Søt surfepop fra svartsida
The Beach Boys' fantastiske «SMiLE» brukte 44 år på å nå butikkene. 

I biografien om Steve Jobs forteller den avdøde Apple-sjefen at å ta LSD var en av de viktigste tingene han gjorde i livet, en av disse helt skjellsettende erfaringene som åpner en dør man verken kan eller vil lukke igjen. 
Uten syre, ingen iPad. 

Og trolig heller ingen «SMiLE», det tapte Beach Boys-mesterverket som nå endelig utgis offisielt sammen med mengder av tilleggsmateriale fra innspillingene i 1966 og 1967. 
Det skjer nesten 45 år etter at prosjektet kollapset under sin egen tyngde og vekten av Brian Wilsons gradvise psykiske sammenbrudd. 

UNDER ARBEIDET med oppfølgeren til «Pet Sounds» satt Brian Wilson og tekstforfatter Van Dyke Parks, høye på LSD, i sandkassa på soverommet til Wilson og skrev låter. 
Man ser dem for seg, og når man hører resultatet tenker man at dette vanskelig kunne blitt til uten en viss kjemisk påvirkning. 

«SMiLE» er en ekstremt kompleks og intuitivt forløst musikalsk mosaikk, der det under de guddommelige poprefrengene og vokalharmoniene lurer en ganske mørk trip. 

HELT SIDEN Wilson i et intervju kalte plata «en tenåringssymfoni til Gud», har «SMiLE» hatt en mytisk plass i popens kanon. 
Mye av materialet har sirkulert i bootlegmarkedet, inkludert flere uautoriserte forsøk på å rekonstruere albumet. 
I 2004 tok Wilson seg i nakken og spilte inn en helt ny versjon, i samarbeid med Parks og turnébandet. 

Men det er noe annet å høre originalinnspillingene. 
De låter skarpere, friskere, mer skimrende, og på nesten alle måter bedre, i herlig mono. 

«The SMiLE Sessions» er sammensatt og ferdigstilt av Wilson og de to andre gjenlevende bandmedlemmene, Al Jardine og Mike Love. 
En tanke går til herrenes advokater. 
Det var Love og Wilson som røyk mest i tottene på hverandre under innspillingen, og et stykke på vei kan man skjønne Love. 

SOM OPPLEVD HELHET er «SMiLE» et storverk i tett dialog med den store amerikanske sangboka, men mellom de nærmest overjordisk vakre låtene som «Heroes and Villains», «Surf?s Up», «Wonderful» og «Good Vibrations», finnes også klart svakere materiale. 

Alle kjenner «Good Vibrations, men det er «Surf's Up» som får deg til å måpe i undring over at det kan være mulig å skrive noe så formfullendt vakkert. 

Noen vil nok irritere seg over mengden låtfragmenter og instrumentale transportetapper, skrudd sammen med lydeffekter og kuriøse humorinnslag. 
Men dette var noe av kjernen i Wilsons musikkpoesi. 
Hans evne til å klippe og lime musikk, først i hodet, så på papiret som komponist og arrangør, og til slutt fysisk ved å sette ulike biter av båndopptak sammen til en fungerende helhet, var makeløs. 

MAN VIL JO gjerne være i Wilsons hjørne. 
Det plagede geniet, den følsomme, litt kvapsete gutten som ikke kunne surfe. 
Han som forsøkte å sprenge seg vei ut av den kaliforniske streitheten med grensesprengende musikk, men som gikk i frø både som menneske og som kunstner. 
Man kan likevel ikke la være å føle en viss sympati med de andre medlemmene. 
«Take 60», sies det et sted i ekstramaterialet. 
Tagning 60 av en låt; da begynner det å røyne på. 

Hver utgave av «The SMiLE Sessions» kretser rundt en 19-spors monoutgave av albumet, der man har valgt omtrent samme låtrekkefølge som på Wilsons nyinnspilling. 
Alle versjoner inneholder også noen låter i stereo, og så er det bare et spørsmål om hvor mye ekstra- og bakommateriale du orker. 
Er du normalt sammenskrudd, velger du den doble cd-versjonen med én plate ekstramateriale, eller den doble LP-en med bare én side med ekstraspor. 

ER DU DERIMOT blant dem finner en nesten pervers glede i å få noen av pophistoriens største øyeblikk fullstendig dekonstruert, skal du ha «The SMiLE Sessions Box Set». 
Fem cd-er, dobbel LP, to syvtommers singler, samt digitale nedlastinger. 
Bare å høre en ni minutters montasje av The Beach Boys synge bakgrunnsvokal! 
Det er noe dypt fascinerende, og samtidig frustrerende, ved å være flue på veggen gjennom en uendelig rekke tagninger av låter som «Heroes and Villains» og «Good Vibrations». 
Det er nesten så det ødelegger gleden over selve verket å høre det i så mange stumper og stykker. 
Men bare nesten. 

Man hører hvordan Wilson driver dem; den gale professoren som ikke er fornøyd før han hører bandet spille helt nøyaktig den låta han har inne i hodet sitt. 
