Men de slåss jo fader ikke!
Av uante grunner laget franskmennene en slags pasifistutgave av Asterix og Obelix, der alle går rundt i England og flørter i stedet for å plage romerne. 
Ille. 

Asterix og Obelix møter britene 

Fransk komedie. 
2012. 
1 time, 56 minutter. 
7 år. 
Regi: 
Laurent Tirard. 
Med: 
Gerard Depardieu, Edouard Baer, Catherine Deneuve. 

Denne Asterix-filmen markerer et trist vendepunkt. 
Den er en ufransk festforestilling i misbrukte muligheter, den er som en lat og jabbete Hollywood-film med sjabert sparebudsjett eller en litt uopplagt KLM-episode. 
Den sjarmerende, direkte Asterix-humoren forsvinner i uttværa alminneligheter og ubegripelig småjentesmisk. 

Historien er altfor god til å bli skusla vekk. 
Urte-gallerne blir tilkalt av den engelske dronninga Catherine Deneuve, som likner en stråleskadd stueplante, for å hjelpe de ubehjelpelige britene mot romernes invasjon. 

Det kunne blitt en enkel og slagkraftig oppvisning i repeterte russlagsmål, en deilig taxikø-begivenhet for deltakere med parodisk kroppspråk. 
Det gjør det ikke: 
Asterix er bare opptatt av damer. 
Dronningens ordonnans er bare opptatt av å ta vare på sin forlovede (Charlotte Lebon), som ser ut som en avstøpning av Pippa bakfra. 
Den medbrakte ungdomsgalleren fjomser rundt på frierferder, og det enkle dyret Obelix vikles inn i et ydmykende eventyr med en engelsk guvernante. 

I utkanten av dette idiotiet går folk rundt og snakker enten med skolerevy-betoning eller frognersk landsmål, men samtalene siger som snott av nyknuste baller. 
Nja. 
Omtrent sånn. 
Vikinger tilkalles som leiesoldater uten rett til å utdele fredspriser, men de deltar med lite annet enn barbrysta overvekt. 

Slagsmålene da? 
Neeei. 
Gallerne roter vekk tønna med trylledrikk, så det blir ikke så mye slåsskamp. 
I stedet sier man ting som: 
«Det kalles håp, og det er alt de har». 
Jeg har tvitre-diskutert med Erlend Loe om det ville vært moro med en Hulken-film der han holder seg. 
Her holder Gallia seg, og det er leit. 
