Film:Uinteressant om Diana 

Man skulle tro det nesten ikke var mulig å lage en kjedelig film om avdøde prinsesse Diana. 
Men her er beviset. 

«Diana» handler om de to siste årene av den tilbedte prinsessen liv, fra hun gikk fra å være den separerte hustruen til den britiske tronarvingen, via hennes «nye» liv som frontfigur i kampen mot landminer og for AIDS-sykes livsverd, frem til den fatale augustdagen i 1997, da hun og vennen Jodi Fayed omkom i et voldsomt bilkrasj under en bro i Paris - jaget av et halsende koppel fotografer. 

Diana var myteomspunnet da hun levde; enda mer etter sin død. 
Denne filmen lener seg tungt på boken «Diana: 
Her last love» av den britiske journalisten Kate Snell. 

Snells versjon er velkjent: 
Dianas store, store kjærlighet etter bruddet med kongefamilien, var den pakistansk/britiske hjertekirurgen Hasnat Khan. 
Hennes offentlige flørt - som hun selv hadde iscenesatt - med søkkrike Dodi, var egentlig ikke noe annet enn en høyst primitiv manøver for å vekke Khans sjalusi. 

Jeg er ingen Diana-ekspert. 
Men jeg har sett noen filmer i mitt liv. 
Og vil hevde: 
Skal man først lage en biografisk film, er det en ufravikelig regel at filmen må holde som filmfortelling. 

Jeg er hundre prosent sikker på at det er godt mulig å lage en riktig engasjerende og kanskje sanndru historie på film om Diana. 
Og akkurat denne filmens «budskap» er kanskje like godt som noe annet - skjønt jeg tviler. 

For det vi får se er en nokså hjelpeløs, bortskjemt, manipulerende og av og til hevngjerrig jentunge. 
Hun har riktignok et vanskelig gullbur å unnslippe. 
Men kanskje i en slags misforstått respekt for «forklarende» detaljer, forsvinner dybden i figuren, flyten i fortellingen og den utviklende bredden i helheten. 

Det er ikke til å unngå å tenke på hva en regissør som Stephen Frears og en skuespiller som Helen Mirren gjorde med Dronning Elizabeth i «The Queen»; et rolleportrett og et menneskeportrett ypperlig kombinert. 

«Diana» blir i forhold en kneippbrødtraurig fortelling om et menneske som man nok kan ha en viss interesse for, men som man aldri kan identifisere seg med eller beundre. 
