Knerten er et kulturelt hærverk
Den norske Knerten-filmen er en flau og samtids-smiskende forvrengning av den intelligente ømheten som Anne-Cath Vestly formidlet om menneskene i Norge. 
Dette er Jul i Svingen. 

Den tidligere komikeren Åsleik Engmark har regissert en nittitalls-ironisk versjon som er mer Anne-Kat. 
enn Anne-Cath, og mens jeg så filmen, gnaget spørsmålet meg på nerver og tarmnett som en del av en kollektiv dårlig samvittighet: 
Hvorfor kunne de ikke bare ha laga en film om en tøff millenniumguttunge og den animerte minibestefaren på rullebrett eller noe? 
Hvorfor måtte de ødelegge noe av det vareste og fineste vi har av barnelitteratur? 

Knerten-bøkene forteller fra et idealistisk etterkrigs-Norge der folk jobbet for hus og familie og forsøkte å bygge opp et samfunn basert på snillhet og fellesskap i den nazismens slagskygger. 
Jeg leser Knerten for sønnen min hver kveld akkurat nå for tida, og jeg er rørt og overraska hvordan Vestly fremdeles fungerer: 
Sinnet roes ned til en intravenøs eller osmotisk snillhet. 
Hennes idealistiske framstilling av yndlingsfamiliene våre rydder tankene for aggresjon og etterlater et intuitivt ønske om å være grei og ordentlig. 
For en rutinert Star Wars-unge er det faktisk dramatisk nok at Lillebror og Knerten besøker en gammel snekker, for historien er så godt fortalt, med akkurat lange nok setninger og akkurat lette nok ord. 

Jeg er imponert over Anne-Cath Vestly som barnebokforfatter, og jeg er lykkelig overraska over at de enkle historiene hennes fenger like mye nå som de gjorde for førti år siden og for tretti år siden og for tjue år siden. 

Derfor er filmen som et slag i ansiktet. 
Handlingen foregår tilsynelatende på et anonymt syttitall der bilene ennå er fra rundt 1960. 
Mor og far har ikke bygd hus, slik mammaer og pappaer gjorde i åra etter krigen, de har kjøpt ei landsens rønne, og gudene vet hvorfor. 
For dette er ikke trygge, koselige foreldre, men noen sære, urovekkende nåtids-parodier. 
Pernille Sørensen spiller mor som om hun var en smårar Simpsons-figur, og når hun leier sønnen sin ser det ut som det er første gang i livet hun møter et barn og ikke vet hvor hanken er hen. 
Far er ikke en mild og vennlig sliter som selger kjoler til butikker rundt i Norge, han er en ekshibisjonistkåt tullekopp som kjører rundt med bh-er i forsetet på bilen og tafser mor på rumpa mens ungene ser på og tuller med brystene hennes. 

Kjøpmannen er en skrudd fyr som egentlig ansetter mor fordi han er ute etter kroppen hennes, og hun lyver at hun er enslig i en form for prostitusjon light sånn at arbeidsgiveren fortsatt skal være forelska i henne. 
Storebror Phillip var en snill og trygg gutt i stille pubertet i bøkene. 
Her er han en hesjesjaber, langhåra, sur og usympatisk gneldrer. 
Skildringen av Lillebrors oppvekst er ubehagelig og aggresjons-orientert, sånn at du av og til får følelsen av at filmen skal forklare oppveksten til en framtidig seriemorder. 

Jeg ble virkelig oppriktig deprimert av denne filmen. 

Jeg blir også deprimert dersom høstens teater-oppsetning av Kardemomme by ender med at røverne må gå på sosialkontoret og politimester Bastian blir avslørt som konemishandler og CIA-agent. 
Ikke alle opplevelser kan være for skratterne. 
De har nok. 
Ikke alt det barn får servert trenger være kommersielt smisk. 
Noe kan godt være for å dyrke det vi kaller et uskyldig barnesinn, for det er like mye skjønn uskyld nå som det var i 1955, og den trenger å bli dyrka. 
Av og til kan barn få kulturnæring fra noen som kjenner dem og ikke bare konkurrerer om å være løgnest. 

For en skam. 
