Betagende tolkning av Knausgårds roman «Om våren»
Å omsette Karl Ove Knausgårds roman «Om våren» til teaterscenen er krevende. 
Rogaland Teater gjør det på gripende vis. 

«Om våren» er tredje bind i Karl Ove Knausgårds årstidskvartett skrevet til hans fjerde barn. 
Nettopp denne romanen – fordi den inneholder en fortelling som ender i et rystende klimaks – er mer egnet for teaterscenen enn de to foregående. 

Krevende å dramatisere 

Og likevel, boka er krevende å dramatisere fordi den har så mange essayistiske avsnitt av typen «april befinner seg mellom den store søvnen og det store spranget. 
April er lengselen etter noe annet, hvor det andre ennå er ukjent.» 

Instruktør Anders T. Andersen har gjennom flere gode grep lykkes i å omsette det skjønnlitterære til en sterk scenisk opplevelse. 
Samtidig får han fram Knausgårds praktfulle og poetiske skildringer av landskap og sommerkvelder rundt familieboligen i Skåne. 

Her gjelder det å være en lydhør publikummer som lar stemningene virke på en, uten nødvendigvis å måtte huske alle ordene i etterkant. 

LES: 
Aftenbladets forhåndssak: 

Datteren 

Det første geniale grepet er at yngstedatteren – som i boka enten er ufødt eller tre måneder gammel – gestaltes som en tenåring i dialog med sin far, Karl Ove. 
Eili Harboe og Torbjørn Eriksen leverer følsomme og sterke rolletolkninger, uten noensinne å bli sentimentale. 

Et annet, gullgjevt virkemiddel er at biter av historien om datterens tilblivelse legges i munnen på moren. 
Hun er i boka mer i randsonen, samtidig som fortellingen jo sirkler inn hennes stigende depresjon under svangerskapet. 

Det er gripende å se Ragnhild Arnestad Mønness spille moren. 
Andersen får dessuten fram Knausgårds fortvilelse over å se sin kone – som så gjerne vil ha det fjerde barnet – ubønnhørlig gli inn i sinnets lammende, syke mørke. 

Inn i det vonde 

Samtidig prøver Karl Ove aldri å bli en helt som kan hjelpe henne ut av depresjonen. 
Han er overbevist om at hun må ville det selv. 
Slik taler stykket sant om livet: 
Midt i forfatterens glede over sine sprudlende, livsfriske barn, skyter de ulykkelige kreftene inn i familien. 
«Det gjør vondt å leve iblant», sier han til datteren. 

Heldigvis har Andersen også tatt med den sorgmuntre historien om Karl Ove som tar babyen med seg til kona på sykehuset – alt går nesten helt galt fordi han har glemt tåteflaske, går tom for bensin og har lagt igjen bankkortet hjemme. 
Herlig! 

Kunst i forestillingen 

Knausgårds roman var også et kunstprosjekt, illustrert med røffe, ekspresjonistiske oljemalerier av Anna Bjerger. 
I Teaterhallen i Stavanger erstattes disse med en serie betagende fotografier av Dag Alveng, Tom Sandberg og Per Maning, samt malerier av Geir Yttervik. 
Disse projiseres på bakveggen på en måte som forsterker historien og løfter stemningene i den. 

Fortellingen styrkes også av dyktige barn fra Barne- og Ungdomsteatret som spiller Knausgårds tre eldste barn, på premieren utmerket gjort av Sofia Strand-Grude, Mie Margrethe Velken Opsanger og Emil Middelthon. 

Et knippe bipersoner, som naboer og barnevernsansatte, blir fint tolket av Marianne Holter, Ragnhild Tysse, Roar Kjølv Jenssen. 
Det fungerer også godt at de tre besørger et stemningsskapende akkompagnement med gitar, el-gitar, trommer og vokal. 

Engelske låttekster 

Musikken og sangene er skrevet av Adrien Munden, og selv om jeg nok er i tvil om Knausgårds poesi trenger disse engelske låttekstene, målbærer de en fortvilelse og lengsel som treffer tonen i forestillingen. 

Men det sterkeste musikalske uttrykket leverer Torbjørn Eriksen når han utfolder seg på piano i stykkets begynnelse og slutt. 
At datteren et øyeblikk klasker sint til tangentene, understreker Knausgårds erkjennelse: 
Vi vil så gjerne ha et sorgløst liv. 
Men det er det vanskelige livet som er det fullverdige. 

(bildetekst) Torbjørn Eriksen som Karl Ove Knausgård og Eili Harboe som hans datter leverer følsomme og sterke rolletolkninger, uten noensinne å bli sentimentale. 

LES MER: 
