Stor oppdager - lite menneske
Roald Amundsen svek sine menn for å redde seg selv da de var i livsfare foran erobringen av Sydpolen. 

Uten Hjalmar Johansens ensomme innsats ville liv gått tapt. 
Takken var at Amundsen stemplet Johansens kritikk som mytteri, og drev ham til selvmord. 

Dette slås omsider fast så offisielt som mulig. 
Første bind av «Norsk polarhistorie» er velskrevet og vidtfavnende. 
Det meste tyder på at de planlagte tre bind blir et ledende referanseverk for denne viktige del av vår fortid. 

Første bind har undertittelen «Ekspedisjonene» og utgjør dermed verkets mest spennende del - også som utfordring for forfatterne. 
Polarutforskningens dramatikk er i detaljene, og uendelig meget er kommet på trykk. 
Likevel har Atle Næss på bare 170 sider klart å blåse liv i portrettene av «De tre store», ikke minst ved nennsom bruk av sitater fra aktørene. 
Amundsen dominerer også Roald Bergs 67-siders kapittel om luftfartens inntog - som rimelig er for vår mest vidtfavnende polfarer. 

Likevel må dette bli kortversjoner, på godt og vondt. 
Tabloid lettlesthet på sitt beste, men bortvelging i et omfang som kan drive den beste til schizofreni. 
Poenget er at intet «altomfattende» verk faktisk kan være det, uten å bli kvelende tungt. 
Du må fortsatt fordype deg i de store biografier for å få tilnærmet full innsikt. 

I et samleverk bør «fordypningen» gå på tvers, og det skjer her, med egne kapitler om politisk støtte og langtidsvirkninger, og en analyse av hvor ulikt heltene minnes. 
Et sprik oppstår ved at Anne Eriksen velger å sammenligne Nansen, Amundsen og Svend Foyn, mens Næss naturligvis regner Otto Sverdrup som den tredje store oppdageren. 

Foyn er giganten på et helt annet felt - hvalfeltet - som vil bli behandlet i senere bind. 
Eriksen legger dessuten mest vekt på Amundsens sjofelheter i hans senere karriere, og tar ikke opp hans verste svik. 
Kanskje mener hun, som Roland Huntford, at Amundsen måtte behandle Johansen som mytterist for å redde samholdet. 
Men siden Johansen allerede foran neste og avgjørende polfremstøt viste solidaritet, er det utilgivelig at Amundsen fortsatte avstraffelsen under hjemreisen. 

At Eriksen valgte bort Sverdrup gjør ingen skade. 
Han er mindre fargerik og omstridt, og fint hedret av andre. 
Også Næss gjør det, i sin velvalgte vrimmel av ironiske poenger. 
Hatsk holdning hos USAs Robert Peary kan ha medvirket til at Sverdrup oppga å erobre Nordpolen fra Grønlands nordkyst, noe Norges beste polarleder i felten trolig kunne maktet. 
Da hadde det ikke vært mulig for Peary å gjøre seg til polarhistoriens største juksemaker. 

Men ingen kunne ha avverget USAs militaristiske Adolphus Greelys rekord i dumskap. 
Han raste over at Nansen forlot sine menn, da han dro på skitur med Johansen, og lot «bare» skipper Sverdrup styre skuta. 
Greelys egen polarinnsats var å drive 18 mann til kannibalisme og sultedød, fordi han hadde forsømt å ha med jegere i et havariområde fullt av vilt. 
Den som sviker andre, har nok lett for ikke å se det selv. 

For øvrig inneholder første bind også bred omtale av de siste tiårs polarfarere, nå med preg av konkurranseidrett, og også nå med Norge langt foran andre lands klodrianer. 
Siden Norge nå kanskje har kommet vel langt i «nasjonsbygging», har vi ikke lenger samme behov for skiprestasjoner. 
Men det er moro lell, selv om isbikkjene burde vært med. 
Vårt sentrale teknologiske bidrag var nemlig å oppdage at bare dyktige skiløpere kan matche effektivt hundetrav. 
Det vi savner i første bind, er mer opplysende billedtekster og kart med de viktigste ferdene inntegnet. 
Det siste kan kanskje komme i et senere bind. 
