Kjærlighet til hjerne-slurper
Nicholas Hoult spiller romantisk Romeo-zombie uten at du kommer til å forlange bilde av ham på sengetøyet ditt. 
Denne sære kjærlighetsfilmen er verken troverdig eller søt, men rar, det er den. 

USA. 
2013. 
1 time, 38 minutter. 
15 år. 
Regi: Jonathan Levine. 
Med: 
Nicholas Hoult, Teresa Palmer, John Malkovich, Analeigh Tipton, Rob Cordry. 

Jeg går ut fra at det har med legning å gjøre. 
Noen folk liker historien om Skjønnheten og Udyret, noen svermer for Draculas dyriske appetitt, noen eufemiserer Operafantomet og det finnes folk som tenner på salatjønkiene i «Sex and the city». 
Det finnes sikkert noen jenter som får folder i hypofysen når en stønnende, råtnende zombie med LSD-måping forelsker seg i ei menneskekropp-jente etter at han nettopp spiste kjærestens hjerne. 

Det høres ut som speisa absurdhumor, men sånn er det ikke. 
Dette er en romantisk komedie. 
Dette er en Shakespeare der den betakaroten-trengende stavreren romeoer under jentas balkong utpå kvelden, mens far hennes er ute med varmt våpen som leder av anti-zombie-militsen. 

Først så jeg Tom Cruise spille vinylmusikk i framtidssamfunn. 
I denne sitter zombien Nicholas Hoult med platespiller i revna flykropp, og dit tar han Teresa Palmer, som er ei kul lita OMG-gisperske av den litt åpne sorten. 
Logikken henger dårligere på handlingen enn daukjøtt på skjelett. 
Hoult må redde jenta fra zombiene, men udøde subber buksesløvt som salmonella-smitta hiphoppere og ville ikke tatt igjen Jærbanen. 
Jenta ville vært hjemme før de rakk å miste øyenbrynet. 
Dessuten kjører hun plutselig rød sportsbil, og den ville ikke F16-vrak ha tatt igjen. 
Når zombiene vil ete jenta hans, blir den svakelige proteinfanatikeren til slåsskjempe, og plutselig sprinter han som friidrettsungdom. 

Sånt man kan ikke bry seg om. 
Historien er søt hvis den kule musikken og den sære romantikken treffer deg. 
Siden kroppsdeler alltid detter av zombier, kan ikke kjærestene ha sex så lenge han råtner. 
Men det er håp i hengende snøre. 
