Filmanmeldelse «Bohemian Rhapsody»:Fjern Freddie 

Selv til musikkbiografi å være tar filmen om Queen-vokalisten Freddie Mercury seg store friheter. 

BIOGRAFI/MUSIKKFILM 

«Bohemian Rhapsody» 

USA. 9 år. 
Regi: 
Bryan Singer og Dexter Fletcher. 

Med: Rami Malek, Lucy Boynton, Gwilym Lee, Ben Hardy, Joseph Mazzello. 

Av alle de utallige musikkbiografi-filmene som er kommet i nyere tid, er «Bohemian Rhapsody» den som synes å være minst interessert i å forholde seg til virkeligheten, enn si «sannheten». 

Disse filmene så godt som alltid klisjéparader. 
Det må gå opp, så må det gå ned – og så må det gå opp igjen. 
Popgruppen Queen hadde knapt nedturer i løpet av sin karriere med Freddie Mercury (1946–1991) som frontmann. 
Det gikk bra fra dag én, og deretter gikk det bare bedre og bedre. 

Produsentene har således vært nødt til å konstruere en konflikt. 
Den går i korthet ut på at vokalisten liksom forlater «familien» da han gir ut et soloalbum i første halvdel av 1980-tallet. 
Så angrer han, akkurat tidsnok til å krype tilbake til folden for å rekke bandets rettmessig sagnomsuste innsats på Live Aid-konserten i London i 1985. 

I virkeligheten ble det aktuelle albumet, «Mr. Bad Guy», utgitt bare et par måneder før Live Aid-opptredenen i juli. 
«Bohemian Rhapsody» gir oss inntrykk av at Queen knapt har sett hverandre på flere år før den store dagen. 
(Og ja, det er litt av en dag: 
Filmen bedyrer at Mercury ikke bare holdt konsert, men også kom ut av skapet som homofil overfor foreldrene sine og fortalte de andre i bandet at han hadde fått AIDS i løpet av de samme 24 timene). 

Men det er vrøvl. 
Queen hadde nettopp gjort seg ferdig med en lang og ekstremt suksessrik verdensturné da de inntok Wembley Stadium den sommeren. 
Og det skulle gå ytterligere fire år før Mercury informerte kollegene sine om at han var alvorlig syk. 

Er det så nøye da? 
Kanskje ikke i seg selv, om det ikke hadde vært for at «Bohemian Rhapsody» er så konsekvent lemfeldig med alt som heter fakta og kronologi. 
For alle med en viss kjennskap til bandets karriere gir de utallige unøyaktighetene «Bohemian Rhapsody» en følelse av å være fri, febril fantasi: 
Et produkt som ikke egentlig tar mål av seg å «forstå» mennesket Freddie Mercury i det hele tatt, men som utelukkende dreier seg om å styrke den allerede sterke merkevaren Queen. 

Rami Malek gjør en god imitasjon av den underlige tenna-på-tørk frontmannen. 
Skuespilleren fanger blandingen av kvasiaristokratisk arroganse og sjenanse som preget denne fullkomne showbiz-narsissisten. 
Men det forblir en imitasjon: 
Den skjematiske fortellingen er fullstendig uegnet til å gi oss noe inntrykk av hvem Mercury var når han ikke var på scenen. 

Sjangerklisjeene kommer i rask rekkefølge: 
Turnémontasjen. 
De sleipe managerne. 
Radio- og TV-intervjuene. 
Presskonferansen. 
Popklassikerne som liksom bare dukker opp av intet, der og da i studioet (disse sekvensene er spesielt flaue). 
«Bohemian Rhapsody» postulerer at sangen som gir filmen sitt navn, mer eller mindre ble brainstormet frem på et styremøte, for deretter å bli motarbeidet av apparatet rundt gruppen. 

Etter suksess, fiasko. 
Slik er musikkbiografifilmens lov. 
I og med at den kommersielle nedturen aldri innfant seg, insisterer manusforfatterne i stedet på at Mercury levde mange år i ulykkelig, utilfreds og selvforaktende dekadanse i overgangen mellom 1970- og 80-tallet. 

Med denne påstanden blir filmen forbløffende reaksjonær. 
Tomheten og tapet av livskvalitet har ifølge «Bohemian Rhapsody» direkte sammenheng med at Mercury ga den kvinnelige ungdomskjæresten Mary Austin (Boynton) på båten, til fordel for en serie mannlige elskere og en tiltagende utagerende livsstil. 

Moralen, som innprentet ham av Ben Hardy i rollen som trommeslager Roger Taylor, synes å være at det er umulig å leve et lykkelig og meningsfullt liv utenfor den heteronormative kjernefamiliens A4-skjød. 
Virkelighetens Freddie ville ha snøftet foraktfullt av dette småborgerlige våset. 

Dette er en kald dusj. 
Ikke minst fordi filmens første time maser så mye om at Queen er bandet for de annerledes tenkende, «freaks» og annen menneskelig nedfallsfrukt. 
Så, plutselig, er de ikke det lenger. 

Taylor blir for øvrig fremstilt som noe av en bavian i filmen. 
Bassist John Deacon (Mazzello) går stort sett rundt som en glisende noldus. 
Gwilym Lee er nesten skremmende lik Brian May slik vi kjenner ham. 

Når alt kommer til alt synes «Bohemian Rhapsody» å være laget med ett mål for øye: 
Å nitid rekonstruere bandets triumf i juli 1985. 
Dette, mener filmen, er katarsisøyeblikket, minuttene da alle bitene falt på plass. 
Alle som noen gang hadde kjent Freddie Mercury, så ham – og gråt av glede på hans vegne. 
Det var som om hele London stoppet opp for å nyte ham i fulle drag. 

Det er en infantil idé, men Malek gir alt han har til sekvensen, som formidles bortimot i sanntid. 
Det er først her, i det siste kvarteret, at «Bohemian Rhapsody» tar fyr. 

De to timene som har forløpt før klimakset, er dessverre dypt konvensjonelle, og således det motsatte av mannen de er ment å hylle. 
