Miley Cyrus går fra syrerock til countrypop på sitt nye album – det funker sånn passe
Forglemmelig. 

ALBUM: 
Vil Miley Cyrus noensinne vokse opp? 
Selv om 24-åringens sjette album flørter med gammelmodig countrypop – ja, selv om Dolly Parton (71) har den eneste gjesteopptredenen her – er tittelen slående nok «Younger Now». 

Kanskje er det et forsøk på å finne tilbake til uskylden. 
Siden likandes «Bangerz» (2013) har hun nemlig eksistert i et slags pervertert Peter Pan-univers, hvor kosebamser lever side om side med gigantiske peniser. 
Men uansett hvor gæli det har gått, har Mileys hedonistiske galskap alltid hatt et eller annet merkelig opprørsk ved seg. 

Anklagene om hennes ignoranse – det være seg overfor kompleksitetene ved afroamerikansk kultur eller Robin Thickes avslappede forhold til voldtekt – er åpenbart et poeng. 
Men hva annet kan man forvente av en søkkrik Disney-barnestjerne? 
Hvis det er noe sykt ved henne, er det kun fordi vi lever i et sykt samfunn. 

Som anmeldelsen så langt antyder, er det ofte gøyere å diskutere fenomenet Miley Cyrus enn musikken hennes. 
I motsetning til det like tøylesløse som meningsløse Flaming Lips-samarbeidet «Miley Cyrus & Her Dead Petz» finnes det i hvert fall låter på «Younger Now». 
Skivas største problem er imidlertid at melodiene er jevnt over gørrkjedelige. 

Det kan skyldes at Cyrus nå har tatt full styring på låtskrivingen, med Oren Yoel som eneste produsent (i motsetning «Bangerz»’ endeløse rekke med skapere). 
Riktignok byr denne minimalismen på ett fint øyeblikk: 
Balladen «Inspired» er blant det mest smakfulle hun har satt til livs, en slags lettvekterversjon av Kacey Musgraves’ nydelige country. 

Dessverre stopper det der. 
Popalibiene «Malibu», «Thinkin’» og «Love Someone» er kurante, men ute av stand til å måle seg med «Party in the USA» eller «My Darlin’». 
Den hjernedøde låvedansen «Bad Mood» er på sin side dømt til å få deg i dårlig humør. 

Verken mer eller mindre: 
«Younger Now» er glemt idet den er over. 
