Vinneroppskriften
Å få et minialbum fra den svenske popguruen Kleerup er som å spise en bitte liten bit sjokolade. 
Må. 
Ha. 
Mer. 

ALBUM: 
35 år gamle Andreas Kleerup er på mange måter Sveriges Röyksopp. 

En synth- og programmeringsorientert beatmaskin som ikke synger stort selv, men som samarbeider med kremen av kvinnelige skandinaviske vokalister så gåsehuden spretter, tenåringstårene renner og streaminglistene gløder. 

En Hipster-Max Martin, som på det glimrende 2008-albumet «Kleerup» blant annet bød på det nydelige og hitlistetoppende Robyn-samarbeidet «With Every Heartbeat». 

Men det er seks år siden nå. 

I mellomtida har Kleerup gitt ut album med bandet Me & My Army - og hans indre turbulens og ekstreme åpenhet har foret svenske tabloidaviser med narkoskandaler, damehistorier, et selvmordsforsøk og en ADHD- og Tourettes-diagnose. 

Gud 
Nå har han imidlertid funnet både roen og Gud, og minialbumet «As If We Never Won» er den første i en trilogi. 

Til neste år skal det komme både et minialbum til og en fullengder. 

Og takk og lov for det. 

For etter å ha hørt seks spor med Kleerups poppatenterte, synthsvevende, åttitallsinspirerte «Tilbake til framtida»-disko, er det ingenting jeg heller vil enn å høre mer. 

Mye mer! 

Det er som om han har satt seg inn i Doc Browns sølvfargede Delorean og bare kjørt av gårde. 

Total Eclipse of the Heart 
Denne gangen har han blant andre med seg Susanne Sundfør på den pirrende «Let Me In», som med sine filmmusikksynther, ørkenriff og skumle basslinjer først og fremst framstår som en liten roadmovie. 

En popens «Thelma & Louise», om du vil. 
Eller ta fantastiske «Rock U», der Malin Dahlström fra Niki & The Dove synger som en moderne Stevie Nicks, eventuelt at låta rett og slett bare er 2014-versjonen av «Total Eclipse of the Heart». 

Dette er popmusikk for de store, voldsomme, nesten vulgære følelsene. 

Både P3 og Klem FM burde kjenne sin besøkelsestid. 

Samtidig, melankolien ligger som et silkeslør over låtene. 
Det er funky, men det er jaggu meg trist også. 

På ingen låt er det tydeligere enn på sistesporet «Thank God For Sending Demons», en akustisk versjon av tittellåta fra Me & My Army-albumet. 
En forsiktig, sart og sår sang om å slite mentalt. 

Så vakkert. 
Så dansbart. 
Så sabla bra. 
