Dreamgirls
Det er lite å bry seg om her. 
Det hele koker faktisk ned til spørsmålet om du liker musikken eller ei. 
Gjør du det, kan du la deg underholde. 
Liker du ikke musikken, har du et problem. 

Jeg likte ikke all musikken. 
Det er for mye av den, og for mange av låtene er rett og slett klisjémonstre som fremføres med Mariah Carey på sitt verste som forbilde. 

Historien er basert på en Broadway-musikal, som igjen var basert på The Supremes sin vei til suksess. 
Tre svarte jenter danner en vokalgruppe, blir oppdaget av en slu manager og får jobb som korister for James ”Thunder” Early. 

Snart ser manageren jentenes potensiale til å selge plater til hvite, og lager en ny gruppe med dem. 
Veien til suksess går ikke uten problemer, og interne forhold i gruppa setter karrieren i fare. 
Mary Wilson fra The Supremes har uttalt at filmen ligner Supremes-historien mye mer enn mange er klar over. 

Teknisk sett er filmen brilliant. 
Regissør Bill Condon har åpenbart stor forståelse for hvordan en musikal skal løses filmatisk. 
Kamera fanger opp koreografi og sang på en effektiv måte og dyktig klipping skaper et godt driv og god energi i deler av filmen. 

Skuespillerne, med Beyoncé Knowles, Eddie Murphy og Jamie Foxx i spissen, er troverdige i sine respektive roller, selv om ingen får rom til å skape særlig dype figurer. 

Tidligere Idol-deltager Jennifer Hudson debuterer på film, og fikk en Oscar for birollen som Effie White. 
Unnskyld meg, men det er helt uforståelig. 
Hudson hyler og brøler seg igjennom alle sangnumre, uten hint av tilbakeholdenhet. 

Det oser av amerikansk showbiz-mentalitet, der ordet ”subtilt” er et fy-ord! 
Mente Oscar-akademiet virkelig at dette diesel-lokomotivet av ei dame spilte bedre enn for eksempel Cate Blanchett i ”Notes on a scandal”? 
Dette er bare rart! 

Det faktum at tre av låtene i ”Dreamgirls” ble nominert til hver sin Oscar viser bare hvor idiotisk beste sang-kategorien har blitt. 
Det lages så få låter spesielt for filmer nå, at sjansene er latterlig store for å bli nominert. 

Få av låtene i ”Dreamgirls” fester seg til hjernen din, og det er egentlig veldig synd. 
Hadde låtmaterialet vært bedre, og fremføringen litt mindre hemningsløs, ville filmen vært bedre. 

Og jeg hadde kanskje sluppet å kjede meg igjennom hele den siste timen 
