Banalt om seksualitet og selvfølelse
For mange platte beskrivelser av mannlige kjønnsorgan. 

Hovedpersonen i Hanne Ørstaviks nye roman følger en kvinnelig forfatter, Irma på reise i Pyreneene i Frankrike. 
Hun er der for å gå i fjellene og for å skrive en roman om «seksualitet og kjærlighet og det å gi seg hen». 
Tematisk kan den leses som en oppfølger til «På terrassen i mørket» hvor hun tar opp seksualitetens mange uttrykk, og hvor målsettingen er å vise hvor stor betydning seksualiteten har for selvfølelsen vår. 

Jeg-personen går i terapi for å komme nærmere seg selv og sitt eget sexliv: 
«Kjærligheten som ikke blir virkelig. 
Er det derfor jeg har kommet hit. 
For å trenge gjennom, for at det ikke skal være stengt i meg mer, ikke noen avstand. 
For å undersøke hvordan det står til, hvor åpen jeg er, i kjønnet, i fitta. 
For jeg vil så gjerne det. 
At kjærligheten skal kunne bli det, bli virkelig. 
At jeg skal kunne elske med hele meg». 

Parallelt med jeg-personens bestrebelser med å komme nærmere seg selv, sin seksualitet og «gjenforenes» med den lille jenten hun en gang var, utlegges også en fortelling om jødiske Leonie og Wilma, som mot slutten av boken beveger seg over det samme fjellet som den kvinnelige fortelleren. 
Historien om dem oppleves som uforløst, bortsett fra at de skal gå samme rute som Wilma, i sporene etter den tyske filosofen Walter Benjamin. 

Det er blitt sagt om Ørstavik at hun skriver godt om den uinnfridde lengselen etter kjærlighet, og at ikke mange kan skildre de intense følelsene, de såre sprangene og brå kastene som henne. 
Og et sted i boken hvor hun møter en spansk forlegger på et seminar, kommer dette til sin rett. 
Hun viser hvordan hovedpersonen gjør alt for å legge til rette for et intimt møte med det nye bekjentskapet, setter frem fiken og vin, men ender opp med å fortære det hele selv, etter at mannen har gått, og tilstått at han har samboer. 
I slike scener beskriver Ørstavik godt hvordan vanskelig gripbare følelser får et kroppslig og konkret uttrykk. 

Dessverre er det for langt mellom høydepunktene i romanen. 
For meg blir de mange beskrivelsene av mannlige kjønnsorganer mer platte og banale, enn et frigjørende uttrykk for det å finne et språk for seksualiteten: 
«Kuken hans, om den er stor eller liten, bred, eller tynn og lang, det tenker jeg på, der jeg går stien nedover skråninga mot Spania. 
Kanskje får jeg aldri vite. 
Han hadde store føtter, det la jeg merke til. 
En forfatterkollega i Sverige sa en gang at er det store føtter og stor nese, Då är det stort i byxorna också». 
Til tross for slike sitatvennlige passasjer, i hovedsak blir romanen innadvendt og ikke-kommuniserende, med mindre man finner glede i den springende og nærmest esoteriske selvransakelsen som foregår hvor den voksne kvinnen skal lære å «omfavne sitt indre barn». 

Blant medlemmene i Hanne Ørstavik Fanklubb sies det at hun er så kompromissløs, hun tør å være pinlig og dårlig. 
Men for meg blir det bare det siste, pinlig og dårlig. 
