«The Program:»Lykkes med å få frem sykkelsportens selvbedrag 

Men Ben Foster sliter med å gjenskape Lance Armstrongs karisma. 

Stephen Frears har helt siden 80-tallet vært en slags garantist for en vital britisk filmrealisme vi nordmenn liker. 
De siste årene har han vist voksende interesse for levd liv, gjennom såkalte biopics, med The Queen som et høydepunkt. 
Men i denne dramatiseringen av Lance Armstrongs liv som idrettshistoriens største juksemaker, kommer han litt til kort. 

Hovedårsaken er at Ben Foster ikke kan matche den komplekse utstrålingen virkelighetens Armstrong var kjent for, og som gjorde at en hel idrettsverden velvillig lukket øynene for hva som så altfor lenge var innlysende. 

Makter ikke å forføre 

De som har sett Alex Gibneys effektive avkledning av idrettsikonet i dokumentaren The Armstrong Lie vil forstå hva jeg mener. 
Armstrong kunne skru av og på sjarmen på måter som både var avvæpnende og skremmende, og hans fremste skjold mot kritikk, sin egen kamp mot kreften, ble utnyttet med bunnløs kynisme. 
Ben Foster kan spille kynisk i denne filmen, ingen tvil om det, men smilet er for iskaldt og stivt til å forføre på et rent menneskelig plan. 

Likevel har The Program mange kvaliteter. 
Det Frears lykkes best med er å vise hvordan sykkelsporten gikk inn en kollektiv psykose der selv erfarne journalister nektet å tro at mannen som vant hele syv Tour de France-titler kunne dope seg. 
Chris O’Down (som i likhet med Foster er mest kjent for sine komiske roller) spiller journalisten som går mot strømmen, basert på Sunday Times-reporter David Walsh. 

Ikke for lang, men for kort! 

Jeg vet ikke om han var så dønn hederlig og snill som det kommer frem her, men gjennom ham ser vi hvordan vi alle, på sett og vis, var implisert i løgnen som ble bygd rundt Armstrong. 
Vi ville simpelthen ikke tro det, og Frears avslutter sterkt med Leonard Cohens kølsvarte hymne Everybody knows (that the deal is rotten…). 

Som regel klager vi anmeldere over filmer som er for lange, men denne gangen opplevde jeg å bli avspist med for lite. 
Det kan virke som filmen er kraftig nedklippet, jeg sitter i hvert fall med følelsen av at noe mangler i overgangen mellom Armstrongs debut til hans internasjonale gjennombrudd, mellom Davids innledningsvise begeistring for Armstrong til vendepunktet der han blir veldig kritisk. 

Det skjer brått over natten, uten den nødvendige vekslingen mellom tvil og tro. 
Frears har alltid vært en korthugget realist, men dette blir litt for snaut. 
