Anmeldelse:«Crimson Peak» 

«Crimson Peak» er Guillermo del Toros stemningsfulle og overdådige oppgjør med «found footage»-grøsseren. 

Film: 
Der «Villmark 2» forsøker å skape en dialog mellom den dominerende «found footage»-sjangeren og en mer tradisjonell skrekkfilmestetikk, er «Crimson Peak» Guillermo del Toros måte å markere avstand til trenden med billige, gimmickpregede grøssere. 
Med sin maksimalistiske billedbokestetikk og gotiske eventyrplott, er hans nye film kunstferdig skrekk i tradisjonen etter Francis Ford Coppolas «Dracula». 

Estetiserte grøss «Crimson Peak» utspiller seg på slutten av 1800-tallet, og handler om den unge amerikanske rikmannsdatteren Edith Cushing (Mia Wasikowska) som lar seg forføre av den engelske aristokraten Sir Thomas Sharpe (Tom Hiddleston). 
Etter farens mystiske død gifter Edith seg med Thomas, og sammen forlater de USA for å bo sammen med Thomas? søster Lucille (Jessica Chastain) i familiens groteske og forfalne herregård Allerdale Hall. 
Edith hjemsøkes stadig av spøkelser som advarer henne mot noe de kaller «Crimson Peak», men når hun omsider innser hva de snakker om, er det allerede for seint. 

«Crimson Peak» er teatralsk, kitschy og overdådig, og jobber hardt for å gjøre seg fortjent til sine brå gys. 
Verdensbyggeren del Toro har konstruert forførende og eventyrlig lyssatte gotiske tablåer, og de dype komposisjonene er utsøkt innbydende i all sin undergangspregede dekadanse. 

Effektiv vold 
De dataanimerte spøkelsene i «Crimson Peak» blir aldri skumle, men det er da heller ikke poenget. 
Gjenferdene er i realiteten en del av del Toros ornamentale interiører; ondskapen er det mennesker av kjøtt og blod som står bak. 
Og når regissøren ønsker å skremme sitt publikum gjør han det ved hjelp av brå, sjokkerende vold. 

«Crimson Peak» er dypest sett en historie om hvordan misbruk går i arv mellom generasjoner, og dette dagsaktuelle temaet spilles ut via en historie med klare paralleller til Edgar Allan Poe og eventyret om Ridder Blåskjegg. 
Det er en fortellingen som er en opera verdig, og selv om den ikke treffer alle de høyeste tonene, er den like fullt en usedvanlig givende skrekkfilmopplevelse. 
