«Leviatan» er et mektig skjebnedrama
Dristig kritikk av russisk maktspill 

Man kan si mye om det amerikanske prissirkuset, men akkurat nå gir det vind i seilene til flere viktige kvalitetsfilmer som ellers ville forblitt godt bevarte hemmeligheter utenfor opprinnelseslandet. 

Russiske Leviatan vant nylig Golden Globe for beste fremmedspråklige film, og er nominert til Oscar i samme kategori. 
Det er et mektig drama om en vanlig mann som havner i klammeri med myndighetene. 
Byens ordfører vil konfiskere hans eiendom og bygge kjøpesenter der. 

Bibelske prøvelser 

Fra å leve et fredelig liv med kone og barn, blir Nikolaj (Alexey Serebryakov) tvunget inn i en nedadgående spiral der prøvelsene antar gammeltestamentlige dimensjoner. 

Ja, filmen har mange paralleller til Jobs bok (der Leviatan er navnet på et ondt sjøuhyre). 
Men nå er det ikke Gud som påfører den lille mannen lidelsene, snarere en uhellig treenighet av ordfører, biskop og domstol. 

Filmtittelen står også i forlengelsen av det berømte hovedverket (1651) til filosofen Thomas Hobbes, der Leviatan er betegnelsen på en eneveldig stat. 

Tyr til spriten 

Det er en prototypisk, russisk korrupsjonshistorie. 
I tillegg fletter Andrey Zvyagintsev inn et samlivsdrama av klassisk merke. 
Nikolaj har en gammel venn som er advokat, og denne Dmitriy (Vladimir Vdovichenkov) ankommer provinsbyen fra Moskva med dokumentmappe og et godt øye til Nikolajs kone Lilya (Elena Lyadova). 

Innimellom blir man sittende og lure på om det virkelig kan være nødvendig å repetere de mest klisjépregede forestillinger om russiske menn og myndighetspersoner. 
Nikolaj og vennene tyr til spriten ved hver minste anledning, og ordføreren er en ondskapsfull drukkenbolt. 

Store bilder 

Men Andrey Zvyagintsev ønsker å snakke i store ord og bilder, noe som understrekes av et eventyrlig foto. 
Handlingen er lagt til et dramatisk kystlandskap i Murmansk, der havet slår mot klippene og strendene er fulle av gamle skipsvrak og hvalskjeletter. 

Mikhail Krichman har fotoet på alle de fire spillefilmene til Zvyagintsev (samt Frøken Julie av Liv Ullmann). 
Sammen har Kirchman og Zvyagintsev utviklet det vi kan kalle en storslagen hverdagsrealisme. 
Som i Elena (2011) er det Phillip Glass som har komponert den manende filmmusikken. 

Ortodoks dobbeltmoral 

Hvor samfunnskritisk kan en russisk filmskaper være uten å få problemer med sensuren? 
Leviatan er støttet av kulturdepartementet, men ministeren skal ha uttrykt misnøye med den. 
Ortodokse aktivister har kalt den "ondskapsfull". 
Filmen hadde verdenspremière i Cannes i fjor, men kommer på kino i hjemlandet først i februar i år. 

Zvyagintsev tester åpenbart grensene når han lar et portrett av Putin henge over pulten til den korrupte ordføreren. 
Hvorvidt den internasjonale suksessen vil styrke eller svekke hans posisjon i hjemlandet, gjenstår å se. 
Nå vil i hvert fall en hel filmverden følge hans videre karrière med argusøyne. 
