Dette er vårens beste serie
Suveren svart komikk i andre sesong av «Atlanta». 

«Andre sesong av «Atlanta» vil bli en klassiker», sa serieskaper Donald Glover i fjor. 
Og i min bok (og jeg har en slik bok) har de siste årenes beste serier vært «Twin Peaks: The Return», «Horace and Pete», «Better Things» og «Atlanta» , sistnevnte av Glover omtalt som nettopp ««Twin Peaks» med rappere». 

«Atlanta»s sesong to, med undertittelen «Robbin’ season», har Norgespremiere på FOX i kveld, med to episoder, etter at fem (av i alt elleve) episoder er sendt i USA: 
«Alligator Man», «Sportin’ Waves», «Money Bag Shawty», «Helen» og «Barbershop». 

Første episode, «Alligator Man», er skrevet av Glover og regissert av Hiro Murai, som har laget flere av Glovers musikkvideoer (som den Grammy-nominerte rapperen Childish Gambino) og den strålende kortfilmen «Clapping for the Wrong Reasons»​ (2013) (ligger her på YouTube). 

Episoden skildrer et brutalt ran av en restaurant (ikke ulikt hvordan David Lynch briljant veksler mellom likegyldighet, latter og vold i «Twin Peaks: The Return»), utkastelse for hjemløse Earn (Glover), husarrest for Alfred «Paper Boi» Miles (Brian Tyree Henry), kompiskrangel med Darius (Lakeith Stanfield), fortellinger om den mystiske «Florida Man», og til sist et bisart besøk av Earn og Darius hos obsternasige onkel Willie (Katt Williams), som tar føttene fatt og etter «Kiss my black ass!» lar sin søvnige alligator smyge for seg da politiet fortsatt står ved inngangsdøra. 

Det er rart. 
Og det er morsomt. 

Blues, jazz, soul og rap 

Tonalt ligner «Atlanta» dels på de siste årenes nyskapninger innen halvtimesformatet, der den tradisjonelle situasjonskomedien er mikset med ulike former for drama i originale serier som «Louie», «Girls», «Orange is the New Black», «Transparent», «HappyIsh», «Divorce», «Horace and Pete», «One Mississippi», «I Love Dick», «Bojack Horseman», «Easy», «Master of None» og «Better Things». 
Det som likevel gjør auteurdrevne «Atlanta» unik, er dens tydelige ståsted, som skarp skildrer av afroamerikanske opplevelser. 
Glover ønsker intet mindre enn å «vise folk hvordan det føles å være svart», og musikaliteten i alt fra replikker og gester til kamerabevegelser og klipp veksler inn estetikk fra blues via jazz til soul og rap. 

Og som skildring av særlig samtidens ulike afroamerikanske maskuliniteter er serien uovertruffen. 
Den gjør hva filmprodusent Luther Pollard allerede for 100 år siden - i 1918 - berømmet i samtidens afroamerikanske filmer, som «proved to the public that colored players can put over good comedy without any of that crap shooting, chicken stealing, razor display, water melon eating stuff that the colored people generally have been a little disgusted in seeing.» 
Eller som det blir sagt i sesong én: 
«It accurately depicts the plight of the contemporary black man.» 

En klassiker? 

Om seriens absurde surrealisme, som sesong éns usynlige bil, svarte «Justin Bieber» eller mannen som er «trans-racial», eller sesong tos «Florida Man» og alligator er eksempler på, sier Glover: 
«There really isn’t a limit to how abstract you can get, as long as you believe it. 
There has to be a grounded nature to something - if you have something that is grounded on some level, you can go anywhere.» 

At dette hvorsomhelst kan være krevende for seeren, skremmer ikke Glover: 
«Television shows are like novels. 
You just got to invest in them. 
The tone of this, it’s going to take people time to figure out what’s going on, which I think is a good thing.» 
Og selvtilliten og ambisjonsnivået for sesong to er stor: 
«With this show, with this music, I’m just trying to make classics. 
The second season of «Atlanta» will be a classic.» 

Klassikerstatus er selvsagt for tidlig å utdele, men vårens beste serie hittil er den utvilsomt. 
I episode to, «Sportin’ Waves», som også sendes i kveld, blir Paper Boi ranet av sin egen dopdealer (ranssesong, indeed), og «follow the money»-handlingstråden med sverd og hundeavl fra sesong én blir til et ubrukelig kjøpesentergavekort for Earn og et mislykket jobbintervju med grunnløse rasismeanklager. 

Det er mørkt. 
Og det er morsomt. 

Blir sjelden smartere enn dette 

«Money Bag Shawty» skildrer sosiale medier, singleslipp, forsøk på feiring og nattlig løping om kapp. 
Get Out-aktige «Helen» skildrer oralsex og en fremmedgjørende tysk Fastnacht-fest med Earns tyskafrikanske (eks)kjæreste Van (Zazie Beetz), som han har barn med. 
Utenforskapet viser også Earns svakere sider. 
Som W. E. B. Du Bois skrev i «The Souls of Black Folk»​ (1903) om afroamerikaneres «double-consciousness, this sense of always looking at one’s self through the eyes of others, of measuring one’s soul by the tape of a world that looks on in amused contempt and pity. 
One ever feels his two-ness,– an American, a Negro; two souls, two thoughts, two unreconciled strivings; two warring ideals in one dark body, whose dogged strength alone keeps it from being torn asunder.» 
«Helen» speiler slik i sitt doble blikk episoden «Juneteenth» fra sesong én. 

TVs halvtimesformat blir sjelden smartere enn dette. 

Og i hysteriske «Barbershop», den mest klassiske komedieepisoden hittil, regissert av Glover selv, må Paper Boi bli med barbereren sin hjem og henge med på en latterlig bilrundtur før krøllene til sist ligger som de skal. 

FX’s John Landgraf skal ha for å ha satset på «Atlanta». 
Men Glover har sitt å si om den nye satsingen på mangfold i tv-serier. 
«If ‘diversity’ wasn’t lucrative on some level, no one would do it. 
The market has expanded and changed so much in such a short time that it’s just a necessity if you want to stay relevant. 
Landgraf wants to improve diversity because he wants to invest in the future.» 

Og kinokassasuksesser som «The Black Panther» og tv-kritikersuksesser som «Atlanta»​ viser at det er verdt det. 
For alle. 
