Vidunderlig for små og store
Morsomt, mørkt og uendelig vakkert om fordommer og vennskap. 

Fortellingen om den vesle musen Celestine og den store bjørnen Ernest er en av de fineste filmene du kan se på kino akkurat nå. 
Det gjelder selv om du er voksen. 

Liten i format, rik på innhold, formidler den historie og budskap så subtilt at jeg som voksen fryder meg, og likevel så enkelt at ungene henger med. 
Den er spennende uten å bli anmassende, og er aldri belærende, bare tydelig, på en måte som åpner for fine samtaler etterpå. 

Midt i all den underholdende, men glatte dataanimasjonen som kommer flytende fra USA, er det dessuten en lise å se en håndtegnet animasjon, nydelig utført i tradisjonen etter A.A. Milnes Ole Brumm-bøker, men også inspirert av japanske Studio Ghibli, som står bak mesterverk som «Min nabo Totoro». 

Filmen bygger på Gabrielle Vincents barnebøker, hvorav fire kom på norsk på 80-tallet i Tor Åge Bringsværds oversettelse. 

Allerede to minutter inn i filmen åpenbarer den seg i hele sitt mangfold, med en både vittig, vilt skremmende og bedårende koreografert sekvens som virkningsfullt introduserer tematikken. 
Den kamillete-drikkende barnehjemsbestyrerinnen forteller eventyr for museungene. 
Eventyret befester alle forestillingene og fordommene musene har mot det farligste de vet: bjørner. 
Bare Celestine forholder seg avslappet. 
Hun tror ikke bjørner er særlig farlige. 

Så vil skjebnen at hun støter på Ernest, nyvåknet etter vinterdvalen og forferdelig sulten. 
Vennskapet mellom de to outsiderne er aldeles ikke gitt, men når det gror frem, er det uslitelig. 
Og får dramatiske konsekvenser. 

To univers tegnes opp. 
En vanlig by der bjørnene bor, og en underjordisk, fantasieggende og fantastisk museverden, full av uforglemmelige detaljer og ideer. 

Fortellingen skygger overhodet ikke unna farligheten, musefellen presenteres som akkurat det den er; en giljotin. 
Mørket, spenningen og marerittene balanseres sofistikert mot lyse, lette tegninger, skrudd humor og rørende partier. 

Stig Henrik Hoff og Kaia Varjord gir stemmer til Ernest og Celestine. 
Ellers høres hele spekteret av norske dialekter. 
Dubbingen er med andre ord like mangfoldig og uklanderlig gjennomført som filmen. 
Jeg sier bare: takk og amen. 
