TV-premiere:Hver gang de møtes ved grytene 

Lekre retter, intern konkurranse 

TV-premiere: 
«Kokkenes kamp». 
TV2 tirsdag kl 20. 
Programleder: 
Silje Stang. 
Våre aller beste kvinner og menn på kjøkkenet, creme de la creme av kokkestanden samles til klassisk reality-dyst: 
Hvem er best på presisjon, hurtighet - og smak? 
Settingen er upåklagelig, kokkene er samlet på en stor herregård i Vestfold, vi får matpornografiske bilder av alt det spiselige - slik må det være i et program som dette. 
Silje Stang er som alltid en behagelig og inkluderende programleder. 
Det drøyer en stund - for lenge - før konkurransen sparkes i gang: 
Det er ikke veldig spennende å se og høre veloppdragne fagpersoner komme på plass i «leiren», det er liksom ikke helt vanlige realitymennesker som gir «110 prosent alltid» dette her. 

Et kvarter ut i første program er vi heldigvis i gang: 
30 små kranglete og glatte markell skal fileteres - men den som er først ferdig er ikke nødvendigvis den som vinner til slutt: 
Deltakerne får trekk for hver filet som ikke er perfekt filetert. 
Og her kommer mitt første ankepunkt: 
Hvorfor i all verden får ikke vi sofaen lære hvordan det skal gjøres riktig med bilder og forklaring? 
Det ville involvert seerne - og kanskje inspirert kokkeamatørene til å prøve selv litt oftere. 
Litt god gammeldags allmennkringkasting rett og slett! 

Og hvem er det som bestemmer hvordan det skal se ut? 
Og hvem er det som bestemmer hvordan det skal se ut? 
Vi ser ingen dommer. 
Dumt for oss, og kanskje dumt for dynamikken i programmet: 
Det kunne for eksempel vært artig å se Bent Stiansen protestere på dommeravgjørelser med faglig tyngde. 
Det er i hvert fall befriende å se et matprogram med ekte kokker. 
I slutten blir én av dem utropt til hedersgjest - og de andre kokkene skal kreere en treretter denne gjesten har valgt ut. 
Her får de briljert og fristet oss maksimalt i sofakroken. 
Men også i denne seansen savner jeg evnen til å lære bort noen triks! 
Vi er nemlig mange som har lyst til å prøve, men i «Kokkenes kamp» føler man seg ikke helt invitert rundt kjelene og ved middagsbordet. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
