Film:Den umulig fortellingen 

Filmen forsøker det umulig: 
Å formidle sorg etter 11. september-katastrofen. 
Men det betyr ikke at forsøket er bortkastet. 

Er det I det hele tatt mulig å formidle de nære, virkelig store katastrofene på film? 
Holocaust, 22. september, folkemordet i Rwanda? 
Vi kommer til å spørre oss selv, igjen og igjen, om det samme når etter hvert filmene omkring Utøya kommer til å komme. 
Min erfaring er at, nei, det er ikke mulig å samle hele bildet. 
Det er noe med ondskapen i den menneskeutførte nedslaktingen som, bokstavlig talt, ikke er til å fatte. 
Og den som forsøker å beskrive en ubeskrivelig totalitet på film, vil være dømt til å mislykkes. 

Men: 
Deler, enkeltskjebner, fenomener tilknyttet slike katastrofer er mulig å bruke. 
Flere filmer har maktet det, uten å overskride anstendighetsgrenser og endog å formidle innsikt og kunnskap. 

«Ekstremt høyt og utrolig nært» forsøker seg på noe: 
En 11-åring har mistet sin far i World Trade Center-katastrofen. 
I ettertid leter han ette spor, mening, hensikt. 
Og han har litt å gå etter, derfor legger han ut på lange vandringer i New Yorks storbyjungel på jakt. 
Mens hans hardt prøvede mor ikke har noe annet valg enn å la ham reise ut. 

Det står dyktige folk bak dette prosjektet. 
Det er proppfullt av anstendighet, det vil gjerne beskrive både tragediens og håpet mulighet i så mange av storbyens mennesker, som vår hovedperson treffer på under sin vandring. 
Ikke minst gjør Max von Sydow inntrykk i en stum rolle. 

Det som likevel ikke fungerer godt nok, er hele filmens veivalg: 
Det blir liksom litt for «riktig», både med mennesker og personer. 
Det blir på mange måter en trøstens vandring i et trøsteløst landskap. 
Det kan man forstå - ut fra filmens dystre bakteppe. 
Men det gir ikke nødvendigvis en god film. 

Vi beveger oss i et filmlandskap med ekstremt følelsesutfordrende rammer. 
Det krever en ekstrem klarsynthet med hensyn til midler og mål, og selv de små avsporinger får kanskje ufortjent stor virkning. 
