokse gutteturer gjennom Europas matkulturer. 
Det som startet som en tv-serie på BBC, der nasjonalikonene Steve Coogan og Rob Brydon skravlet og improviserte seg gjennom en rekke kulinariske måltider, har fått sine langfilmversjoner. 

De første reisene, som gikk gjennom Storbritannia og til Italia, fungerte forbausende godt i langfilmversjon. 

Denne tredje filmen, som utspiller seg i Spania, er ikke like kompakt og viser at det kanskje ikke er så mye mer å hente. 
Men noen gullkorn makter de to drevne komikerne å riste ut av ermet. 

Gudbenådede imitasjoner 

De kulinariske høydepunktene er det blitt langt færre av. 
Om de viste en viss interesse i starten, hiver de nå bare innpå uten å kommentere hva de spiser. 
I reisen til Italia var Lord Byrons eventyr en kledelig referanse, denne gangen er det Laurie Lee, George Orwell og selveste Cervantes som særlig Coogen forsøker å bringe inn i samtalene. 

Men Brydon er ikke særlig interessert, selv om han tidlig erkjenner at han på denne reisen kanskje minner mest om Sancho Panza overfor Brydons Don Quijote. 

Samtalene dreier isteden inn på det de kan best og det vi setter størst pris på: gudbenådede imitasjoner og navlebeskuende betraktninger om egne karrièrer. 

Selvutlevering 

Som i en pornofilm der den ytre rammen er overflødig, spoler filmskaperne raskt forbi maten, bortsett fra litt fresing i kjelene. 
I starten er det Mick Jaggers nykker og fraseringer som får gjennomgå, og det faktum at han skal bli far i en alder av 72. 

De to komikerne, som har rundet 50, er sykelig opptatt av egen alder og om de fortsatt har draget og talentet intakt, og de kjenner på hverandres svakheter. 
Men improvisasjonene treffer ikke like godt denne gangen, og kun Coogans ekstravagante parodi på Jagger fikk meg til å le godt. 

Det er nesten som om duoen innser det, for snart begynner de å vende tilbake til glansnumrene fra de første filmene, som imitasjonen av Michael Caine. 

Jakten på vindmøllene 

Særlig når damene dukker opp, blir de to 50-åringene nesten utålelige. 
De blir samtidig mindre morsomme, og filmens ustø veksling mellom humor og alvor trer tydeligere frem. 

Den fremste kvaliteten ved den forrige filmen var nettopp at det var skrevet et manus som sørget for at improvisasjonene hadde noe å falle tilbake på. 
Som i en god film av Woody Allen (en komiker de ofte imiterer) satt vi igjen med en følelse av noe forgjengelig og sant. 
Her er det Don Quijotes kamp med vindmøllene som skal speile komikernes dårskap, men det er ikke integrert like godt i filmen. 
Og når Coogan drar ut på en reise alene mot slutten, som en forblindet Don Quijote, så lykkes de ikke helt med satiren. 

For dem som elsker de to første filmene blir denne derfor en mild skuffelse. 
Men for alle nykommere vil jeg anbefale den. 
Du finner ikke noen mer underholdende reiseledere på denne siden av sommeren. 
