Har vi fått vårt eget Bob Hund?
Casiokids er et lysende og rart popband. 

||| 
ALBUM: 
Det er med en sunn dose skepsis man har registrert Casiokids' naivitetsdrevne sjarmoffensiv overfor diverse premissleverandører innen ikke-norskspråklig musikkformidling. 

Tøysete sanger om bortkomne bikkjer, sunget på bergensk med ganske ruglete sangstemme lagt over primitiv dataspillelektronika - det er slikt NME gjør til ukas hype bare for å være interessante. 

Etter hvert som man nærmer seg et tosifret antall gjennomspillinger av gruppas åtte låter lange debutalbum (som akkompagneres av åtte remikser) må man bite i seg motviljen og - vokalen er og blir et svakt punkt - det aller meste av skepsisen. 

Casiokids er et lysende popband, de har tidvis helt suverene låter som pakkes inn i effektive synthpop/rock-hybrider. 

Energi, sjarm, tørr humor, gladtrist moro, underfundig melankoli og det man muligens må kalle en slags neo-naivisme tyter ut av melodiene, samtidig som de målrettet styrer både mot dansegulv og rocksnobber på samme tid. 

Slik sett er vi mye nærmere å ha fått vårt eget Bob Hund enn enda et studentvennlig moroband med omfattende synthpark. 

Topp stemning. 
