Anmeldelse av «Broen» 2:Deilig utilpass 

Siste skudd på stammen kjølig skandiakrim kiler synsnerven og stryker nervene mothårs. 
Det er grøssende godt. 

Sesongpremiere på NRK1 mandag klokken 21:30 «Broen», sesong 2 Dansk/svensk krimserie i ti episoder 

Starten på sesong to tar seg tid til å minne oss på den smygende skrekken første sesong sluttet med. 

Sist vi hadde grugleden av å se den svenske politikvinnen Saga og hennes danske makker Martin, hadde hun akkurat skutt ham på Øresundbroen. 
Han var klar til å drepe gjerningsmannen de jaktet på. 
Sønnen hans var myrdet. 
Han var rasende, blødende og knust. 
Saga var... vel, Saga lik. 

Ett år og én måned senere møtes rollefigurene til Sofia Helin og Kim Bodnia igjen. 
Politiet i Malmø får en ny grunn til å samarbeide med Københavnspolitiet når et lasteskip krasjer i broen, og de finner både danske og svenske ungdommer lenket sammen i det ellers forlatte fartøyet. 

Er det kidnapping? 
Terrorisme? 
Og hva har det hele å gjøre med den kvinnelige studenten som seiler i nærheten av det løpske skipet. 
Eller skolegutten som laster opp taggevideoer av seg selv på YouTube for å passe inn blant de kule gutta? 

Noe er det samme som i forrige sesong: 
Den foruroligende nydelige vignettmusikken. 
De kjølige blå- og gråtonene i kyst- og bylandskapet. 
Og et mysterium med så mange tråder at du ikke skimter hvordan det hele skal flettes sammen til slutt. 

Saga har selvfølgelig fremdeles Aspergers syndrom og er sosialt keitete. 
Men hun trener på å late som. 
Martin er hvithåret og knekt. 
Han har flyttet fra samboeren og går i terapi. 
Han har akkurat begynt å jobbe igjen, blant kollegaer som tripper rundt ham. 
Helt til Saga oppsøker ham og han konfronteres med hennes totale mangel på fintføleri. 

Helin og Bodnia er nok en gang kroppsliggjøringen av det umake etterforskerparet. 
Begge skrudd fint til deres respektive utvikling. 
Bodnias Martin er sår, rå og rolig på samme tid. 
Men vi ser det ulmer under overflaten. 

Helin makter det Diane Kruger mislyktes med i den amerikanske versjonen av «Broen»: 
Hun får det uvante og underlige til å virke helt naturlig. 

I andre episode møter vi også Jakob Oftebro, i en langt mindre sympatisk rolle enn vi er vant til å se ham. 
Det er korte, men pirrende glimt av noe dystert i vente. 

Muligens er vi fremdeles forført av det avhengighetsskapende dragsuget første sesong skapte, men «Broen» 2 lokker oss lett videre. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
