Filmanmeldelse «Hereditary»:Slekten er verst 

Du kan unnslippe et monster, men du kan ikke løpe fra genene dine. 

GRØSSER 

«Hereditary» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Ari Aster 

Med: Toni Collette, Alex Wolff, Gabriel Byrne, Milly Shapiro og Ann Dowd 

I frykt for at en minste bevegelse skal påvirke skjebnen til menneskene på motsatt side av skjermen, sitter jeg som frosset i kinosetet. 

Det er lenge siden jeg har hatt den følelsen. 

Grøssere flest er det samme pliktløpet: enten en gimmick eller et slags monstermysterium der man gleder seg til at en rekke plakatflate rollefigurer dør. 
Det blir enkelt å distansere seg da. 

Men en gang i blant kommer det en film som går så tett på at følelsen av utrygghet skyter gjennom lerretet. 
Ari Asters regidebut er en slik grøsser. 
Og muligens årets beste. 

«Hereditary» spiller på kjente skrekk-troper, men samplingen kommer aldri i veien for det potente menneskelige dramaet om en familie som betaler en høyere arveavgift enn de fleste av oss. 

Annie (Collette) sliter med å sørge over døden til moren, en eksentrisk einstøing. 
Selv er hun mor til en tenåring-stoner (Wolff) og en sørgmodig datter (Shapiro), og forsøker å balansere familielivet med rekke en deadline for hennes miniatyrmodeller. 
Det bygges opp som ganske streit hjemsøking, fram til Aster river teppet fra under benene dine og dytter deg ned i dypet. 

Man aner ikke om det er psykoser eller det overnaturlige man dealer med, men skremselen putrer, ulmer og deretter koker seg opp til fryktinngytende bilder som brenner seg fast minnet. 
Og man ser ingen utvei fra marerittet. 
Lydarbeidet er noe av det mest imponerende jeg har opplevd i en nyere skrekkfilm, der det går fra kakafoniske strykere og pulsdirigerende rave-bass til uhyggelig stillhet. 

Det er få som spiller en angstfull mor som Toni Collette, men dette må nok sies å være hennes villeste prestasjon hittil. 
Minen hennes danser mellom skam, sorg og sinne. 
Også Alex Wolff imponerer, mest i de dvelende partiene, og minst når han bryter ut i gråt. 

Ellers er filmen sterk i antydningens kunst. 
Dette er verket til en beinhard horror-nerd som vet akkurat hvordan man skal unngå de typiske fellene. 
Og han har lært av mesterne. 

Filmen er smart, skrekkelig og smakfull, med sekteriske fakter som minner om Polanskis «Rosemary’s Baby» (1968), mentale sammenbrudd på nivå med Kubricks «The Shining» (1980). 
Av nyere filmer slekter den klaustrofobiske familietragedien også til den noe undervurderte «The Witch» (2015). 

Under visningen sjekket jeg telefonen én gang. 
Ikke fordi jeg kjedet meg, men for å orientere meg om hvor lenge det var til at jeg kunne føle meg trygg igjen. 
Jeg er fortsatt ikke helt sikker på om jeg gjør det. 
