Festen er over for Wolfmother
Årgangsvin er byttet ut med billig skvip på kartong. 

|||ALBUM: 
Wolfmothers selvtitulerte debut fra 2006 fikk anmelderne til å strø om seg med superlativer og ivrige rockkonsumenter til å tømme platehyllene. 

En Grammy-pris og en god porsjon turbulens seinere er Andrew Stockdale tilbake med en ny hyllest til fuzzgitarens gudfedre. 

Det som en gang var en powertrio er nå oppjustert til kvartett med nyoverhalt besetning. 
Begge originalmedlemmene Chriss Ross og Myles Heskett takket nemlig for seg et knapt år etter førsteskiva så dagens lys. 

Samme gamle 
Det betyr ikke at Stockdale har forandret veldig mye på oppskriften. 
Det er fortsatt klassisk rock med de store riffene i sentrum som er fokus. 

Basisen er kokt i hop av Black Sabbaths «Vol 4» og Led Zeppelins «Physical Graffiti», med tilmålte doser Blue Cheer, Deep Purple og The Who som garnityr. 

Med andre ord, alt er ved det gamle. 
Nesten. 
Sammensetningen i denne omgangen er langt mindre treffende, og der debuten baserte seg på førsteklasses ferskvare, er ingrediensene til «Cosmic Egg» plukket fra billighyllene. 

Substansløst «Wolfmother» var nemlig en briljant feiring av alle rockeklisjeene i boken, basert på et overskuddslager av bunnsolide signaturriff. 
Dessverre er «Cosmic Egg» mer et oppkok av klisjeer uten samme substans. 

Låtene fremstår enten som tomme skall, eller ligger uforsvarlig nær grensen til plagiat (hør blant andre «New Moon Rising» og «Sundial»). 
Det finnes noen hederlige unntak, «10.000 Feet» har et stampende driv som umiddelbart setter seg i mellomgulvet, mens den monumentale finalen «Violence of the Sun» er et vitalt og melodisterkt klimaks. 

Men i det store og hele føles det som Wolfmother har byttet ut årgangsvin med kartong. 
