David Guetta:«Nothing But The Beat» 

(EMI) 

Tar livsløgnen fra en gjennomsnittsbeat. 

Uavhengig av hva man måtte mene om David Guetta: 
Han har et udiskutabelt nettverks- og hittalent som har dyttet ham framover til han med Black Eyed Peas satte verdensrekord i digitalsalg. 
Flere kunne lært noe av det. 

I albumformat høres han derimot ut som en uinspirert innspilt time fra radiostasjonen NRJ. 
Både fordi hver eneste låt har ny gjestevokal (alt fra Snoop via will.i.am til Jennifer Hudson. 
Og selvsagt gjestevokalabonnent Akon), men også fordi Guettas klubbsjangerbein er så fastlimt at han ikke tør bevege seg en nanometer utenfor det bekvemmelige. 
Selv om han prøver. 

På andre del av dobbeltalbumet dropper 43-åringen innleid vokal og prøver å tilnærme seg elektrohousen til sine landsmenn i Daft Punk. 
Det er, om ikke nyskapende, så i alle fall et interessant tilfelle av hybris. 
For lager han identiskklingende ibizahouse for å finansiere drømmekarrieren som en under middelmådig blanding av Daft Punk og Chemical Brothers, eller er han egentlig et misforstått geni? 

Svaret ferierer i nærheten av det will.i.am synger halveis ut i albumet: 
«In a club - nothing really matters». 

Beste låt: 
«Night of Your Life» 

TOR MARTIN BØE 
