Anmeldelse:«Dommernes krig» viser at domstolene ikke er det vernet mot diktatur vi innbiller oss at de skal være 

I nazistenes tjeneste. 

Hans Petter Gravers bok «Dommernes krig» er en viktig utgivelse på to måter. 

For det første bidrar boka til den pågående nyanseringen av norsk krigshistorie, gjennom å vise at heller ikke dommerstanden klarte å stå imot naziregimet. 

For det andre viser Graver hvordan dette er regelen snarere enn unntaket. 
Jurister, dommere og justisbyråkrater har historisk ofte havnet på det autoritæres side. 

I desember 1940 la Høyesterettsmedlemmene kollektivt ned sine embeter i protest mot det nye, diktatoriske rettsregimet som ble etablert med den tyske okkupasjonen. 
Det var en svært viktig handling for den norske motstanden, ettersom Høyesterett dermed erklærte regimet for illegitimt. 

Men i ettertid har det lyst så sterkt fra denne handlingen at det har blendet for hva som skjedde lenger ned i det norske rettsapparatet under krigen. 

Hårreisende 

Hårreisende 

Dermed har det festet seg et bilde av at all autoritær juss under okkupasjonen ble gjennomført av tyskere eller av NS-dommere. 

Mens mye er skrevet og undersøkt om politiets rolle under krigen, har det vært et stort hull når det gjelder dommerne. 
I historieskrivingen har dommerstanden lettvint blitt lagt til i heltekategorien, blant dem som bedrev motstand «i det skjulte». 
(Det er for øvrig en formulering som går igjen i beskrivelser av alle norske institusjoner der man ikke egentlig kan finne belegg for aktiv motstand.) 

Graver, som er professor i juss og dekan ved Juridisk fakultet, Universitetet i Oslo, er den første som har satt seg ned og gått gjennom bunker av arkivdokumenter for å se på hvordan forhørsrettene og lagmannsrettene faktisk forholdt seg til naziregimets rettslige forordninger. 
Og han finner en utstrakt vilje til samarbeid. 

«Helhetsinntrykket er at domstolene understøttet nazistenes undertrykkelse gjennom rettsapparatet, selv om det finnes hederlige unntak.» 

Dommerne fulgte lydig påbudene fra NS-statsrådene og Reichkommissar, selv når de var i konflikt med norsk lov og folkerettens regler. 

Forhatt institusjon 

Forhatt institusjon 

I et lett tilgjengelig språk, med stor presisjon og uten tabloide fakter, viser Graver fram skittentøy som har hengt i skapet i 70 år. 
Det er oppsiktsvekkende at det ikke er gjort før. 

I tillegg er det svært givende å lese hans kunnskapsrike gjennomgang av hvordan domstolene har agert i andre autoritære regimer — i Sør-Afrika under apartheid, i Pinochets Chile, i utviklingen av Nürnberglovene. 
Boka gir et dystert rettsfilosofisk perspektiv, der ideen om den uavhengige dommeren som vårt vern mot diktatur blir kraftig utfordret. 
