Mandela:Veien til frihet 

Svak film om en sterk leder. 

Historien om Nelson Rolihlahla Mandela er historien om det moderne Sør-Afrika. 
Fra hans engasjement for borgerrettigheter i det politiske partiet ANC (African National Congress, journ.anm.), til sabotasjeaksjonene mot myndighetene på starten av 60-tallet, gjennom flere titalls år i fengsel, frem til hans triumferende valgseier i 1994 – filmen er basert på biografien med samme navn, skrevet av Mandela selv. 

Men det solide grunnlaget filmen Mandela: 
Veien til frihet bygger på, gir ikke mer innsikt i livet og tankene til en av vår tids mest ruvende statsledere. 

Veien fra morens jordhytte til jobben som advokat for de rettighetsløse svarte spoles forbi i høyt tempo. 
De formative årene, barndommen og ungdomstida, vektlegges i liten grad av regissør Justin Chadwick. 

Idris Elba er tidvis sterk – svekkes av sminken 

I 1994 var jeg knapt gammel nok til å huske, og ikke minst forstå, hvorfor verdenen feiret Nelson Mandelas valgseier og forsonende politikk. 
Mye av Sør-Afrikas nære forhistorie er ukjent for unge mennesker i dag. 

Regissør Chadwick bruker med ujevne mellomrom nyhetsklipp og andre dokumentariske filmsnutter fra opptøyene og kampene som skapte frykt og usikkerhet i det afrikanske landet gjennom mange tiår. 
Måten disse understreker filmens historiske bakteppe fungerer ikke godt, og fratar de faktiske opptakene noe av deres sjokkerende virkelighetsnærhet. 
Den uklare sammenblandingen forvirret i stedet for å forsterke inntrykket jeg hadde av hendelsene i kinosalen. 

I rollen som den sørafrikanske statslederen forsøker Idris Elba å etterligne Mandelas ganglag, særegne uttale og sindige fremtoning. 
Til å begynne med overbeviser Elba, det gjør også Naomi Harris som Mandelas andre kone Winnie. 

Dynamikken dem imellom, hvordan forholdet utvikler seg over de mange årene Mandela tilbrakte i fengsel, gir en trygg emosjonell grunnmur i filmens midtparti. 
Hvordan de to også vokser fra hverandre, med ulike oppfatninger om hvordan opprøret skal fortsette, gir et lite innblikk i mennesket bak den ikoniske statslederen. 

Utfordringen, og problemene, oppstår når Elba skal spille ut de siste årene frem mot Mandelas valgseier i 1994. 
Med grått hår og en ansiktsmaske som skjuler Elbas skuespill mister filmen sitt momentum. 

Griper tak i følelsene for sent 

Medfangene fra de mange årene på Robben Island er ikke enige i den veien mot fred Mandela velger. 
Elba formidler ikke den indre konflikten i ham når han forhandler med det sørafrikanske regimet. 
Flere scener hvor Elba stirrer tomt ut i rommet, med en tykk maske som skjuler hans subtile mimikk, tilfører filmen lite. 

Mandela: 
Veien til frihet er en svak film om en sterk leder – historien om hans liv er også sterk og engasjerende. 
Det gjør at filmen, trass sine svakheter, griper tak i de rette øyeblikkene. 
Når den mangeårige fangen endelig kan gå ut og møte sitt folk som landets første demokratisk valgte afrikanske leder er også jeg en av dem som jubler. 
