Opp en trapp og inn en dør
Hvem er så tomme for hormoner at de kan klare å engasjere seg i to samværsvegrere som har kontakt én gang i året og likevel er ment for hverandre? 

Amerikansk-britisk dramaromanse. 
2011. 
1 time, 46 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Lone Scherfig. 
Med: 
Anne Hathaway, Jim Sturgess, Romola Garai, Patricia Clarkson. 

Dette er hva fjernsynsseriene har gjort med verden: 
Til ogmed de tragiske hjerterot-romansene blir vorspiel-flørtende og fjerne som fornemmelser. 
Replikkene minner omkakevitser, og de forteller ingen historie. 

"One day" er basert på suksess-romanen til enmann, og jeg er egentlig djupt deprimert over at det overflødigheter som dettetullet finnes i bøker. 
Det er som å lese en minnebok med dypsindigheter avtypen "min adresse er som før, opp en trapp og inn en dør". 

Anne Hathaway har et bevegelig, kontrollert livsglede-fjes,men ingen vet hva de skal bruke det til. 
Hun burde egentlig spille en Ameliefra Montmartre, men får i stedet roller som dette: 
Beskytta bak litt store JohnLennon-brillene forelsker hun seg skjult i en slubbert i 1988, og så holder deto kontakten den samme dagen i året fram til mitt hår det gråner nuh! 
Bang.Spis ut hjertet ditt, for det er av marsipan. 

Hvem gjør noe så dumt? 
Bestevenner én dag i året? 

Jim Sturgess skal spille en arrogant fyr, så han kasterirriterende med nakken som om han var transvestitt eller traverhest. 
Det ervirkelig ikke noe ved den blide programlederen, og det oppsøkende vennskapetmed Hathaway virker desperat sunnhets-motivert, som når folk bestemmer seg forén fiskemiddag i uka. 

Vi blir nødt til å følge livene til de to så lenge at hodettil slutt føles som utslitt sommerdekk. 
Årstall detter på, og de har aldri noeå si oss annet enn at livet er en melankolsk reise bort fra framtiden, mensfortiden holder deg fast som en forpliktelse eller forbannelse. 
Det er tristegreier. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
