Filmanmeldelse:«1001 gram» 

Norge er et rikt filmland, ikke minst fordi vi har filmskaperen Bent Hamer. 
«1001 gram» er en perle! 

Det handler om Marie, noen-og-tredve, som jobber med sin far i Justervesenet. 
Etter hvert som livet faller fra hverandre, har hun stort sett bare én fast, uforanderlig ting å holde seg til: 
Den offisielle norske kiloen. 
Som hun til gjengjeld får ansvaret for: 
Hun drar til Paris for periodisk kontroll mot verdens offisielle kilo. 

Man må være en Bent Hamer for å dikte og lage film av slikt! 
Han har en tiltro til sine rollepersoner og sine prosjekter, som kanskje ingen andre. 
Det kan virke tynt – endog syltynt. 
Men det ligger alltid en hensikt bak, en betydelig mening og en helt usedvanlig evne til å formulere seg. 

For første gang har han en kvinnelig hovedrolle – de rare, små menn har ellers vært hans spesialitet: Ane Dahl Torp. 
Som til gjengjeld er perfekt, med sin unike evne til å agere oppdemmede følelsesstormer og indre opprør nesten helt uten fakter. 

Jeg kan ikke huske å ha sett henne bedre. 

Tematisk har Hamer også flyttet seg litt: 
Lenge virker det som om denne filmen først og fremst handler om atskillelse. 
Mens hans foregående tenderer mot å dyrke relasjoner. 
Ettersom årene har gått er det også mindre komikk i filmene. 
Denne er såpass ribbet, at den nærmer seg en meditasjon over temaet sorg. 
Dog: 
Aldri helt; pussigheter finnes når de skal. 
Små referanser til likt og ulikt kommer som frydefulle små ismett. 
Og tro aldri at Bent Hamer har tenkt å overlate sitt publikum i fortvilelse, han er alt for glad i livet og menneskene til slikt! 

Hamer skriver manus, regisserer og produserer. 
Men selv han er avhengig av gode – de beste – hjelperne. 
Kaadas musikk sitter rett i hjertet. 
Men den som spesielt må nevnes i denne filmen, er fotograf og lysmester John Christian Rosenlund. 
Maken til presisjon, maken til jobbing med lysfølsomhet og temperatur! 

Det gjøres ikke bedre ute i den store filmverden. 
Rett og slett. 

Dette er en film som balanserer hårfint men støtt og hensynsfullt gjennom en til tider skrinn historie – som dog folder seg makeløst ut til slutt. 
Når fortellerelementene er så grundig nedribbet, er det ikke til å unngå at selv små feilskjær blir meget tydelige. 
For meg er det én eneste scene som, bokstavelig talt, blir hengende meningsløst i luften. 
Den skurrer. 

Men ingenting annet; «1001 gram» er simpelthen en sjelden perle av en film, som fortjener et stort hjemlig publikum. 
Ute i verden har den allerede startet sitt eget festivalliv. 
Det blir langt og omfattende! 

JON SELÅS 

«1001 gram» har ordinær norsk kinopremiere fredag. 
