Okay Kaya: Ærligheten treffer best
Debutanten leverer et nært og nedstrippet album. 

Det har vært mye snakk om Kaya Wilkins i det siste. 
Jenta fra Nesoddtangen er en anerkjent modell, og spilte i fjor i Joakim Triers suksessfulle film Thelma. 

Men først og fremst er det musikken som opptar henne, noe som har fått oppmerksomhet i både inn- og utland etter et par singelslipp. 
Under artistnavnet Okay Kaya er hun nå endelig klar med debutalbumet som hun har jobbet med i tre år. 

Søvnige lydtepper 

Musikken kan kanskje enklest beskrives som intim soveromspop. 
Lekre, melankolske lydbilder skapes med få elementer. 
Hovedingrediensene er avmålte tangenter, rolig gitarklimpring og sparsommelige rytmer. 
Samt Wilkins fløyelsmyke stemme, som naturlig nok er i fokus. 

Disse elementene danner søvnige lydtepper som smyger seg fremover i sakte tempo. 
Stilen blir godt etablert allerede i de første par låtene. 
En enkel oppskrift, men den er godt gjennomført og vokser på deg ved gjentatt lytting. 

Dette betyr ikke at alt materialet her er skåret over samme lest. 
Kaya viser at hun kan få til mye med lite, og har nok popteft til å lage et knippe svært fengende låter med begrensede virkemidler. 

De er korte, effektive, og glir pent over i hverandre. 
Noen stikker seg mer ut enn andre: 
Den sensuelle singelen «Dance Like U» er en imponerende låt hvor lytteren blir sugd inn i et ømt lydunivers, mens «Habitual love» beveger seg i retning av retro synthpop, full av catchy fraseringer og kule detaljer. 

Unik stemme 

En av de viktigste ingrediensene her er de ærlige tekstene. 
De er poetiske og melankolske, og har ofte mørke undertoner. 
Slik sett passer de godt til musikken. 
Temaer som prevensjon, retten til å bestemme over egen kropp, identitet, forventningspress og usikkerhet i relasjoner og ellers blir behandlet fra et åpent førstepersonsinntrykk. 

Metaforer og observasjoner flettes sammen og skaper en unik stemme. 
Det hele blir svært personlig, men samtidig gjenkjennbart. 

Det hele ender med albumets eneste norskspråklige låt, «La meg». 
En drømmeaktig sang om å prøve og sove ved siden av en muligens ikke-eksisterende person (potensielt et alter ego) som tilsynelatende er over alt. 
Veldig stemningsfullt. 
Man blir fort fristet til å trykke play på nytt, og grave seg dypere ned i musikken. 

Both har få dødpunkter og lite repetisjon, til tross for sin spartanske stil. 
Det er et album man bør være i riktig humør for å høre fra begynnelse til slutt, men har nok variasjon til å holde på interessen. 

De tre årene med arbeid har vært verdt det når man hører resultatet. 
