Film:Mye sprengstoff, få detonasjoner 

Ambisiøs debut hvor litt for mange «darlings» har fått leve. 

«Jeg er din» er regissør Iram Haqs første helaftens spillefilm, og i intervjuer har hun ingenlunde lagt skjul på at det er en svært personlig historie hun vil fortelle. 
Men jo mer Haq har ønsket å få med, desto større har utfordringene blitt med å gi filmen en stødig rytme. 

Ikke for dét, det finnes stoff nok i «Jeg er din» til en TV-serie. 

Spillefilmresultatet har likevel blitt en noe uforløst sak som vil litt for mye på halvannen time. 

Mina er en ung frilansskuespiller som fortsatt venter på det store gjennombruddet og bruker tiden på auditions - og et passe uforpliktende forhold til kollegaen Martin. 
Som alenemor til seksåringen Felix dras hun mellom ønsket om å være en god forelder, og å realisere seg selv - både i jobb og kjærlighet. 

I et par scener med Felix' vellykkede arkitekt-far (Assad Siddique) kjenner vi på Minas følelse av å aldri være god nok, aldri strekke til. 
Foreldrene - hun har pakistansk bakgrunn - gir henne skylden for at mannen forlot henne. 
«Du har påført familien skam», får Mina høre, gang på gang. 
Men så en dag dukker den svenske sjarmøren Jesper opp, en fyr som later ut til å «ha alt», inkludert omsorg for lille Felix. 
Filmen vier mye tid til det eksplosjonsartede kjærlighetsforholdet. 
Mina og Jesper kjenner hverandre kanskje litt for godt etter én (?) natt, men vi kjøper det under tvil: 
Dette er hodestups med stor H. 

Mina vil være mer enn en god elsker og kjæreste. 
Hun vil også være en god mor og datter, og i tillegg turnere forholdet til eksmannen på voksent vis. 
Det er i møte med disse utfordringene «Jeg er din» skrangler. 
Noen ganger pålesset og for poengtert, andre ganger skulle vi gjerne sett mer. 
Minas besøk hjemme hos sin tradisjonstro og strenge familien styrer rett i klisjegjørma. 
Moren sier nøyaktig hva vi tror hun skal si i en slik setting - manuset gir henne flere scener til å si det samme. 
Nerven uteblir, det blir bare ord. 

I møtene med eksmannen og hans nye kone aner vi dirring i luften. 
Dessverre farer vi videre omtrent i dét vi har blitt nysgjerrige. 
Det er nok av fine scener i «Jeg er din». 
Kjærlighetshistorien er skrevet og regissert stødig, med fintfølelse for både opp- og nedturer. 
Det føles sant og ekte med karakterer av kjøtt og blod. 

Et gjennomgående problem med filmen er likevel at den stykkes opp akkurat i det man har funnet flyten. 
Bare bolkvis solid altså. 
Mange fine tilløp til tross, «Jeg er din» sliter som Mina litt med å «finne seg sjæl». 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
