Denne transseksuelle kvinnen møter motstanderne med raseri
Kvinne på randen 

FILM: 
Det er ikke vanskelig å se for seg hvor tråkig dette kunne blitt. 
Tittelen gjør det enda lettere. 
«En fantastisk kvinne», du liksom. 
Det er sånt som får filmskaperen til å fremstå som en forelsket tenåringsgutt som prøver å overbevise alle andre om kjærestens uforlignelighet, eller en nervøs historieforteller som bare må forsikre seg om at publikum føler det de skal føle. 

Forlater familien 

Servitøren Marina (Daniela Vega) er sammen med den langt eldre Orlando (Francisco Reyes), som forguder henne. 
Men de fleste andre er skeptiske til både at hun skal være så fantastisk og at hun skal være en kvinne. 

Marina er transseksuell, og når Orlando plutselig får et illebefinnende, må hun forholde seg til mennesker med ganske andre følelser enn ham: 
Familien han forlot for hennes skyld, som fremdeles er vantro og rasende, arvingen som vil ha henne ut av kjærestens leilighet, helsepersonellet og politiet som umiddelbart ser på henne som én som enten kan ha skadet kjæresten eller selv blitt skadet av ham. 
Sånn er det jo på gata, hele tiden. 

Innadvendt 

«En fantastisk kvinne» er med andre ord historien om et offer, en som er i sorg, som tilhører en utsatt minoritet, som står økonomisk vakt uten kjæresten og som blir konstant mistenkeliggjort, av institusjoner og enkeltpersoner. 
Men regissør og manusforfatter Sebastián Leilo håndterer dette smart. 

Marina er til stede i nesten hver scene, men publikum ser henne slik de som møter henne gjør. 
Hun holder i liten grad lange emosjonelle eller politiske monologer om det som skjer inne i henne; i møte med politiet blir hun avvisende, øyensynlig merket av noe som ikke var så bra i fortiden. 
Hva som skjer på innsiden, må man gjette på, men at det er en stor sorg og et voksende raseri kan ingen være i tvil om særlig lenge. 
«En fantastisk kvinne» er full av emosjoner, men de får komme gradvis frem, gjennom Leilos følsomme, usentimentale regi. 

Brusende fosser 

Og de får utfolde seg i det visuelle. 
Marina blir plutselig prisgitt kjærestens familie, hun har liten penger og lite å stille opp med. 
Men hun ferdes gjennom en drømmende og maksimalistisk verden. 
Bare åpningsbildet, et storslagent panorama over brusende fosser, en mulig metafor for lengsler og drifter og utløpet de iblant kan få, er flott å se på. 
Inspirasjon fra de juveltonede filmene til Pedro Almadóvar er merkbar. 

Den fargemettede og lett hallusinatoriske byen Daniela går gjennom, mens hun synes å se kjæresten over alt, er stemningsfull, både konkret og som metafor. 
Marina har skapt seg selv, brutt ut av kjønnet hun ble født i; fremdeles er det som om forestillinger og muligheter og fantasier i glimt synes å være mer levende for henne enn hverdagen som plutselig ble så hard. 

Seig heltinne 

Daniela Vega, som selv er transseksuell, er sterk og seig som Marina, uten å bli poserende på noe tidspunkt. 
Så skal det sies at denne styrken trer frem nettopp fordi denne pårørende frontkolliderer med sin kjærestes øvrige familie, som er nesten forbløffende kjip. 
Det grenser mot det mindre interessante, selv om det sikkert gjenspeiler hvordan slike situasjoner arter seg for mange. 
Og så er det gliper her, i sekundene etter kjipheten og sjikanen, at man aner en større kompleksitet også i Marinas distanserte svigerfamilie. 

«En fantastisk kvinne» har tragiske dimensjoner, og viser frem en avfeid hovedperson som ikke får lov å sørge, ikke får lov å delta der hun gjerne skulle vært. 
Det er et frigjøringsepos som ikke trenger å si at den er nettopp dét. 
