Den revolusjonære vilje
Ytterst fascinerende og underlig taus presentasjon av et revolusjonært ikon. 

HANDLER OM: 
I 1956 seiler Fidel Castro med 80 mann til Cuba. 
Blant dem befinner den argentinske legen Ernesto «Che» Guevara seg. 
Gruppen har ett mål: 
En revolusjonær, voldelige styrting av Cubas daværende diktator, general Rubén Fulgencio Batista og hans korrupte regime. 

Denne første filmen (av to; andre del kommer på kino 17. april) følger «Che» og hans menn i tre år fremover - til de når Havana. 

DOM: 
«Che - Argentineren» er en underlig, men meget ambisiøs film. 
Synet på Che Guevara rundt om i verden vil variere enormt; fra det ikoniske, idylliserte T-skjorte-motivet vil alle kjenner, til - i kritiske kretser - en kaldblodig morder av tarveligste sort. 

Han døde tidlig og han døde i nederlag; Kristus-likheten slett ikke uten betydning for hans ettermæle! 

Fordi Che har vært begravet under så mange lag tolkninger og versjoner og meninger, har Steven Soderbergh og Benicio Del Toro (hovedrolle og produsent) og de tallrike andre engqasjert i dette filmprodjektet, forsøkt å lete seg fram til noe ekte. 

Det er, paradoksalt nok, ikke gjort med å helle på med beskrivelser og historiske fakta og sammenhenger. 
Faktisk, snarere tvert om: 
Rammehistorien er etter beste evne historisk fundert, blant annet på Ches egne opptegnelser. 

Men lite forklares, mye bare konstateres. 
Kort sagt: 
Filmen er en slags innskutt statusrapport uten forklarende supplement. 

Men - og dette er avgjørende viktig for at filmen likevel fungerer meget godt for meg: 
Filmen verken forskjønner eller forstørrer. 
Den beskriver en mann og hans ubrytelig vilje til en sak han oppfatter som totalt overordnet. 
Han er en naturlig leder, han gjør feil, han gjør helt rett. 
Men der og da - på Cuba på slutten av 50-tallet - blir han simpelthen en historisk figur. 
Og i Del Toros skikkelse: 
Uhyre levende! 

«Che - Argentineren» passer nok best for dem med forhåndskunnskaper og interesse. 
Filmens ærgjerrige biografiske program gjør at man gjerne ofrer normal og «underholdende» dramaturgi til fordel for facts; normal filmprogresjon til fordel for historiens av og til noe langsomme kvern. 

For meg, i akkurat dette tilfelle: 
En utmerket løsning! 
