40.000 svensker kan ta feil
Han ville skrive krim, hun ville dikte komedie. 
De kaller kompromisset krimkomedie, men det er verken spennende eller morsomt. 

Olseni & Hansen: 
Badehuset. 
398 sider. 
Oversatt av Lars Lenth. 
Kagge forlag. 

«Badehuset» er noe av det kjedeligste jeg har lest og framstår som en retningløs kjøkkenbordidé som bærer i seg litt av hans forslag, litt av hennes, og så får det bli som det blir. 
Og det blir det: 
Vi møter en underlig og usjarmerende gjeng gamlinger som spiller golf og blir dypt bekymret når de finner en død mann i et lite vann en tidlig morgen. 
De tror de har drept ham med en golfball, og allerede der begynner dette å falle fra hverandre. 
Drept ham med en golfball? 

Hæh? 

Verre skal det bli: 
Gamlingene frakter liket til golfklubben, plasserer ham på kontoret, knuser akvariet og håper politiet og alle andre innbiller seg at det er snakk om selvmord. 

Seriøst? 

Nei, jeg mener ikke at komedier skal være logiske, kanskje trenger heller ikke krimhistorier å være realistiske. 
Men enhver fortelling må ha en indre logikk, noe som gjør at hendelser og framdrift henger sammen – enten de nå er virkelighetsnære eller usannsynlige. 
Men dette merakkelset duoen Olseni & Hansen har kokt i hop og lurt 40.000 svensker til å kjøpe, blir så tåpelig at det kunne vært hentet opp fra nederst i søppelbøtta etter en lite vellykket idédugnad for teamet bak «Mord og mysterier», sesong 27. 

Her spriker det i alle retninger, persongalleriet er irriterende umorsomt, språket slapt og pregløst, det er uvanlig dialogbasert uten at det er snert eller preg i replikkene, og handlingen er et sammenhengende gjesp der gjespen muligens nærmer seg et smil idet leseren sovner. 
