Fandenivoldsk og dødsseriøs Knudsen
Sverre Knudsen, kjent fra The Aller Værste, tegner opp et bekmørkt bilde av vår tid. 

Sverre Knudsens andre soloplate er et bekmørkt musikalsk bilde av vår tid. 
Det er for mye og for lite, men likevel akkurat nok. 
Det er for mye svarte fakta, elektronisk støy, innklippede arkivstemmer, vonde personlige erfaringer og krevende symbolikk i lyder og tekster til å ta inn umiddelbart. 

Det er for lite popmelodier og rytmiske repetisjoner og musikalsk flørt til å gli rett inn. 
Men det er nettopp denne fandenivoldske og kompromissløse formen som gjør artiststemmen så kraftig, og det er det dødsseriøse og nærmest private innholdet som tvinger en til å ta det på alvor. 

Den forrige soloplaten («La det brenne», 2009) var den mest forutsigbare rocken Knudsen har vært med på, og fikk han til å høres gammel ut. 
Åtte år senere er han sterkt til stede i sin samtid, fri i forhold til sin egen musikalske fortid, definerer sin egen nå-musikk, og får hjelp av Lasse Marhaug til å uttrykke seg i dyp basspuls og urban musikalsk støy. 

Tekstene bidrar til struktur med sine strenge verseformer. 
Lyrikken er dels symbolikk vi må strekke oss langt for å forstå, slik har vi hørt Knudsen før. 
Men det er også tekster her som er blant det mest direkte og hardtslående han har sunget, f.eks. «Tiden min», om å tømme huset etter en død far, eller den bittersøte kjærlighetshistorien «Nina elsker Georg». 

Flere av tekstene på «Vi» er politiske kommentarer. 
Platen begynner med Einar Gerhardsen og ender med en følelse av at vi intet har lært. 
Det gir albumet en litt paradoksal og veldig trist tidløs kvalitet, som fremheves gjennom Lars Vaulars fremføring av tre reisemonologer som knytter det stedlige til det universelle. 
I dette ligger det et potensial til virkelig kunstnerisk storhet i Knudsens verk. 
