For de selvbestemt banale
Stygge bilder, sløve samtaler, patetiske problemstillinger og slagsmål som får deg til å tenke på de få chihuahua-ene som leker løve. 

Det er sånn at Emily ikke ville ha Brendan lenger sjøl om han er så kul at Humphrey Bogart ville ha mistet en h av bare misunnelse. 
Men Brendan gir seg ikke, og det skjuler seg en slags barnegangster-historie i damas forsvinnelse. 

Filmen er full av banaliteter, men det er også tilværelsen, og noen ubeskjemte vil kjenne seg igjen. 
En god film for en mann med hælsår handler om plaster. 

Verre er det at en eller annen sjossen sundancer har fått det for seg at han skulle lage en Chandler-aktig film fra gymnasmiljø. 
Oi. 
Vondt. 
Guds navn er det mest misbrukte i Vesten. 
Pulp-forfatteren Raymond Chandler kommer på annenplass. 

Det er ikke lett å begripe poenget med «Brick», og det er egentlig ikke noe å bry seg om. 
Sundance-filmer er som barneteater. 
De angår bare de som laget dem og foreldrene deres. 
