Stemmen bak «Crazy» sjeler ut
Cee-Lo Greens nye album ødelegges av et knippe påfallende sjelløse soullåter. 

ALBUM: 
Cee-Lo Green er nok for mange først og fremst kjent som «fyren som synger den der «Crazy»-låten». 

Ja, helt til han i høst ble «fyren som synger den «Fuck You»-låten». 

Derfor en kjapp historieleksjon: 

Atlanta-mannen har snart tjue varierte, fargerike år bak seg som artist, produsent, og medlem i rapgruppen Goodie Mob. 

Han var på nittitallet en viktig kreativ sparringspartner for kompisene i Outkast, og har også to sjangersprikende og småskrullete soloalbum fra starten av 2000-tallet på rullebladet. 

Spinkelstor stemme Likevel var det først gjennom samarbeidet med produsenten Danger Mouse (som nå jobber med det nye albumet til U2) i «Crazy»-duoen Gnarls Barkley at Cee 
Lo nådde et større publikum: 

Med en skakk, sjarmerende og moderne soulpop som var skamløst fengende, men som samtidig hadde rom for Cee-Los gode galskap. 

I tillegg kledde den hans spinkelstore stemme. 

Med sitt tredje soloalbum fortsetter Cee-Lo reisen mot de store radiokanalers myrlandskap og trolig en lang rekke sommerfestivaler på det europeiske kontinent. 

På «The Lady Killer» er det nemlig ikke bare nevnte «Fuck You» som har hitpotensial. 

Bittersøtt og glattsmurt 
Her er flere glattsmurte, svulstige, unektelig fengende, oppstemte og bittersøte anthems der Cee Lo graver dypt i retrosoulbøtta, men uten å glemme hvilken tid han tross alt lever i. 

Se opp for «I Want You», «Bright Lights Bigger City», «Fool For You» og «Wildflower», om du synes formelen høres pirrende ut. 

Mindre odd 
Men popen har en pris, og dessverre er Cee-Los framtoning blitt mindre odd, og dermed også mindre interessant enn det den var tidligere. 

Der han før overrasket med malplasserte påfunn, både lyrisk og musikalsk, er det meste nå blitt ganske stramt og strømlinjeformet. 

For eksempel trekker spor som «It's OK» «Cry Baby» og «Satisfied» (og i disse ører også «Fuck You») ned helhetsinntrykket av «The Lady Killer». 

Disse produksjonene er for endimensjonale, måkende og forutsigbare i sin tilnærming til sjangeren. 

Liksom, «Kom an, nå speller vi noe gammal soul, dere!», noe som resulterer i en anmassende og påfallende sjelløs soulmusikk. 

Savner motstand Liker du Gnarls Barkleys mest opptempo låter og «Fuck You»-singelen, vil du nok strekke funkfingeren entusiastisk i været når du hører størsteparten av dette albumet. 

Har du derimot Goodie Mobs «Soul Food» fra 1995 liggende støvløs på stereoanlegget - og det burde du ha, virkelig - vil du nok savne mer grums, dybde og motstand i materien her. 

Og etter hvert ergre deg grønn - sorry! - over å få Greens siste pumpet i fjeset fra radioapparatet og din lokale cupcake-kafé hele vinteren igjennom. 
