Kygo:Spektakulær heismusikk 

Det koker godt på Kygos minnepinnefest, men stor kunst er det ikke. 

Kygo kommer inn til Imagine Dragons-flørten «Born to be Yours». 
Vår mann fra Bergen blir snart borte i et hav av flammer, røyk og effekter, og man tenker «ja, ja, det var jo...greit, men det kommer vel mer?». 

Nei, det gjør ikke det, og ganske umiddelbart begynner tankene å svirre: 
Er det fair å anmelde dette som en «vanlig» konsert? 
Hva er det Kygo vil oppnå? 
Er det noen ambisjoner her utover å lage feststemning? 
Fenomenet er interessant. 
Disse klubb-dj-ene har tatt steget ut og opp på arenaene, steder som tidligere var reservert for mannerock og madonnapop. 
Nå kommer horder av produsenter og stiller seg opp, roper navnet på byen, teller til fire og så er gymtimen i gang. 

LES OGSÅ: 
Slik blir lørdagen på Utopia 

Det virkelig vanskelige med Kygo, som det var med Guetta i fjor, og som det er med alle disse DJ slæsj produsentene, er om vi skal bruke de «vanlige» kriteriene for en konsertanmeldelse på det som egentlig er en enorm fest. 
I alt det musikalske rauaraddelet på Utopia var det én ting som overskygget alt: 
Det funker jo. 
Det blir fest av det. 
Folk storkoser seg. 
De hopper når Kygo sier hopp. 
De brøler når han spør - for syttende gang - om det er god stemning. 
Når du kjenner pyroen 70 meter unna, når du blir dekka i konfetti og ser rakettene farge himmelen rosa og lilla, de har han strengt tatt oppnådd det han vil, i alle fall langt på vei. 

Det er absolutt ingenting å si på stemningen. 
Likevel knirker det. 

Kyrre Gørvell-Dahll virker som er framifrå trivelig type. 
Han har åpenbart talent, både musikalsk og med bisniss. 
Det pussige er at han, og hans mange DJ slæsj produsent-kollegaer virker nokså uinteressert i å legge personlighet, nerve og formidling i potten, kvaliteter vi tradisjonelt har holdt som positive for en artist. 
Og hvorfor skal de bale med det når det de gjør fungerer så godt som det gjør? 

Ja, si det. 
Et slags svar på det fikk vi på siste låt fredag kveld, rett før fyrverkeriet og dopapiret og konfettien ble tømt. 
Da rigget de seg til med et flygel og krakker til strykere. 
Ut kom vokalist Justin Jesso, Kygo satte seg ved det hvite flygelet og strykerne spente buen. 
De to-tre minuttene med akustiske «Firestone» er kanskje ikke balladespilling i verdenstoppen, men det ga en slags følelse av at mennesket trumfer maskin, for å være litt pompøs. 

Plutselig var det mennesker der som sang, spilte, formidlet, kunne risikere å spille feil og noe sto faktisk på spill. 
Dette mangler i resten av settet til Kygo, og det er muligens gammaldags å kreve at han skal ta sånne sjanser. 
Hvorfor ikke heller lene seg på edb-en og gjøre det perfekt? 
Bruke energien til noen lette zumba-bevegelser, si at folk skal løfte hendene og gjennomføre meningsmålinger på stemningen i salen? 

Vel, fordi flawless ikke nødvendigvis er det mest spennende, og fordi det helt åpenbert er potensial til noe langt mer her enn en mann som vifter med hendene til lyden av innspilt musikk. 
Å redusere musikken til «var det god stemning?» blir for veikt. 
Folk storkoste seg. 
De sang med. 
De hoppet og danset og drakk og snofla rundt. 
Ingen betviler det, og de lunkne anmeldelsene Kygo får handler ikke om å degradere folks kjekke kvelder. 

Spørsmålet er om det holder at en kar kommer på scenen og - for en stor del - bare setter på sanger han har laget, brekker litt rundt på «Sweet Dreams» og lener seg til det visuelle fiksfakseriet. 
Er det en god utnyttelse av konsertformatet? 
Svaret på det er et rungende NEI. 

Det er flott når han hyller avdøde Avicii med «Without You». 
I en annen tid ville vi hørt på hans versjon, lyttet til hvordan han tolket sangen, hva han la inn av seg selv i den og så videre. 
Her spilles låten av som den er. 
Hmmm. 
Javel. 
Ok. 

Tidvis føltes Kygo-konserten som halvgode sanger som var flott pynta, en slags spektakulær heismusikk, for å være litt kvass. 
Tropical house-partiene, med sin behagelig lave bpm og syntetiske blåselyder, er ganske traurige. 
Kygo fikk opp dampen litt på sin siste plate, og noen ganger klarte han å mose ut litt trøkk fra sin pidestall utenfor Konserthuset. 

Han har laget noen ok sanger, noen ganske gode og mange som ikke setter djupe spor. 
Disse spiller han, eller han spiller dem av, og det lager vitterlig fyr i teltet. 
Men det forandrer ikke det underliggende problemet her, at det lukter minnepinne, autopilot og sikkerhetsnett av nesten alt han gjør. 
Man kan lage en heidundrande, heseblesende fest på den måten, men målt etter gammaldagse regler er den musikalske og kunstneriske verdien så som så. 

Og ja, det føles litt som at en sedat voksenperson rakker ned på ungdomsmusikken. 
Det er aldri vakkert. 
Men å bare kaste seg på «god stemning»-bølga, fordi russpluss-generasjonen omfavner den, det er jeg heller ikke med på. 
Hvis du først skal være musiker, så får du bjuda på litt. 
Noen nye ideer, litt personlighet, ta noen sjanser, bryt litt land og vær litt djerv. 

Man skal ha respekt for folk som gjør det som fungerer. 
Danseband gjør det, coverband gjør det, bryllupssangere gjør det og Kygo gjør det. 
Kanskje er det i bunn og grunn det dette er: 
Bruksmusikk. 
Means to an end. 
Man gjør A for å oppnå B. 
Ingenting galt med det, men stor kunst er det ikke. 
