Nike-gründer Phil Knight beviser at man kan skrive en interessant selvbiografi, selv om den er full av svada
Løpekongen. 

SELVBIOGRAFI: 
I en av scenene i «Shoe Dog» beskriver Nike-gründer Phil Knight øyeblikket det går opp for ham at løpeskoene det lille Oregon-selskapet hans produserer også kan bli store utenfor banen. 
Nike selger bra til sportsutøvere, nå ser han for seg at de kan brukes av vanlige folk på gata. 
På jobb. 
På fest. 
Hvor som helst. 
Når som helst. 

Det eneste som mangler er det lille ekstra. 

Han ringer fabrikken. 
Bestiller et parti i blått. 
Det er jo det som passer aller best til jeans. 

Førti år seinere står Nike for 48 prosent av all skoomsetning i USA. 
Phil Knight er nummer 17 på Forbes’ liste over USAs rikeste mennesker. 

Nike er med andre ord mye mer enn bare en skobedrift. 
Og når Phil Knight nå har valgt å skrive boka om sitt liv og Nikes vei til verdensherredømme, forsøker han så godt han kan å gjøre den til noe mer enn bare en selvbiografi. 
«Jeg vil gjerne få dele opplevelsene mine, oppturer og nedturer, slik at unge mennesker som går gjennom de samme prøvelsene (...)kanskje kan inspireres eller trøstes», skriver han. 
Derfor forteller selvfølgelig boka historien om gründersuksessen som ble startet på gutterommet hjemme hos foreldrene og endte på New York-børsen, men den har i tillegg ambisjoner om å også være en slags manual i spirituell lederskap og ei håndbok i framoverlent bedriftsstrategi. 

Det funker bare sånn passe. 

«Shoe Dog» er tidvis svært interessant, men dessverre aldri spesielt god, lesning. 

For eksempel: 
Knight er en sportsutøver, hans største mål er å vinne. 
Det gjør ham til en målrettet, men likevel tvilende gründer og sjef. 
Han tviler seg fram til alle sine beste beslutninger, han tar sjanser, er redd for å mislykkes, han er gjennom seksti- og syttitallet stadig på randen av konkurs. 
Samtidig behandler han sine ansatte tidvis elendig, men lærer heldigvis sakte, men sikkert, av sine feil. 
Han elsker løping, han elsker joggesko, og det er artig å lese om hvordan Knights kompanjong, løpetreneren Bill Bowerman, utvikler en av Nikes mest kjente såler i konas vaffeljern. 

Samtidig leverer han vanvittige mengder svada. 

Knight har åpenbart et ønske om å framstå som klassisk dannet, noe som hele tiden får ham til å plassere joggeskokampen i en større, og ekstremt malplassert, sammenheng. 
«Jeg dro til Wien, denne skjebnesvangre, kaffeduftende korsveien der Stalin og Trotskij og Hitler og Jung og Freud en gang bodde». 
Eller fra et besøk til London: 
«Jeg lot meg selv få ekstra tid i Underhuset. 
Med øynene igjen manet jeg fram den store Churchill: 
«Dere spør hva som er vårt mål? 
Jeg kan svare med ett ord. 
Det er seier. 
Seier for enhver pris». 

Hver gang Knight står overfor en viktig beslutning, eller venter på et skjellsettende svar fra en motpart, får vi passasjer som «jeg lukket øynene og gjenopplevde samtlige forhandlinger jeg hadde deltatt i igjennom livet». 

Og han leter etter sammenhenger i alt: 
«Er det virkelig mer enn et geografisk slumpetreff at de eldste skoene vi kjenner til, er et par ni tusen år gamle sandaler ... som ble funnet i en hule i Oregon? 
Er det helt vilkårlig at sandalene ble oppdaget i 1938, det året jeg ble født?». 

Denne siste passasjen avslører det snevet av stormannsgalskap som gjennomsyrer boka. 
Phil Knight tegner ikke et spesielt fordelaktig bilde av seg selv, selv om han prøver. 

Heldigvis trenger man ikke å like gründeren for å trives med skoene hans på beina. 
