Den store narkokrigen
Stone tar en Tarantino – tyve år for sent 

Dette er ikke «Den siste revejakta». 
Dette er narkokartell, mexicansk stil, versus frie, californiske marihuanadyrkere. 
Bandidos med lav terskel for krenkelser versus laidback Laguna Park-livsstil. 

Chon (Taylor Kitsch) er riktig nok Afghanistan-veteran med vesentlige deler av sjelslivet skutt i stykker. 
Men det veies opp av buddhisten Ben (Aaron Johnson), som kombinerer dopsalg med bistand i mindre luksuriøse deler av verden. 

Chon og Ben elsker hverandre. 
De elsker også den forsømte rikmannsdatteren Ophelia (Blake Lively), kalt O. Hun gjengjelder kjærligheten deres. 
Denne for alle parter lykkelige trekantkjærligheten blir deres sårbare punkt idet den store narkokrigen bryter ut. 

Krigen blir blodig og rå, og krever mage, både for de involverte og vi som ser på. 

Stykkevis og delt (unnskyld uttrykket) er her saktens ting å glede seg over. 

Først og fremst Benicio Del Toros Lado, brutal håndlanger for Selma Hayeks narkobaronesse, en dame like steinhard som hun er steinrik, men med et sårbart punkt, hun også. 

Del Toro meisler ut figuren med del torosk presisjon, han ser sykt skummel ut, til å begynne med, men blir mindre skremmende etter hvert som Del Toro av uvisse grunner vipper ham over i parodien. 

Hvilket er betegnende for filmen. 
Det ligger et segment av moral et sted der inne. 
Men det er som om Stone ikke får bestemt seg for hva slags film han vil lage: et etisk drama der narkokartellenes nådeløshet avkles, eller en Tarantino-pastisj. 

Som det første, er filmen presis nok og brutal nok, men samtidig litt tom og glatt, med en utstudert intro og en ditto avslutning. 

Tross mer enn to timers spilletid, utvikler ikke de mange figurene og typene seg til noe mer enn godt observerte klisjeer. 
Blake Lively har knapt nok en klisjé å spille opp mot. 
Verken hun eller noen andre makter å engasjere meg på et menneskelig eller følelsesmessig plan, selv om Stone iherdig prøver å gjøre O til et emosjonelt midtpunkt. 

Som pastisj har «Savages» isolert sett sine underholdende øyeblikk. 
Del Toros overspill er nevnt. 
I samme åndedrag følger John Travoltas føderale agent Dennis, en narkojeger med mange agendaer. 
Subtilt er det ikke, men det er så komisk at jeg nesten hyler av begeistring første gang han dukker opp. 
Etter hvert tømmes også han for magisk kraft, selv om det absurde møtet mellom ham og Lado er vilt vittig, uansett hvordan man snur og vender på filmen. 

Men i det lange løp virker pastisjen påtatt og utdatert, og som helhet finner filmen aldri sin egentlige form. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
