William Hut:«Silent Hum» 

(Mercury/Universal) 

«Sellout», som det het i gamle dager. 

Hut var en ganske interessant rockartist, om enn plaget av et visst post-Radiohead-kompleks. 
Så oppdaget han den gylne middelvei og hvordan man skyter gullfugl på omtrent samme tidspunkt, og nå lager han musikk som får Kurt- og Alejandro-plater til å fremstå som djerve oppdagelsesreiser i mørk undergrunn. 

Sølvguttkomplekset hans har ikke avtatt siden sist, og det er synd - bergenseren har en utmerket stemme, men behandler strupeinstrumentet sitt med en høytidelighet som blir litt pinlig iblant. 

Den duse, uspennende «organiske» klimprepopen hans lener seg tungt på sin egen overtydelighet, og første halvdel av «Silent Hum» er en temmelig trøtt affære. 

Det løsner litt midtveis, særlig platens midtparti ligger godt i øret, men ellers er dette et album av typen man lager når man har havnet på stort selskap og blitt livredd for å støte noen. 

ANBEFALTE KJØP: 
«Ironically», «Geek», «If Only» 
