Hodet under vann
«Submarino» dykker ned i elendigheten. 
Og blir der for lenge. 

|||FILM: 
Hva i all verden skal man ta seg til når man blir genierklært i en alder av 29? 
Det var det som skjedde med Thomas Vinterberg, da han som ukjent, ung filmskaper vant juryprisen i Cannes med «Festen» (1998). 

Etter det har det liksom ikke vært det samme. 
«En helt vender hjem» fra 2008 var en grandios og forvokst opera buffa. 
Denne gang går han i motsatt retning, graver seg ned, finner frem til de miserable blant oss og gjør et hederlig forsøk på å fortelle deres historie. 
Men «Submarino» er like tappet for energi som de nedkjørte og halvkriminelle hovedpersonene. 

Glipper Nick (Jakob Cedergren) og lillebroren (Peter Plougborg) har vaklet ut av et helvete av et barndomshjem og ut i voksenlivet. 
Nick er nylig ute av fengselet og av et forhold han trodde var det som kunne redde ham, og forsøker å finne nye grunner til å holde det gående. 
Den narkomane broren forsøker å oppdra sin egen morløse sønn. 

Heroinister fremstilles ofte som noe radikalt annerledes, deres liv skildres ofte som fullstendig adskilt fra våre liv, og det er interessant å se faren forsøke å kombinere sine stadig lengre toalettbesøk med dekking av middagsbord og henting i barnehagen. 
Men det glipper for ham, sakte og smertefullt, som når et plaster rives langsomt av og såret møter den sviende luften. 

Dommedag Cedergren er en dempet, maskulin skuespiller. 
Hans behagelige underspill virker riktig både i rollen som prins Carl i «Harry og Charles» og som alkoholisert fengselsfugl. 
Men «Submarino» er så utvasket og så utmattet. 

En følelse av determinisme og dommedag henger over filmen som et lavt, mørkt skydekke, og selv om det ikke ender bare med elendighet, forflater det filmen at man hele tiden antar den vil ende med forferdelse. 
«Submarino» virker realistisk. 
Men virkeligheten kan være ganske enstonig. 
