Anmeldelse:Jan Roar Leikvolls romaner utvider og beriker norsk litteratur 

Forlag og familie har sluttført arbeidet med hans siste roman. 

Jan Roar Leikvolls romaner kalles gjerne mørke. 
Brutalitet, innestengthet og overskridelser preger de kritikerroste bøkene. 
«Et nærbilde av angsten», har Leikvoll selv sagt om sine fire første romaner. 

«Forkynneren» som kommer nå - ett år etter forfatterens død - er helt annerledes. 
Den knytter an til tap og død, men er en finstemt, mild og trøstefull bok. 

Kallet 

«Ikkje sitte ved stoveglaset og slumre og lese og tenke, løfte handa om ein kjenning går forbi, ikkje rusle kring i huset eller frukthagen, nei, ingenting meir for meg her.» 

Kallet 

Hans forlater alt uten sorg. 
Underveis hjelper han skipbrudne sjeler til å gå egne savn i møte. 

Billedlig 

Billedlig 

Tross det allegoriske er romanen åpen og inkluderende. 
Det drømaktige er forankret i det konkrete - i berga, i «vinden i høge kroner», i «uslått gras». 
Og i båten, som ikke bare knytter an til det hinsidige, men som forbinder fortid og nåtid. 

Det er vakkert og stille, men ikke stillestående. 
Romanen pulserer. 

Særegen 

forklarer 

Særegen 

Leikvolls død i 2014 er et trist faktum som preger lesningen av denne boka om å miste og å dø: 
«Ingen har det enkelt med å bli borte eller avfinne seg med alt ein har vore, skal forsvinne.» 

Samtidig er «Forkynnaren» en håpefull og forsonende bok, som sammen med Leikvolls øvrige bøker utvider og beriker norsk litteratur. 
