Et skrekk-elig dystert eventyr
Hvorfor gidder ikke voksne å høre på hva barn sier? 
Og hvorfor mister egentlig voksne evnen til å se bak det tilgjorte, det smiskete og falske hos andre mennesker? 

Dette lurer de på, de tre Baudelaire-søsknene, på sin ferd gjennom en grusom, kynisk verden befolket av idiotiske voksne. 

«Lemony Snicket: en serie uheldige hendelser» føyer seg inn i en lang tradisjon fortellinger og eventyr som handler om veldig grusomme ting som skjer med veldig snille, søte og ofte foreldreløse barn. 
Denne gangen er voksnes ondskap og kynisme overfor de stakkars barna så voldsom at man aner en karikatur av sjangeren. 

Utgangspunktet for historien er tre av de elleve barnebøkene som er skrevet av den mystiske forfatteren Lemony Snicket. 
Forfatteren (Jude Law) er fortelleren, og skaper en rammefortelling rundt selve filmen. 

De tre Baudelaire-søsknene Violet, Klaus og Sunny mister begge foreldrene i en brann. 
Så dukker en grev Olaf (Jim Carrey) opp for å være barnas verge. 
Men Grev Olaf er en ond sjarlatan, som bare er ute etter å overta familiens formue, for deretter å kvitte seg med barna. 
De gjennomskuer ham, men ingen hører på dem. 
Og det blir verre. 
Mye verre for de tre skjønne ungene. 

Det er mye å anmerke her. 

For å ta det positive først: rent visuelt er filmen en nytelse. 
Den dystre, nærmest gotiske settingen i en navnløs by, de øde, og mørke landskapene er stilrent gjennomført, og stemningsskapende så det holder. 
Og leder tankene både til filmene om The Addams Family og Harry Potter. 
De tre barna, oppfinneren Violet, lesehesten Klaus og biteren Sunny er både sjarmerende og fascinerende, og godt spilt. 

Men hvem har ansvaret for å ha dratt Jim Carrey inn? 
Forkledd og sminket til det ugjenkjennelige: det er umiskjennelig Jim Carrey som vrir og vrenger på gummitrynet sitt i annenhver scene, og tar luven fra alle andre. 
I en rolle som ikke finnes morsom, bare slitsom og sleip. 

Humor er for øvrig en ingrediens denne filmen lider kraftig under å ha for lite av, det eneste lille glimtet er oversettelsene av lille Sunnys babygrynting. 
Filmen er til tider nifs, men spennende er den sjelden — fordi vi får vite for lite om bakgrunnen til at historien kan drives framover. 
Det reises mange spørsmål, men vi får altfor få svar. 
Så hva er da egentlig poenget? 

Og varsku! 
Filmen har fått aldersgrense 7 år, men her er flere usedvanlig ekle og skremmende scener, som blant annet involverer slanger og igler. 
Billescenen i Harry Potter, som skal ha fått mange til å kaste opp, var bare blåbær i forhold. 
