Døden, snøen og kjærligheten
Jeg tror ikke at normale mennesker tilbringer påsken med å lese om mordere i dressjakke. 
Jeg tror de tenker over livet og døden mens de venter på at den lokale nettavisen skal innby til avstemning: 
Er du for o Livet o Døden. 
Stem. 

De få, men verdige som anser Grusomhetens Teater (Antonin Artaud, 1896 – 1948) som en tapt storhet, kan hengi seg til de nordnorske hedningenes splatter «Død snø». 
Om Theatre of Cruelty het det «Teateret skulle opprøre publikum mest mulig og brukte derfor en blanding av merkelige og forstyrrende/foruroligende former for lys, lyd og opptreden.» 
Vi skal sammen erklære den moderne splatteren som en naturlig fortsettelse på Grusomhetens Teater. 
Artaud mente at tekst, altså ordet, ikke fremhever innholdet, men undertrykker det. 
Grusomheten ble skapt for å gjeninnføre det lidenskapelige og fysiske i teatret. 

«Død snø» er en faktisk en imponerende film når det gjelder å framtrylle alternativ åndelighet. 
Den gir for eksempel en fullverdig poetisk tolkning av den uunngåelige menneskelige lidelsen som døden innebærer: 
Filmen starter med at en gjeng med unge leger drar på hyttetur med pils, verbal-stå og overstrømmende livstro. 
I løpet av kort tid viser det seg at framtida byr på en arketypisk massakre, der de naive menneskene blir brutalt slaktet av metaforiske tyske nazi-soldater på kill-spree, som det heter i faglitteraturen. 

Når en del av historien kulminerer i at to henger utfor stupet etter en halvdød soldats tarmer og fremdeles slåss mot hverandre, står vi overfor en beskrivelse av menneskets skjebne i det tomme universet som Nietzsche antakelig kunne gått god for. 

Alt er egentlig bra i Tommy Wirkolas film. 
Innsida av hytta ser ut som en blanding av sekstiåtter-hjem og Caprino-stue der Claes Gill forteller eventyr med Harald Heide-Steen senior ved vestveggen. 
Guttene er intelligent kåte. 
Jentene er intelligent kjatrete. 
De aker på badering, og blondine på utedo i minus 22 er en slags psykosomatisk åpenbaring. 

Så kommer Bjørn Sundquist og er vardøgeret. 
Han ser litt ut som en hauptsturmbahnführer fra det mislykka felttoget i Russland, men er egentlig en Nicholson. 
Bare farligere og alvorligere. 
Han gir filmen en dysterhets-føling som varer og bare tar seg opp. 

Jeg kan ikke fortelle i detalj om dette. 
La meg bare nevne at Vegar Hoel er fantastisk zombie-offer og at lemlestelse for å unngå zombie-smitte også ville ha skremt Artaud. 
«Død snø» er dessuten en uventa spennende film. 
Bare én innvending: 
Man må bli DREPT av en zombie for å bli en zombie. 
Biting teller ikke. 
Det er vampyrene. 
