Teateranmeldelse:Griselekkert for de minste 

Morsomt om bærekraftig gris og truet ulv i Trikkestallen. 

De tre små grisene er en kjapp, morsom og uten-pekefinger-lærerik forestilling for de minste, og for voksne som får anledning til å fryde seg over barnas åpne reaksjoner. 
Samspillet mellom sal og scene er utmerket. 
Her er mye å le av, mye å støtte med tilrop, og mange spørsmål å besvare. 

Den store stygge ulven får all mulig hjelp fra salen, noe som kunne være grunnlag for et forskningsprosjekt siden dens forehavende er å spise opp grisungene. 
Per Emil Grimstads luskende ulv uler mot månen både med og uten saksofon, og sjarmerer åpenbart barna med overbevisende sult og en inntrengende sang om at den egentlig er sensitiv og følsom, bare litt misforstått. 

Til slutt, etter mye ressurssterk innsatt fra smågrisene og mammaen, ramler inntrengeren ned gjennom pipen og ender i den sorte gryte. 
Litt skummelt må det være, ellers er det ikke noe gøy. 

Et eget hus 

De tre små grisene har spist mamma ut av huset, og roter sånn at det nærmest er blitt en svinesti. 
Nå må de lære å klare seg selv i eget hjem. 
Grynt (Suzanne Paalgard) er egosentrisk opptatt av proteiner og muskelbygging, og Nuss (Sarah Christine Sandberg) er en blomstrete miljøverner. 
Den kunnskapsrike og fornuftige Nøff (Knut Wiulsrød) planlegger for en trygg og bærekraftig fremtid. 

Verden er super for griser, men de tre sloss om alt, slik søsken ofte gjør, og spesielt om byggematerialer. 
Når den store stygge ulven blåser ned både strå- og trehus, er det Nøffs steinhus som blir redningen for hele familien. 
For å komme seg inn i huset, tar ulven nemlig mamma (Marianne Edvardsen) som gissel; han gidder ikke spise en gammel sugge når det dufter av smågris i nærheten. 
(Men i fjor spiste han pappaen.) 

Fantasipirrende 

Opphavsmennene, Drewe og Stiles, står bak megasuksesser som Mary Poppins og Peter Pan. 
Når dette teamet lager teater for barn, blir det ekte vare. 
Musikken her er en lett tilgjengelig og melodisk miks av køntri og ballader, swing og The Platters, og referansen til mandolin-temaet i Piknik med døden sitter som et skudd i enkelte gamliser. 
Kanskje et grep fra regissør Harry Guttormsen eller musikalsk leder, Tove Kragset? 

Samspillet mellom grisene er overskuddspreget, og når de i en sekvens får dobbel identitet gjennom Kari Nordegers dukker, er det helt naturlig. 
Scenografien er fantasipirrende og fargerik, regien klar, og grisene har tydelige, ulike personligheter som det er lett å identifisere seg med. 

Min medbrakte fem år gamle konsulent identifiserte seg med ulven, og var klar for å se forestillingen om igjen med en gang. 
