Anarkistisk James Bond-pastisj
For mye av det gode er ikke alltid å foretrekke. 

Noe fungerer i dette forsøket på å avkle gentlemansspionen den selvhøytidelige kappen han i årenes løp er blitt ikledd. 

Først og fremst Colin Firth, skapt som han er til å gestalte distingvert, britisk korrekthet. 
Her fyller han den skreddersydde dressen til Harry Hart, eller Galahad som han går under internt, i den topp hemmelige etterretningsorganisasjonen han jobber i. 

I forlengelsen av Firths sjarmerende 007-karikatur, kan man også si at motsatsen fungerer, dersom målestokken er en totalt latterlig ko-ko-klisjé. 

Og det er det nok. 
Samuel L. Jacksons lespende Richmond Valentin synes rørt sammen av Bill Gates og Steve Jobs gone mad, pakket inn i rapperestetikk og utstyrt med en privat blade runner — Gazelle (Sofia Boutella). 
Hun vet å bruke protesene til mer enn løping. 

Grunnideen, der moderne overvåkingsteknologi (mis) brukes for å løse klimakrisen, har større potensial, aktualitetsmessig og humoristisk, enn filmen greier å kryste ut. 
Dels på grunn av en ganske slapp og skjødesløs tilnærming, dels fordi filmen er så spekket med ideer at den nærmest drukner seg selv i et anarkistisk og ufokusert kaos. 
Inni kaoset er det ikke vanskelig å finne underholdende enkeltelementer. 
Men totalen blir likegyldig og ganske utmattende. 

Gary Unwin (Taron Egerton), kalt «Eggsy», kombinerer to velkjente temaer: 
Underdogen som reiser seg og læregutten som tas under mesterens vinger. 

«Kingsman» henter i det hele tatt inspirasjon og sitater både herfra og derfra, være seg agent- og matrial art-filmer, eller tegneserie, som filmen springer ut fra. 

I manus ser det sikkert knallgøy ut, og det hender utførelsen også blir morsom, også. 
Filmen næres blant annet av en klasseforakt som slår i alle retninger; mot filleproletariatets ørkesløshet og brutalitet så vel som overklassens påtrengende overlegenhet. 

Men først og fremst er dette en tullefilm som kjenner begrensningens kunst så dårlig at den ikke bare blir for lang,den tynges også av en selvbevissthet som blir overivrig på grensen til krampaktig. 

Hvor mye man lar seg underholde, avhenger av forholdet man har til sjangeren, og av hvor mye sakte film og eksessiv gladvold man setter pris på, eller orker, før det tipper over. 

Selv klamret jeg meg til Marks Strongs stødige Merlin, og lot meg more av Hart og Valentins «Happy Meal», skylt ned med fransk årgangsvin. 

Og så er det selvsagt gøy å se Bjørn Floberg spille svensk statsminister. 
Rollen er ikke stor, men Floberg gjør det ytterste ut av den. 
