«En utrettelig strøm av dvaske semiballader»
Bon Jovi balanserer hårfint mellom effektivt allsangfrieri og hårreisende kitsch. 

|||ALBUM: 
Det er drøyt 25 år siden «Runaway» gjorde sitt inntog på amerikansk radio og fikk dollartegnene til å funkle i øynene til sultne platebyråkrater. 

Med arven fra New Jerseys store sønn Bruce Springsteen godt ivaretatt, ble Bon Jovis livsbejaende arbeiderklasserock i løpet av noen hektiske år et internasjonalt fenomen av rang. 
Noe som har fortsatt med uforminsket styrke helt fram til i dag. 

Bon Jovis «Lost Highway»-turné var nemlig den mest innbringende konsertrekken i verden i 2008. 

Bred pensel 

Publikumssuksess til tross, det har ikke bare vært velstand i avdelingen for det kreative de siste åra. 

Countryestetikken fra forrige plate har de latt hvile i denne runden, og sånn umiddelbart kan det virke som om gjengen har forsøkt å finne tilbake til noe av den samme grunntanken som satte fart i karrieren i starten. 

Både «We Weren't Born to Follow» og «Work For the Working Man» disker opp med stadionsvære refreng og pumpende rytmer, malt med bred pensel. 

I klassisk Jovi-ånd balanseres det hårfint mellom effektivt allsangfrieri og hårreisende kitsch. 
Sistnevnte sliter med for mye av det siste. 

U2-kompleks 

Hovedproblemet med platen er uansett den utrettelige strømmen av dvaske semiballader. 

Det kan tidvis høres ut som Bon Jovi har fått et aldri så lite U2-kompleks. 

«When We Where Beautiful» tuftes på gospel og sildrende The Edge-aktige gitarer, mens «Happy Now» gjør lite for å skjule referansene til «Where the Streets Have No Name». 

Det er ikke noe galt i å la seg inspirere, men når resultatet framstår som platt og livløst, må det være lov å sette foten ned. 

Bon Jovi trenger ikke bekymre seg for den videre karrieren, men man skal ikke gi for mye av æren til «The Circle» for akkurat det. 
