Stilig, tam western-repetisjon
Dette er steinstilig, det er velspilt, det er sjarmerende, men ikke spennende. 
Det hadde ikke gjort noe om "True grit" var skrudd, spesiell og overraskende. 
Men det kan se ut som om Coen-brødrene slapp opp for geniale særheter. 

Coen-brødrenes nyinnspilling av «True Grit» er vellaga, musikalsk og nok en gang en deilig, smått ironisk hyllest til amerikanske nasjonalverdier. 
Jeff Bridges buldrer som ublanda brennevin rett på stemmebånd, og filmen er helt nøyaktig slik du trodde den ville bli. 

Det er ikke akkurat en innvending, men «True Grit» er ikke noe mer enn en poetisk western, og når sant skal sies, ble genren aldri oppfunnet for å bli likt av sanatoriebleike nettnerder og filmstudenter. 
Far min kjørte film i Folken, nesten bare cowboyfilmer. 
Da jeg var barn, sneik jeg meg inn på gallå så snart mørket datt over salen. 
Der satt den sanne cowboygjengen. 
De drakk murere og trillet tomflaskene på golvet. 
De skreik «Din hekkans tóg!» etter skurker med svart bart, og de mente det. 

Ingen kommer til å skrike hekkans tóg på «True Grit». 
I festivalenes dyprøde fløyel sitter De Imponerte. 
Folk som vet hva set-designerens forrige kone het, og som har utdannelse nok til å diskutere i senk Sokrates og hans groupies. 
Når de elsker en western, blir det som om en blodig guttegreie ble overgitt til anemikerne for å bli likt i hjel. 
Sorry, Ethan. 
Sorry Joel. 
Dere spiser sikkert rødt kjøtt når noen ser på. 

«True grit» ble laget med John Wayne i 1969 og Kim Darby. 
Wayne hadde spilt «Green berets» året før, og vi likte ikke han. 
Jeg tror ikke jeg så «Jente med mannsmot», men den ble regna som en ganske bra western. 
Coen-brødrene har skrevet sitt eget manus direkte fra Charles Portis' roman, og historien er hensiktsmessig dosert og ganske flink på en litt ekshibisjonistisk måte. 
Den særegne Coen-ironien er blitt bedagelig og middelaldrende, de sære vriene er få og snille – og filmen deres overrasker ikke. 

Jeff Bridges gjør en feelgood-rolle som utbrent, men flink marshall og alkoholiker. 
Rooster Cogburn ser ut som ei skitten lang underbukse også midt i ansiktet. 
Han har verken øyne eller diksjon, og han er en så vidunderlig gjentatt Bridges at steinerskolebarn i stemmeskifte er i stand til å imitere ham. 
Hailee Steinfeld spiller den unge Mattie med en overklasse-feministisk ordrikdom og et vaklevorent, ubøyelig jentemot som nesten gjør henne til noe man kan holde fast i. 
Mattie er i grenselandet til å funke som uskyldens fyrtårn i mannemordernes natt. 
Men Coen-brødrene lager ikke sånne filmer. 
De ville heller ha dødd enn å ha skapt en virksom metafor eller en metamor. 

Filmen er uimotståelig vakker. 
Det snør begraverisk over bondegårdene mens americana-piano spiller sånne akkorder som landet ble laget av. 
Jentungen har en fantastisk pruttescene med en hestehandler, og du får følelsen av å være i en merkelig, uferdig verden. 
Den ble antakelig aldri ferdig, for den fikk aldri fred. 
Filmen handler på sett og vis om staheten til de som forsøkte. 

«True grit» er også en utpensla fjesfilm. 
Det fantes nok mye fæl fettergifting den gang, hvis man skal dømme etter tilbudet av utkantfrodige hoder, analfabetiske allmue-ansikter og tenner så tilfeldige som nyresteiner. 
Matt Damon spiller en vakker og stilisert, cleancut klyse fra Texas. 
Vesleblakken bærer sin tunge last gjennom vinterens skjebnesvarte stjernenatt, og Jeff Bridges breker med bronkiene mens jentungen svetter i feber. 
Jo. 
Det er vanvittig vakkert. 
Men tomt. 
Som en velstelt julaften uten barnemas. 
Som en bursdag uten kakesøl. 
Stuefolkets utendørs-fest. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
