Mona Levin:«Linn Skåbers grenseløse fortvilelse river i hjerterøttene.» 

Virginia Woolf er en nedstigning til helvete. 
Et sted der det utkjempes rituelle, verbale gladiatorkamper med rammende intelligens. 

Når dette klassiske ekteskapsdramaet fra 1962 fortsatt slår ut i blomst (omtrent som en kjøttetende plante) på verdens teaterscener, er det fordi alle kan kjenne seg igjen i noe og de fleste kan tenke at «fullt så ille er det iallfall ikke hos oss». 
Albee vil si noe om umuligheten av å leve sammen uten den ibsenske livsløgnen som overlevelsesmekanisme, og om hvor underholdende andres elendighet kan være. 

Han vil også skildre avstanden mellom det som i det ytre er et perfekt (amerikansk) ekteskap, og hva som foregår bak fasaden. 
Her er det knapt fasade igjen, murbrokker deiser ned og ekteskapet eksisterer i en ruin av den kjærligheten som kan ha vært. 
Arr rives av så blodet spruter, sår rives opp så betent puss renner fritt. 
Scenografien, en lang nedadgående trapp, understreker nedstigningen til helvete. 

En lang og alkoholmarinert natts ferd mot dag 

Dramaet utspilles som en lang og alkoholmarinert natts ferd mot dag, i et universitetsmiljø der det middelaldrende ekteparet Martha og George utkjemper sine rituelle, morderiske gladiatorkamper med rammende intelligens. 
Men hva er løgn og hva er sannhet? 

Referansen til Virginia Woolf, i kombinasjon med sangen i Disneys 
De tre små griser, og til Tennesse Williams’ 
En sporvogn til Begjær, plasserer dem i en intellektuell sammenheng, men de to går også fysisk til angrep på hverandre. 
Martha og George, som snart bare har sitt gjensidige hat felles, har invitert et ungt par på nachspiel etter en mottagelse hos rektor – Marthas far. 
Hun forguder ham, andre hykler beundring. 
Noe incestuøst ligger under. 
George har hverken oppfylt Marthas eller farens forventninger, yrkes- eller ekteskapsmessig, noe han uten stans minnes om. 

Et ektepar med finslipte våpen og et ondsinnet rollespill 

Den unge biologen og hans kone har sine ekteskapelige demoner å stri med, men er der først og fremst som publikum. 
Vertskapets uendelige og uendelig ondsinnede rollespill er avhengig av et publikum. 
De har finslipt sine våpen. 
Ord og handlinger drypper av gift, og selv etter årelang trening, makter de å trenge gjennom den gjensidige rustningen av forakt og hat og såre der det smerter mest – og det smitter over på de unge. 

Men et sted går en grense. 
Rollespillet har sine regler, og denne natten blir de brutt. 
Resultatet er full krig. 
Når den er over har trolig også det unge paret gått med i dragsuget. 
Om restene av Marthas og Georges samliv overlever, kan diskuteres. 

Linn Skåbers grenseløse fortvilelse river i hjerterøttene 

De fire skuespillerne, Linn Skåber, Sven Nordin, Ingvild H. 
Bygdnes og Eldar Skar har fått drømmerollene, og utgjør en samspilt kvartett. 
Så strømlinjet og sømløst flyter stemmene mellom dem – replikker, situasjoner, pauseringer, aggresjon, tilkjempet ro – at det tidvis virker tillært. 
Mens de på stigende fyll bygger og bygger mot sine respektive Pyrrhoss-seire, er ikke alltid humoren morsom nok, tragedien dyp nok. 

Mot slutten bånner det – der er fortvilelsen så grenseløs, spesielt hos Linn Skåber, at det river i hjerterøttene. 
Sven Nordin spiller sin ensomhet med sordin, men han er en trykkoker – eksplosjonen må komme. 
Det unge paret kommer også pent fra det. 
Vi ser hvem de er når Albee løfter steinen og ekle kryp kommer frem. 
Alle har sine hemmeligheter og klatrer i dem oppover karrierestigen. 
Alle lyver og bedrar. 

Kim Bjarke har skapt en ren og klassisk, kanskje litt for polert forestilling, men de som nå skal se dette ekteskapsdramaet for første gang, er misunnelsesverdige. 

Aftenpostens anmeldere har hektiske dager. 
Her er et knippe anmeldelser du kan lese for å oppdatere deg på de siste dagers største premierer: 
