Plateanmeldelse:Tone Damli - «Di første jul» 

Julealbumet: 
Artistisk overgangsrite eller popkjeltringens siste tilfluktssted? 
Begge deler. 
I Tone Damlis tilfelle sannsynligvis det første skrittet på en vei som skal ta henne fra P3 til P1. 

ALBUM: 
VISEPOP/JULEMUSIKK Tone Damli «Di første jul» (Sony) 

Det er bare en knapp uke siden vi fikk den første smaken, i form av det brukbare bestillingsverket som er tittelkuttet. 
Her er ytterligere ni slag, alle eltet fra den samme deigen: 
Norsk visepop, foredlet via det rådende «roots»-formatet vi kjenner fra TV (især «Hver gang vi møtes»), og som får det meste til å høres likelydende ut. 
Nedpå. 
Smakfullt. 
Skikkelig godt spilt. 
Dobro, langeleik og fele. 
Umulig å hisse seg opp over, hverken i den ene eller andre retningen. 

﻿Damli har selv valgt sangene, fortelles det. 
Hun tar for seg alt fra Anne Grete Preus’ 
«Når himmelen faller ned» (med de herostratisk berømte åpningslinjene «Det snør himmelsk korrekturlakk over feilstavet sommer»), via 1700-tallstrallen «Mitt hjerte alltid vankar», til – i albumets mest kokette innslag – en mildt folkrockende «Jon Blund» (den fra TV!). 

Dessuten: 
«Vi tenner våre lykter», som har fått et slags «comeback» i senere år. 
VM-sangen fra 1966, «Vinter og sne», i sin tid så løfterikt fremført av Wenche Myhre. 
Samt den minst lidenskapelige tolkningen av «Fager e jordi» («Deilig er jorden») som undertegnede kan huske å ha hørt. 

Stemningen er verken sakral eller spesielt forventningsfull, men overveiende ganske barnlig. 
Damli synger OK, veldig trygt. 
Holder seg rolig og behersket, ofte i et lavt register, og holder faktene fra popmusikken sin på et minimum («knekken» er innom her og der). 
Hun ligger greit i øret, men blir fargeløs over 10 låter. 
Sissel Kyrkjebø har lite å frykte, for å si det slik. 

Ingenting er ille. 
Absolutt ingenting kan kalles «definitivt». 
«Di første jul» føles akutt konsekvensløs, selv til en juleplate å være. 

BESTE LÅT: 
«Vi tenner våre lykter» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
