Nostalgisk voldsorgie
Fra 
El Royale sjekker gjestene ut med beina først. 

FILM: 
Midt på grensen mellom de amerikanske delstatene California og Nevada ligger et forsoffent hotell. 
Som tittelen «Bad Times at the El Royale» mer enn antyder, er ikke stedet hva det pleide å være da Dean Martin og hans like lovpriste det. 
Delelinjen går tvers gjennom lobbyen; på California-siden kan man nyte alkohol, på Nevada-siden kan man gamble. 

Nå skriver vi ca. 1969, Nixon er president, Vietnamkrigen raser, hits som «Bend Me, Shape Me» tyter ut av radioen. 
Men hotellet har mistet lisenser og gjester. 
De få som kommer i Drew Goddards noe krampaktig noir-stiliserte thriller, har alle en mørk hemmelighet, må vite. 
Filmen starter med en scene fra 10 år tidligere, da noen tok inn på El Royale, brakk opp gulvet på rom nr. 5, gjemte en bag der og ble beskutt vei ut. 

Plaget gjeng 

Resepsjonen er tom når de nye gjestene kommer. 
Den omreisende støvsugerselgeren som egentlig er FBI-agent (Jon Hamm) er førstemann og forlanger brudesuiten. 
Så kommer presten, Fader Flynn (Jeff Bridges), som lider av hukommelsestap eller gryende demens. 

En lovende, men lutfattig soulartist (Cynthia Evia) sjekker inn fordi hun ikke har råd til hotell i Reno, deretter kommer hippien Emily (Dakota Johnson) som skriver «fuck you» i stedet for navnet sitt i gjesteboka. 
Som man raskt vil skjønne er dette en plaget gjeng. 
Den mest plagede av alle er resepsjonisten Miles (Lewis Pullman) som er delvis neddopet og i akutt behov for gudenes forlatelse for et langt synderegister. 

Voldelig 

Hver enkelt gjests mørke hemmeligheter blir avslørt fordi hotellet skal vise seg å ha en hemmelig korridor med vinduer, enveisspeil, inn til alle rommene. 
Filmen besøker dem og deres individuelle fortid i atskilte kapitler. 
Slik blir dette ikke ett enkelt plott, men en serie intriger som hver for seg kunne utgjort en selvstendig historie. 
Samlet i én – riktignok altfor lang – film, blir det overveldende og etter hvert temmelig kaotisk. 
Og altfor voldelig. 

Drew Goddards film blir som en påminnelse om Tarantinos «Pulp Fiction», en orgie i blod og nostalgisk popkultur. 
Her er alle 50-60-tallets amerikanske dramaer; FBI-avlyttinger, politikeres sexskandaler, kvasireligiøse sekt-drap, hippieguruer, krigstraumer og kidnappinger, tilsatt datidas musikalske lydbilde. 
I utgangspunktet ganske stilfullt påbegynt og tenkt, men alle trådene vikler seg i hverandre i en vase som gjør at filmen blir for stor for seg selv. 
