Plateanmeldelse:The Killers – «Wonderful Wonderful» 

Drepende ujevnt. 

ALBUM: 
ROCK 

The Killers 

«Wonderful Wonderful» 

Det er såre enkelt å angripe The Killers’ prangende kombinasjon av opportunisme, stormannsgalskap og utvilsomme låtskriverevner. 

Men disse egenskapene er også fullt mulig å respektere, ja, endog beundre – i det minste om man bryr seg om stadionrockens fremtidige ve og vel. 

Nå som U2 synes urokkelige i sin odyssé innover i den kulturelle irrelevansen, finnes det langt daffere arvtagere trippende i kulissene enn Brandon Flowers’ og hans lasvegasianere. 

Forrige plate: 
The Killers: 
«Battle Born» 

«Wonderful Wonderful» kommer etter sigende i kjølvannet av flere år med skrivesperre for frontmannen. 
Og selv om han viser seg god for en slående tekstlinje her og en inspirert melodisk vending der, er følelsen av et band i motbakke påtagelig under lyttingen. 

Konturene av en midtlivskrise skimtes i Flowers’ lyrikk, og flere av låttekstene tar utgangspunkt i kona Tanas uttalte kamp mot depresjon – ikke minst ømme, Brian Eno-samplende «Some Kind Of Love», som høres ut som en vakrere og mindre nedlatende versjon av Coldplays «Fix You». 

Et gøyalt driv er også å finne i andresingelen «Run For Cover», som parafraserer Bob Marleys «Redemption Song» og forøvrig synes fornøyd med å høres dønn ut som The Killers – om enn på en streng The Cure-diett. 

Ellers er det mye rart som utspiller seg i løpet av disse ti låtene, men lite av særlig substans. 

«The Calling» makter å plagiere opptil flere Depeche Mode-låter på en gang, mens funkforsøket «The Man» verken er svart eller hvitt nok. 
Disse traurige ytterlighetene er omringet av sanger som i beste fall kan kalles middelmådige. 

Avslutningslåten er megetsigende nok titulert «Have All The Songs Been Written?» – visstnok etter forslag fra en viss solbrillebefengt, Messias-leflende irsk frontfigur. 

The Killers bør kanskje stille seg selv det samme spørsmålet på neste bandmøte. 

BESTE LÅT: 
«Some Kind Of Love» 

MARIUS ASP 
