«Pludrete» fra Dybdahl
Fine stemninger på album som likevel ikke når opp til tidligere bragder. 

ALBUM: 
«I fucked it up», synger Thomas Dybdahl på tittelkuttet som åpner «All These Things». 
Så ille er det ikke, men albumet mangler en del også: 
Engasjement, energi, liv, spenning, kreativitet. 

Dybdahl har hatt en litt annerledes karrierevei enn mange andre. 
Han kom inn i livet vårt med et «brak» med albumdebuten «...That Great October Sound» i 2002 og fulgte opp med tre tette utgivelser, før han senket tempoet. 
Den «hviskende stemmen» fra Sandnes ble raskt en etablert artist, men det ble etter hvert lengre mellom utgivelsene. 

Los Angeles 

Han har vært en trofast formidler av gode, ofte melankolske, stemninger, og samarbeidet med Larry Klein var så vellykket på «What's Left Is Forever» (2013) at han reiste tilbake til Los Angeles for å prøve å gjenskape de gode vibbene. 

Da hadde han i mellomtida gitt ut «The Great Plains» (2017), flott produsert av Kåre Chr. Vestrheim - et album som av herværende anmelder ble karakterisert som «45 minutter med pur vellyd». 
Filmmusikk har han også lagd, samt et album med jazztrioen In The Country. 

Joni Mitchell 

Klein debuterte som produsent med Joni Mitchells «Wild Things Run Fast» i 1982. 
De giftet seg samme år, men ble skilt i 1994. 
Han produserte flere Mitchell-plater, i tillegg til artister som Melody Gardot, Madeleine Peyroux, Tracy Chapman og jazzfolk som Herbie Hancock, Freddie Hubbard og Walter Becker. 

Fin duett 

Via Klein har Dybdahl igjen fått selskap av glimrende musikere - som Dean Parks, Patrick Warren, Dan Lutz og David Baerwald. 
Men også superlag som dette er avhengig av gode låter for å skinne. 

Det løsner riktignok etter hvert, men de fem første låtene er et stykke unna gamle bragder. 
De er rett og slett litt kjedelige, uten de gode produsentgrepene som løfter dem. 
De framstår som litt «pludrete». 

«When We Go» er en fln duett med amerikanske Lera Lynn, mikset av selveste Tchad Blake, men det løsner først skikkelig med den fengende soulpoplåten «Lifeline», med en leken Patrick Warren bak tangentene. 
«Stupid Heart», som kunne vært Rufus Wainwright på det mest nedstrippede, med piano og steelgitar som eneste «hjelp», er et høydepunkt helt på tampen. 
Her strekker Dybdahl seg langt for å gjøre opp for det som framstår som en noe «matlei» og «slapp» holdning tidligere på albumet. 

Kjørt seg fast 

Med denne gjengen er det selvfølgelig ingen ting å si på vellyden, men det virker som om Klein/Dybdahl har kjørt seg litt fast i konseptet. 
De rendyrker sounden og stemningen fra de to siste albumene, men har glemt den kreative delen og variasjonen som gjør de to albumene så gode. 
Dermed står vi igjen med et album som er mer strømlinjeformet - jevnt, men uten verken store topper eller bunn-noteringer. 

Låtene er i hovedsak skrevet av Dybdahl med bandet. 
Det er for langt mellom de virkelig gode denne gang. 
Det er lett å få en «mer av det samme»-følelse, en« hørt det før»-følelse, og det er et dårlig tegn. 

Thomas Dybdahl spiller i platebutikken Big Dipper i Oslo lørdag (13. oktober). 
