Operaen nazistene forbød er et treffsikkert drama om oppløsning av verdier
Den Norske Opera & Ballett med "Wozzeck". 

Alban Bergs opera «Wozzeck» er en søyle i vår vestlige kunstmusikk, kanskje den viktigste operaen som ble laget i forrige århundre. 
Georg Büchner (1813-1837) skrev sitt sceniske drama «Woyzeck» allerede i 1836, men døde før teksten var fullført. 

Dramaet ble liggende i mange år før bearbeidelse og endelig framførelse. 
Alban Berg overvar en slik teateroppførelse i 1914 og ble sjokkert over Büchners kraft og ærlighet om et vanskelig tema. 
Berg bearbeidet teksten og komponerte egen musikk. 
Operaen «Wozzeck» ble uroppført i Berlin i 1925 og ble en stor suksess. 

Mange land i Europa var preget av traumer og angst etter første verdenskrig. 
Alban Berg (1885-1935) benytter i «Wozzeck» musikalske og tekstlige grep som tilhører ekspresjonismen, en kunstretning som formidler menneskers egenopplevde reaksjoner på virkeligheten, ikke en romantisk idyll. 
Demontering av basisverdier er noen av virkemidlene. 

Nazistene forbød oppførelser av denne operaen da de kom til makten, innholdet var definitivt plagsomt ærlig og passet ikke inn i det totalitære regimets ensretting. 
«Wozzeck» er derfor også en historie om et samfunns indre oppløsning. 

Handlingen er en beretning på flere plan. 
Soldaten Wozzeck lever et kjipt liv i en liten garnisonsby, herses med av sine overordnede og en gal lege utfører medisinske eksperimenter på ham. 
Elskerinnens svik kommer på toppen av alt. 
Wozzeck begynner å hallusinere og kjemper desperat for å få kontroll på livet sitt. 
Han makter det ikke, tar livet av elskerinnen og drukner seg selv etterpå. 
Tragedie-formatet brettes ut i sin ultimate form. 

Regissør Christof Loy legger opp til renskårne scenebilder. 
Det er et klokt valg når det er menneskene som er i sentrum med sine opplevelser av en verden som kollapser. 
I første del av «Wozzeck» en noen av tablåene litt stillestående, men mot slutten tar operaen fyr. 

Dirigent Lothar Koenigs kjenner partituret svært godt og er en avgjørende bidragsyter i forestillingen. 
Koenigs har en veldig emosjonell mimikk og musikalsk kraft på dirigentpulten. 
Operaorkesteret spilte veldig bra med intens klanglig fargelegging og dramatisk tilstedeværelse. 

Audun Iversen i tittelrollen leverte sanglig en sterk prestasjon, hans stemme er stor og varm, og teknisk har Iversen knapt problemer å hanskes med. 
Noen ganger savnet jeg enda mer scenisk kraft og nærvær i Wozzecks galskap som vokser fram i dramaet. 
Likevel en prestasjon på veldig høyt nivå. 

Litauiske Asmik Grigorian hadde rollen som Wozzecks elskerinne Marie. 
Sanglig og scenisk er hun bunnsolid med et vell av nyanser når tilværelsen gradvis går i stykker. 
Forholdet til sønnen (konsist fremstilt av Leon Alexander Dalnoki) skildres også med ømhet og smerte. 
Det er første gang Grigorian gjester Operaen, jeg håper hun kommer tilbake. 

Henrik Engelsviken var virkningsfull som Tamburmajoren, mens Frode Olsen var formidabel og skremmende god som Doktoren. 
Narren fant en troverdig og god formidler i Martin Wölfel, mens Thorbjørn Gulbrandsøy, Thor Inge Falch, Yngve Søberg, Eivind Kandal og Tone Kummervold kompletterte rollegalleriet med musikalsk innsikt og scenisk tilstedeværelse. 
Operakoret og Barnekoret løste sine oppgaver tilfredsstillende. 

Hva skjer med publikum når et drama som «Wozzeck» utspiller seg foran oss med all sin kraft og gru? 
Når håp, kamp og nederlag skildres slik, oppstår en sterk følelse av sann erkjennelse og menneskelig nærvær. 
Vi lever i dag i en tid hvor små problemer blåses opp til det absurde. 
Det er derfor nødvendig for oppegående mennesker å kjenne på ekte problemstillinger som en korreksjon i livet. 

Alban Bergs drama er veldig intenst og også paradoksalt vakkert innimellom. 
Det er kort vei fra håp til katastrofe. 
"Wozzeck" er et requiem over fattige mennesker som aldri fikk en sjanse i livet. 
En problemstilling som også er aktuell i dag. 
Denne forestillingen anbefales. 
