Prinsessefjas på tomgang
Hollywood vet å utnytte unge jenters prinsessedrømmer. 

I «Prinsesse på prøve» (2001) ble prinsesseemnet Mia gitt et strømlinjeformet utseende. 
I årets oppfølger forsøker man å skaffe henne en prins. 

I første film fikk den sjenerte 15-åringen tynnet håret og nappet øyenbrynene grundig. 
Bare da ble hun godkjent som prinsesse i Genovia, der bestemor Julie Andrews troner som dronning. 
Slik kunne pikepublikummet flykte inn i en eventyrverden fylt av stas. 

I nr. 2-filmen forsøker Garry Marshalls å lage en skurk. 
En mektig mann i kongedømmet overbeviser parlamentet om at Mia må gifte seg innen én måned. 
Hvis ikke, går kronen til skurkens unge nevø. 
En riktig smukkas, forresten. 

Så forsøker jenta å inngå et arrangert ekteskap med en tørrvittig brite, noe skurken på sin side må forhindre. 
Så kan man jo gjette hvordan det går i trekanten mellom Mia, briten og smukkasen. 

Intrigen er ikke mye spennende. 
Marshall har skjønt at det fansen egentlig vil se, er barbiedukkeland: 
Den røde ballkjolen, den rosasøte drakten med de høyhælte skoene, staselige møbler og trappeoppganger som hoffet kan forvandle til lekestue, en kirke pyntet til kongelig bryllup. 

Så tyner regissøren eventyret det han kan. 
Heldigvis er kjønnsrollene såpass modernisert at Mia kan ha bein i nesa. 
Den gamle eventyrformelen «å vinne prinsessen og halve kongerike» er her snudd om til «å vinne prinsen og hele kongeriket». 

Filmen gjør ikke en katt fortred. 
Men den gjør heller ingen klokere. 
