Umulig å ikke bli rørt av Marte Spurklands «Klassen»
De beste historiene i «Klassen» går rett inn i både skole- og integreringsdebatten. 

Skolen forvandler våre barn fra familiemedlemmer til samfunnsborgere. 
Det er denne ubønnhørlige utviklingen Marte Spurklands brageprisnominerte bok «Klassen» handler om. 

Rørende 

Den skildrer siste året for sju elever på en videregående skole et sted på Østlandet. 
Og deres lærer, som strekker seg lengere enn langt for at alle skal lykkes. 

Handlingen begynner i september. 
Ved å fokusere på et knippe av skoleårets mange dager, gir Spurkland en episk skildring av livet i klassen. 
Av høstens første norskoppgaver. 
Den mørke tida rundt jul. 
Forhåpningene som melder seg utover våren. 
Før det hele kulminerer i russefeiring, eksamensforberedelser og eksaminering. 

Boka er ikke gripende hele tida. 
Ikke alle historiene er like interessante. 
Men Spurkland er en erfaren journalist og forfatter, og vet å porsjonere dramatikken. 
Det er umulig ikke å bli rørt av boka. 

Godt om jentene 

Særlig inntrykk gjør historiene om de to innvandrerjentene Mouna og Nahid. 
De jobber hardt for å få gode karakterer, drømmer om kjæreste, studier og karriere. 
Samtidig har de store utfordringer på hjemmebane. 
Mouna kjemper mot familien som forlanger at hun skal ta seg av sine foreldre. 
Mens Nahid gjør hva hun kan for å beskytte moren og brødrene mot faren som truer dem på livet. 

Deres historier tar oss med bak politikernes retorikk i debatten om skole, så vel som integrering. 
Spurklands fortellende journalistikk får fram kraften i enkeltmenneskers liv. 

Også portrettene av de tre etnisk norske jentene er fint tegnet. 
Heller ikke deres liv er uten dramatikk – to av dem opplever å bli utsatt for seksuelle overgrep. 
Likevel er deres gleder og sorger stort sett mer gjenkjennelige. 

Utydelig om gutta 

Historien om bokas to gutter får jeg derimot ikke tak på. 
Kurdiske 
Daran er smart, men for ham betyr gjengen alt, uten at jeg helt skjønner hvorfor. 
Heller ikke norske Max får jeg et tydelig bilde av. 
Han holder på å gi opp skolen, angivelig på grunn av psykiske problemer. 
Men en medisinsk utredning gir ingen indikasjoner på at så er tilfelle. 
Da en psykolog ber han skjerpe seg, kommer han på banen. 
Men portrettet har ikke fått fram hva hans problem eller ressurser består av. 

Som forfatter står Spurkland læreren, Anette, nær. 
I uvanlig stor grad forstår og hjelper Anette elevene. 
Hun strekker seg så langt at det går på helsa løs. 
Skildringen av henne på randen av sammenbrudd, er morsom. 
Likevel savner jeg at Spurkland hadde vært tydeligere som forfatter. 
Hun kunne gått bak både lærerens og elevenes fortellinger og satt deres historier inn i et bredere perspektiv. 
