Hva med å slutte å prøve å være perfekt?
Tone Damlis «Perfect World» er proff og uengasjerende. 

LÅT: 
Etter bruddballaden «Winner of a Losing Game» er Tone Damli tilbake i kjent stil, med lett fordøyelig og nøye utmeislet popmusikk med driv. 

Denne gangen møter vi en Tone som, ifølge teksten, ikke trenger overskrifter, men bare vil være forelska. 
I en perfekt verden, vel å merke. 

Blandingen av dancepop og omhyggelig komprimert poprock er velkjent fra artister som Katy Perry, og når det låter internasjonalt er det ikke uten grunn: 
«Perfect World» er skrevet og produsert av blant annet Rodney Jerkins og hans norske Darkchild-bidragsyter Andre Lindal. 

Men dette er ingen Darkchild-fulltreffer som «Telephone» eller «As Long As You Love Me». 
Det er derimot en helt ok låt laget for å tekkes akkurat så mange at resultatet vanskelig kan vekke det store engasjementet. 

En liten dose naiv, vrengt synth, en liten dose stuereint fuzzgitartrøkk og en liten dose synthstrykere slenges inn i miksen, sammen med en vokalmelodi som Tone ikke gjør noe direkte galt med, men som bare i små stunder henter ut det beste i stemmen hennes. 

Broa inn i refrenget er nemlig en riktig fin melodisnutt hvor hun nok en gang hinter til hva hun kunne vært om hun hadde valgt Taylor Swift-sporet i stedet for Eric Saade. 

Det er det dessverre lite som tyder på at kommer til å skje. 
