Plateanmeldelse:Steve Mason - «Monkey Minds In The Devil's Time» 

For 15 år siden var han det nye store. 
Nå er Steve Mason (40) bare stor. 

ALBUM: POP/ROCK Steve Mason «Monkey Minds In The Devil's Time» (Double Six/Playground) 

2013 er så langt et fremragende år for godt voksne, alvorlige mannlige soloartister. 
Med sterke comebackplater fra kanoniserte karer som David Bowie, Nick Cave og Richard Thompson. 

Men med enda sterkere skiver fra sidelinjen: 
Debutant Matthew E. Smith, My Morning Jacket-vokalist Jim James og HIV-smittede John Grant har alle laget ypperlige, dunkle verk som styrer langt unna ortodoks singer/songwriter-virksomhet. 

Her kommer nok et tilskudd til trenden, fra en fyr som har fått smake sin dose trøbbel. 
Steve Mason var vokalist og kreativ sjef i The Beta Band, av mange utropt til «rockens redning» rundt årtusenskiftet, men som snublet i egen trass og endte med en gjeld på over ti millioner til plateselskapet da de ga seg i 2004. 

Mason sier selv at hans depresjon var bandets største problem. 
To år senere skulle sinnstilstanden hans føre til at han simpelthen forsvant i to uker, under lanseringen av en plate med prosjektet King Biscuit Time - og etterlot seg et brev som skapte alvorlig bekymring blant hans nærmeste. 

Masons kamp for egen velvære har vært lang, men fikk et løft med hans flotte og vel mottatte solodebut «Boys Outside» i 2010. 

Nå er han så frisk at han ikke nøyer seg med å slåss mot sine egne demoner. 

«Monkey Minds In The Devil's Time» er den beste britiske politiske protestplaten siden PJ Harveys «Let England Shake». 

I likhet med PJs mesterverk er albumet like mykt i tonen som det er skarpt i budskap. 
En annen parallell er den tunge innflytelsen av dub og reggae britene inkorporerer i sin beste musikk som ingen andre - sjekk «Safe Population» og «Fire!» for bevis. 

Mason er imidlertid like maskulin som PJ er feminin. 
Et magasin beskrev nylig Masons uttrykk som en særegent skotsk «high, lonesome sound» (betegnelsen i anførselstegn ofte brukt om The Byrds), og det er presist - hans mutte sangstil og følelsesladde melodier hvisker «melankolsk mann, 40» med en nydelig skjør intensitet. 

Samtidig er han like musikalsk eventyrlysten som alltid. 
Både platens «vanlige» låter og de mange instrumentalene drar veksler på hip hop og klubbmusikk (som han har dyrket renere under navnet Black Affair), hør bare hvordan «Lonely» og «Oh My Lord» benytter seg av klassisk rave-piano i sakte tempo. 
Førstnevnte låner også litt gospelkraft for moro skyld. 

«I'm fighting on my own», synger han, men Mason fortjener selskap i kampen sin. 
Han har tross alt levert sitt ypperste verk siden The Beta Bands «Hot Shots II» (2001). 

BESTE LÅT: 
«Never Be Alone» 
