Biff:«En fantastisk kvinne» er en nydelig film om retten til å leve sitt eget liv 

For tre år siden tok «Gloria» kinogjengernes hjerter med storm. 
Nå er Sebastian Leilo tilbake med nok et fascinerende kvinneportrett. 

En scene mot slutten av filmen fanger med utsøkt presisjon essensen av hva dette handler om. 
Hovedpersonen Marina sitter naken på divanen. 
I et lite speil plassert over kjønnsorganet ser hun inn i sitt eget ansikt. 

Hva er kjønnsidentitet, og hvor er den plassert? 
I hodet? 
Mellom beina? 
Dette er ikke spørsmål filmen reiser eksplisitt, men de ligger som en understrøm i en film som i bunn og grunn handler om definisjonsmakt. 
Vi har å gjøre med et menneske som er født som mann, som oppfatter seg som kvinne, og som spilles – med en blanding av ynde og rå kraft – av Daniela Vega, som selv er transkjønnet. 

Marina har en kjæreste, Orlando (Francisco Reyes). 
Han er langt eldre enn henne, og da han dør, tyter fordommene mot henne ut fra ulike kriker og kroker. 
I politiet; som mistenker at det har skjedd noe kriminelt. 
I familien Orlando forlot da han traff Marina. 
Hun tvinges inn i ydmykende situasjoner der hun må forsvare seg selv og sin egen verdighet mot så vel uttalt som subtil forakt. 
Men som sin eldre medsøster Gloria, nekter hun å innordne seg andres krav til hva og hvordan hun skal være. 
Gjennom dette blir vi ikke bare konfrontert med intoleransens usle ansikt, vel så viktig er det at vi blir nådeløst konfrontert med vår hang til klare og avgrensede kategorier – kvinne, mann – og hvordan dette oppleves for en som bryter med dem. 

De som så «Gloria» i 2014 har neppe glemt hvordan Leilo og hovedrolleinnehaver Paulina García på dynamisk vis formet en både vittig og fandenivoldsk, melankolsk og befriende fortelling om en kvinne sent i 50-årene. 
Vi finner de samme ingrediensene her, men denne gangen spisses det melankolske enda mer mot det fandenivoldske, og med mindre vidd. 
Slik må det være, gitt brutaliteten i historien, og sorgen Marina lever med og ikke får uttrykke. 

Uten vidd er ikke filmen, men humoren er mer subtil. 
Marina tar sangtimer og jobber som nattklubbsangerinne (Daniela Vega er en skolert operasanger). 
Om dagen arbeider hun som kelner på et spisested der veggene er dekorert med dinosaurer. 
I en scene kopierer Leilo og fotograf Benjamín Echazarreta den berømte scenen i «Jurassic Park», der en bil angripes av en rasende Tyrannosaurus Rex. 
Her snus scenen nærmest på hodet. 
Det er Marina som går løs på bilen. 
Men det er de som sitter inni den, som er dinosaurene. 

Med «En fantastisk kvinne» befester Sebastian Leilo sin posisjon som en av Chiles mest interessante regissører. 
Hans siste film, «Disobedience», hadde nylig verdenspremiere på filmfestivalen i Toronto. 
I sin første engelskspråklige film fortsetter han sin undersøkelse av kvinneliv, seksualitet og personlig frihet, denne gangen i et ortodokst jødisk miljø i London, og med Rachel Weisz og Rachel McAdams i hovedrollene. 
Det er bare å håpe at også den får norsk distribusjon. 

«En fantastisk kvinne» har førpremiere på Biff, og ordinær kinopremiere 25. september. 
