Mye mord og lite handling
Etter hvert som handlingen, eller mangelen på handling, utfolder seg på lerretet, tar jeg meg i å tenke at denne filmen minner om «Sideways». 

Kanskje skyldes det skildringen av et skjørt kompisforhold, hvor den ene bare er snill og velmenende, og den andre er en utkrøpen drittsekk (som selvsagt er ganske god på bunnen, gjesp). 

En annen likhet er evnen til verken å være fugl, fisk eller marsvin, og på den måten lande relativt uelegant mellom flere sjangere. 
De som likte gørrkjedelige «Sideways» vil sikkert synes at dette er stor kunst. 
Dem om det. 

Til tross for sin mangel på åpenbar sjangertilhørighet, er det selve storyen som gjør filmen til en trist tidtrøyte. 
Den er forutsigbar og banal, og en del av samtalene mellom karakterene hører hjemme i en amatørteatergruppe for unge voksne som fant ut at de ikke likte A4-livet sitt likevel. 

Manusforfatteren har gjort et halvhjerta forsøk på å lage overraskende slutt, uten å lykkes særlig godt. 
Det virker nesten som om hele hensikten med filmen er å introdusere post-Bond-versjonen av Pierce Brosnan. 

Den mest troverdige karakteren er kona til den ordentlige av de to kompisene, «Bean», spilt av Hope Davis. 
Hun klarer å skildre hverdagsmennesket ganske godt, selv om hun kjemper mot et manus som tvinger henne til å prate sentimental svada på sengekanten. 

Noe mer overraskende er det kanskje at den vanligvis så dresskledde doddisen Pierce Brosnan passer som harry, alkoholisert leiemorder med bart. 
Han lever det glade liv på bordeller og i hotellbarer, og det er i sistnevnte etablissement han treffer Danny Wright (Greg Kinnear). 

Så skjer det nesten en hel del ting, og alle kan tenke seg til hvordan det ender. 

Filmen får plusspoeng for flotte bilder fra Mexico By og Budapest. 
