Langt fra max
«Svik» byr dessverre på for mange ingredienser og for mye søl. 

||| 
FILM: 
Da «Max Manus» hadde premiere før jul ble filmen hyllet for sine filmatiske kvaliteter, sin dramaturgi, sitt driv og sitt gode skuespill. 
Innvendingene mot filmen gikk på at den inneholdt for få grånyanser, at den var for ukritisk i sin framstilling av personer og fakta. 

Håkon Gundersens «Svik» gir seg ut for å være filmen kritikerne av Max Manus har lengtet etter. 
Handlingen er lagt til Oslo i 1943 og skildrer dagene opp mot den britiske bombingen av Hydros aluminiumsfabrikk på Herøya. 
Filmen handler om temaer som sjelden er belyst i norsk film, står det i presseskrivet, og det loves kvinnelig motstandskamp, norske krigsprofitører og bruken av russiske krigsfanger i Norge. 

Utydelig 

Men i stedet for å lage en film som belyser ukjente sider av norsk motstandkamp, har regidebutant Håkon Gundersen falt for fristelsen til å lage en røykfylt, whiskyinfisert film noir, en slags norsk versjon av «Casablanca» (1942), en fiktiv historie med trekantspill, sjalusi og svik som hovedingredienser. 
Faktisk fungerer det historiske bakteppe, bombingen av Hydro og utnyttelsen av krigsfanger, ødeleggende for helheten. 
Det blir for mange ingredienser og for mange utydeligheter. 

Resultatet er en film med en handling det er vanskelig å forstå, en film uten tydelig dramaturgisk oppbygging, og en film med for mange klisjeer. 
Jeg har kanskje tungt for det, men ifra øyeblikket den norske motstandsmannen Kåre Conradi hopper ut fra et militærfly i fart, et militærfly som tydelig står stille, går det 40 minutter før jeg egentlig skjønner hva filmen dreier seg om. 

Tilgjort 

Majoriteten av handlingen foregår på Club Havana, en stilfull nattklubb, med elegant interiør. 
Fridtjov Såheim spiller nattklubbeieren Tor Lindblom, en kjederøykende nordmann med sterke egeninteresser i den tyske okkupasjonen. 
Lene Nystrøm er filmens femme fatale, nattklubbsangeren som hopper til sengs med både tyskere og allierte. 
Mens Götz Otto er SS-offiseren som er mer opptatt av sin dekadente livsstil, enn det tyske rikets frammarsj. 
Rollefigurene hører snarere hjemme i en kioskroman, enn i en film som gir seg ut for å belyse alvorlige hendelser i norsk historie. 
Men Gundersen dyrker ikke typene godt nok, og vi kommer aldri under huden på noen av dem. 
Empatien uteblir, og filmen lider under mangelen på en tydelig hovedrolleinnehaver. 

Parodisk 

Kanskje ligger feilen allerede i manus, kanskje er det regissørens manglende veiledning som er problemet, eller kanskje filmen rett og slett er et produkt av Håkon Gundersens svakhet for amerikansk Gullalder-film? 

Jeg velger å tro at det siste er tilfelle, at den tilgjorte og teatralske dialogen er en hommage til en epoke da skuespillerne skulle spille mer skuespill og fremstå mer som sjablonger, enn de skulle føle og skape troverdige karakterer. 

Jeg mener, hvis ikke dette er tilfelle, hvorfor skulle han ellers hyre inn en allerede karikert figur som Aqua-Lene til å spille i filmens mest sentrale rolle? 
Dessverre fungerer heller ikke dette grepet godt nok, og filmen blir derfor mer parodisk, enn snerten og smart. 
