Portrett av smart tenåring
Vellaget og spennende drama der Anna Paquin spiller ei smart og selvsikker tenåringsjente som blir årsaken til en ulykke. 
Men den er litt lang. 

Regi: 
Kenneth Lonergan. 

Med: 
Anna Paquin, Mark Ruffalo, Jean Reno, Matt Damon, Jeannie Berlin, Matthew Broderick m.fl. 

Lengde: 2 timer 29 min. 

Aldersgrense: 15 år. 

— Tenåringer burde styrt verden, sier en high school-elev i debattimen i «Margaret». 

— Vi ser klart løsningene på alle verdens problemer. 
Mens de voksne for lengst har mistet sine illusjoner, og bare er en gjeng strateger og snikk-snakkere. 

Ja, akkurat sånn føltes det å være tenåring. 
Alle drømmer kom helt sikkert til å gå i oppfyllelse. 
Alt var svart-hvitt. 
Sånn var det også for Lisa Cohen, glitrende spilt av Anna Paquin, en smart, selvsikker og velstående high school-jente på Manhattan. 
Helt til hun, i et anfall av impulsiv selvopptatthet, blir den indirekte årsaken til en grusom ulykke. 

Etter at selve traumet er overstått, går jo livet videre. 
Men etter hver oppdager både venner, familie og lærere at noe er annerledes med Lisa. 
Ville følelser får sære, utagerende uttrykk. 
I tillegg til å skildre konsekvensene av Lisas fortrengte skyldfølelse, er «Margaret» et sterkt og troverdig portrett av en tenåring på vei til å bli en av disse desillusjonerte voksne. 

Historien males med lange tagninger, effektfull bruk av sakte film og melankolsk musikk. 
Dyktige folk fyller alle sentrale biroller. 

I lengste laget 

«Margaret» er aldri kjedelig, men er for lang. 
Det er lett å forstå hvordan regissøren har argumentert for at filmen trenger all denne tiden for at vi virkelig skal se dybden i Lisas kaotiske følelsesliv. 
At han parallelt føler behov for å skildre Manhattan-mentaliteten på den ordrike Woody Allen-måten er underholdende og bidrar til filmens stil, men er ikke så essensiell at det forsvarer 2,5 time i kinostolen. 

Da «Margaret» endelig ble kinolansert i USA i 2011, var det etter fem års etterarbeid, krangler og rettssaker. 
Noen kinodistribusjon i Norge var det ikke snakk om. 
Dermed er det bare å takke Cinematekene hentet inn denne fine, sterke og velspilte filmperlen. 
