Anmeldelse av «First Man»:Veldig tett på å være en perfekt film 

Stemningsfullt, elegant, rørende og spennende. 
Damien Chazelle imponerer stort med «First Man». 

Jeg er stum av beundring for Damien Chazelle som etter Whiplash og LaLaLand egentlig ikke trenger å bevise stort mer, men som likevel kjører videre i full fart, skifter retning og gir oss First Man. 

I mine øyne er han en av USAs beste regissører. 
Jeg tilhører dem som mener LaLaLand er en genistrek og burde ha fått Oscar som beste film i stedet for Moonlight, som også er en god film, bevares. 
Men det å forene letthet, dybde og popkultur som Chazelle gjør med den filmen, er på nippet til å være unikt. 

Han er en voldsomt musikalsk regissør, bokstavelig talt, siden de to forrige filmene hans er full av, og handler om, musikk, men også rent filmatisk, rytmemessig. 
Det er elegant hele veien, som om han intuitivt er i kontakt med noe andre må jakte på uten å være i stand til å oppnå. 

Han vet når musikk skal brukes på en voldsom måte, når den skal brukes sparsomt og når den skal være fraværende. 
Det samme gjelder dialogbruken. 
Det er sjelden eller aldri plump informasjon i dialogene hans. 
Karakterene snakker om andre ting enn det historien tilsynelatende handler om, og dette kler First Man godt. 

Handler om menneskene 

Filmen forteller historien om Neil Armstrong og kona Janet gjennom hele sekstitallet, altså under oppkjøringen til Apollo-ferdene som kulminerte med at Armstrong ble første menneske på månen i juli 1969. 

Kappløpet til månen er naturlig nok skildret i en rekke filmer, men angrepsvinkelen er så godt som alltid lagt på spenninger, konflikter, fare, død og nasjonens ære. 
Apollo 13. 
The Right Stuff. 
Og mange andre. 
Heltefilmer med voldsomheter og mye høy lyd. 

Chazelle går i en mer impresjonistisk retning og lar dette handle om menneskene Neil og Janet Armstrong (Ryan Gosling og Claire Foy). 
De mistet en datter i kreft på tidlig 60-tall. 
Neil klarer ikke å snakke om det, og vier seg til jobben. 
Dette skaper en kløft mellom ham og Janet, men ikke i tradisjonell film-forstand. 

Med nennsomme grep blir vi fortalt historien om en familie som sliter uten å snakke om det, men som kommer sammen igjen, med Gemini- og Apollo-programmene som bakteppe. 
Gosling er allsidig, og fikser dette også. 
Hans Armstrong er tilbakeholdt, korrekt, full av innestengt sorg kombinert med profesjonelle ambisjoner. 

Ingen overdrivelser 

Claire Foy spiller Janet på en måte som hever den tradisjonelle kone-til-viktig-mann-rollen mange hundre prosent. 
Vi kjenner henne som Dronning Elisabeth fra The Crown, og hun tar med seg noe av det rojale og tilkneppede inn i Janet-rollen. 
Mens Neil er i livsfare på baksiden av månen, må hun takle hjemmet og to sønner som forsøker å håndtere fraværet av far, samt livsfaren det ikke er lov til å snakke om. 

Innimellom finnes det sekvenser hvor familien er sammen og leker og tøyser. 
Alt sies med innestemme. 
Forsiktig. 
Ingen overdrivelser. 
Det er veldig lekkert gjort. 

Visuelt er det mange nære bilder. 
Vi ser sjelden romfartøyer eksteriørt, men er inne i dem, med frost, gass og dårlig sikt, vi hører pustingen og tar del i konsentrasjonen. 
Enkelte scener er helt stille og jeg blir minnet på hvilke enorme fortrinn som lå i stumfilmen. 
Det er også mye bruk av forsiktig gitar. 

Stemningsfullt, elegant, rørende, spennende. 
First Man er veldig tett på å være en perfekt film. 
