Øya-anmeldelse:Disclosure 
- Dekadense på dagtid 

Vellykket risikosport. 

KONSERT: 
Disclosure STED: Sjøsiden, Øyafestivalen PUBLIKUM: cirka 5000 AKTUELT ALBUM: 
«Settle» På slaget klokken 18:25 ruller synthteppene ut på Sjøsiden - Øyas desidert mest ustabile scene lydmessig. 
Det er en risikosport å plassere kjellerorientert house her, for om det finnes en sjanger som er totalt avhengig av detaljert gjengivelse er det nettopp denne. 

Det skjer nemlig ikke all verden på scenen. 
Det britiske brødreparet Lawrence står ved hvert sitt bord - Howard styrer bakspor og trommedetaljer, mens Guy står for bass og tangenter. 
Det er langt i fra et klassisk DJ-sett, men publikum kan like gjerne holde øyne lukket. 

Når Disclosure dropper beaten til «F 
For You» allerede et minutt inn, blir det likevel klart at Sjøsiden har steppet opp sitt soniske spekter. 
Den porøse trommeprogrammeringen treffer rett i brystet sammen med teksturen av frodig synth og elektrisk bass. 

Ufattelig pen lyd, og om jeg tør påstå: den mest nyanserte denne scenen har strødd ut siden Aphex Twin i 2011. 

Det er noe underlig av Øya å plassere suggererende klubbmusikk såpass tidlig på en fredag, men Disclosure beviser at det er fullt mulig å danse dekadent til disco på dagtid. 

Det er nok av høydepunkter i settet, men for å nevne noen - «When A Fire Starts To Burn», garage-godbiten «You & Me» og AlunaGeorge-samarbeidet «White Noise». 
Tilstanden blir dionysisk blant det solstekte publikummet under «Confess To Me», før brødrene kjøler tempoet med herlige «Help Me Lose My Mind». 

I det de avslutter det timelange settet med hiten «Latch», innser jeg at dette nesten plettfrie (noen visuelle mangler) har vært det mest forførende jeg har opplevd hittil på Øya i år. 
