The Scientists:Australsk historie 

Et nytt år fylt med nye plater er i ferd med å rulles ut, men la oss dvele et øyeblikk ved fortiden. 

The Scientists: 
"A place called bad" (Numero Group/Playground) 

I fjor dukket det opp en samling med The Scientists, både som dobbeltalbum og som en fire cd-er stor boks. 

The Scientists? 
Vel, selv om du er rimelig oppdatert på australsk rock, er det langt fra sikkert at du har hørt om dem. 
De så dagens lys i Perth i 1978, før de forflyttet seg til Sydney og senere til London. 
I 1987 var det slutt, før de 20 år senere var tilbake med Kim Salmon i spissen. 

Boksen omfatter alt de gjorde i studio pluss konsertopptak, mens dobbeltalbumet rommer 22 kutt. 
Anmeldelsen er basert på sistnevnte. 

The Scientists ga ut sju album, men forble et undergrunnsband. 
I beste fall snek platene seg inn på britiske indie-lister. 
Likevel påvirket de unge, amerikanske band, inkludert Mudhoney og The Jon Spencer Blues Explosion. 

Samlingen viser utviklingen fra et australsk pønkband til psykedeliske sumprockere med adresse i London. 
Tidlige "Frantic romantic" og "Last night" er like tøffe som de er streite, mens "Swampland" varslet kursendringen. 

Salmon var blant de første australske pønkerne, påvirket av Modern Lovers, The Stooges og New York Dolls. 
Da The Scientists senere skiftet retning, var det igjen med amerikanske forbilder; The Cramps, Suicide og Captain Beefheart. 

De hadde fortjent mye mer oppmerksomhet enn de fikk, men utskiftninger, kursendring og valg av plateselskap spilte inn. 
"Blood red river" fra 1983 er tatt med i boka "100 best Australian albums" (2010)". 
En 70. plass der er ikke all verdens, men samtidig er det langt mer kjente plater lenger ned. 

For den som skulle lure, har de tre australske musikkjournalistene bak boka plassert Midnight Oils "Diesel and dust" (1987) på topp. 

Beste spor: 
"Frantic romantic", "Last night", "Swampland", "It came of out the sky", "Atom bomb baby", "If it's the last thing I do". 
