Bokanmeldelse:Roy Jacobsen: 
«Hvitt hav» 

Han er en kystfolkets mester, Roy Jacobsen, en virtuos poetisk skildrer av en kystkultur med fiske, båtmannskap og praktisk virke. 

Det starter med en fjetrende skildring av flekking av torsk – med detaljer og driv, billedrikt og vakkert. 

I et sug trekkes leseren med på ny, inn i øyriket på Helgelandskysten der ensomme sjeler kan gjemme seg på gamle tomter, der man kan overleve, om man bare vet å sette et garn og ta i et tak. 

Mens forløperen «De usynlige» nesten var en tidløs skildring, selv om den utspant seg på tidlig 1900-tall, kommer samtiden langt sterkere inn her – scenene er satt på tampen av 2. verdenskrig, høsten 1944, vinteren og våren 1945. 

Ingrid forlater brått det traurige bøkkerloftet på fiskebruket med ti-timers dager med fiskeflekking og tar seg tilbake til Barrøy, i håp om at slektninger snart vil komme, tanten Barbro, Suzanne, ja kan Lars komme? 

Langsomt stiger landskapet av menneskene fra første bok fram for leseren, og ikke minst kystlandskapet i øyriket, navnene på de forfalne småbrukene. 
Ingrid går fra rom til rom i det tomme huset og minnes og tviler om hun har gjort rett i å komme tilbake. 

Langs sine vandringer øyner hun aggressiv fugl, det driver noe i sjøen. 
Lik driver i land, men hun finner også en levende, forbrent mann. 
Hvem er han? 
Hva slags språk snakker ham? 

Ingrid vet det ikke da, men fangeskipet «Rigel» ble senket i november 1944, og over 2000 mennesker omkom, tyske soldater, tyske desertører og russiske fanger og andre. 
Ingrid blåser liv i russerfangen som hun finner i vannkanten, og de forelsker seg, men vet også at hun må sende ham vekk. 
Landet er okkupert. 

Det er et stort drama og et stort lerret som Roy Jacobsen mesterlig spenner opp. 

Et stykke på vei faller stoffet i to deler – lenge domineres romanen av det tidløse, med de nitide skildringene av arbeidsoppgaver som Ingrid står for, og som etter hvert utføres når flere mennesker ankommer Barrøy, slekt og de evakuerte fra nordligste Norge, etter at okkupantene brant ned Finnmark og Nord-Troms. 

Så stiger omverdenen inn, verdenskrigen med noen gode, men også de onde menneskene som jakter på fanger og som herjer brutalt med Ingrid. 
Samtidig er krigsårene skildret med behørig distanse, og de to delene henger ikke helt sammen, fordi det hele er antydende. 

Men romanen bæres trygt oppe av en romanforfatter som fører et vidunderlig vakkert språk og har en poetisk kraft. 
Dialogene og de kraftfulle uttrykkene på lokal dialekt skaper autentisitet. 
Kapitlene og scene etter scene rundes av med eleganse og finesse. 
Roy Jacobsen behersker det korte formatet. 
En fryd for sjel og hjerte. 
