Ufrivillig ung i England
Det starter nok en gang med et panoramisk bredskuldra og passelig pastoralt England der arbeiderklassen i 1973 bruker innsvingte skjorter og lurer på om de skal dra ut i verden. 

Ricky Gervais har vært med på manus og regi i denne ungdoms-jamreren, og det var vel ikke noe godt valg. 
Filmen er rutinert stiv som en uengasjert TV-serie, den forteller ingen ting om tida og fint lite om folka. 
Dette er sånne greier som kjendiser begår når navnet deres er blitt så stort at de slipper å tenke seg om. 

Christian Cooke er fin og tristøyd som en velholdt collie, og han vil bli rik i forsikringsbransjen. 
Der regjerer den kyniske kaksen Ralph Fiennes, og han er også pappaen til Felicity Jones, som har Diana-hår og oppvakte, mjukfeministiske øyne. 
Men hun er kjæreste med en dressmann som Jane Austen ville ha avslått som litt for gammeldags. 
Emily Watson stuller rundt som den undertrykte syttitallsmora og fangen i Fiennes-dragens velstandstårn, for Cemetery Junction er et historisk forbigått sted der øl-rockerne Slade oppleves som altfor ungdommelig musikk 12 år etter at The Beatles overtok styringen av England. 
Tom Hughes spiller den manisk bitre arbeiderklassehelten som hater faren sin helt til noen forteller ham at pappa egentlig ville slå i hjel han som stakk av med mamma, men på grunn av kjærlighet til gutten sin lot han det være. 
Det er liksom ikke måte på fuktigheten i den mentale synkemyr. 

For «Cemetery Junction» er en plakatfilm der de voksne er reaksjonære fabeldyr, og ungdommen oppfører seg som utvokste Emil-harryer fordi den er så full av trist opprørstrang. 

TV-serier pleier ikke handle om noe; de bare står og tramper i sitt eget støv. 
Gervais og kollegaen hans har kopiert denne akvarieformen for dramatikk. 
Hovedpersonene går bare rundt og verifiserer dagliglivets uforanderlige sannheter i halvannen time, og så har de fått nok og reiser kanskje sin vei – og det var da filmen skulle ha starta. 
