Fortsatt i elitedivisjonen
Forkjølelse stoppet ikke rockelokomotivet Blackie Lawless og hans energiske band. 

Fredagens konsert i Folken ble en opplevelse som til og med overgikk fjorårets Folken-konsert, og det eneste ankepunktet er at den kunne vart mye lenger. 

Etter 25 år har bandet en katalog spekket av godlåter, og det kan ikke være noen lett jobb å plukke ut kun 11 av dem. 
Hele debutalbumet består av hits, og de tre neste har også store mengder av kjente og kjære låter. 
Likevel er sorteringsjobben fantastisk elegant utført. 
Det var heller ikke snakk om å kopiere fjorårets settliste, selv om sju av låtene var de samme. 

Fredagens største overraskelse var kanskje at «Electric Circus» var med, siden bandsjef Blackie Lawless ofte har uttalt at platen med samme navn er den han er mest misfornøyd med. 
Gledelig var det uansett å høre den gamle slageren. 

Det som kjennetegnet fredagens konsert, var en intens energi hos bandet, som igjen smittet over på publikum. 
Allsang på omtrent alle låter, og taktfaste rop gjorde sitt til at opplevelsen ble uforglemmelig. 

Gitarist Doug Blair og bassist Mike Duda løper og herjer på scenen, uten å bli banale posører, og uten å ta oppmerksomheten fra hovedpersonen Lawless. 
De musikalske ferdighetene er det heller ingenting å si på, og W.A.S.P. i 2007-utgaven framstår som en samspilt og sprudlende konstellasjon. 
At en del av koringen er på bånd, må vi heller leve med, ikke minst når vokalisten sliter med vond hals. 

Blackie Lawless er i seg selv et studium i rockekunst. 
Han henger og dingler i det massive mikrofonstativet i det ene øyeblikket, for så å befinne seg på siden av scenen hvor han brøler mot publikum i det neste. 
I sine høyhælte støvletter nærmer han seg nok to meter, og framstår som forvokst monster og karismatisk rockevokalist samtidig. 

Før ekstranummeret tok Lawless seg også tid til å framføre det politiske budskapet som gjennomsyrer «Dominator», albumet som blir sluppet i dag. 
Bandet fulgte opp med godlåten «Heaven hung in black» fra samme plate, og det hele var svært effektfullt. 
W.A.S.P. kan kunsten å veksle mellom gladrock og ballader uten at det virker påtatt og klisjéaktig. 
De avsluttet med «Blind in Texas», og satte dermed et lystig punktum for en konsert som lot publikum tørste etter mer. 
