Bokanmeldelse:Elena Ferrante: 
«Historia om det tapte barnet» 

Det er bare å sette fram godstolen, rydde tid og lese Ferrante! 
Siste del i Napolikvartetten er besettende og dypt bevegende. 

Historia om det tapte barnet 

Oversetter Kristin Sørsdal 

573 sider, 299 kroner 

Verden har ventet på fjerde og siste bind av Napoli-kvartetten. 
Det vil si her i Norge har vi ventet på Det norske Samlagets utgave, i Kristin Sørsdals vakre nynorske oversettelse fra italiensk. 

«Historia om det tapte barnet» er da verdt ventetiden – den er en vakker, avklaret roman som følger Elena (Lenu) og hennes venninne Lila gjennom uvennskap, stormer, strid, intenst vennskap helt inn i alderdommen, så langt det er mulig da, å følge mystiske, uberegnelige og briljante Lila. 

Fjerde bind har undertitlene «Moden alder» og «Alderdom». 
Første del handler da om siste del av 1970-tallet og inn på 1980-tallet. 
Siste del følger hovedpersonene og menneskene rundt dem fram til om lag 2010, inn i alderdommen. 
«Historia om det tapte barnet» er helt enkelt en fantastisk avslutning i det store eposet om de sterke kvinnene, den suverene og skolerte Elena og den intense og uforutsigbare Lila. 

De har forsøkt å komme seg vekk fra sin barndoms brutale bydel i Napoli, med camorra, vold og drap og kidnapping. 
Men det er i Napoli de finner hverandre igjen. 
Så forsvinner Lila, og Elena flytter igjen, leter, tenker, skriver og skriver. 
Om dette spinner Ferrante sin suverene Napolikvartett, et unikt litterært prosjekt. 

Romanen «Det tapte barnet» er lett å tre inn i og griper fatt i leseren med et nakketak. 
Scener og situasjoner er tydelige, de er spisset og skjerpet – det bærer av sted gjennom tiårene som mot et klimaks. 
Livene som utspiller seg er konfliktfulle og vanskelige – fortelleren Elena reiser hele tiden i jobboppdrag mellom en rekke byer som fetert og dyrket forfatter – mellom Firenze, Milano, Roma, Napoli og ut i verden, til Tyskland og USA. 

Hun rives og slites med gleden over yrkessuksessen og kaoset rundt hvor de de to døtrene Dede og Elsa skal være mens hun reiser. 
Hos den possessive og dominerende svigermoren i Firenze, eller hos Elenas mann som heller ikke har tid og som Elena forlater? 

Ved siden av yrkeslivet styres Elena av det intense forholdet til Nino, en gjensidig besettelse. 
Men han har kone og barn i Napoli, likevel flytter Elena til Napoli og frister sjansen med Nino. 
Men også denne besettelsen ebber ut, Nino er en notorisk kvinnebedårer. 

Sterke og talentfulle Lila vokser fram med ny kraft i denne romanen. 
Hun har bygget seg opp som nyskapende bedriftleder av dataselskapet Basic Sight og har stor innflytelse over menneskene i sin gamle bydel. 
Lila strekker ut en hånd til Elena i hennes kaos og dermed virvles deres liv, menn og barn tett sammen. 
Ja, endog blir de to gravide samtidig, og føder hver sin datter. 
Men døtrene får ulike skjebner. 

Tittelen «Historia om det tapte barnet» viser til en dyp tragedie. 
For ikke å røpe for mye - det er flere tapte barn i denne fortellingen. 
Romanen er fjetrende og fascinerende bygget opp i et sterkt driv med intense dialoger, henslengte replikker, samtaler mellom barn, mellom voksne. 
Kompliserte liv veves tettere sammen, eller familier splittes. 

De nye generasjonene barn veves nennsomt inn. 
Her er bramfrie samtaler om seksualitet, om nådeløse relasjoner mellom menn og kvinner, om verdien av å holde på ekteskapet, om den romslige aksepten av forhold på si’. 
Elena opplever bølgedaler som forfatter og griper i en kaotisk stund til et gammelt manus, opplever suksess med å skrive om Napoli og livet der. 
Hun skriver mer, ja, hun skriver på «denne historia som verka som den aldri skulle ta slutt.» 
Dessverre er Napolikvartetten slutt. 
Nyt den. 

GURI HJELTNES 
