Et godt høsttegn
En musikalsk trapeskunstner er tilbake. 
Uberegnelige Hanne Kolstø byr på akkurat nok fornyelse og kunstnerisk selvtillit på sin siste utgivelse. 

FIRE ÅR ER GÅTT siden sykkylvingen Hanne Kolstø traff Øyvind Røsrud Gundersen, «en av de mest spennende produsentene i undergrunnen i Oslo», som Sunnmørsposten skriver. 
De møttes hos en felles bekjent og innledet ganske fort et samarbeid som siden har avstedkommet hele fire plater på like mange år. 
Det er nærmest for et høsttegn å regne. 
Like sikkert som at rivene tas frem fra redskapsskjulet, kommer en ny plate fra Hanne Kolstø. 

Før Kolstø traff Gundersen, hadde hun laget to plater med elektropopduoen Thelma & Clyde, og et par stykker med Love:Fi og POST. 
Men, som hun selv medgir i et intervju med Aftenposten: 
«Det var alltid noe som ikke stemte. 
Jeg var helt lost lydmessig.» 

FRA OG MED debutplaten «Riot Break» (2011), der hun er portrettert med en real blåveis på omslaget, ble det imidlertid andre boller. 
En norsk artist av internasjonalt kaliber fant seg selv. 
«Det var den skiva som startet alt», sier hun. 
På den neste utgivelsen kunne vi se henne sage av seg armen på omslaget. 
Et godt bilde på at kunstneren gjør klokt i å ikke være så fordømt «hands on» i alle ledd av prosessen, men også overlate litt til produsenten. 
Og til Forsynet. 

På denne utgivelsen ba hun omslagskunstner Esra Røise om å tegne «en ørn som grafser henne i hodet». 
Som for å understreke at hun er blitt voksen? 
Du vet, «ørnen tek ikkje unga!». 

Platen er utgitt på enmannsselskapet Jansen Plateproduksjon, som virkelig har nese for å fange opp det som gjelder: 
I fjor sto blant annet Mona & Maria og Atlanter på utgivelseslisten. 

I PRESSESKRIVET annonseres det at «Forever Maybe» åpner «flere sjangerdører enn noensinne», men at Kolstø fremdeles har «luftig vokal», byr på «høye svev under teltduken» og fortsatt høres ut som «noe som kommer rett ut av naturen». 
Og at hun stadig «utgjør en konstant trussel mot lytterens komfort». 

Og jo da, til presseskriv å være er dette en ganske sober og presis karakteristikk. 
«Forever Maybe» både utvider og bekrefter Kolstø-paletten. 
«The Urge to Repeat» er alt annet enn en repetisjonsøvelse, men snarere vel, rock. 
Her trer hun over noen grenser som sammenlignbare kunstpopstørrelser som Jenny Hval, Julianna Barwick og Susanne Wallumrød neppe er like beredt til å krysse. 

Spor tre, «We don’t see ourselves», er platens mest opplagte singlekandidat. 
Mot en samling uidentifiserte instrumenter byr den nærmest på et Enya-aktig refreng, akkurat innenfor grensen av det som er P3— og P13-kompatibelt. 

DET ER IMIDLERTID platens høydepunkt, «Nothing to talk about», som best demonstrerer «hva som er greia» med Kolstø: 
«I hope I can keep the fire going», synger hun, og antyder noe om veien videre, selv om hun altså, etter eget sigende, «har ingenting å snakke om». 

Det er disse motsetningene som definerer artisten Kolstø; hun er alltid i spennet mellom. 
Mellom besk og sødmefull; lett og ambisiøs. 
Florlett ubekymret og med mutilasjonsfantasier om å sage av sine egne lemmer. 
Etter forrige utgivelse trakk hun seg tilbake til Sunnmørsalpene for å «komme seg unna». 

Kald klang og dyp bass. 
Effortless og anstrengt. 
Begge deler, og ingen av delene. 
Uberegnelig, men også en artist vi etter hvert «vet hvor vi har». 
Fri som fuglen, men også med et sett ørneklør godt plantet i skallen. 

«Forever Maybe» slippes 28. november. 
