«For en lettelse en gang i mellom å se Ibsen som Ibsen»
Renskåret og klar Henrik Ibsen. 

For en lettelse en gang i mellom å se Ibsen som Ibsen, og ikke som et eller annet konseptuelt metaverk. 
I Bentein Baardsons stramme og rene regi av mesterverket Gjengangere for Riksteatret, kommer både de lange linjene og øyeblikksdramatikken tydelig frem. 

Fru Alving er en vakker enke som i stor hemmelighet har levd et kjærlighetsløst liv i et voldelig ekteskap med den utsvevende kammerherre Alving, alt mens hun har vært erotisk tiltrukket av den ekstremt selvopptatte og salvelsesfulle Pastor Manders. 
Han var i sin tid fristet, men har nå mer øye for tjenestepiken Regine. 

Det har også Osvald, husets sønn, men av andre grunner. 
Han er nettopp hjemkommet fra Paris, dødssyk og full av anklager mot moren. 
Hun sendte ham bort da han var syv år, og tok dermed faren fra ham. 
Han vet ikke at moren ønsket å beskytte ham mot farens livsførsel, heller ikke at sykdommen er en arv fra faren. 
Han er «ormstukken» av det uutsagte: syfilis. 

Skjebnedrama 

Rent medisinsk er syfilis som arvelig sykdom avvist siden da. 
Kanskje har faren overført sykdommen til moren, slik at sønnen fikk den i fødselsgave. 
Dette er ikke viktig i dag. 
Det viktige er at Henrik Ibsen, akkompagnert av atskillig rabalder, gang på gang tok for seg et så betent tema. 

I alle borgerskap raslet det i skjeletter, det er et helt orkester av dem på Rosenvold gods, mens fasaden synes uklanderlig. 
Gjengangerne sparker hull i den, og det giftige brygget av løgn og bedrag som bobler under overflaten, koker over. 
Menneskeskjebner og hus går opp i flammer. 

Oppbyggingen av dramaet er som en knipling, med usynlige tråder som finner sammen i stadig mer overraskende mønstre. 
Ibsen, som bodde det meste av sitt skapende liv i utlandet, får sagt sitt om norsk puritanisme, om den knugende mangel på livsglede mellom fjellene. 

Avsløringene kommer tettere enn i Detektimen, og knuser skyldige og uskyldige. 
Fortidens synder hjemsøkes på barna, som det heter. 

Et sterkt ensemble 

Skjebnens lange skygger kommer også tydelig frem i scenografi og lyssetting. 
Uvennlige grå vegger danner rammen om det som aldri var et hjem. 
En stor åpning i bakveggen viser en mur av et hageparti som hindrer alt innsyn. 
Mens sannheten gradvis eksponeres, stiger skyggene av skuespillerne oppover veggene. 

Gjertrud Jynge er så kontrollert og holdt som fru Alving at det synes som om sømmene i den flaskegrønne fløyelskjolen hennes skal revne. 
Hun er en kvinne på randen, men holder til det nest siste. 
En tolkning av format, som ender i et stumt, munchsk skrik. 

Gunnar Eiriksson gir en tempofylt og troverdig utgave av en ung manns desperasjon, i en Munch-lignende maske. 
Selv den vanskelige sluttreplikken får han form på. 
Lasse Lindtners pastor Manders ødelegger anelsesløst alt omkring seg med feig ambisjon, samt en viss vellystighet i møtet med Regine. 
Madalena Souza Helly-Hansens tolkning er sterk i åpningen, men faller raskt ut i klisjeer. 

I en klasse for seg står Per Egil Askes snekker Engstrand – en slimål med fløyelsstemme, truende i all sin tilsynelatende velvilje. 
Han har noe på alle, og vrir kniven rundt der det smerter mest. 
