Enda en fin roman av Ferrante
En liten roman om blandede følelser for sine døtre. 

Her i landet har vi først blitt kjent med Ferrante gjennom Napoli-kvartetten. 
”Den dunkle dottera” er en liten roman som i opprinnelseslandet kom før kvartetten. 
Nå er den blitt oversatt til norsk og er lett gjenkjennelig som ”typisk Ferrante”: 
Den handler om en middelaldrende, skilt akademiker og hennes ambivalente følelser til døtrene. 
Temaet er gjennomgående i Ferrantes forfatterskap. 

Jeg klarer ikke å la være å tenke at dette har jeg lest før, men jeg synes overhodet ikke at det gjør noe. 

”Den dunkle dottera” er en kort roman, men er full av historier. 
Enkelte avsnitt er som fortellinger alene, f. eks. dette: 
”Lukta av harpiks er lukta av ferie, av sommarleikar frå barndommen. 
Ein knekk frå ei tørr pinjekongle, eit dump mot bakken, den mørke fargen på pinjekjernane får meg til å hugse munnen til mor mi som ler mens ho knekker skalet, får ut dei gylne pinjekjernane, gir dei til dei bråkete søstrene mine, som kranglar om kven som skal ha først, og til meg, som ventar stille, eller ho et dei sjølv og blir full av svart støv på leppene og seier for å lære meg å vere mindre sjenert: 
Der ser du, du får ingenting, du er verre enn ei grøn kongle.” 

Romanen utspiller seg i løpet av noen dager i en ferieby, stort sett er hovedpersonen på stranden og i ferieleiligheten, likevel får Ferrante til å fortelle om et helt liv ved å ta utgangspunkt i de små tingene, som pinjetreet. 

Typisk Ferrante er også hvordan de ikke gitte handlingene også virker selvfølgelige. 
Jeg vil ikke si at det som skjer er overraskende, heller at det som skjer ikke er opplagt, uten at man blir direkte overrumplet. 

Ferrante håndterer denne balansen. 
Romanen forteller dessuten så mange ting, lag på lag har den, det er ikke bare én datter i denne romanen, men mange. 
Mest handler det om hovedpersonen, men handler det ikke også om de mange andre døtrene? 
Jo, og det er fint. 
I sum en velskrevet og fin roman. 
