Future Islands:Inderlig indie 

De beveger seg energisk langs kjente stier med hjertet utenpå skjorten. 

Future Islands: 
"The far field" (4AD/Playground) 

Første gang jeg hørte Future Islands, var i et lystig lag en sen sommernatt. 
En gjest ville vise et YouTube-klipp, som «kom til å forandre livet vårt». 
Klippet fra 2014 viste Future Islands' store gjennombrudd på The Late Show med David Letterman, med låten «Seasons». 
Publikum og programleder måpte. 
Klippet gikk viralt. 
Og i sofaen på et nachspiel satt en gjeng voksne menn som fjetret. 

Hva er det med dette Baltimore-bandet som beveger? 
Muligens den fullstendige mangelen på ironi. 
Det er befriende emosjonelt. 
En lar seg rive med av frontfigur Sam Herrings inderlige, kraftfulle og særegne framføring. 
Herring, som ligner en krysning av Marlon Brando og Morrissey, har en teatralsk vokal og holder ingenting tilbake, ei heller når han danser. 

Dette er bandets femte album. 
Det låter umiddelbart gjenkjennelig, både energisk og melankolsk. 
Smittende hooks og uimotståelige basslinjer driver albumet framover. 
Synthene sveiper regntungt over det hele, i kledelig kontrast med lekne popmelodier. 
For første gang har de med seg en trommis under innspillingen, noe som fører til ekstra driv. 

Og hvilket driv! 
Her er 12 låter du kan danse til, gråte til og løpe til. 
Til sistnevnte aktivitet bør singelen «Ran» være din nye favorittlåt, særlig om du har brystet fullt av kjærlighetssorg. 

På høydepunktet «Cave» kverner Herring ut eksistensielle kvaler, om frykt og leting etter svar på spørsmål en ikke helt klarer å formulere. 

«Ancient water» ledes av en naiv og smått stakkato synth. 
«Day glow fire» sender tankene i retning av New Order. 

Future Islands har perfeksjonert sin egen oppskrift. 
Selv om oppskriften fungerer, savner jeg litt variasjon i tone og tempo. 
Mot slutten er en mettet. 
Da får vi heldigvis en kledelig duett mellom Herring og Debbie Harry, med «Shadows». 

Beste spor: 
«Cave», «Ran», «Ancient water». 
