Ironien var ikke død!Den heller. 

Nok en gang var ryktene om ironiens naturlige bortgang forhastet. 
Akkurat da selv de mest nittitallstilpassa paradoksdyrkerne hadde bestilt puddel og flatskjerm, kommer for eksempel «The nanny diaries», der den stillferdige arbeiderklassejenta Scarlett Johansson passer de steinrikes barn samtidig som hun observerer velstandens ubotelige kulde. 

Det fascinerende ved en sånn film er at den påstår nifse ting om en gruppe privilegerte som klarer å tilpasse seg alle ernæringspolitiske og samfunnspolitiske nyvinninger uten at de blir bedre mennesker av det. 
Derfor handler egentlig ikke filmen om noen steinrike bananfluer på Nyorks East Side. 
Den handler om oss (nei, nå er han der igjen!) og livet som nyrik nordmann i en virkelighet som forsøker å gjøre hjertekjølige idioter av oss. 

Scarlett kommer inn i et miljø der verken mamma eller pappa oppdrar barnet – det gjør et sinnrikt system av alltidvekslende daddaer. 
Daddene kommer ikke fra overklassen, og følgelig gjør de før eller siden noe som opprører de shoppende og restauranterende kuvøsekvinnene, og blir borte. 
Dadder er vanskeligere å få tak i enn barnehageplasser, og følgelig kaster den muskeltvinnende (på røntgenbilde ville nakken hennes ha sett ut som ei wiienerbrød-flette) nevrosemora Laura Linney seg over antropologistudinen Johansson, for at hun skal passe liten gutt. 

Ingen vanlige komedieting oppstår. 
Gutten er ikke en liten drittsekk som trenger en supernanny for å få skikk på seg. 
Han er en søt og følsom liten fyr, men han er offer for merkelige, primitive livsformer. 
I sin filmatiske barnepike-dagbok skildrer Scarlett foreldrene som om de skulle tilhøre en fjern Stillehavsstamme, som om de skulle være eksotiske trobriandere i et reservat av ondartet designnatur. 
For hun kommer fra arbeiderklassebygda New Jersey, og der spiser folk hamburgere fremdeles. 

Jeg skal ikke røpe alt. 
Men dadden gir gutten normal mat i stedet for sunn mat og får en venn. 
Det er vakkert å se på, for sunn mat er antakelig den største forbannelsen som det moderne vestligsamfunnet har funnet opp. 
Unger blir anorektikere, nevrotikere, gledesvegrere, selvmordere og foreldrehatere av sunn mat. 
Av denne filmen får du den nifse fornemmelsen at vi må spise med hjertet, oppdra med hjertet, danne familier med hjertet. 
Hvis ikke kroppen tåler det, får den fasiken meg venne seg til det, slik Darwin foreskrev. 

«The nanny diaries» er i all sin stilistiske eleganse en ond utlevering av de rikes dumhet. 
I stedet for å dette ned i smiskete komediepoenger, skildrer den med sverdspiss og lansetung redskap den geniale logikken at velstand uvegerlig fører til arbeid, og arbeid fører til kalde mennesker og forsømmelser av omsorg. 
Løp til DVD-sjappa! 
