Til helvete på første klasse
«Nader og Simin - et brudd» er en uhyre godt planlagt reise mot sammenbruddet. 

FILM: 
Hvordan lage en tragedie det svinger av? 
Man tager forskjellige ganske alminnelige livsingredienser - stolthet, forfengelighet, fornektelse, det å ha noe å tape - i en bolle, og rører forsiktig. 

Hvor godt resultatet blir, er et spørsmål om psykologi og kontruksjon. 
Psykologi fordi alt faller om det ikke er troverdig. 
Konstruksjon fordi kaoset som bryter ut, må være større og mer vidtfavnende enn noen så for seg. 
Det kan ha med å gjøre at man har forfulgt sine lyster for langt, eller levd for lenge uten å være seg sine slettere sider bevisst. 

Ibsen-arving 

I de tragediene som kommer tettest inntil den eksistensielle nerven de har ambisjon om å berøre, er det snakk om en situasjon som lenge og stille har bygget seg opp bak en demning. 
Når det brister, er det ikke bare en bekk, men oppdemmede emosjonelle vannmasser som kommer brølende. 
Destruksjonen er deretter. 

Ibsen er ennå regjerende europamester i dette faget. 
Han er da også en uttalt inspirasjonskilde for den iranske manusforfatter og regissøren Asghar Farhadi. 
Hans «Nader og Simin - et brudd» er et slikt elegant og fortettet skjebnedrama. 
Henrik ville vært stolt. 

Første slag 

Selve bruddet er bare første hammerslag i demningmuren. 
Simin (Leila Hatami) og Nader (Peyman Moaadi) har trukket for lenge i hver sin retning. 
Etter fjorten års ekteskap vil de ha skilsmisse. 
Hun vil forlate Iran for å gi seg og datteren et bedre liv. 
Han har en pleietrengende far og vil bli. 

Simin flytter til sin mor, og Nader må hyre inn kvinnfolkhjelp til å ta seg av faren. 
Det blir den fromme og høygravide Razieh, som er i pengenød. 
Arbeidsgiver og tyende kolliderer fra første stund. 
Nader er sliten og utålmodig. 
Razieh (Sareh Bayat) er omstendelig og ubekvem og full av forbehold. 
En konfrontasjon utarter seg i en retning ingen kunne forutsett. 
Snart er to familier fanget i en rettssak som skal rive dem begge opp. 

Stivbeint religion 

Farhadi viser sitt mesterskap i hvordan en enkel hendelse, en rettssak, blir en katalysator som bringer frem en underskog av klassemotsetninger og personlige komplekser. 

Samfunnskritikken er indirekte, men ikke til å misforstå - dette ville vært vanskelig nok å løse selv uten en stivbeint statsreligion som stikker hjulene fulle av kjepper, og en kvinnes sårbare situasjon får henne til å ty til desperate grep. 

Inn i kroppen 

«Nader og Simin - et brudd» later som om den ikke vet hvor smart den er. 
Uttrykket er realistisk og ribbet for staffasje, lydbildet diskret. 
Skuespillerne får skinne. 
Farhadi velger kresent blant Teherans teaterskuespillere og bruker mye tid og krefter på skuespillerinstruksjon. 
Resultatet er at hvert lille fingerbevegelse overbeviser. 
Tittelrolleinnehaverne vant da også prisene for beste mannlige og kvinnelige skuespiller under årets filmfestival i Berlin, og regissør Farhadi fikk den prestisjetunge Gullbjørnen. 

Det er som om stresset over alt som bare ikke vil seg sakte kryper inn i kroppen på hovedpersonene. 
Det er vondt når det eksploderer, men det er litt fint også. 
