Da epidemien utløste raseriet
Drama på liv og død blant de aidssyke og hivsmittede pionerene. 

FILM: 
På slutten av 1980-tallet var det å få en positiv hiv-diagnose ensbetydende med døden. 
Unge mennesker, som ofte var blitt smittet i øyeblikk av livsglede og herlig rus, ble plutselig stilt overfor et eksistensielt alvor som ikke var til å bære. 
Men noen tok grep. 

I USA startet aids-syke og hiv-smittede aktivister grupper av typen ACT UP. 
De drev opplysningsarbeid, teater og lobbyisme på et tidspunkt da det å stå fram som gay ikke var like selvfølgelig som i dag. 
Det å være homse OG smittefarlig skapte en ekstra distanse til en engstelig og delvis fordømmende omverden. 
Jeg ble kjent med en slik teatergruppe i New York på slutten av 1980-tallet og ble imponert over miksen av humor og alvor i måten de taklet sitt prosjekt på. 

Robin Campillos film «120 slag i minuttet» forteller om ACT UPs franske avlegger på tidlig 1990-tall. 
Tittelen refererer seg både til hjerteslag og tempo/rytme i musikk, særlig dance. 
Guttene – det er bare en liten håndfull jenter blant Paris-aktivistene – befinner seg i alle stadier av sykdommen. 
Filmen går tett inn på enkelte av dem, som unge, livlige Sean (Nahuel Péres Biscayart) som ble smittet av mattelæreren 16 år gammel. 
Han er kompromissløs og aggressiv i sin aktivisme. 
Han heier fram aksjoner mot passive myndigheter som ikke klarer å drive opplysningsarbeid mot målgruppa, og mot profitthungrige legemiddelfirmaer som ikke vil dele forskningsresultater raskt nok. 
Her handler det jo om liv og død bokstavelig talt. 

Kunstig blod 

Filmen har et dokumentarisk preg, der man følger interne krangler i ACT UP-gruppa, planlagte aksjoner og strategidebatter. 
I etterpåklokskapens kranke lys kan man jo smile over aksjonsformene de valgte – hadde det ikke vært for det tragiske utfallet som rammet de fleste på det tidspunktet, før medisiner som holdt sykdommen i sjakk ble introdusert. 
De laget kunstig blod i badekaret hjemme, fylte det i ballonger eller kondomer som de kastet over politikere, direktører og høytidelige konferanser. 
Kranglene, sjokk angrepene, raseriet blir tidvis avbrutt av folk som danser i diskoteker og i demonstrasjoner, danser for bare livet. 
Filmen har innimellom en nesten eksplosiv rytme, en konstant påminnelse om at her haster det. 

Noen longører finnes likevel; særlig blir intrigene på allmannamøtene litt for mange og repeterende. 
Filmens lengde (143 min) kan forsvares med mange tette portretter av enkeltskjebner. 
Her er historiestudenten Jérémie (Ariel Borenstein) som på dødsleiet dikter seg inn i Februarrevolusjonen i 1848, og her er HIV-negative Nathan (Arnaud Valois) som elsker Sean og pleier ham til det siste. 
Det er vondt, det er rørende, men aldri tåredryppende spekulativt. 
AIDS-krisen er på ingen måte over, men filmen fortoner seg som et dokument over dem som gikk først. 
De ulykksalige pionerene. 
