Bokanmeldelse:Monica Isakstuen: 
«Vær snill med dyrene» 

Monica Isakstuen har skrevet en poetisk, energisk og svært vellykket skilsmisseroman der hun blant annet spør: 
Hvordan kan man være en mor når barnet bor hos far? 

Årets ferske Bragepris-vinner «Vær snill med dyrene» er en liten roman, hvis man tenker på formatet. 
Korte, episodiske scener på knappe 200 sider. 
Men selv om Monica Isakstuen har skrevet få ord, lever de lenge i leseren. 

Den episodiske stilen, med bruddstykker av tekst, illustrerer også hvordan minnene våre er: 
Fragmentert, ikke alltid i kronologisk rekkefølge. 
Slik knipser Isakstuen leserne fra scene til scene i den dramatiske hendelsen det er å oppleve at en familie går i oppløsning. 

En liten familie på tre. 
Mor og far klarte det ikke. 
Og nå må de dele den tre år gamle datteren mellom seg, en uke hos hver. 
Hvordan skal dette gå? 

For hva skjer når datteren er hos faren? 
Slike tanker baler jeg-fortelleren Karen med. 
Hun vil det aller beste for Anna. 
Men hva er det beste? 
Og hva skjer når hun ikke klarer det? 
Hele tiden analyserer Karen alt hun selv gjør og Anna gjør. 

«Annenhver uke holder jeg henne under konstant observasjon (...) har hun det bedre der, hos ham?» 

Morsinstinktet vekker også konkurranseinstinktet: 
«Dette er ingen konkurranse. 
Men jeg vil vinne den», sier Karen flere ganger. 

Om forfatteren: 

For «Vær snill med dyrene» handler også om identitet. 
Om å være mor: 
«Hvordan skrur man av og hvordan skrur man på og hva gjør det med helheten? 
Hvis man er mor i den ene uken, hva er man i den andre, og hvordan henter man seg inn igjen?» lurer Karen på. 

Karen er også redd for hvordan skilsmissen vil prege forholdet mellom henne og datteren i voksen alder. 
Når forfatteren trekker inn Karens anstrengte forhold til sin egen mor, forstår leseren hva Karen selv frykter. 

Dette når et klimaks når Karen må feire jul alene sammen med sin mor, mens datteren feirer med faren. 
Det Karen trenger er en som allerede har vært igjennom stormen og som kan stå og holde rundt henne og hviske at alt går bra til slutt. 
Men hvem skal gjøre det? 
Faren døde da hun var liten og søsteren har hun lite kontakt med. 
Og moren har selv opplevd å bli forlatt og er fremdeles bitter. 

Innimellom bryter Isakstuen opp fortellingen med små faktafortellinger om ulike dyrs mor-barn relasjon. 
For eksempel hvor kort tid kattemoren egentlig føler morskjærlighet overfor barna sine. 
Disse dyrehistorien bygger opp under Karens frykt for å ikke lykkes som mor. 
For hvordan skal hun klare det, når hun aldri har fått til relasjonen til sine nærmeste? 

Isakstuens roman er poetisk, energisk og svært vellykket. 

Ren poesi til folket: 
Hør VGs podcast om årets diktbøker - med blant annet Ruth Lillegraven og dama bak @renpoesi: 

Soundcloud: 
Diktspesial 
