Kammerspill på åpent hav
«Kon-Tiki» er et glossy, havblått og ganske intenst guttedrama med skumle haier og smittsom eventyrlyst. 

FILM: 
Ingen trodde at Titanic skulle synke, men «alle» mente at Kon-Tiki ville forsvinne i Stillehavet før de blonde gutta fra nord nådde halvveis til Polynesia. 
Thor Heyerdahl mente noe annet og resten er historie, skrevet og filmet av eventyreren selv: 
Boka om ekspedisjonen er solgt i 50 millioner eksemplarer på 70 språk og filmen vant Oscar for beste dokumentarfilm i 1951. 

De fleste av oss er ikke like nysgjerrig som Thor Heyerdahl på om Polynesias første innbyggere kom seilende fra Peru eller Asia. 
Det vi bryr oss om, er gutta på tur. 
I dag er dokumentarserier om ekspedisjoner blitt storindustri og hvis du legger ut på zappetur gjennom TV-kanalene, vil du alltid finne noen som er ute og oppdager seg selv (kloden er stort sett ferdigoppdaget). 

Storslagen 

I 1947 var situasjonen en annen. 
Etterkrigs-Norge var preget av rasjonering og nordmenn på vågale eventyr i fjerne farvann ble fulgt med stor interesse. 
Publikum var storfornøyd med den norske arkeologen og hans mannskap. 
Spørsmålet er om 2012-versjonen av «Kon-Tiki» tilfredsstiller dagens publikum. 

Starten er fin og setter den storslagne tonen. 
Heyerdahl presenteres som en stabeis der han dresskledd farter rundt i New York på jakt etter økonomisk støtte. 
Her møter han Herman Watsinger (Anders Baasmo Christiansen), mens resten av mannskapet dukker opp i Peru. 
Etter en drøy halvtime tar regissørparet Joachim Rønning og Espen Sandberg oss med ut på åpent hav. 
Her blir det drama, mye av det mer dramatisk enn i Heyerdahls egen film, som det ikke er noen fordel å ha friskt i minne. 

«Kon-Tiki» anno 2012 er herlig og hemningsløst hollywoodsk. 
Et mektig lydbilde ledsager hai, storm og andre farer som har overtatt rollen tyskerne spilte i «Max Manus»: 
Fra gutta på skauen til gutta på åpent hav. 

Effektfullt 

Pål Sverre Valheim Hagens Heyerdahl er en sfinks. 
Jeg klarer ikke helt å avgjøre om han blir det ikonet Heyerdahl bør være i en «stor» film som Rønning-Sandberg har laget. 
Han er en målbevisst lederskikkelse og spenningene om bord kommer til syne, men det er jo ikke slik at vi har et mytteri i vente. 
Karakteren Watsinger er forandret til en nervøs hvermannsen som vi skal identifisere oss med, et grep som funker bra, men Knut Haugland (Tobias Santelmann) er minst like intens, med mindre voldsomme virkemidler. 

Rønning og Sandberg har svidd av 93 millioner kroner på seilasen - heldigvis droppet de 3D og sparte 40 mill. 
Til gjengjeld har 150 mennesker jobbet med å lage spesialeffektene, som utgjør en tredjedel av filmen, men som likevel er vevet sømløst inn i de klare, sydlanske fargene. 
Regissørene har tatt seg en del kunstneriske friheter for å gi oss følelsen av å bli nappet i hælene av nyslipte haitenner. 
Det virker. 
Eneste dama på ferden, papegøya Lorita, får også en mer framtredende rolle enn i 1949-filmen (jeg sier ikke mer). 
«Kon-Tiki» er hollywood på norsk og det er lite trolig at Norges dyreste film vil synke på kino. 
