En drøm av noen barndomsminner
Hvorfor ikke dikte om en litt gråtrist barndom til et fargesprakende eventyr, slik kultregissør Alejandro Jodorowsky har gjort? 

Vi som ser og har sett mye film, lengter alltid etter det originale og totalt uforutsigbare. 
Opplevelsen kommer sjeldnere og sjeldnere. 
Men så gjør en av 60— og 70-tallets største kultregissører, Alejandro Jodorowsky, comeback med sin første film siden 1990. 
Og da, altså! 

Alejandro Jodorowsky ble både berømt og beryktet for filmene "Fando & Lis" (1967) og "El Topo" (1970), og John Lennon var blant hans største fans. 
Senere har han gjort seg bemerket som tegneserieskaper og med et spirituelt system inspirert av både tarot, sjamanisme og zen. 
I filmcomebacket har han dratt tilbake til barndommens by, som jødisk immigrant i den uskjønne gruvebyen Tocopilla i Chile. 

Absurd persongalleri 

Her vokste han opp som enebarn, i kryssilden mellom sin koleriske, homofobe og Stalin-elskende far og sin eventyrlige og brystfagre mor. 
Jodorowsky har valgt å formidle barndomsminnene som en allegori, der verken tid, sted eller historiske fakta er relevante. 
I stedet har han pøst på med surrealistiske hendelser, absurd humor, klovner, dverger, menn uten armer og ben, kommunister, ateister, anarkister – og en mor som konstant synger opera. 
Kontrasten mellom de grå gruvefjellene og den fargesprakende befolkningen er slående. 
Resultatet er en filmopplevelse av det helt ekstraordinære slaget. 
Eventyr, drøm, mareritt – velg selv. 

Gapt over mye 

Det hadde vært lett å argumentere for at "The dance of reality" er litt for langdryg. 
Og for at Jodorowsky, når han først skal gjøre filmcomeback, har falt for fristelsen til å gape over for mye. 
Særlig av momenter i farens historie, som ligger helt på siden av hva som kan være hans egne barndomsminner. 

Men samtidig settes barndomsminnene på denne måten i sammenheng med både religion, politikk og selve livet. 
Og belyser tydelig hvor Jodorowskys anti-autoritære livsfilosofi kommer fra. 
