TV-anmeldelse:Kleint og aktuelt 

«Girls» tar tempen på en generasjon. 
I endetarmen. 

«GIRLS», Sesong 1 Amerikansk komi-/dramaserie i 10 episoder NRK3, tirsdager kl 22.25 

Det fremstår nemlig relativt rått og ufiltrert, det Lena Dunham og Judd Apatow serverer oss fra livet til fire 20-et-eller-annet-årige kvinner i New York. 

Hannah (Dunham) får beskjed om at foreldrene ikke lenger kommer til å finansiere livet hennes i storbyen der hun etter eget utsagn er «opptatt med å prøve å bli den jeg er». 

Når hun også mister sin ubetalte praksisjobb for en forlegger, må hun finne ut av hvordan hun skal klare seg selv. 

Som mer eller mindre udugelige guider har hun venninnene Marnie (Allison Williams), Shoshanna (Zosia Mamet) og Jessa (Jemima Kirke), som alle befinner seg i forskjellige stadier av selvransakelse og selvrealisering. 

Underveis sveiper de over temaer som kjærester, kjønnssykdommer, abort og meningen med livet. 

Og selv om rollefigurene i «Girls» bruker sminke, fremstilles livene deres usminket. 
Det er like mange überkleine, ubekvemme scener som scener du smiler gjenkjennende av. 
Av og til i kombinasjon. 
Og når du trodde du ikke kunne bli mer flau av en episode, blir du det likevel. 

Serien makter å overraske i et veldig velkjent farvann. 
Parallellene til «Sex og singelliv» takles direkte. 
Mens Shoshanna kategoriserer folk etter Carrie, Samantha, Miranda og Charlotte-karakterene, har Jessa aldri sett serien. 

Og «Girls» er både en arvtager og motsats til 90-tallsuksessen. 
Den fremstår mer realistisk i det at den beskriver avstanden mellom drømmelivene i «Sex og singelliv» og realiteten for unge voksne i New York i dag. 

Men settingen i storbyen betyr ikke at «Girls» ikke treffer godt for hjemlige forhold også. 
Den kobler seg rett på diskusjonen etter «Trygdesnylter»-kronikken til Vegard Skjervheim i fjor, hvor han beskrev en «alvorlig motivasjonsbrist» etter å ha opplevd gapet mellom høye ambisjoner og hard realitet. 

Hannah har også en alvorlig motivasjonsbrist, men i stedet for NAV har hun hatt foreldrene å lene seg på. 
Hun har studert litteratur og vil bli forfatter - sin generasjons stemme, faktisk, men i virkeligheten får hun knapt jobb som servitør, noe hun mener er uverdig for henne uansett. 

Med knapt halvtime-lange episoder, holder Dunham (som er seriens skaper, manusforfatter og regissør) interessen din lett fanget med skiftene mellom de fire jentenes opplevelser. 

Dunhams Hannah tar innimellom irriterende stor plass, og både hennes og de andres «Hva vil jeg med livet mitt?»-gnåling kan virke avtennende. 

Men det er også noe av poenget med serien - at den demonstrerer hvor irriterende evig selvbeskuelse er. 

P.S. 
Uten at serien belastes for det, må det sies at NRK er vel sent ute med å hive seg på «Girls»-vogna. 
Sesong 2 sendes for tiden på C More og er tilgjengelig på HBO Nordic. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
