Filmanmeldelse «The Commuter»:Pendleravsporing 

Det er mer nervepirrende å snike på morgentoget. 

THRILLER: 
The Commuter 

REGI: 
Jauma Collet-Serra 

MED: Liam Neeson, Vera Farmiga og Sam Neill 

Stakkars Liam Neeson. 
Nesten hver gang han har vært på det store lerretet de siste årene er det fordi noen vil drepe ham, familien hans eller i alle fall noen som er ombord på samme transportmiddel som ham. 

Her møter vi ham som Michael McCauley, traust forsikringsmann på 60. 
Daglig koser han seg på pendlertoget til og fra New York. 

«The Commuter» forteller om hvor galt det kan gå når slike pendlere skal forte seg hjem fra jobb. 
Om at man ikke skal snakke med fremmede damer på toget - og i alle fall ikke løpe mellom togsetene. 

På hjemreisen etter en litt dårlig dag, blir McCauley tilbudt en kjekk dollarsum av mystiske Joanna (Vera Farmiga). 
Gjenytelsen er å finne en person på samme tog, en ingen av dem vet hvem er. 
Forutsetningen er at det må skje før endestasjonen - aller helst mye før. 
Om han henter pengene - som er gjemt på toget, har han sagt ja til en bindende avtale. 

Det viser seg at det skjuler seg en tidligere politimann under den grå fripolisedressen. 
At denne indre politimannen ikke skjønner at han blir lurt inn i et tvilsomt spill han ikke kan komme ut av er litt pussig. 
At hans kone og sønns liv plutselig også ligger i potten er litt selvsagt. 

Det gir i alle fall Neeson mulighet til å være stresset, klok, trist og skikkelig forbanna. 
Flere ganger får han anledning til å brøle «MY WIFE» og «MY SON» i mobiltelefoner med langt under gjennomsnittlig pendlerdekning. 
Uten at utpresserne virker nevneverdig skremt. 

«Non Stop» (2014) med samme regissør hadde et lignende premiss, men da på et fly. 
At vi her er på et pendlertog gir muligheter til å introdusere og fjerne karakterer på beste Agatha Christie-vis. 
For ikke å snakke om mye god seteskuling og togsettgjemsel. 
Man lærer også at det er mindre sannsynlighet for å bli drept på toget om man har månedskort. 
Og at det er fullt mulig å slåss så blod og lemmer flyr på toget til Hudson uten at noen nødvendigvis bryr seg før de kommer for nære. 
Til og med Jærbanen på sine verste lørdagskvelder hadde mer ordnede forhold. 

Slik blir det et lovende lukket rom-mysterium man fullstendig slutter å tro på. 
Mysteriet er ikke interessant nok i lengden. 
Konklusjonen er uthalt og overdrevent voldsom. 
Tvisten er ganske åpenbar, og egentlig ikke spesielt forløsende uansett. 

«Neste gang tar jeg bussen», sier en av passasjerene til slutt. 
Han har kanskje ikke sett «Speed». 
