Intenst ved verdens ende
En film som ikke helt vet hva den vil. 

Den begynner som et litt stillferdig drama, får etter hvert thrillerkarakter, for så å tone ut i en noe uklar forsoning. 
Men Popogrebskij, og ikke minst fotografen Pavel Kostomarov, fanger meg tidlig og slipper ikke taket. 

Handlingen er lagt til en isolert øy i Tsjukotka-regionen i det nordøstre Russland, i et av Nordishavets ugjestmilde områder. 
Her bemanner erfarne Sergej (Sergej Puskepalis) og ferske Pasja (Grigorij Dobrygin) en meteorologisk stasjon, langt utenfor folkeskikken. 
En dag Sergej er borte mottar Pasja en alvorlig melding over radioen. 
Den er beregnet på Sergej, men av uforklarlige grunner unnlater han å bringe beskjeden videre. 
Det kan skyldes at han ikke får seg til det, eller at han misliker å bli kjeftet huden full for å ha forsømt stasjonen i sjefens fravær. 
I stedet roter han seg inn i fortielser og løgn, og gradvis bygges en uholdbar situasjon opp – med mistenkeliggjøring og etter hvert dramatiske motsetninger, delvis basert på misforståelser og åpenbare kommunikasjonsvansker. 

Da Pasja omsider ser seg tvunget til å fortelle sannheten, reagerer Sergej på en måte som får Pasja til å frykte for livet sitt. 
En reaksjon som igjen utløser frykt hos den andre. 
Dermed er vi over i thrilleren, som likevel aldri får utvikle seg til noe mer enn et litt overdramatisert element i det psykologiske bildet regissøren risser opp. 

Det er et finstemt og stadig mer intenst kammerspill vi blir vitne til. 
Sergej er den trauste, sindige, men også mutte og lite inkluderende typen som ikke viser følelser direkte, men som i handling og kroppsspråk får vist hva som huserer i ham. 
Pasja er mer åpen og spørrende, men tydelig mistilpass i den arktiske isolasjonen. 
Samspillet mellom dem er til dels glitrende og sannsynliggjør langt på vei, men ikke helt, en handling som noen ganger bikker over i det lite troverdige – i en film som ellers er preget av realisme. 

Fremfor noe er det Pavel Kostomarovs kameraarbeid som bærer filmen. 
Hans tidvis monumentale bilder fra de overveldende omgivelsene får frem menneskenes sårbarhet og litenhet. 
Samtidig skaper han talende scener ved å gå tett inn på personene, ikke nødvendigvis ansiktene. 
Slående i så måte er en scene, hvor de to karene sløyer fisk, og vi bare ser hendene og hører dialogen. 
Eller der han får oss til å se det han vil ved å la kamera fokusere på noe annet enn det som akkurat foregår. 
Alt dette, pluss måten han utnytter den barske naturen og de heftige elementene på, blir i sum filmfoto av ypperste merke. 
