Tre stjerner født på ny
Supergruppa Them Crooked Vultures «gynger hardere enn godstolen til bestemor». 

||| 
ALBUM: 
Like barn leker best, er det noe som heter. 
Nå kunne riktignok John Paul Jones vært faren til både Dave Grohl og Josh Homme, men litt levd liv og vellagret erfaring ser ikke ut til å hemme festen. 

Og er det et ord som kan oppsummere denne platen, er det nettopp lekenhet. 

Lyd vi kan like 

Supergrupper er alltid risikosport. 
Egoer skal temmes og det er ikke alltid en selvfølge at visjonære artister komplimenterer hverandre. 

John Paul Jones har selv sagt at bandet låter enkelt og greit som når han spiller bass, Dave trommer og Josh synger og spiller gitar. 

La oss konstatere det først som sist, det er en lyd vi kan like. 

Kollektivet Them Crooked Vultures låter nemlig som om de var skapt for å spille sammen. 

Det er ingen hemmelighet at Jones bidro til mange av de mer syrete øyeblikkene til Led Zeppelin, man man skal også være bra tunghørt om man ikke har sporet mye av Zep-trommis John Bonham i Grohls eminente trommespill. 

Og på toppen av det hele er det vel få som har klart å inkorporere psykedelia i moderne rock på en så effektiv måte som nettopp Josh Homme og Queens of the Stone Age. 

Da er det vel bare å sette tenna i herligheten. 

Rommet i sentrum 

Det er tydelig at gjengen har tatt tilbake gamle innspillingsidealer, der bruk av rommet er en viktig ingrediens. 

Trommene låter svære som hus, bassen ruller og gitarene bukter seg luftig rundt det stødige kompet. 

«No One Loves Me & Neither Do I» leker seg med «Physical Grafitti»-Zeppelin, før den kulminerer i en typisk «Songs For the Deaf»-aktig crescendo. 

Grohl er en hedersmann bak trommene, alltid like oppfinnsom og finurlig, men aldri overspillende. 

Singelen «New Fang» frir til publikum med sine lettbeinte melodier og umiddelbare refreng. 

«Elephant» er Zeppelin-skeiv, mens «Scumbag Blues» er feberaktig psykedelia med kledelige Jones-orgelbrekk som krydder. 

Slik harver trioen seg gjennom det som best kan beskrives som et overskuddslager av driftige rockelåter, like tidløse som de er tradisjonstunge. 

Overstrømmende 

Detaljrikdommen i arrangementene er overstrømmende, uten at det noensinne blir påtrengende nedlesset - her skal melodiene få plass til å puste. 

På toppen av det hele gynger det selvsagt hardere enn godstolen til bestemor plata igjennom. 

Finalen med «Caligulove», «Gunman» og «Spinning In Daffodils» er intet mindre enn en liten maktdemonstrasjon. 

At en plate med 13 låter på programmet tillater seg å legge tre kanoner av et sånt format til finaleheatet, sier sitt om kvaliteten på resten av platen. 

Sistnevnte forener «Kashmir» med Queens of the Stone Ages mest episke øyeblikk på forbilledlig vis. 

Selvtillit 

Men nå har jo Them Crooked Vultures hatt baller nok til å spille en rekke konserter uten å ha noe materiale å vise til, og det forteller med tydelighet hvilken selvtillit de har til dette prosjektet. 

Det blir feil å si at en ny stjerne er født, men vi kan jo prøve oss med at tre stjerner er født på ny. 

«Them Crooked Vultures» slippes mandag 16. november, men streames nå i sin helhet på gruppas hjemmeside. 
