Konsertanmeldelse:Bill Callahan 

Engelsk lyrikk for viderekomne. 

KONSERT: 
Bill Callahan 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 2000 

AKTUELT ALBUM: 
«Have Fun With God» 

Bill Callahans konserter burde vært utrustet med advarsel. 

Ikke fordi han bedriver noe mer provoserende enn normal 11-årsgrensebanning. 
Men fordi tekstene - absurde, mikroskopisk hverdagslige og nesten alltid hysterisk festlige (åpneren «The Well» handler om en dråpe vann på en bøtte i en brønn, og hva man kan rope i brønnen. 
Callahan roper «Hello» og «Fuck all y'all») - må høres et par ganger for la lytteren favne om - og le med - nyansene. 

Selv om hans Cohen-grove stemme er vel så klar, tydelig og ikke minst tørr live. 
Selv om han har medbrakt et tremannsband som arrangerer låtene som levende casiosynth i krysspasning med loungeversjonen av Cocteau Twins. 

Det låter forunderlig skarpt og løfter de ni langflytende låtene ut fra deres innspilte monotoni. 

«Spring» blir kledelig hardere og betraktelig mørkere, spesielt på linjen «All I wanna do is make love to you with a careless, careless mind», mens «The Sing» og dens fantastiske «Beer. 
Thankyou» -mantra nå oppleves som om man faktisk sitter i tekstens hotellbar. 
Virkelig stillfaren musikalsk forgylling. 

Av en eller annen grunn begynner fryktelig mange av Callahans låter med låttittelen. 
Den eneste av disse på kveldens sett er bekymringsrynken «America!», som er blitt kraftig og fantastisk neddubbet, delvis dansbart oppfunket og utviser utsøkt og ikke minst innovativt rytmisk, eh, munnspillbruk. 

Og dét var det nærmeste han kom EDM-en Sirkus-scenen han spiller på egentlig brukes til. 
