Jeg aner ikke hva som foregår.Men jeg liker det 

Julia Roberts' første store tv-rolle er ubegripelig på alle de riktige måtene. 

Ingenting er så pirrende som et godt mysterium. 

Og ingenting er så frustrerende som et dårlig et. 

Enn så lenge er det vrient å si om Julia Roberts’ tv-debut «Homecoming» til syvende og sist vil ende i den siste kategorien, men etter fire av elleve episoder har den foreløpig begge bena godt plantet i den første. 
Roberts er stødig og flink til å gi resten av ensemblet plass, i hovedrollen som terapeuten Heidi Bergman. 
Hun jobber ved en institusjon i Florida drevet av et underleverandørfirma med tilknytning til det amerikanske forsvaret, med det som virker å være et eksperimentelt forskningsprosjekt for å hjelpe krigsveteraner tilbake i samfunnet igjen. 
Veteranene bor på institusjonene, har samtaletimer med Bergman, medisineres til måltidene, og har meningsløse rollespillsesjoner av typen «hvordan komme seg gjennom et jobbintervju i en skobutikk». 

Både serien og institusjonen holder kortene tett til brystet, men mye kan tyde på at ikke alt er som det skal være, eller at oppholdet der ikke er så frivillig som veteranene har blitt forespeilet. 
For alt jeg (og soldatene) vet er ikke anlegget i Florida, engang. 

Krigstraumer 

Bergman fatter spesielt interesse for klienten (eller er det pasienten? 
Eller kanskje forsøkskaninen?) Walter Cruz (Stephan James), som virker overraskende veltilpasset til tross for krigstraumene sine. 
I hvert fall inntil kameraten Shrier (Jeremy Allen White) begynner å sette konspiranoide griller i hodet på ham. 
Bergman, på sin side, er – i god terapeut-tradisjon – flinkere til å pirke i andres sinn enn sitt eget, og har i praksis et ikke-fungerende familieliv med sin hardt prøvede samboer Anthony (Spilt av Dermot Mulroney. noe som gjør dette til en slags «Min Beste Venns Bryllup»-gjenforening). 

Parallelt med at denne historien utfolder seg i 2018, følger vi forsvarsdepartementets etterforsker Carrasco (Shea Whigham, fra «Boardwalk Empire»), som fire år senere prøver å grave i Homecoming-prosjektet. 
Det hele peker mer og mer mot at noe besynderlig skjedde på anlegget, noe som har gjort at Bergman ikke kan huske hvordan hun endte opp med å flytte inn hos moren sin (Sissy Spacek) og begynte å jobbe som servitør. 
Hun har ikke engang noen minner om sin energiske og mystiske sjef Colin (en herlig hektisk Bobby Cannavale, som alltid prøver å gjøre ti andre ting mens han er på telefonen med Bergman). 

Stilsikkert 

«Homecoming», basert på en podkast av seriens manusforfattere Eli Horowitz og Micah Bloomberg, og regissert av Sam Esmail, mannen bak hackerthrilleren «Mr. Robot», går på mange måter motstrøms med andre serier. 
Episodene er for det første velsignet korte, i underkant av 30 minutter, i en tid der mange synes å ha fått det for seg at jo lengre man klarer å tvære en episodes spilletid, jo Viktigere™ og Bedre™ blir den. 
Videre foregår den i et fortettet, avgrenset univers, snarere enn de endeløse miljøene og omfangsrike rollegalleriene som er den utmattende normen mange andre steder. 

Esmail viste en enorm stilsikkerhet med «Mr. Robot», og selv om denne serien er hakket mindre teatralsk, fortsetter han med virtuose kameraføringer, formatlek og et ubehagelig lydspor, som slekter mye på uttrykket til de paranoide 70-talls thrillerne til Alan Pakula og Sydney Pollack. 
Det kler både det posttraumatiske psykodramaet og konspi-thrilleren godt. 
Det er vanskelig å vite hva, om noe, som er virkelig, og det er naturligvis hele poenget. 

Som i vårens Netflix-mesterverk «Annihilation» gir den fortettede historiefortellingen, den sadistiske gjerrigheten på informasjon, og det drømmeaktige preget en fornemmelse av at virkeligheten opphører å eksistere med en gang den er utenfor bilderammen, hvis den i det hele tatt noengang har eksistert. 

Jeg aner ikke hva som foregår i «Homecoming». 
Men jeg vet at jeg liker det. 

(Anmeldelsen er basert på de første fire episodene.) 
