Film: von Triers inferno
Det hadde ikke vært Lars von Trier om ikke en film med tittel «Nymphomaniac» ikke hadde vært sjokkerende. 
Men sjokket treffer et helt annet sted enn man venter. 

Altså: 
Ikke i underlivet. 
Skjønt de eksplisitte sexscenen både er tallrike og utpenslede. 

Men han bruker dem «bare» til å lage et uhyre utfordrende og insiterende filmverk om menneskeliv sånn generelt. 
Og om menneskelivets begrensinger, helt spesielt. 

Fire timer varer filmen vi i Norge får se på kino om en uke; 24. januar er premieredato. 

Denne utgaven er en «sensurert» film, laget mot von Triers vilje, uten hans medvirkning men med hans godkjenning, lærer vi av en innledende filmplakat. 
Regissørens eget opus er etter sigende på fem og hen halv time, halvannen time lengre, etter sigende med mye mer eksplisitt sex. 

Det handler om Joe, en kvinne på noen-og-førti, som blir funnet oppbanket i en bakgård og tatt inn i bokmannen Seligmans lune hjem. 
Der hun etter hvert forteller sin historie. 

Den historien handler først og fremst om sex. 
Men talløse menn, fra hun var 15. 
Og frem til nå. 
Absolutt alt i livet hennes handler om sex, absolutt alt annet reflekteres i forhold til det. 

Er det mulig? 
Jada, for ganske snart blir det klart at det jo egentlig ikke er sex det handler om. 
Det handler om et individs frihet, i videste forstand; den tøylesløse insistering på å følge sine instinkter og hensynsløst følge dem til siste konsekvens. 

Lars von Trier gir ikke lenger intervjuer. 
Han vil ikke si hva han mener, han vil bare lage filmer. 
Men på bakgrunn av hans tidligere verk, er det liten grunn til å tro annet enn et Joe er et (slags) selvportrett. 
Det går ikke an å lage en film som «Nymphomaniac» uten å se helt klare paralleller til de filmene han har laget før, de plagene som har fulgt ham, de bøkene han har skrevet, de kontroversene han har stått i. 
Referansene til regissørens egen katalog er da også mangfoldige. 
Og deler av manus kan ikke sees som noe annet enn kommentarer til velkjente kamper han har utkjempet. 

Så er det da også blitt en stilforvirret, til dels kaotisk og helt ut uforutsigelig film; delvis drama, delvis komedie, delvis tenksom, delvis klisjépakket, delvis porno, på kanten til blasfemisk, i perioder et moraldrama, stadig målt og kommentert med overtydelige grafiske virkemidler, som tall og geometriske figurer. 

Finnes det noe fornuft, her? 
Hele tiden! 
Etter hvert som den nymfomane Joe bretter ut sitt mer og mer vidløftige seksualliv, kommenterer den jomfruelige Seligman hele tiden alt som skjer. 
Og boksprengte Seligmans tallrike litterære referanser kommenteres igjen av Joe. 
Og skjønt begge erklærer seg som ateister, kan regissøren selv aldri - og slett ikke denne gang - dypest sett slutte å kretse omkring helt sentrale kristne begreper som synd, soning og en evig jakt på frelse. 
Han sørger bare hele tiden for å slukke ethvert håp. 

«Nymphomaniac» er et vepsebol av en film; den stikker mot alt og alle - men særlig regissøren selv. 
Han er hensynsløs - også det først og fremst mot seg selv. 
Men det er ingen tvil om at han på mange nivåer forlanger utrolig mye av sine skuespillere - selv om det visst er pornoskuespillere som er stand ins i de mest utpenslede sex-scenene. 

Det gjelder forøvrig slett ikke bare nakenhet. 
Også folk som Uma Thurman, Jean-Marc Barr, Jamie Bell og Christian Slater får gjennomgå på sine måter. 
Og hvem andre enn Lars von trier kunne finne på å bruke en så utsøkt skuespiller som Udo Kier som kelner i halvannet minutt - og bare dét? 

Det er morsomt, det er tragisk, motbydelig, opphissende, fornedrende, provoserende og vakkert i en helt egen klasse. 
Strengt tatt: 
Virkemidlene tøyles ikke aldeles - hele tiden; filmens tøylesløshet er også en ramme, og her og der skjærer filmen utenfor selv disse rammene. 

Men alt i alt: von Trier på sitt verste og beste og stadig ekstremt vitalt! 
