Julianne Moore møter djevelen
Januar er en psykiatrisk signalmåned da alt det du trodde var følelser, utvikler seg til uforutsette behandlingsbehov. 

Katter og vintersmåfugl og strøbiler viser seg fra den sårbare sida si, og det finnes bare én person som kan materialisere nyårets påtrengende hudløshet: 
Julianne Moore. 
Jeg sier ikke mer. 
Julianne Moore. 
Håret hennes ser ut som blandingskvist til opptenning. 
Øynene er blasse som om hun sølte remover i dem uten egentlig å ha vært sminka. 
Julianne er perfekt. 

I «Shelter» spiller Moore en tydelig plaget psykiater med så store briller og så gjennomtrengende klokskap at hun antakelig kan se stormene på Saturn. 
Julianne mener at personlighets-spalting ikke finnes, men den skøyeraktige pappaen hennes har funnet fram en skikkelig multiplikasjons-gåte: 
David Bernburg kan ved hjelp av kiropraktisk ekstremsport omgjøre seg til Adam. 
Han ulver til fjeset sitt som et freudiansk Rødhette-eventyr og blir plutselig en mann som ikke sitter i rullestol lenger. 

For at ikke kvinner med overbevisende usunn innlevelsesevne skal bli lurt til å kjøpe «Shelter», er jeg nødt til å røpe at dette er en utspekulert og søvntruende djevlethriller. 
De rutinerte vil føle nærværet til Fox Mulder her, og virkelige kjennere av frikirkelig fandenskap vil si «Ah, Stephen King» med lespende ph. 

Det er nemlig sånn at Juliannes desperate higen etter å dementere pappaen sin omsider fører henne ut på den ekumeniske landsbygda der militant kristenpietisme og tradisjonsrik djevledyrkelse lever sammen som snørr og snute. 
Hva betyr det bøyde kors? 
Hvem er egentlig denne Gamlemor som tilsynelatende har snåst sjelesjuke utkantboere siden Ibsens ungdom, og hvorfor hoster menneskene matjord? 

Historien er ikke akkurat noe du ville dratt med deg på Kapittel-nachspiel, men dysterheten i filmen er ekte og skakende. 
Jeg så «Shelter» så seint som klokka ni om kvelden og gikk til sengs med den ekle fornemmelsen av at jeg egentlig ikke er meg, men en kvalitetsfjern dobbeltgjenger som sitter oppe til klokka to om natta og ler høyt av Mad Men-repriser. 

Filmen er skrevet av Michael Cooney (manus til «Identity»), og regissørene heter Måns Mårlind og Björn Stein. 
De er ganske riktig svensker i den produktive førti års alderen. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
