Lun nostalgi med Sally og moren
Denne anmeldelsen ble publisert etter premieren på «Mitt liv som Sally» i februar 2015. 
Forestillingen har nypremiere tirsdag 14. februar 2017. 

Vi er vant til å se Sally Nilsson skoje og le mens hun vrir ansiktet i velkjente grimaser. 
Dermed er det lett å tro at alt hun vil gjøre på revyscenen i Stavangeren – i en forestilling om hennes eget liv – må bli det rene tøys og tull. 

Jo visst får vi høre Sally fnise og flire og skrattle slik bare hun kan. 
Men «Mitt liv som Sally» er først og fremst en bemerkelsesverdig seriøs fortelling om livet og familien hennes, fra hun fødes under dramatiske omstendigheter i november 1949 og fram til moren Alice dør fire tiår senere. 

Rekvisitør Bitti Gjedrem har omgitt skuespilleren med nostalgiske gjenstander fra 1950-tallet, som gamle lampeskjermer, en klassisk radio og en vakker kommode. 
Tegningen av barndomshjemmet i Solandsbakken 25 vises på skjermen over, tidvis avbrutt av lysbilder av moren med baby og av diverse forestillinger som Sally har vært med i som barn og ung. 

Den nydelige kjernen i historien er skildringen av Alice, en mor som lo en sinnssykt pussig latter à la uhi-uhi-uhi-kvakk-kvakk (herlig framført av datteren), men som først og fremst var en hardtarbeidende enke som skjøttet tre jobber ute og tre barn hjemme. 

Ikke det at moren tar overhånd i fortellingen, nei da. 
Sally forteller om sitt første kyss blant ungene i gadå, en opplevelse som tekstforfatterne (se faktaramme) gjør til et festlig refreng, fra jentas gryende erkjennelse av hvordan barn blir til, til den godt gifte kvinnen som får sitt tredje barn. 
Sally formidler også hvordan hun havnet på Barneteatret under Bjørn Endresons vinger, hvordan hun meget kontant sluttet i offentlig skole, bare 15 år gammel, og hvordan hun snart fikk jobb som bud, etter hvert aspirant på Rogaland teater. 

Så dukker familieminnene fram igjen, noen av dem riktig såre. 
Nilsson forteller den vonde historien om en stebestefar som var elskelig som edru, men nifs og voldelig når han drakk. 
Historien er sterk, men sterkest er avslutningen om at Sally aldri orket å besøke ham etter at han ble plassert på Arbeidsgården. 
Men det gjorde mor Alice, det eiegode mennesket. 

Visst finnes det flere sketsjaktige elementer i forestillingen, som da Sally tuller med alle pølsene hun stapper i sin store, sultne kropp, eller to ganger lar seg avbryte av pianist Elisabeth Berg som velter inn som figuren Tatlå med ustoppelige tirader av bagateller, til stor latter hos publikum. 

Er Tatlå nødvendig? 

Men jeg er slett ikke sikker på at forestillingen trenger Tatlå-avbrekkene. 
Sally Nilsson har nok å spille på, som historien om hvordan hun ble skyflet ut av en birolle i teaterstykket Can Can og først noen år senere fikk vite hvorfor. 
Den perlen røper jeg ikke, den får dere høre selv. 

Og så rundes det hele av med den rørende historien om hvordan mor Alice forlot denne verden, fortalt av en dyktig, erfaren skuespiller i en deilig kombinasjon av skjemt og dypt alvor. 
Regissør Pål Mangor Kvammen og hans hjelpere skal ha ros for å la den festlige Sally Nilsson framstå med så mye tyngde og vare tanker. 
