Anmeldelse:Silje Aanes Fagerlund har skrevet sin versjon av forholdet til Tomas Espedal 

Illustrerer hvor vanskelig det er å skrive godt selvbiografisk. 

«Å gjenkjenne noe i en annens ansikt. 
Kanskje var det dét, der jeg plutselig stod og snakket med deg. 
Noe i ansiktet ditt som virket nær meg, en fornemmelse av det. 
En fornemmelse av at det var noe i deg, i ditt fremmede ansikt, som også tilhørte meg.» 

Slik forklarer debutant Silje Aanes Fagerlund hvorfor hun falt for den sytten år eldre mannen hun traff på en fest. 
Han var en kjent forfatter, hun en misfornøyd student. 
«Eneste» er en roman om deres forhold, men også om jeg-personens første steg inn i voksenlivet og behovet for å finne sin egen vei. 

Erfaren debutant 

Erfaren debutant 

I tillegg har hun gitt stoff til romankarakterer i flere av Tomas Espedals bøker. 

Fagerlund snakker selv om Espedal i lanseringsintervjuer, og det er derfor vanskelig å ikke lese ham inn i historien. 
Men er boka god er slike virkelige rollemodeller irrelevant. 
Det er dessverre her det skorter for «Eneste». 
Historien drar ut i en detaljert hendelsesstøm, men den løftes ikke opp til noe mer enn det hverdagslige grunnlaget. 

Tomme virkemidler 

Tomme virkemidler 

Mange formuleringer er bare kjedelige klisjeer: «[...] det var som om noe fryktelig tungt var blitt løftet av skuldrene mine». 
Og hadde jeg vært redaktør, ville jeg ha strøket et tosifret antall «litt». 

Fagerlund har en slags tilsvarsrett etter selv å ha blitt til romanstoff, men jeg tviler dessverre på om forlaget hadde utgitt denne boken hvis det ikke var for nettopp det. 
