Pent og forutsigbart fra Kurt
Det var kanskje ikke så mange av oss som trodde at Kurt Nilsen ville gi ut en plate som dette i 2017. 
Forrige gang sang han på norsk med «Inni i en god periode», og hadde bra suksess med det albumet. 
I stedet for å forsøke å fortsette den gode perioden, spoler han tilbake til noe som ligner på albumet «Rise To The Occasion» for ni år siden. 

Kurt Nilsen synger med andre ord på engelsk igjen på en 12 låter lang poppakke der det også er klare spor av country, såkalt mainstream countrypop. 
Han må få gjøre det han vil, og han får det egentlig bra til. 
Problemet er at låtene til Eirik Grønner og ham selv er i overkant forutsigbare og enkle. 
Det høres bra ut de to-tre første lytterundene. 
Etter det er det nødvendigvis ikke så mye igjen av pirrende spenningsmomenter. 
Det blir rett og slett litt kjedelig. 

Stemmen hans er selvsagt fortsatt fyldig, sterk og varm. 
Om ikke den hadde vært det, ville halvparten av låtene forsvunnet av seg selv ut i intet. 
Men det høres bra ut på den innstendige balladen, «Remember Me», og på «Going All In» med sitt fine og fengende refreng. 
Hele veien er det proft gjort, og åpneren, «I’m Hit», kunne godt blitt en hit på countrylistene i USA. 

Men det er litt sånn at mange av oss venter noe mer enn dette A4-kjøret fra denne artisten med den fantastiske stemmen. 
Julekonsertene hans blir nok de sterkeste han gjør også i år. 
Selv om det er lenge til jul. 
