Stor stemning med perler fra operaens verden
Operagalla i Kilden torsdag kveld trakk et stort publikum som kvitterte med stående applaus og nesten sydlandsk stemning til slutt. 

Stemningen tok seg opp mange hakk i andre avdeling av Opera Kildens forestilling Bel Canto! 
Noe kan kanskje forklares med forfriskningene i pausen, men den viktigste årsaken lå åpenbart i repertoaret. 
Første avdeling holdt seg nokså strengt innenfor bel canto-faget, med arier av Rossini, Donizetti og Bellini. 
Den iørefallende ouverturen til Italienerinnen i Alger, en typisk Rossini-ouverture som setter en stemning av lyst og liv og som fremviser alle de tekniske finessene denne komponisten behersket litt lengre enn til fingerspissene, åpnet ballet. 

Deretter vekslet de tre utmerkede solistene med arier fra Elskovsdrikken, Barberen i Sevilla, Lucia di Lammermoor, I puritani og Don Pasquale. 
Sopran Lina Johnson imponerte stort på alle måter, vakkert, presist, med nerve og innlevelse sang hun, og tok den ene høyderekorden etter den andre. 
Solide prestasjoner også fra de to svenske herrene, tenoren Tobias Westman og barytonen Anders Larsson. 

Andre avdeling ble innledet med Wagners forspill til tredje akt av Lohengrin. 
Ekstatisk musikk med et vell av messingklang og følelsesmessig ublåsning, en helt annen type ekstase enn den kultiverte og vakkert-klingende ekstasen i bel-canto-repertoaret. 
En vakker og nydelig sunget tenor-arie fra Rosenkavaleren av Richard Strauss, før en utsøkt Mozart-arie: 
Deh vieni alla finestra, fra Don Giovanni, herlig sunget av Larsson og like herlig spilt av konsertmesteren med fiolinen som mandolin. 

Lina Johnson høstet kraftig bifall for Caro Nome fra Rigoletto av Verdi, hvorpå en rekke tersetter dro opp stemningen både hos solistene og hos publikum. 
Leoncavallos Mattinata og operettekomponisten Emmerich Kálmáns «Nimm, Zigeuner, deine Geige» fra Czardasfyrstinnen forløste det store brus hos publikum og det ble vel fortjent stående applaus for alle på scenen. 

Dirigent og konferansier Skalstad gjorde en like god jobb i begge roller, og Arild Hellelands regigrep, som å la de fleste sangene begynne med orkester mens solistene kom inn når det var deres tur, litt dans, og en statist som snikende ullteppe, alt løste opp den litt stive stemningen fra første akt. 
