På livet løs
«The Hunger Games» er den smarteste underholdningsfilmen på lenge. 

FILM: 
Kanskje har det å gjøre med følelsen av flux, av forgjengelighet, i nyhetsbildet de siste årene. 
Mørk, dystopisk ungdomslitteratur har blitt en trend. 
Verden over fortaper tenåringslesere seg i fortellinger om samfunn som går opp i limingen og kampen om tilværelsen som brått må utkjempes. 

Innenfor denne undersjangeren er Suzanne Collins' fremtidsfabel «The Hunger Games» både blant de mest kritikerroste og populære. 
Filmversjonen har vært imøtesett med febrilsk forventning, og blitt heftig diskutert på grunn av aldersgrensen på elleve år, som gjør at åtteåringer vil kunne slippe inn i salen. 
Den er for lav, den er det. 
Men det bør ikke brukes mot filmen. 
«The Hunger Games» er nemlig den mest intelligente underholdningsfilmen på svært lenge. 

Dødsleker 

Etter en borgerkrig i et fremtidig USA tvinges de tolv distriktene som gjorde opprør mot sentralmakten til årlig å sende to unge deltagere til «the hunger games». 
Spillene er et makabert reality-show der de 24 tenåringene slippes løs i et nøye konstruert skogslandskap og får tilgang til et begrenset sett med våpen. 
Den siste som står igjen i live, vinner. 

Kampen direkteoverføres til millioner av tv-seere, og publikum og sponsorer velger sine favoritter. 
Vår heltinne Katniss (Jennifer Lawrence) tilbyr seg som frivillig i lillesøsterens sted når denne blir trukket ut. 

Nytt Romerrike 

«The Hunger Games» er en rik film som rommer mye, innholdsmessig som estetisk. 
Filmen er stinn av referanser og sammensmeltede stilarter. 
Det nye USA er et lett kamuflert Romerrike: 
Katniss møter mediepersonligheter med navn som Seneca og Cinna og kjøres forbi mengden på en hestevogn, som i gamle gladiatorfilmer. 
Parallellen mellom den dekadente urbane overklassen dengang og dagens, og fremtidens, sensasjonsorienterte reality-publikum, er åpenbar. 
Selve dødslekene har innpakning og dramaturgi som «Idol», der deltagerne blir plassert i et lysorgel av et studio og bedt om å gi av seg selv i fem minutter. 

Morbid nysgjerrighet 

De tvilsomme sidene ved reality-tv har blitt forsøkt karikert et utall ganger, men sjelden så finurlig og elegant som her. 

«The Hunger Games» verken overkommuniserer eller undervurderer. 
Den leverer stadige kjappe små spark i alle retninger, uten å bli pompøst moraliserende. 
Det ville da også blitt for dumt. 
Det er den samme morbide nysgjerrigheten som holder fremtidsbefolkningen fanget foran dødsspillene, som gjør filmen «The Hunger Games» spennende for de som sitter i salen. 

Det er umulig ikke å bli revet motstrebende med av det mørke spillopplegget, fundere over hva som kommer til å skje, hvor mye deltagerne vil risikere for å oppnå en mulig fordel. 
Og spillet er ikke begrenset til arenaen: 
Også makthaverne og tv-produsentene imellom foregår intens posisjonering med høy innsats. 

God casting 

Dialogene er tette og smarte, og sitrende av undertekst. 
De får ekstra punch av et ensemble som er valgt ut med omhu, og som på de korte scenene de har til rådighet, former karismatiske rollefigurer. 

Donald Sutherland, Wes Bentley, Elizabeth Banks og Stanley Tucci gjør infame biroller, og Woody Harrelson er et uforutsigbart kraftsentrum som den durkdrevne drukkenbolten og mentoren Haymitch. 

Det gnistrer av utvekslingene mellom ham og Jennifer Lawrence, som er en av USAs beste unge skuespillere og som her utstråler den samme rolige styrke hun gjorde i «Winter's Bone». 
De unge beilerne hennes, Liam Hensworth og Josh Hutcherson, klarer ikke stå seg mot henne. 

Pyntelig død 

Det som er av drap, skjer for det meste hurtig og blodløst, eller utenfor lerretet. 
Det er vanskelig å kalle en film om tenåringer som dreper hverandre i underholdningsøyemed for «skånsom», men det er åpenbart at regissør Gary Ross har anstrengt seg for å ikke å være for nærgående. 

Den eneste dødsscenen som trekker ut, er en sterkt sminket utånding der en ung jente dør en pyntelig og stille død med en perletåre på kinnet. 
Det er neppe slik de fleste av oss ville reagert på å bli skutt av en pil gjennom brystet, men det er nok slik det må være for at filmen ikke skal være for opprivende å se på. 

Det betyr ikke at åtteåringer skal se «The Hunger Games». 
Det bør de ikke. 
Og synet av drepte ungdommer i gresset kan bli for sterk kost for den som har bånd til 22. juli. 

Men den som ser «The Hunger Games» som en satirisk fantasi, vil bli tatt med til et frapperende univers, og komme ganske uskadd tilbake. 
