Japansk animasjon innfrir ikke
Japansk animasjonsfilm er en opplevelse fordi de alltid inneholder skikkelser som fascinerer ved sin kulturelle fremmedartethet. 

Første del av «Min nabo Totoro» er fylt av slike overraskelser. 
Så blir det hele skuffende langtrukkent. 
En far og hans to døtre, Mei og Satsuki, flytter til et hus på landet. 

Raskt skaper regissør og manusforfatter Hayao Miyazaki en skummel stemning, for huset er riktig forfallent. 

Finnes det spøkelser her? 
Gåten lurer under mens de kikker i kott og gamle rom. 
Svisj, der fyker en sverm med svarte nøster. 
Faren kaller dem støvalver, nabokona vet at de er sottroll. 

De to søstrene er sjarmerende i slekt med Pippi Langstrømpe i all sin ureddhet. 
Miyazaki mestrer nydelig å framstille småbarns motorikk og typiske reaksjonsmåter. 
Den norske dubbingen er utmerket. 
Slik blir det morsomt å følge fireårige 
Mei på nysgjerrig vandring inn i det enorme kamfertreet. 
Der bor skogens vokter, Tortoro. 

Men det pussige med Miyazakis dramaturgi er at de spøkelsesaktige ansatsene glir over i en rent kosete framstilling av vesenet som passer på skogen. 
Tortoro ligner en krysning mellom dvask harepus og tykk ugle. 
Skogsguden er virkelig rett og slett latterlig. 
Og gis knapt en funksjon i handlingen. 

Til sist går regissøren tom for påfunn. 
Det hjelper ikke stort at en katt fungerer som buss. 
Resten blir en langdryg jakt på lillesøster 
Mei uten at figurene vi har møtt, integreres godt i fortellingen. 

Skuffende slutt! 
