Søstersjalusi i fjellheimen
BOK: 
Høvrings nye roman har en både forstandig og egensindig klang. 

Mona Høvring: 
Fordi Venus passerte en alpefiol den dagen jeg blei født. 
Roman. 
136 sider. 
Oktober 

Ella og søsteren Martha tar inn på et høyfjellshotell i noe som skal forestille Alpene. 
Egentlig er det bare en norsk bygd, siden Martha i tillegg til andre syndromer antagelig lider av flyskrekk, men fortelleren Ella har drømt seg bort i brosjyrer og gamle Heidi-filmer, kanskje for å holde ut oppdraget hun usagt har fått av foreldrene med å ta seg av søsteren en stund. 
Martha lider psykisk, er nettopp utskrevet etter en innleggelse, og kan være krevende reisefølge. 
Søskensjalusien melder seg så snart de begynner å forholde seg til omverdenen. 
Martha tåler dårlig å ikke være begivenhetenes sentrum, og forlater hotellet midlertidig i krenket majestet. 
Deres joviale far gjør også en gjesteopptreden, men virker fornøyd med å gjøre visitten så kort som mulig. 
Midt oppi familieståheien rekker Ella å flørte litt med hotellets kvinnelige personale og gjøre noen intime erfaringer. 
Slutten antyder at det helst er en kjærlig morsskikkelse hun savner. 

Men som Ella selv medgir til slutt: 
”Jeg veit at dersom Martha hadde fortalt om disse hendelsene, om denne reisa vår, hadde fortellinga blitt annerledes. 
(…) Kanskje hadde Martha si sannhet vist seg å være stikk i strid med mi, og kanskje hadde en mer forstandig klang kvilt i skrifta.” 

Som både sitatet og tittelen røper, må man iallfall gå med på en egensindig klang i forfatterens ”samnorske” skrift. 
Men Mona Høvring (f. 1962, deb. 
1998) er som alltid – uansett sjanger – Poeten Høvring: sjarmfull, søkende, sårbar, vâr. 
Elegant på sine helt egne premisser, med noen små knudrete ujevnheter: 
Det lange engelskspråklige sitatet fra en førtitallsfilm virker både innlimt og utenpåklistret. 
I motsetning til referansene til Stefan Zweig som både åpner og avslutter boken, og som kan gi perspektiv – i det minste til nostalgien, lengselen som svir gjennom tomheten og retningsløsheten. 
For disse unge kvinnene er ikke bare, eller først og fremst, følelsesmessig forvirret. 
For dem er kanskje Zweigs ”Verden av i går” snarere ”Verden av i forgårs”, og fremstår derfor som desto mer forlokkende. 
