Bokanmeldelse:Mari Jungstedt & Ruben Eliassen «En mørkere himmel» 

Kjæresteparet Ruben Eliassen og Mari Jungstedt har skrevet en nesten komisk dårlig krimbok. 

Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne. 
«En mørkere himmel» har så mange svakheter. 
391 sider med klisjéfylte setninger setter spor hos en leser. 

La meg starte med forhistorien. 
Mari Jungstedt og den norske fantasyforfatteren Ruben Eliassen møter hverandre og blir forelsket. 
De flytter til Gran Canaria og bestemmer seg for å skrive en krimserie fra Syden. 
I utgangspunktet for så vidt en god idé, som havarerer i hendene til forfatterparet. 

Vi møter to helter. 
Den svenske journalisten Sara Moberg, som er hardtarbeidende og uredd. 
Den norske eks-politimannen Kristian Wede, som er både rufsete og rotete, men selvsagt sjarmerende. 
To kvinner blir drept, der drapsscenene er arrangert etter kjente malerier. 
Det lokale politiet famler i blinde. 
Og det gjør våre helter lenge også. 
Dessverre. 

For «En mørkere himmel» er ubehjelpelig omstendelig. 
Noen ganger er det som å lese et interiørblad. 

Andre ganger en reisehåndbok. 
Og noen ganger en såkalt dameroman. 
Her har forfatterduoen satt på håndbrekket for å dvele mest mulig ved et helt greit plott. 

La oss snakke om språket. 
Det er, for å bruke et ord Jungstedt og Eliassen kunne ha brukt, bedrøvelig. 
Språket er gammelmodig, med ordvalg som «dufter», «bedrøvelse» og «bemerkelsesverdig». 

Og klinsjene blomstrer på rekke og rad. 
En godbit som «Han hørte henne sukke. 
Det kom fra et sted dypt inne, som om lettheten hennes var blitt en stor sorg» er ikke et feilskjær, men representativt for kjæresteparets språk. 

De lesser også på med billige, dramatiske triks. 
Det er mye som skjer «plutselig»: 
«Plutselig kjente han hvor sliten han var», «hun ble grepet av en plutselig uro» og «plutselig ble han avbrutt av en lyd». 

De ulike personene skimter også hele tiden en «bevegelse utenfor vinduet» eller «en skikkelse nede ved porten». 
Og hjertet «hamrer» veldig mye i brystkassene til alle som er med. 

Det er også flere logiske brister – som at det er vareopptelling i en gullsmedforretning i Oslo 17. mai og at Kristian lar Sara være en halvtime alene i livsfare i morderens hus. 

Det hjelper heller ikke at vi enkelt skjønner hvem som er morderen etter litt over halvveis lesning. 

«En mørkere himmel» er dessverre en unødvendig bokutgivelse. 
