Bygger broer mellom troende og ikketroende i høyaktuell roman
Kanskje kan Øystein Stenes roman hjelpe oss til å forstå hverandre bedre. 

Øystein 
Stene blander to av de tydeligste populærkulturelle trendene i sin nye roman, men gjør det til noe eget og aktuelt. 
I «De opplyste» utforsker han religionens plass i samfunnet og menneskesinnet. 

Vi er i Europa mange år fram i tid, der en apokalyptisk hendelse har trigget en religiøs oppvåkning hos deler av befolkningen. 
«Auroraen», et plutselig lysfenomen etter en naturkatastrofe, har fått gudstroen til å vokse hos mennesker over hele kloden. 
Men vel så mange har reagert motsatt, med økt tro på at vitenskapen kan forklare alt, og aversjon mot «overnaturlige trossystemer». 

Konflikten står mellom religiøse og sekulære. 
Religiøse fanatikere driver terrorvirksomhet og henretter ikketroende, mens like steile «hateister» burer troende inne på psykiatriske sykehus og utvikler vaksiner mot religiøse tanker, ved hjelp av torturbasert forskning. 

Stafett av stemmer 

Den utløsende naturkatastrofen kjenner vi igjen fra en rekke dystopiske bøker de siste åra, fra Maja Lundes bestselgere, til en haug med ungdomsromaner. 
Religiøs fanatisme tematiseres også i Margaret Atwoods «The Handmaid’s Tale», og i tv-serier som «The Leftovers». 
Men Stene går dypere til verks i sin utforskning av tro og tvil. 

Boka er en kollektivroman, bygget opp som en stafett av jeg-fortellinger. 
Hvert kapittel har en ny hovedperson som var bifigur i det forrige, og slik knyttes menneskene sammen på tvers av fysiske og psykiske grenser. 
Over 20 personer får ordet, og Stene er imponerende god til å skrive fram stemmene. 

Alle har sin egenart og sin egen gripende historie, og de trer klart fram for leseren, ofte ved hjelp av overraskende poetiske bilder. 
Dette er en språklig sterk roman, men den er også tematisk viktig. 

I et intervju med Dagbladet denne uka, fortalte Stene om sin strenge oppvekst i Misjonssambandet. 
En hjerteskjærende erfaring han hadde som barn, er med i boka. 
Men den er langt fra noe oppgjør. 
De mange stemmene gjør den til en åpen utforskning av hva som får mennesker til å tro, og her kan troen på vitenskapen også bli en form for fanatisme. 
Romanen inviterer til refleksjon. 
Helt nøytral er den likevel ikke – jeg synes Stene lykkes klart best når han går gir stemme til de mest åpne av de troende, de som gir rom for tvil og ikke vil dømme. 
Han er tilsvarende god i dialoger som viser hvorfor det å omvende andre kan være et umulig prosjekt. 
Kommunikasjonen stanger i en vegg av ulik virkelighetsforståelse. 
Den yngste stemmen, en liten gutt, sier så enkelt om de voksne: 
«De vil ikke tro på det som er sant, de vil bare tro på det de tror på.» 

Ønsker å forstå 

I en tid da religiøse motsetninger og frykt for andre måter å tenke på skaper noen av de tøffeste konfliktene både nasjonalt og internasjonalt, er «De opplyste» en høyaktuell roman. 
Den forsøker å forklare hvorfor dette skaper så mye sinne. 
Kanskje kan den hjelpe oss til å forstå hverandre bedre, selv om Stene har samme utfordring som sine romanfigurer: 
De som vil være mest interessert i å lese boka, er trolig de som allerede deler hans åpne verdensbilde. 

Romanens styrke, stafettoppbygningen, er også en utfordring. 
Den er riktignok komponert som en sirkel der vi kommer tilbake til start. 
Før start, rettere sagt. 
Vi kommer ikke videre. 
Hver person får så kort tid i lyset at boka blir en tilstandsrapport, mer enn en fullendt fortelling. 
Det gjør den ekstra åpen, men også mindre engasjerende enn den kunne vært, når alle interessante mennesker farer så raskt forbi. 
