Filmanmeldelse:«Noir» for nolduser 

Langtekkelig oppfølger til langtekkelig forgjenger. 

USA. 
11 år. 
Regi: 
Frank Miller og Robert Rodriguez. 

Med: Mickey Rourke, Jessica Elba, Josh Brolin m.fl. 

«Luddere» og «gangstere», velkommen til «Frank Miller’s Sin City». 
(Våg for all del ikke å kalle den noe kortere og greiere enn «FRANK MILLER’S Sin City» – da blir nemlig «skaperen» vred). 
Der kvinner er sørgende strippere og/eller troløse horer, og menn er infantile, voldelige tosker. 

Vi har vært her før, som noen vil huske, i den like monotone og monokrome forgjengeren, «Sin City» – unnskyld! 
«FRANK MILLER’s Sin City» – fra 2005. 
Er det virkelig snart ti år siden? 
Dæven, som tiden flyr. 
Var ventetiden til å holde ut? 
Ubetinget ja. 

«Sin City: A Dame To Kill For» – la oss ikke glemme at dette er en film som eies av Frank Miller, og bare han – har kun et par nye triks i ermet: 3D, Josh Brolin og en om mulig enda mer pompøs fortellerstemme. 

Samt, det skal sies, en liten bunke fine visuelle gleder. 
Da tenker jeg ikke utelukkende på de flotte puppene til Eva Green, som hun får rikelig – rikelig – med tid til vise frem. 

Det er, som sist, en slags antologifilm, bestående av tre beslektede historier. 
Både samlet og isolert sett er disse komisk skjematiske, snappende etter luft under vekten av sin egen bombastiske omgang med «film noir»-klisjeene. 

Det som kanskje kan oppleves som en humoristisk omgang med «noir»’ens verktøyskrin på papiret, altså som tegneserie (altså FRANK MILLERS egen, private tegneserie), blir på lerretet tunglabbet og uutholdelig selvhøytidelig. 
Langsomt og treigt. 
Vold erstatter vidd (nylig avdøde Lauren Bacall ville neppe tatt noen av disse replikkene i sin munn), og «forholdene» menneskene i mellom – om vi kan kalle dem det – blir latterlig melodramatiske. 

Er det kanskje en slags parodi på «film noir», mer en enn «hyllest» eller en «nytolkning»? 
I så fall er den skrekkelig lite gøyal. 

Alt blir tegnet med bred penn, alt er overtydelig. 
Kvinnesynet er som antydet så semmert at det vil være nok til fem årganger med harmdirrende kronikker i «Fett». 
Man kan trøste seg med at mennene ikke kommer stort bedre fra det. 
Alle karakterene i denne filmen er idioter. 

Denne anmelder kunne ha levd med mange av disse innsigelsene, om ikke annet så på grunn av det gamle «det er jo bare film»-maksimet. 

Det jeg ikke kan leve med, er at filmen føles nådeløst langtekkelig og ensporet (tross at den bare er 1.40 lang). 

De to slappeste avslutningsreplikkene i nyere filmhistorie, er også vanskelige å tilgi. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
