Anmeldelse:Guro Hoftun Gjestad viser at storbarnslivet angår oss alle 

De glemte barna. 

Guro Hoftun Gjestad skriver først og fremst til andre «storbarnsforeldre» i den nå brageprisnominerte boka «Storbarnsliv». 
Det bør ikke stoppe oss andre fra å lese den. 
Dette er boka vi ikke fikk på barselhotellet eller på helsestasjonen, historiene som ikke blir fortalt når mødre har jentekveld, tipsene vi relativt sjelden får i aviser som denne. 
Mens vi nesten drukner i råd om småbarnsfasen, dempes foreldresamtalen når ungene vokser ut av målgruppa til Barnas Hus. 

Forfatterens kampsak er at vi må snakke om storbarnsfasen også, og boka hennes er viktig og relevant — ikke bare for de med barn i huset. 
Ungdomsfamilienes utfordringer er hele samfunnets utfordringer. 

Angstfylt lesning 

Angstfylt lesning 

Hun følger opp med mange andre historier: 
Her er bulimikeren, tenåringsmoren, den spillavhengige, den utslitte flinkisen, samt moren som ringer barnevernet da den sønnen tar kvelertak på faren. 
Og hun som mistet datteren i selvmord. 

Særlig de første kapitlene kunne blitt en parade av elendighet, eksempler på hvor ille det kan gå — til og med for dem som tilsynelatende har gjort alt «riktig». 
Det er angstfylt lesning for en småbarnsmor. 
Men alle historiene blir nyansert, av eksperter og statistikk, og — aller viktigst — belyst fra flere sider. 
Ofte får vi foreldrenes fortvilte fortelling først, deretter overraskende åpenhjertige intervjuer med barna. 
Det blir lett å se hvor kommunikasjonen skurrer, og hvilke utfordringer som er størst. 

Diskuterer åpenhet 

«Det fikk meg til å tenke på 

Diskuterer åpenhet 

Men det slår meg at de fungerer bedre i avis enn i bok. 
Sammen med de lange og mer ufiltrerte intervjuene blir det noe litt flinkt og sentimentalt over de delingsvennlige korttekstene. 
De fungerer godt som oppspark til debatter, men boka går heldigvis mer i dybden. 

Den har en politisk brodd, mot prestasjonssamfunnet, mot manglende kompetanse i ungdomspsykiatrien, men aller mest mot ideen om at ungdomsproblemer ikke skal snakkes om fordi vi risikerer å utlevere dem. 

Underveis lurer jeg på om hun deler litt for mye, selv om barna har godkjent alt. 
Åpenheten diskuteres gjennomgående: 
«Vi bør kanskje slutte å fortelle, for historiene er ikke lenger våre», skriver hun. 
Men så: 
«Å snakke om dem, virkelig samtale om dem, er å ta dem på alvor». 

Når jeg til slutt blir overbevist, er det fordi historiene er strålende eksempler på hvor viktig det er å snakke, både med og om barna. 
Bare slik kommer vi videre. 
Men les gjerne denne boka først. 
