Påtrengende parisisk
«Faubourg 36» foregår i et Paris som bare eksisterer i drømmene til dem som aldri har bodd der. 

||| 
FILM: 
Musettetrekkspill, ja. 
Jeg trodde de sprø og smått enerverende trekkspilltonene var forbeholdt pittoreske reportasjer fra Frankrike i Påskenøtter eller Fotball-VM, eller kanskje Tour de France. 
Nå viser det seg at franskmennene bruker instrumentet selv, og det til gangs, når de vil mane frem det internasjonale publikums mer klisjéfylte lengsler etter alpeluer og oh la la og hvitvin til lunch. 
I feelgoodramaet «Paris 36» kan man bli helt ør av alt trekkspillet, som akkompagnerer en stilisert, sentimental fortelling fra et Paris som aldri har eksistert noe annet sted enn i drømmene til dem som aldri har bodd der. 
Dette er en verden av små teatre og cafeer med dagens rett i løkkeskrift på vinduet og Eiffeltårnet konstant kneisende i bakgrunnen, så utstudert i sin slitenhet og dedikert i sin arbeiderklasseromantikk at det er umulig å tro på. 
