Begge vil være den nye Jojo Moyes, og de har skrevet om samme, arvelige sykdom
Disse to underholdningsromanene er kraftig overpromotert. 

Forlagsbransjen er tøff, og kampen om leserne beinhard. 
Da er det ikke unaturlig at forlagene prøver å hale mest mulig ut av bestselgerne. 

Nylig kom den pinlig svake Stieg Larsson-fortsettelsen til David Lagerkrantz. 
Nå lanseres to romaner som overbyr hverandre i å være den nye Jojo Moyes. 
De er nesten parodisk like i tematikken, og så tamme i stilen at de framstår som skrevet på en fabrikk. 

Catherine Isaacs «Her, nå, alltid» kommer på det norske Moyes-forlaget Bastion. 
De lanserer boka som intet mindre enn en «verdenssensasjon», der «verdenslanseringen» skjer i Norge. 

Forventningene er med andre ord skyhøye da jeg åpner fortellingen om alenemoren Jess og hennes elleve år gamle sønn William. 
De er på vei til et herregårdshotell i Dordogne, for å tilbringe ferien med guttens far, Adam. 
Han stakk av da William ble født, og har vært en fraværende far, alltid for travel og stadig omgitt av nye kvinner. 

Underveis i fortellingen får vi tilbakeblikk til Jess’ og Adams kjærlighetshistorie. 
Den avdekker misforståelser som gjør at Jess må tenke nytt om hva som egentlig skjedde mellom de to. 

Paddeflat 

I motsetning til Jojo Moyes, som i det minste har vidd, er denne boka paddeflat både i stil og tematikk. 
Isaac skriver kjedelig og omstendelig, og storyen er uten liv og spenst. 

Det underliggende drivet skal være en hemmelighet Jess bærer på. 
Den er forbundet med morens sykdom, og skal liksom avsløres mot slutten av boka. 
Da er det ikke et sjakktrekk at Isaac allerede i forordet takker Huntingtons sykdomsforening, og vi med engang forstår at det dreier seg om at moren har den grusomme arvelige sykdommen Huntington. 

Mye av boka handler om Jess’ frykt for at sykdommen slår ut hos henne, og dermed også hos sønnen. 

Parodisk like 

Det blir nærmest en parodi, da det viser seg at en annen Jojo Moyes-etterlikning lanseres parallelt, med nøyaktig samme tematikk. 

Elizabeth Enfields «Ivy & Abe» handler om kjærlighetsforholdet mellom Ivy og Abe, der også Ivy tynges av at moren har Huntington, og at hun og barna muligens kan ha arvet genet. 

Selve oppbygningen er derimot original. 
Boka åpner i London i 2026, der den sytti år gamle enka Ivy helt tilfeldig møter igjen sin barndomsvenn Abe. 
De faller for hverandre, og grubler over hvorfor de ikke traff hverandre tidligere, når kjærligheten mellom dem er så sterk. 

Denne tanken har Enfield forfulgt i en kjærlighetshistorie som går bakover i tid, med mulige versjoner av hvordan kjærligheten dem kunne utspilt seg. 
De møtes eksempelvis som elskere i 2000, som nyforelskede i 1983, som barndomsvenner i 1965. 

De novellistiske versjonene er ikke søtsuppeaktige lykkehistorier, men heller ikke Enfield har det en kaller levende penn, eller et snev av humor. 

Hun skriver seg riktignok varmere, men som helhet står boka på ingen måte i forhold til den voldsomme satsingen. 

«Ivy & Abe» er allerede nå bestemt å være Penguins hovedtittel i 2018. 
Godt hjulpet av en rekke bokbloggere som overgår hverandre i anbefalinger av denne helt middels underholdningsromanen. 
