Anmeldelse:Inger Elisabeth Hansen har skrevet et lysende diktverk 

Dikt som morild i mørket. 

«Det viser seg at noen i praksis ikke finnes, i praksis faller stadig deler av menneskeheten utenfor...» 
Slik åpner diktet «Manntall uinnskrevet» av Inger Elisabeth Hansen, fra den femten år gamle samlinga «Fraværsdokumenter». 
Diktet står for meg som et ypperlig eksempel på Hansens poesi. 

Hun navigerer i en kaotisk og skumringspreget verden, i solidaritet med de som faller utenfor vår forestilling av virkeligheten, de som vi ikke ser, de som er i ferd med å forsvinne. 

Utsatte vesener 

Utsatte vesener 

Boka beveger seg fra vinge til vinge gjennom et nattlig hav bebodd av skjøre og utsatte vesener. 
«Navigasjon uten stjerner» og «Ditt personlige kart» er to eminente eksempler der Hansen går rett inn i verden og gjør den usynlige smerten synlig. 

Krevende 

Krevende 

Å nøste opp i de omfattende referansene krever en aktiv leser og gjør inngangsterskelen krevende. 
Til gjengjeld fremkalles boka skarpere og klarere ved hver gjennomlesning. 
I bunnen av det nattsvarte, abrupte og undergangspregede landskapet ligger en kime av håp som bæres på flere nivåer hele veien gjennom verket. 

Beveger seg i dypet 

«Tingene forsvinner inn i skyggen av hverandre og seg selv; men diktene vender tilbake til lyset med et gjenskinn av disse skyggene.» 

Beveger seg i dypet 

Et slikt gjenskinn er tilstedeværende i Inger Elisabeth Hansens diktning. 
Hun beveger seg ofte i dypet, i mørket, der hun avdempet skriver fram usynlige vesener med morild i stemmen. 
