Alibiet er den virkelige lyden av Bergen
Dristig og berusende bypop. 

Noen ganger, når bergenshimmelen gisper etter pusten innimellom regnbygene, kan du se et hvitt, lilla og blekgult lys over Møhlenpris, Puddefjorden og Nordnes. 

Det er akkurat slik bergensbandet Alibiets debutalbum «Lyset der eg bor» høres ut. 

Alibiet ga først lyd fra seg i 2015 med singelen «Aleine», en låt som skaffet dem spillejobb på Bergenfest – og det før de hadde spilt en eneste konsert. 

Trekløveret Maylen Rusti, Eirik Utne (Kiss Kiss King Kong, Divisjonen) og Ole Gunnar Eikeland (Divisjonen, Babe Rawlins) hadde for lengst sine respektive musikkarrierer på gang. 
Men med Alibiet favnet de bredere enn før. 

Tre og et halvt år senere er endelig debutalbumet her, og det var verdt å vente på. 

Alle med sans for Silja Sol, Anja Elena Viken, Veronica Maggio og Bendik bør lytte nøye etter. 

«Dans med meg» er en jagende, lengtende låt om å trenge noe mer, mens «Aldri tilbake» snur på flisen og hyller oppbruddet. 
Svulstig, eggende og lastet med genialt enkle tekstlinjer som «Vi har det gøy, men e det egentlig sunt/for du skal vite at eg ikkje e te pynt». 

Tittelsporet velter seg i deilig synthpop og et irriterende fengende refreng, før «Aleine» roer det hele kraftig ned med en luftig gitar og et teknoinspirert komp. 

«Tomme tanker»s søvnige, gitardrevne indiepop låter slik Torgallmenningen føles rett før solen står opp, og er en elegant overgang til den lekne, livsbejaende «Lykkelig». 

«Barbeint» er som skapt for både Nygårdsparken i sommersol og Landmark rett før stengetid, mens «Ta meg med»s lekre harmonier strekker seg mot oppletthimmel. 

Dessverre kjenner ikke Alibiet sin besøkelsestid. 
I en tid hvor popalbumet for lengst har utspilt sin rolle, er det uforståelig at bandet har funnet plass til sine to svakeste låter helt på tampen av albumet. 

«Juni» spriker i alle retninger, med overganger som aldri sitter og en melodi som aldri klarer å feste seg. 
Målt opp mot de andre låtene er teksten også temmelig uinspirerende. 

Det hele fisler ut i «Stille kriger», albumets desidert mest anonyme låt. 

Alibiet kan minne om mange andre bergensartister, men har likevel sin egen, klare identitet. 

På sitt beste klarer «Lyset der eg bor» på nesten magisk vis å fange følelsen av å flakke hvileløst rundt i byen, på jakt etter noe eller noen. 

Dette er dristig, berusende pop med skarpe nok kanter til at man vil høre det igjen og igjen. 
