Utsøkt portrett av geni i arbeid
«Phantom Thread» er en rålekker, velspilt og litt uhyggelig karakterstudie av en dedikert kunstner og det bisarre forholdet til både søsteren og elskerinnen. 

Phantom Thread 

Sjanger: Romantisk Drama. 
Nasjonalitet: USA 2017. 
Regi og manus: Paul Thomas Anderson. 
Skuespillere: Vicky Krieps, Daniel Day-Lewis, Lesley Manville. 
Lengde: 
2 timer 10 min. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 

Han er et selvsentrert geni, fullstendig dedikert til å lage de lekreste kjoler for kongelige og London-sosieteten. 
Hun er en enkel, men viljesterk servitør fra landet. 
Når de blir elskere, er maktbalansen i forholdet så skjev den kan bli. 
Men det skal endre seg. 

Dramaet er rålekkert og kyndig håndtert av filmskaper Paul Thomas Anderson. 
Veien fra hans hjemlige trakter i Hollywoods bakgård i «The Valley» til Londons lekreste luksussalonger på 50-tallet, har vært sømløs og glattstrøken. 

Reynold Woodcock (Daniel Day-Lewis) har oppnådd akkurat det han har jobbet så hardt for, ned til minste detalj. 
Kundelisten er full av prominente kvinner. 
Og alt er lagt til rette for at geniet skal få arbeidsro i sin faste rutine: ingen må lage unødvendige lyder, avbryte eller forstyrre rutinen. 
Alt dreier seg om ham og hans kunst. 

Ny elskerinne 

Hans eldre søster Cyril (Lesley Manville) er hans trofaste assistent. 
Hun kjenner broren ut og inn, på godt og vondt. 
Og følger ham, bokstavelig talt, over alt. 
Når Reynold viser tegn på å være trøtt av sine elskerinner, er det Cyril som påpeker det og sørger for at de flytter ut. 

På en tur til landstedet, blir Reynold servert av den uskyldige og nydelige Alva (Vicky Krieps). 
Hun blir hans nye muse og elskerinne, og flytter med ham til herskapshuset i London. 

Læringskurven blir bratt for at Alva skal passe inn i sitt nye miljø. 
Hun sliter med å forsvare seg mot Reynolds rutinerte hersketeknikker. 
Men Alva har ikke tenkt å gi seg så lett. 
Og dermed blir filmens siste del ganske så nervepirrende og uhyggelig. 
Og Reynold blir tvunget til å revurdere alle sider av livet sitt. 

I tillegg til å være en ganske så utradisjonell kjærlighetshistorie, er «Phantom Thread» et dypt og tankevekkende karakterportrett av «eksentrisk geni i arbeid». 
Et portrett som først føles som en klisjé, men som etter hvert gir et sårt innblikk i hvorfor denne klisjeen er blitt nettopp det. 
Det er ikke bare selve skaperevnen som står på spill, også konkurranse, penger og prestisje. 
Og i en bransje som konstant forventer tidløs eleganse på nye, moderne måter: hvordan kan det forenes med innlærte rutiner og ritualer? 

Rålekkert og karismatisk 

Irske Daniel Day-Lewis har sagt at «Phantom Thread» er hans siste film. 
Det er synd. 
Men i så fall gir han seg på topp, i en rolle som virker skreddersydd for det hardt arbeidende metodeskuespillergeniet han er selv. 

Også relativt ukjente Vicky Krieps fra Luxembourg er et svært interessant bekjentskap som den karismatiske Alva. 

Denne utsøkt fascinerende filmen er både i form og innhold et godt stykke fra hva filmskaper Anderson har gjort før (Boogie Nights, Magnolia, There will be blood, Inherent Vice), men er noe av det aller beste han har gjort til nå. 

Anderson, som tilhører den såkalte videobutikkgenerasjonen av amerikanske filmskapere, sammen med blant annet Quentin Tarantino, viser her en utrolig sjangerbredde. 
Og samtidig en stø hånd ved å framheve det utsøkte og elegante, gjennom de vakreste kostymer og interiører, fargeestetikken, og svært så passende kammermusikk. 
