Line Verndal, to håndverkere og en tragisk historie er ikke nok til å lage god TV
Intensjonen er kanskje god, men «Lines gode hjelpere» er hjelpeløst kjedelig. 

TV: 
Sju år etter den norske versjonen av «Ekstrem oppussing», gjør TV3 nå et nytt forsøk. 
Denne gangen under et annet navn, men konseptet er til forveksling likt: 

Skuespiller Line Verndal er programleder, og skal sammen med to tømrere gi litt velfortjent støtte og ny livsgnist til mennesker som har opplevd vonde og vanskelige ting. 

Ved hjelp av oppussing, må vite. 

Søkt premiss 

I første episode møter vi Ragnhild og Gøran, som har opplevd det ufattelige, å miste begge sine sønner til en nervesykdom henholdsvis tre og sju år gamle. 
Igjen sitter de med en nå seks år gammel, frisk datter, og et par rom der den såvidt påbegynte oppussingen stanset etter guttenes død. 

Det er en hel del å utsette på dette programmet. 
Ta premisset: 
Samme hvor veletablert det måtte være, er sammensetningen av problem og medisin både søkt og disproposjonal. 

Skiftene mellom den tragiske historien og det som skal være en oppløftende endring krever dessuten en svært fintfølende balansegang. 
Den takler «Lines gode hjelpere» dårlig. 

Følelsesporno 

Skal man tro tittelen, burde programmets fokus være på det som skal hjelpe. 
Likevel brukes det uforholdsmessig mye plass på å grave i fortida i en rekke set-ups som legger opp til intenst føleri: 
Line og mor på graven, Line med datter på fanget («savner du dem?»), snekker og far i sønnenes gamle rom. 

At det så er snekkeren vi dvelende får se gråte, akkurat som Verndal når hun skal henge opp en bildecollage, er ikke så rent lite forstyrrende. 
Det er da ikke dem det er synd på? 

Slapp oppussing 

Oppussings- og interiørbiten kommer altså i bakgrunnen, og det er like greit, så slapt som det er løst. 
Her er ingen grandiose prosjekter eller wow-faktor - kanskje ikke så rart når ingen designer er involvert. 

Vi får se snekkerne hamre litt (og spise lunsj!) og Line feilmontere en kjedelig hylle, men det er så godt som ingen spenningsoppbygging. 

Sammen koker dette ned til det aller mest graverende med «Lines gode hjelpere»: 
Det er dørgende kjedelig. 
Og det skulle ikke være lov å lage kjedelig TV av slike menneskeskjebner. 
