Glitrende teater om Darwins lære
Snakk om å skjære inn til essensen av det man har på hjertet. 
Jo Strømgren fanger på knapt halvannen time kjernen i Darwins lære og setter den så på prøve inn i vår tid. 
Det er riktig godt gjort. 

Den norske multikunstneren har alliert seg med tre danske skuespillere fra Mungo Park teater i København som virkelig er med på notene. 
I stort tempo og med imponerende fysisk utfoldelse på Logens trange scene i Bergen skaper de tablåer som repeterer hva Charles Darwin oppdaget på sin skjellsettende reise til Galapagos på 1830-tallet. 
Innsiktene førte til utgivelsen av verket "Om artenes opprinnelse" i 1859, som la grunnlaget for evolusjonslæren. 

1900-tallets ideologier 

Det ville føles som drøvtygging av en gammel diskusjon (blant annet i Aftenbladets spalter i 2009) dersom Strømgren bare skildret motsetningen mellom darwinister og kreasjonister. 
Heldigvis går regissøren videre og skaper to plagsomme vendepunkt. 

Først benytter han parodisk spill og forvandler mannen som foreleser i "survival of the fittest"-teorien, til en nazilignende ideolog inspirert av overmennesketenkning. 
1900-tallets fascisme, nazisme og kommunisme tok slett ikke vare på individet – hva betød vel jøder, homofile og utviklingshemmede når bare den store maurtuen, ikke den enkelte maur har verdi? 

Burlesk spillestil 

At Strømgren er en dreven koreograf, filmskaper og regissør, merkes godt. 
Han øser av sin mangeårige erfaring som multikunstner og lar skuespillerne det øyeblikket krype rundt på scenen som øgler fra Galapagos, det neste som halvnakne homo sapiens i ulike stadier av utviklingen. 

Spillestilen er burlesk, ofte avbrutt med komiske innslag der aktørene mimer til moderne slagere og sviskelåter, enten de er utkledd som latinamerikanske indianere, risspisende kinesere eller fotballgale amerikanere. 
De tre danske skuespillerne gjør en utmerket jobb. 

Plagsomt spørsmål 

Vel så viktig er stykkets andre vendepunkt: 
Hvem skal overleve om 50 år ettersom vårt samfunnsideal er tuftet på barmhjertighet, ikke på ren selvoppholdelsesdrift? 
Effektivt setter Strømgren en støkk i oss idet svaret blir at "de som ikke har penger", er de som må dø. 
Overleverne er de som har råd til å reparere kroppen sin, igjen og igjen. 

Der Alan Lucien Øyens "Coelacanth" (se egen anmeldelse) ble et offer for avsporinger, nøyer Strømgren seg med noen få slike for å underholde oss. 
Men ikke flere enn at han lykkes i å stille Darwins lære opp mot barmhjertighetsidealet slik at motsetningen står der og dirrer. 
