Filmanmeldelse:De nærmeste 

GÖTEBORG (VG) 
Den dødssynd man kan begå når man bruker sjokkeffekter i film, er om effektene er hensiktsløse. 
Anne Sewitsky serverer sitt «sjokk» i «De nærmeste» med all mulig hensikt og effekt. 

Norge. 
Regi: 
Anne Sewitsky. 
MED: 
Ine Marie Willmann, Simon J. Berger, Silje Storstein, Anneke von der Lippe. 

Direkte fra prestisjetunge Sundance Film Festival i USA fikk filmen sin Europa-premiere her på Göteborg filmfestival i går kveld. 

Og la det være sagt: 
Dette er heavy greier: 

Charlotte og Henrik er halvsøsken, som ikke møter hverandre før i voksen alder. 
Men da gjør de det. 
Grundig. 
Og med mye og sterk sex. 

Dette er filmens ytre realitet. 
Den er filmens uttrykksfulle, men minst viktige del. 
Filmens indre realiteter desto mer avgjørende: 
«De nærmeste» er på mange måter et rasende oppgjør med dagens foreldregenerasjon, og først og fremst mødrene. 

Her burde jeg skrevet med all verdens forbehold. 
Men gidder ikke, for effektens skyld. 
Derfor: 

Generasjonens selvrealiseringsprosjekt skapte unger som ble atskilt fra grunnleggende kontakter, som ble oversett, som ble marginalisert fordi de ikke var det viktigste i foreldrenes liv i noen avgjørende år. 

Noen av disse barna er alvorlig skadet, har betydelige avvik og manglende evne til impulskontroll. 
Dessuten: 
Som barn av en generasjon foreldre som gjorde absolutt alt som sto i deres makt for å bli kvitt sin egen skamfølelse, ble de arvinger til tonnevis av skam. 
Mentalt er mange trengt opp i et hjørne med en fortvilelse som ikke sjelden mangler ord, men troverdig nok kan lede til fortvilet handling. 
For å illustrere noe slikt, kan en intelligent og intuitiv filmskaper som Anne Sewitsky bruke, og bryte, et av vår tids siste tabuer. 

«De nærmeste» er en på alle måter kunstnerisk ambisiøs film. 
Synd å si, men antagelig ingen publikumsdrager. 
På den annen side: 
Den er et betydelig verk av en betydelig kunstner som med betydelig innsikt ikke bare går løs på livets store spørsmål. 
Men attpåtil borer vei for ny innsikt og ny vinkling på en brutal og grusom viten. 
For det er dette vi i selvrealiseringsgenerasjonen har brukt livet på å forsøke å tildekke, bedøve, bortforklare eller å undertrykke: 

Den største skam er å ikke være elsket. 

JON SELÅS 
