Scott Walker:«The Drift» 

(4AD/Playground) 

Han heter egentlig Engel til etternavn, men høres ikke ut som en lengre. 

Amerikanske Scott Walker nøt stor og fortjent suksess som ambisiøs, crooner-inspirert popstjerne i England på sekstitallet. 
I senere tid har han blitt en av musikkhistoriens mytisk tilbaketrukne, med en 11-års frekvens på slipp av plater som blir vanskeligere og vanskeligere. 

Og denne oppfølgeren til den harde nøtten «Tilt» (1995) tar ham langt inn i parodien som avantgardeartist. 
Hans mektige stemme er intakt, dessverre ledsages den av et opera-inspirert musikalsk skrekkabinett, der alle forsøk på å fremmedgjøre lytteren lykkes til fulle. 
Fascinerende saker, på samme måte som snuff-filmer på Internett er det. 

Det er lov å formidle sitt eget private helvete på plate. 
Men så lenge det ikke berører publikum på andre måter enn å skremme vettet av dem, er det strengt tatt ikke noen vits i. 
