Beach House briljerer, perfeksjoner og bergtar
For et band og for et usedvanlig uttrykk. 

ALBUM: 
Så har de gjort det igjen. 

For to år siden slapp den fransk-amerikanske duoen Beach House en av de flotteste musikkutgivelsene som var å få det året, tredjeplata «Teen Dream» - og med «Bloom» har Victoria Legrand og Alex 
Scully laget et album som ligger tett på forgjengeren både i kvalitet og lydbilde. 

Helhetlig sound Som «Teen Dream» er «Bloom» en plate det er vanskelig å plukke favoritter fra - både fordi man stadig tenker «nei, dette er den beste!», men også fordi lydbildet og låtstrukturene er såpass gjennomførte at det kan være vanskelig å feste seg ved hva som skiller de ulike låtene fra hverandre. 

Det er et tveegget sverd, men på forunderlig vis klarer Legrand og Scully å lande på riktig side, og enkelt og greit fremstå som et band med et usedvanlig helhetlig uttrykk. 

Bedagelig univers Med tette lag av lyse, klare gitarlinjer, svevende synthdiskant og rolig trommeprogrammering i en stor, klangfylt miks, skaper Beach House et herlig, bedagelig univers hvor stemningen i låtene veksler subtilt mellom livsglede, melankoli og rent velbehag. 

Som både bandnavn, plate- og låttititler peker mot er det pent, vart, lyst og svevende, med Victoria Legrands luftige, smått kjønnsubestemmelige og akkurat litt hese stemme som prikken over i-en. 

Ekstra popgir Særlig fint låter det når duoen skrur opp popmotoren et ørlite hakk, i låter som «Other People», «New Year» og «Irene», med bare litt mer spretne trommer eller leknere vokal over reverb-gitaren og de flytende orgel-lagene. 

Beach House har perfeksjonert et format som viser dem fra sin beste side, og så lenge de fortsetter å fylle det med låter som smyger seg inn i øregangenes luneste kroker, må de gjerne holde seg til det. 
