Sterkt og direkte
Med enkel brutalitet viser «Velkommen» ekstremene og tragediene i en feilslått fransk immigrasjonspolitikk. 

Tittelen på Philippe Liorets prisbelønte film, «Velkommen», er av det ironiske slaget. 

Litt bakgrunnsinfo fra virkeligheten filmen er basert på først: 
Fordi den franske byen Calais ligger ved kysten på det stedet hvor Den engelske kanal er på sitt smaleste, har den blitt invadert av illegale innvandrere fra land som Afghanistan og Irak, som etter en farefull ferd fra hjemlandet vil forsøke å krysse kanalen og nå Storbritannia. 
Ofte skjuler de seg i lastebiler, noen forsøker å svømme over. 
Strenge kontroller vanskeliggjør overfarten, og mange er strandet i Calais over lenger tid, uten fast bosted, mat eller penger. 
I tillegg har Frankrike en lov som gjør det ulovlig for innbyggerne å på noen måte hjelpe de ulovlige innvandrerne - å gi dem mat eller husly kan medføre bot på rundt 240.000 kroner eller opp til fem års fengsel. 

I Norge kan temaet sies å være aktualisert av Fremskrittspartiets utspill om at de ønsker å forby legehjelp til illegale innvandrere. 

I «Velkommen» møter vi den 17 år gamle irakiske kurderen Bilal, som er fast bestemt på å svømme over kanalen for å gjenforenes med kjæresten sin. 
Han må bare lære å svømme først. 
Slik møter han svømmelæreren Simon, en noe tafatt mann som i utgangspunktet er brysk og avvisende. 
Snart engasjerer han seg likevel i Bilals situasjon, i starten kanskje mest for å imponere den idealistiske Marion, som han akkurat har blitt skilt fra. 

Regissøren har tidligere gått direkte ut og kritisert den overnevnte loven. 
Han har sågar, til blant andre immigrasjonsministerens bestyrtelse, sammenliknet situasjonen med 1943 og europeere som huset jøder fra nazistene. 
Om det er en lite gjennomtenkt sammenlikning, er det liten tvil om at livet til immigrantene i Calais er fryktelig hardt. 
«Velkommen» tar et sterkt standpunkt og handler i høyeste grad om politikk og moral, men unngår å virke belærende. 
Den tar utgangspunkt i individene, ser situasjonen deres i et system som er ute av kontroll, og uten menneskelighet. 
Dessuten fokuseres det etterhvert mest på Simon og hans kvaler som «en helt vanlig», bedagelig anlagt mann som utsettes for større dilemmaer enn man kan forvente som mannlig, hvit europeer. 

Filmdebutanten Firat Ayverdi overbeviser som den naive, bestemte 17-åringen, og spiller strålende mot Vincent Lindon. 
Mye av tematikken er nedtyngende, men filmen har også en rekke finstemte øyeblikk av godhet og varme. 
Den er enkelt utført, og Calais' triste havneestetikk brukes på elegant måte, den gråblå monotonien i køer av lastebiler og skip understreker kulden i det byråkratiske maskineriet immigrantene utsettes for. 

I 2008 skal 4423 franskmenn ha blitt pågrepet av politiet på grunn av nevnte lov. 
Immigrasjonsministeren fremholder at alle som har blitt straffet også har vært innblandet i menneskesmugling. 
Men i «Velkommen»har politivold mot immigranter, overvåkning, pågripelser og avhør av lokalbefolkning ført til en paranoid stemning i Calais. 
Det er kanskje verre enn fengselsstraffer -alle snur seg mot alle, og samfunnet brutaliseres. 
Da blir personer som Bilal totalt retts- og verdiløse. 
