Bokanmeldelse:Hanne Ørstavik: 
«På terrassen i mørket» 

Jeg måtte skrive denne anmeldelsen med hatt på, slik at jeg kunne ta den av meg. 

Ørstaviks bøker er oversatt til 18 språk, har fått en haug med priser, og «På terrassen i mørket» ble solgt til Danmark allerede før den var ferdig. 
Med denne romanen bekrefter hun både sin litterære posisjon og en slags ny, kanskje mer kroppslig eksplisitt vending i forfatterskapet. 
Det er ekstremt intimt, jo visst – men samtidig så reflekterende allmenngyldig. 

Jeg ble sint på Ruth, hovedpersonen i Ørstaviks forrige roman. 
Det ekstremt destruktive kjærlighetsforholdet hun var i, smuldret henne opp som menneske. 
Det er lett å lese den nye romanen som en slags fortsettelse, der hovedpersonene har andre navn og andre yrker. 
Paula er sosialantropolog og reiser til Spania for å tilby eskortetjenester etter bruddet med Jostein. 

Romanen veksler mellom Paulas refleksjoner omkring sin intense kjærlighet til Jostein, og hvordan hun skal kunne begynne på nytt. 
«Men jeg har kommet til overgangen, stedet der jeg begynner å gynge, som på en huske, fram og tilbake. 
Jeg må over dit. 
Over i min egen kjærlighet.» 
Denne prosessen utgjør bokens handling, og foregår på Ørstaviks vis inne i hovedpersonen. 

Også i denne romanen er det en type teoretisk fundament i hovedpersonens tankerekker. 
Antropologekteparet Gregory Bateson og Margaret Mead sklir rett inn i tekstens utforskning, og Paula vil se alt i en større sammenheng. 

Begjæret og kjærligheten settes i forbindelse med lengsel etter tilhørighet fra barndommen og i mer allegoriske vendinger gjennom dyresymbolikk. 

Om kvelden sitter hun på terrassen med den andre leietageren, søramerikanske Vera, som gir henne en annen opplevelse av dyrenes betydning. 
De indre bildene spiller en enda større rolle enn i tidligere romaner, og teksten oppleves strammere. 
Veras funksjon blir litt usynlig, jeg savner enkelte steder mer dialog dem imellom, som en slags ventil. 

Går det egentlig an å skrive klokt om kjærligheten uten å gå i velkjente fallgruver? 
Ørstavik velger en tematikk som lett kan avvises, men nivået i skriften hennes umuliggjør det. 
Språket er til å ta og føle på. 
Det er vondt, sårt og nesten så det verker å lese, fordi leseren aldri står utenfor. 

På tross av et intimt og individuelt univers blir erfaringene nære og betydningsfulle. 

Ørstavik beskriver hvordan vi innerst inne står helt alene. 
Der «Det finnes en stor åpen plass i Bordeaux» skildret frykten for å ikke nå frem til en annen, beskriver «På terrassen i mørket» frykten for ikke å kunne nå frem til seg selv. 
Den legger igjen en forståelse av at det er mulig, at man kanskje må helt ut i mørket for å avdekke lyset, bit for bit. 
