Konger på livescenen, anonyme på plate
Reidar Brendeland og Vestlandsfanden er på en evig guttetur. 

ALBUM: 
Bandet Vestlandsfanden kan minne om en gjeng som er på en evig guttetur, med en frontfigur som forteller historier om det som skjer underveis - enten det handler om damer, fyll, fyllekjøring, slåssing, sjømannsliv, biler, trailerliv - eller rett og slett bare det å være på veien. 

Over 30 år 
Og der har Vestlandsfanden trening. 

Bandet har holdt på i over 30 år, og har ifølge egen telling mer enn 3000 spillejobber bak seg. 
Nylig hadde også en dokumentarfilm om bandet, «Fandens virkelighet», premiere under Den Norske Dokumentarfestivalen i Volda. 

60 år Fanden sjøl, Reidar Brendeland, fylte 60 år i fjor, og «gir aldri opp», som han synger på det nye albumet. 
Felespiller Ivar Woxmyhr har nesten like lang fartstid. 
Han forlot stillingen som førstefiolinist i Stavanger Symfoniorkester for å bli med Vestlandsfanden for 25 år siden. 

Elevert rølp 
Grovt sett kan man si at bandet står for litt mer elevert rølp enn band som Plumbo og Luxus Leverpostei. 
Andre ganger kan de minne om Sambandet eller Vamp, introen på tittellåten «Currahee» har for eksempel liketstrekk med Vamps «Månemannen». 

Men Vestlandsfanden blir aldri like viktige som Sambandet og Vamp. 

Brendeland er for eksempel ingen stor vokalist, uten at det har stoppet ham. 
Det duger veldig greit på lokalet - der de etter hvert er blitt konger - men holder ikke helt på plate. 

Nummer 13 «Currahee», et indianeruttrykk som betyr noe sånt som «Vi står alene - sammen», er studioalbum nummer 13 siden 1982. 
Det er ikke veldig forskjellig fra de øvrige 12. 

Slår begge veier 
Og når man gir ut et album som låter omtrent som det forrige, kan det slå begge veier: 
Artisten har enten stagnert eller gir publikum akkurat det de vil ha. 

For Vestlandsfandens del er det kanskje litt av begge deler. 

Folkrock og country Fanden spiller irskinspirert folkrock, country og countryrock med en liten helling mot ytterpunktene heavy og dansebandmusikk. 
«Bens kafe» er et eksempel på det siste, mens instrumentalen «Pust & pes», en trad.låt, har tunge innslag av fele og heavygitar. 
«Klovnen» (er det Brendeland sjøl?) har til og med blåsere, noe som øker trøkket ytterligere. 

Vestlandsfanden spiller folkelig festmusikk stort sett uten mål og mening. 
For mange er det godt nok. 
