Ny Knerten-film – en blek skygge
Dette er en gedigen skuffelse. 
Jeg likte den første Knerten-filmen, men oppfølgeren er blitt en blek, tam historie. 
Spill, manus, klipp og regi har store svakheter. 

I fjor turnerte Åsleik Engmark meget godt sin debut som regissør og lyktes i særdeleshet å få sju år gamle Adrian Grønnevik Smith til å trylle fram et bredt register av følelser hos Lillebror. 

Årets spillefilmdebutant i registolen, Martin Lund, har ikke samme håndlag med personinstruksjonen. 
I scene etter scene blir det akkurat litt for stivt og mekanisk til at det skøyeraktige, sjarmerende og småfrekke hos tre unge skuespillere får utfolde seg spontant. 

I første film fikk vi en rekke livlige scener mellom barn og voksne i og utenfor Lillebrors familie. 

Nå skyfles både mor og far kjapt ut av historien – far må av sted med bilen og selge undertøy, mor havner på sykehuset etter en sykkelulykke. 

De andre voksne – som snekker'n, landhandleren og bussjåføren – lykkes ikke i å skape nære, magiske scener sammen med Lillebror, venninnen Vesla og den nye gutten Karsten. 
Attpåtil virker en kvinnelig bilmekaniker (Tone Mostraum) så ubegripelig og fortvilet sprø at det bare er vondt å se på. 
Sykt overdreven vaffelspising er bare ekkelt. 

Filmen er på flere vis klippet feil. 
En ja/nei-ordveksling mellom Lillebror og Karsten er blitt altfor lang, en lurelek med faren likeså. 
I forbindelse med morens sykkelulykke har regissøren kuttet akkurat noen sekunder for tidlig til at jeg tror på Lillebrors påstand om at hun ble påkjørt av en fremmed bil. 

Dermed havner jeg på parti med de voksne som synes han starter en tøvete detektivjakt, i stedet for at jeg som tilskuer selvfølgelig bør være på parti med Lillebror mot de dumme voksne. 

Omsider får gutten rett. 
Men da er underlig nok fargen på en knust billykt hvit, ikke oransje i det avslørende øyeblikket. 

Handler da ikke filmen om at Knerten finner sin utkårede, bjørkepinnen Karoline – en fantasi som dypest sett skjer i Lillebrors hode? 
Jo visst. 
Pinnene er bra animert og greit nok tolket av Åsleik Engmark og Samsaya. 

Men manusforfatter Birgitte Bratseth og regissør Lund makter ikke å få oss til å føle at Lillebrors detektivjakt med Vesla og pinnenes kjæresteri er to sider av samme sak. 

Det hadde skapt en helt annen kunstnerisk helhet om vi hadde sett glimt av en tiltrekning hos Lillebror, ikke bare hos Knerten i møte med en pikelill. 
Men den slags vibrasjoner er forholdet til Vesla kjemisk renset for. 
Dermed faller de to historiene fra hverandre. 

Det gjenstår å håpe at Arild Østin Ommundsen kan løfte den tredje Knerten-filmen til et langt spenstigere nivå. 
