Mona Levin om «Begjær under almene»:Klassisk trekantdrama som lover store emosjoner, men som ikke slipper dem til 

Nationaltheatrets «Begjær under almene» er blitt et distansert konseptteater. 

Teatersjef Hanne Tømta har i programmet til Eugene O’Neills Begjær under almene skrevet at dramaet er en kritikk av nestekjærlighetens vilkår i et kapitalistisk og konkurransepreget samfunn. 
Vel vel. 

Riktignok begjærer alle gods og gull, men det handler også om sykelig religiøsitet, psykologiske elementer, og et seksuelt begjær som overskrider alle grenser, til og med besettelsen med jorden, selve eiendommen. 

Den er det arbeidet hardt for, stein for stein er ryddet og blitt til gjerde etter gjerde, også rundt den aldrende Ephraims hjerte. 

Han har vært gift to ganger og har slitt ut to koner. 
Når han kommer hjem til sønnene – han har to med den første og én, Eben, med den andre – er det med en tredje kone, Abbie. 
Hun er 35 år, dampende sensuell, grådig og manipulerende. 

De to eldste reiser til California for å grave gull. 
Den yngste, som mener gården er hans morsarv, blir igjen. 
Abbie mener gården er hennes, iallfall hvis hun kan frembringe en ny sønn. 
Hun bruker Eben til det, men skjebnen slår tilbake – de rammes av kjærligheten. 
Hun vil bevise sin kjærlighet og gjør det på grusomste vis. 

Musikken er det store plusset 

Gresk drama og Ibsen er O’Neills fremste inspirasjonskilder, i tillegg til sin egen familiehistorie, også den tragisk. 
Et spesielt trekk ved gresk drama er «koret», en eller flere som fortløpende kommenterer handlingen. 

Her er det musikken som følger handlingen tett. 
Fra første til siste øyeblikk bølger den over, under, i og rundt det som skjer, med pekepinn mot hva som skal skje. 

Komponisten og musikeren Siv Øyunn Kjenstad behandler sitt mangfoldige slagverk, sitt piano og sin pustende stemme med suggererende virkning. 
Det er hennes rolle å gi denne oppsetningen live følelser, og hun fyller den med bravur. 
Musikken er det store plusset her. 

Kjenstad blir også en representant for Victoria Meiriks konseptregi, der alt skal inn i hennes steinsatte form. 
Skuespillerne ender som brikker i et spill. 
De messer, det virker som de leser ut av manuskriptet, de går som zombier eller viser styrke ved plutselig løping frem og tilbake under «almene», tynne plastremser i forskjellig høyde som fanger lyset og glitrer uten stans. 

Personene er like fanget av regien som O’Neills personer er klaustrofobisk fanget av blodslitet på gården, av alt selve jorden krever og hvor lite den gir, av mangelen på varme, og av sine påståtte glødende følelser. 

Fjernt 

O’Neills tre akter og tolv scener er nedskalert til en time og 40 minutter. 
Hvis Meirik er en bedre dramatiker enn nobelprisvinneren O’Neill, hvorfor skriver hun ikke selv, fremfor å skjære armer og bein av en annen? 

Restene presenteres i en teknikk der det meste av undertoner og symboler og psykologi, alt det O’Neills drama er så fullt av, er fjernet. 

Midt i dette konseptet klarer skuespillerne å skape en distansert interesse for sine roller. 
Mariann Saastad Ottesen er spesielt god på slutten, når hennes egen grusomme handling gradvis går opp for henne. 
Øystein Røger er ikke så utkokt beinhard som det sies, han har en varmesøkende virilitet som går mot rollen. 

Ravdeep Singh Bajwa er en vakker og sterk Eben, med bedre kontroll på sitt fysiske enn sitt verbale uttrykk. 
Han sier «skysset» fremfor «kysset», så noen timer med logoped må til for å unngå utilsiktet humor. 
