Operaanmeldelse:Å nei, Peer 

En rykende fersk opera over Peer Gynt er en begivenhet i seg selv. 
Men dessverre stopper det der denne gangen. 

﻿For bestillingsverket som hadde urpremiere i Den Norske Opera & Ballett lørdag kveld innfrir ikke på noen måte forventningene man har til historiens første opera over Peer Gynt. 
Og her er det ikke noe opphavsmannen kan gjemme seg bak heller. 
Alle utøverne gjør så godt de kan, og regi og scenografi er bra, av og til fantastisk. 
Men det samme kan man ikke si om musikk og libretto. 
Peer Gynt-operaen har dessverre blitt en salig blanding av alt for mye orkestermusikk i et anmassende, seinromantisk tonespråk kombinert med alt for mye tekst formulert som atonalt, intetsigende, resitativisk skvalder. 
Resultatet blir en opera som, til tross for at den tar opp store og viktige spørsmål, verken griper, får oss til å le eller provoserer, men først og fremst blir kjedelig. 
Av og til pinlig. 

Det er estiske Jüri Reinvere som har skrevet både musikk og libretto på oppdrag fra operasjef Per Boye Hansen. 
Og meningen har vært å lage en ny Peer Gynt-historie tilpasset vår tid. 
I og for seg er mye av innholdet fint tenkt, og det balanserer ganske godt mellom klare referanser til og sitater fra Ibsen og nye handlingselementer. 
Men dessverre skjer det gang på gang at det som kunne vært gripende øyeblikk druknes i prat. 
Det blir alt for mye tekst som stadig tetter de rommene som burde vært forbeholdt ettertanke eller finurlig musikalsk utbrodering. 
Og under all teksten pøses det på med kolossale orkesterflater uten tilstrekkelige nyanser og framdrift. 
Dermed blir det bare noen få ganger at handlingen antydningsvis griper, og talende nok er det de scenene der orkestermusikken er tatt helt ned og sceneaktørene får rom til å synge og spille ut. 
Mor Åses dødsscene med Peer på sengekanten fungerer på dette viset, det samme skjer når Peer og Solveig møtes igjen mot slutten. 
Den omtalte skuddscenen som minner oss om Utøya-massakren virker derimot verken fæl eller provoserende. 

﻿Regissør Sigrid Strøm Reibo har gjort en flott jobb med å få dette såpass på stell. 
Og hun har helt tydelig jobbet tett sammen med scenograf og kostymedesigner Katrin Nottrodt. 
Sammen bygger de et fint visuelt scenebilde som hele tiden er helhetlig og til dels utsøkt, og det gjør at man får mange fine opplevelser for øyet. 
Nils Harald Sødal gjør en flott jobb med hovedrollen og skal ha stor ære for prestasjonen. 
Marita Sølberg synger som vanlig nydelig og gjør en fin figur som den unge Solveig mens Ingebjørg Kosmo gestalter både Mor Åse og den gamle Solveig på bra vis. 
Kontratenoren David Hansen synger Bøygen og Chesire-katten med en fantastisk stemme , og gang på gang tenker man på hva dette elitelaget kunne fått til med et annet musikalsk utgangspunkt med en annen framdrift og melodisk nerve. 
Eventuelt kunne det vært et brukbart stykke teater hvis aktørene kunne fått anledning til å spille ut mot hverandre i stedet for å stå og stampe i en resitativform. 
