En rå og skinnende bergensdebut
Silja Sol er den nye bergensklikkens siste stjerne. 
Hun er helt unik. 

Bergen har fått en ny klikk. 
De gjenger seg sammen; lager musikk sammen, drikker sammen, reiser sammen, spiller i hverandres band, produserer hverandre, backer hverandre opp. 
Er det rart at de da liksom har en eim av likhet over seg og sin musikk? 
Nei, og det er faktisk ingenting galt i det heller. 
Det er en viss romantikk, en skjønnhet i det som har blomstret frem i Bergen i det siste. 
Den nye bølgen har raskere enn noensinne fostret frem O. Martin, Hjerteslag, Aurora Aksnes og Silja Sol. 
Det har knapt gått et år siden denne ballen for alvor begynte å rulle. 

Nå er det Silja Sol sin tur til å skinne. 
Et eller sted mellom Hjerteslag og Aurora Aksnes har hun altså kommet seg frem, langt fra lik noen av dem. 
Poenget er bare at den definitive oppmerksomheten har latt seg vente litt på. 
Med debutalbumet «På Hjertet», produsert av Kato Ådland, manifesterer hun seg som noe av det aller beste klikken har å by på. 
I forbifarten hørte jeg at Silja Sol ble sammenlignet med den britiske singer-songwriteren King Krule. 
Sånn umiddelbart hørtes det ut som tull, men det er faktisk noe i det. 
De har den samme rå lyden, det er ikke noe som føles overflødig. 
På samme måte er også tekstene hennes ærlige, poengterte og modige. 
De er overraskende, observante og nysgjerrige. 
Og fremfor alt er de langt fra klisjefylte. 

Det er tilfredsstillende med noen som sier det som det er, peker på ting vi faktisk ser rundt oss, i stedet for å lyge på seg erfaringer eller gi seg hen til utbrodert romantikk og poesi. 
Tekstene til Silja 
Sol er poetiske også, ikke misforstå, men det er på mikroplanet. 
Hun danser mellom folken, visesangene og pønken, og det er vanvittig oppslukende. 
Ta for eksempel «Monstre» — den har et format som er perfekt for hennes dønn konfronterende og poengterte sangtekster. 

«Bærene» er platens definitive «banger», en pønkete rockelåt av episke dimensjoner. 
«Stemning» er roligere, men ikke nødvendigvis mer pysete for det. 
Det er det som karakteriserer henne, denne evnen til å veksle mellom ulike sinnsstemninger og lyder uten å falle hen til melankolien. 
Til syvende og sist er hun en visesanger, i mine øyne og ører. 
Det er ikke fordi hun synger på norsk og høres ut som hun gjør. 
Det er på grunn av hennes evne til å smi sammen tekster som står på egne ben, med en selvsikkerhet som få andre klarer å vise. 
Når hun i tillegg har mye på hjertet kan det ikke bli feil. 

Silja Sol spiller på Doddos Viseklubb torsdag 9. oktober . 
