Et stumt skrik
Anders i «Oslo, 31. august» roper stumt og uten ekko. 
Men det hindrer ikke gjenklang hos publikum. 

I filmen er det et punkt i Frognerparken hvor alt du roper ut kommer tilbake som ekko. 
Problemet til hovedrollefiguren Anders, er at ingenting i ham gir resonans i menneskene han møter. 

«Oslo, 31. august» både starter og slutter med en serie stemninger. 
Filmen etablerer hovedstaden som et emosjonelt sted, knyttet til sterke minner og bilder. 

Og i den velkjente byen vandrer Anders (Anders Danielsen Lie) rundt og føler seg fremmed og følelsesløs. 
Han er i siste fasen av rehabilitering, etter flere år som narkoman, og har «fri» fra behandlingshjemmet for å dra på jobbintervju. 

Helt enkelt er det ikke å forklare hvorfor det er 5-årige hull på CV'en. 
Og hullene i gamle vennskapsbånd blir tydeligere jo mer Anders ettergår dem. 

Og Danielsen Lie går grundig til verks. 
Han makter å gjøre Anders sårbar, sterk, sympatisk og ufordragelig på samme tid. 
Som sparringspartner har han sin venn i det virkelige liv, Hans Olav Brenner. 
Hans rollefigur er liten, men sentral, som katalysator for Anders' annerledesfølelse. 

Brenner er et forunderlig funn som den veletablerte, intellektuelle familiefaren tynget av trivialiteter. 
Han balanserer Anders' tungsinn med livsfilosofi-light, og peker på ekskameratens sterke sider. 

Anders, derimot, går på kafé alene og understreker sin egen ensomhet ved å høre fragmenter av alle andres samtaler. 
Om barn, forhold, mål i livet. 
Ingen av dem om noe han deler. 

Det vil si, regissør Trier lar kameraet, som nesten uten unntak følger Anders, hans blikk og hans by, følge et par andre ensomme noen sekunder. 
Vi ser at det han står sammen med mange om, er følelsen av å stå alene. 

Trier og medmanusforfatter Eskil Vogt har igjen levert en klar visjon. 
Tidvis kanskje litt for tydelig i understrekningen av hvor utenfor Anders er. 
Samtidig er det poetisk pent å se på. 
Krisen er intens, men lavmælt. 
Banal, men betydningsfull. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
