Filmanmeldelse:«Foxcatcher» 

«Foxcatcher» har ingredienser til både en klassisk amerikansk «sportsfilm» og en «krim fra virkeligheten». 
Filmen er verken det ene eller det andre, men mangler ikke fascinerende trekk av den grunn. 

Basert på virkelige hendelser forteller den historien om den styrtrike, meget eksentriske amerikaneren John Du Pont og hans fascinasjon for bryting generelt – og OL-vinneren Mark Schultz og hans eldre bror David spesielt. 
Tre år etter å ha vunnet OL-gull dras Mark Schultz ut fra sin traurige tilværelse med tørre nudler til middag og blir invitert til Du Ponts herskapelige eiendom i Pennsylvania. 
Målet er OL-triumf i Seoul 1988, og Schultz blir del av et håndplukket lag, sponset av Du Pont. 
Et merkelig vennskap utvikler seg, filmen antyder seksuelle attraksjoner. 

Filmen er langsomt fortalt, og er forfriskende uortodoks med et slikt stjernelag. 
Fremfor alt er «Foxcatcher» en skuespiller-triumf, to fra litt uventet hold: 
Komiker Steve Carrell spiller Du Pont. 
Han er sminket til det ugjenkjennelige, og leverer et mangeslungent portrett av en gåtefull mann. 
En tragisk figur som han på mesterlig, underspilt vis unngår å demonisere totalt. 
Men, vi skulle gjerne ha visst litt mer om bakgrunnen hans og hva det var som skapte denne ensomme figuren, fullstendig låst i overklasseidentiteten han er gitt, og helt ute av denne verden. 

Kjekkasen Tatum får frem yngstebror Schultz komplekser (overfor sin langt mer sosialt tilpassede storebror) og aggresjon med enkle virkemidler – og han ser langt mindre attraktiv ut enn han pleier, med underbitt og gorilla-gange. 
Pene blir stygge - slikt pleier å slå an blant de som velger ut Oscar-kandidater. 
Storebror Mark Ruffalo står ikke tilbake for de to, og sammen bidrar de til et lysende klisjéfritt psykologisk drama. 
