Teateranmeldelse:«1880 - Amerika» 

Lei av tam og politisk korrekt integrasjonsdebatt? 
Statsteatret sier det med lutefisk! 

Statsteatret er en gruppe erfarne skuespillere som med sitt ti-årige prosjekt «Norge 1066 - 2066» har satt seg fore å skrive fortellingen om Norge på nytt, kunstnerisk ledet av regissøren Yngve Sundvor. 
Den femte forestillingen er kalt «1880 - Amerika», og handler - sånn ytre sett - om en norsk immigrantfamilie i Chicago mot slutten av 1800-tallet, hvis levebrød er lutefiskproduksjon. 

1880 - AMERIKA 

Amerika er et skummelt land for en familie som holder alt som er norsk dyrt og hellig. 
Mens Amerika er den store skjøgen; lokkende, livsfarlig, nyrik og bedritent på alle vis. 
Det går i det hele tatt ca. 20 minutter før man for alvor oppdager hva dette egentlig handler om: 
En meget «omvendt» integrasjonshistorie, der det er norske nordmenn fra Norge, med all sin tro, ære og tilhørighet vil holde på sitt eget, og bare det - i et fremmed land. 

Det er frekt, grovkornet og ganske tragisk under komediens håndfaste form. 
Og faktisk temmelig så befriende, når sant skal sies. 
Det bringer kanskje ikke så utrolig mye nytt. 
Men det er forbløffende virkningsfullt å se den suverene overbevisning om egen kulturelle overlegenhet og lukkethet med urnorske emigrantøyne, når det handler om ting som matvaner, arrangert ekteskap, minnenes tvangstrøyer, økonomisk hegemoni, familiens overhøyhet, egen religions urørlige fortreffelighet. 

De fire skuespillerne skvetter ut og inn av ulike roller, til ulike tider og i forskjellige funksjoner. 
I kortere perioder kan det være vanskelig å finne ut av hvem, hva og hvor. 

Men uansett jobbes det kolossalt mot en nokså tragisk og ensom slutt, der man kanskje ikke er blitt allverdens mye klokere. 
Men ikke uvesentlig mye mer lettet over at det går an å være så fruktbart respektløs overfor et tema som i samfunnsdebatten av og til føles totalt lammet av skyttergravskrig og begrepslammelse. 

Lutefiskens pris! 

JON SELÅS 
