Dahl Torp og Oftebro flørter rundt kunstnerklisjeen
«Rivalene» skjemmes av en floskelaktig oppfatning av hvordan kunstnere kler seg og ter seg. 

FILM: 
Denne innledende sutringen kommer til å få «Rivalene» til å høres ut som en dårligere film enn den er, men la gå. 
Hvorfor er det så vanskelig for filmer med kunstnere i hovedrollen å få dem til å fremstå som distinkte, både som kunstnere og mennesker? 
Hvorfor males de samme trekkene om og om igjen, med bredere pensel enn en respektabel kunstner selv ville tilrådt: 
Narsissismen, lunene, de eksentriske klærne, forbruket av yngre kvinner, rødvinsglasset i hånden om formiddagen. 

Nå finnes det kunstnere som lever slik. 
Men de er ikke bare summen av livsstilen og effektene, og å redusere kunsterne til en samling av klisjéfylte ytre egenskaper er å gjøre dem til typer og ikke til mennesker. 
De virker konstruert for å leve opp til forestillingen om en kunstner hos et innbilt folk flest. 
Seg selv får de ikke bli. 

Forfengelig og urimelig 

Dette er da også problemet «Rivalene» aldri helt kommer over. 
Simon Brahe (Søren Malling) er kunsteren med stor K, veldig rik og veldig verdensberømt. 
Han holder seg med en langt yngre kone (Ane Dahl Torp), en enda yngre elskerinne (Sus Wilkins), en parodisk kunstferdig kjempeleilighet, og en hær av underdanige assistenter som han kan bjeffe til etter eget forgodtbefinnende. 

Denne behagelige tilværelsen forstyrres når han får besøk av sønnen Casper (Jakob Oftebro), som han fikk med en kjæreste han rømte fra og aldri har sett. 
Sønnen har også slått inn på en kreativ vei, i retning av gatekunst, og kunstnerfaren føler seg umiddelbart truet. 
Denne første delen av filmen er den svakeste, der Simon igjen og igjen er oppfarende, forfengelig og urimelig, og kona igjen og igjen prøver å snakke ham til fornuft. 
Gradvis blir det hele mer interessant, ikke minst fordi i alle fall noe av fokuset flytter seg til sønnen, som er den mest spennende skikkelsen av de to. 
Det er også litt morsomt at Malling og Oftebro har ganske like ansiktstrekk, og faktisk ser ut som om de er i slekt. 

Mystisk og attraktiv 

Jakob Oftebro får god bruk for sin evne til å være tilsynelatende troskyldig, vennlig med bismak, i rollen som Casper. 
På overflaten er han bare en sønn som ønsker å bli kjent med faren sin. 
Men faren værer skjulte hensikter, og merker at han har fått en konkurrent om alt han har tatt for gitt: 
Kona, elskerinnen, assistentene og karrieren. 
Simon har gjort seg selv doven, og dovenheten har gjort ham lettgjennomskuelig. 
Casper kommer innhyllet i en aura av mystikk, og mystikk pirrer nysgjerrigheten. 

Blir flatt 

Denne spenningen munner ut i noen fine dueller mellom de to: 
Vaktsomme møter der begge partner både prøver å beskytte seg selv og se nærmere på hverandre. 
Også Ane Dahl Torp, som sliter litt med danifiserte norske replikker og sammen med Simon blir en konvensjonell lidende trofékone, har artigere dialoger med Casper, om ambisjoner og skuffelser. 
Men også siste kapittel blir nedtur, og også dette virker basert på en banal og lite troverdig forestilling om hva kunst er og hvordan den blir laget og hvordan den blir distribuert. 

At både Simon og Casper skal være så himla geniale føles aldri som annet enn en påstand. 
Skuespillerne gir alt og opptil flere av dem opptrer splitter nakne og ikke alltid like flatterende lys, og dessverre lever ikke materialet opp til djervheten og innsatsviljen som går med for å få gjort det levende. 
