Kill.Switch
I kill.switch gjør du to ting - skyter og dukker. 
Tilsynelatende meget ensformig, er spillet såpass vellaget at det blir moro. 
Men er det ikke litt for kort? 

Dette må være et av de minst kompliserte spillene vi har spilt på lenge. 
Ikke bare er det kun skyting det handler om, men bakgrunnshistorien er i tillegg lite involverende, så du bryr deg ikke spesielt mye om hovedkaraterens motiver. 
Likevel er det en hel del god underholdning å hente i kill.switch, men ikke forvent deg noe særlig varighet. 

LES OGSÅ: 

Vi ser tydelig at Namco har latt seg inspirere av snikeklassikere som Metal Gear Solid og Splinter Cell, da vi ser mye av den samme militære tematikken, en mystisk hovedperson på hemmelig oppdrag og ansiktsløse terrorister som skal utryddes. 
Men her slutter likhetene, for kill.switch er, hva spillbarhet angår, fullstendig motsatt av de nevnte snikspillene. 
Her er det nemlig bare skyting som gjelder. 
Faktisk gjør spillet et par ganger tydelig narr av Metal Gear Solid. 

Drep alle sammen! 

Vår helt, Bishop, skal komme seg gjennom fem områder, og hver av disse består av en rekke brett. 
Det er to ting han skal gjøre i løpet av spillet, og det er å skyte på alt som rører seg, og en gang i blant trykke på en knapp for å åpne en dør. 
Det som imidlertid skiller spillet fra mange andre lignende titler, er at du skal bruke objekter som kasser, vegger eller søyler til å gjemme deg bak dem. 
Derfra kan du observere fiendenes bevegelser takket være kameraet som kan beveges relativt fritt, og stikke hodet frem for å avfyre skudd. 

Det er faktisk to måter å skyte på mens du er skjult. 
Du kan lene deg frem og skyte mer presist, men det er naturligvis mer farlig, eller så kan du kun stikke frem munningen på geværet og fyre løs, noe som er tryggere, men du vil mest sannsynlig bomme. 

Det er i grunn dette hele spillet går ut på - gå inn i et rom, finn noen kasser å gjemme deg bak og skyt på soldatene som nærmer seg. 
Av og til kan du kaste noen granater, og har du flaks, finner du et kraftig, stasjonært maskingevær du kan skyte litt med. 
Men til tross for at det høres ekstremt ensformig ut, har spillet et uforklarlig driv som får deg til å ville komme videre. 
Det er rett og slett spennende å løpe fra kasse til kasse og gjemme seg, og være lykkelig over at du klarte å komme deg et par meter videre. 
Det blir nemlig riktig så hektisk utover i spillet, og hvert sted du kan gjemme deg blir en redning. 

Utfordringer 

Den kunstige intelligensen til motstanderne er passe bra, i og med at de klarer å utnytte omgivelsene til sin fordel ganske ofte. 
Men samtidig er det lett å forstå deres oppførsel o lære seg hvilken rute de kommer til å ta. 
Utfordringen i spillet kommer egentlig ikke fra hvor smarte soldatene er, men heller hvor mange av dem som skyter på deg samtidig. 

Det er noen elementer med kameraføringen og spesielt lagringsystemet som gjør spillet mer utfordrende enn det burde være - det er for eksempel ingen lagring underveis i brettene, så dør du, må du begynne på nytt. 
Dessuten er kill.switch meget kort og det er lite å hente når du har rundet det en gang. 
Men det er uten tvil ren, underholdende moro så lenge det varer. 

Grafisk står spillet ganske sterkt, med noen stilige utendørsområder, selv om samtidig er mange av interiørene svært enkle. 
De fleste av brettene er kledd i grå og blå farger, så ikke forvent deg noe enorm variasjon, men det hele ser temmelig bra ut. 

Kill.switch er et kort, intens, bråkete og morsom opplevelse. 
Få intelektuelle utfordringer og en historie som egentlig ikke er så spennende gjør det til et hjernedødt, men kult spill. 
Konklusjonen vår er altså at det er verdt en titt hvis du har et stort behov for et nytt skytespill, men noe essensielt kjøp er det ikke. 

Mer nyttig fra DinSide Data: 
