Heimebane sesong 1:Mest fengende siden «Himmelblå» | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

«Heimebane» er det mest fengende norske TV-dramaet siden «Himmelblå» samlet nasjonen. 

Her hjemme stopper ofte listen over gode fotballfilmer med Magnus Martens United fra 2003. 
Fotball er vanskelig å filme som drama, og produsenter og regissører har muligens gitt opp når de vet at ivrige supportere bare venter på å rive handlingen fra hverandre. 
«Det er ikke sånn det er!» 

Fotballens vanedannende kraft ligger ikke i at Ole Gunnar Solskjær scorer på overtid i Champions League-finalen, fotball består vel så mye av skuffelser, kjedsomhet, vasstrukne pølser og knuste drømmer. 

Det har serieskaper Johan Fasting forstått, og Heimebane får i stedet en folkelig berøring vi knapt har sett på norske skjermer siden Himmelblå samlet nasjonen. 

Ane Dahl Torp spiller Helena Mikkelsen, trener for et Trondheim/Ørn klar for semifinalen i Champions League for kvinner. 
Når nyopprykkede Varg IL fra Ulsteinvik ringer, kaster hun Trondheimsørn over ripen og setter stø kurs for Vestlandet. 
Der stjeler hun hovedtrenerjobben fra Michael Ellingsen (John Carew), eks-utenlandsproffen som sto klar for å ta over klubben. 

Han er backet av en grovkornet lokal industrisponsor, illsinte supportere som jobber skift på skipsverftet, og en broket forsamling av kvapsete, naive, desillusjonerte eller selvtilfredse spillere. 
Alt ligger til rette for nedrykk og avskjed på papir gråere enn en gjennomsnittlig vestlandsk marsdag. 

Fotballscenene minner mest om Boing 

Heimebane handler om et fotballag, men serien handler ikke overdrevet mye om fotball. 
Faktisk går det fire episoder før vi får sett noe som ligner på en kamp, og fotballsekvensene minner mer om fengende kampfortellinger fra fotballtegneserien Boing. 

Serien vokser i stedet frem som velskrevet bygdedrama, og som en svamp suger Heimebane opp fengende og viktige problemstillinger. 
Klassiske tema som farsrollen i idrettsmiljø og sårbar lokal industri behandles, men den sterkeste bihistorien oppstår når Helenas 17 år gamle datter får jobb på den lokale restauranten. 
Serien er skrevet før #MeToo ble en hashtag, men det kunne ikke vært skrevet bedre scener om hvor ubehagelig det er å være utsatt for utilbørlig sexpress på arbeidsplassen og hvor komplisert det er å si fra om det. 

Ane Dahl Torp spiller mothårs, og er gnistrende god 

Det er likevel Helena Mikkelsen det handler om, og hennes vei inn i den mest mannsdominerte bastionen av dem alle. 
Ane Dahl Torp er gnistrende god som den nye treneren, og blir spesielt god når hun utover i sesongen spiller overraskende mothårs. 

Helena Mikkelsen vil ikke være Den Første Kvinnelige Treneren, og nekter å ta ansvar som forbilde for kvinner eller likestilling, utover å bevise at hun er god nok. 
Alt hun vil er å få til jobben med å holde Varg IL i eliteserien, og da ofres både politikk, familie og hva supporterne måtte mene om henne. 

En upragmatisk vinnerskalle, ville sportskommentatorer kalt henne, en middelmådig drømmer, sier den lokale sponsoren. 
Denne innelukkede, harde energien gjør henne til en langt mer interessant driver for serien enn om hun skulle triumfert i konfrontasjon med utfordringer. 

John Carew er overraskende brukbar som den feterte drittsekken som tapper klubben for lønnsbudsjett, men av mennene rundt den kvinnelige treneren er det Bjarte Hjelmeland som stråler mest av dritt, arroganse og sprengt magemål. 

Når Hjelmeland og Ane Dahl Torp treffes på restaurant, i garderobe eller på styrerom, eksploderer Heimebane. 
Bjarte Hjelmeland breier seg velartikulert som en alfahann med ordbok, mens innbitte Ane Dahl Torp gang på gang bommer med sine forsøk på keitete overtaling. 
Heimebanes kvaliteter oppsummeres elegant i disse sterke scenene. 

Det blomstrer i Ulsteinvik i februar? 

Manusforfatter Johan Fasting har skrevet en engasjerende og jordnær serie om fotball og Bygde-Norge. 
Seerne som irriterte seg over dialektene i Himmelblå og Frikjent kommer til å gå amok i kommentarfelt når trærne blomstrer i Ulsteinvik i februar og solen fremdeles er oppe når spriten kommer på bordet. 

Til tross for i overkant mye slurv med tidslinjen er Heimebane det beste og mest sympatiske dramaet noen norsk TV-kanal har servert på årevis. 
Heia Varg! 
