Cecilie Løveid skriver utadvendt om kunst og krig
Slående, energiske prosadikt som forstyrrer grensen mellom skjønnhet og styggedom. 

Høstens brageprisnominasjoner vakte en viss oppsikt fordi Cecilie Løveids nye diktsamling «Vandreutstillinger» ble nominert før den var utgitt og anmeldt noen steder. 
Dermed knytter det seg en del spenning til boken som nylig er ankommet bokhandlene – og det like før prisen blir utdelt den 21. november. 
Byr bergenspoeten Cecilie Løveid på dikt som utmerker seg på noen måte? 
Har boken vinnersjanser? 

Hvis kriteriet er originalitet, stiller «Vandreutstillinger» sterkt. 

Flere av diktene i boken tar utgangspunkt i eksisterende kunstverk som fotografier og malerier. 
Disse er ikke avbildet i boken, men lar seg beskue på Google, bare et par tastetrykk unna. 
Underveis i lesningen søkte jeg opp maleriene som det ble referert til i dikt med titler som: 
«Noen av 18. oktober-maleriene. 
Gerhard Richter, 18 oktober, 1977, 1988. olje på lerret, 15 malerier». 

Vandringen min mellom Google og dikt gjorde lesningen mye mer aktiv enn det vanlige diktsamlinger åpner opp for. 
For i diktsamlinger flest trer leseren inn i et annet univers, mens man i «Vandreutstillinger» inviteres ut i verden fra godstolen. 
Det er gøy, moderne og originalt. 

Løveids dikt oppleves også som friske og utadvendte, fordi de er formet som ulike poetiske tilsvar og reaksjoner på eksisterende kunst og historiske hendelser. 
Dette er prosadikt som nærmer seg fortellinger, og er formet som refleksjoner, kommentarer, fortolkninger og alt det som poesi kan være når det er på sitt beste: 
Kunstnerisk bearbeidelse av virkeligheten, som treffer hjertet like mye som hjernen. 

Hvis du søker opp Gerhard Richters fotografier av Baader-Meinhof-gruppen, spesielt bildene av Gudrun Enslin, og deretter leser diktet til Cecilie Løveid, ser du hvordan diktene tematiserer kunstens evne til å omforme det voldelige og brutale til noe estetisk og flertydig. 

«Vandreutstillinger» har også dikt som tar fatt i nyere hendelser som Utøya. 
Blant annet et dikt kalt «Straff. 
En fantasi», som handler om at terroristen er blitt dømt til å konfronteres med hva han har tatt fra dem som er blitt igjen: 
«Som kjent skal han leies frem til hver eneste grav. 
/Han skal legge en kurv med fortid og en kurv med/fremtid på graven. 
/Han skal ha på seg gallauniform./Han skal i tillegg tømme oppvaskmaskinen/til alle foreldre, gjøre sønners og døtres plikter. 
Gå på fotball, gå på trening, synge i korene, han får det/travelt.» 

Ingen dikt er dårlige i «Vandreutstillinger», mye fordi Løveid har en helt særegen evne til å få styggedom og skjønnhet til å spille sammen. 
Og hele tiden, og på ulike måter, åpner diktene for spørsmål rundt hvordan kunst kan overskride tid og historie. 

Noen ganger gis tematikken en ironisk snert som i diktet «Opplysning funkler». 
Det tar utgangspunkt i en av Marcel Duchamps «readymades» – ikke det velkjente pissoaret denne gang, men et flasketørkestativ: 
«Flaskestativet av 1914 er nå trukket tilbake fra/kunsthallene. 
/Posisjonen som kunstobjekt er avvigslet./Grunnen er ganske enkelt grønn makt. 
/ 
Folk vasker flaskene sine selv, og trenger stativene.» 

Løveid er en befriende lite selvhøytidelig poet og diktene er åpne og utadvendte helt ned på tegnsettingsnivå. 
Løveid bruker nemlig utropstegn opptil flere ganger med den største selvfølge! 
Det er sjelden kost i våre tegnasketiske tider, hvor den kjølige akademikerstilen brer om seg. 

Jeg håper Cecilie Løveid vinner Brageprisen! 
