Showpremiere «Rune Andersen - Lykkeliten»:Vondt og varmt 

KRISTIANSAND (VG) 
«Mamma, synes du jeg skal fortelle om det som har skjedd oss fra scenen en gang? 
Det synes jeg du skal gjøre Rune, men vent til jeg ikke er her lenger». 

Showpremiere: 
«Rune Andersen - Lykkeliten». 
Kilden, Kristiansand. 
Regi: 
Pål Magnor Kvammen. 
Musikk: 
Elisabeth Berg 

Ordutveklingen mellom sørlandskomikeren og moren falt en stund før hun døde i september i fjor. 
Nå, kun drøye tre måneder etter hennes bortgang gjør han som han lovet, og står der foran oss hjemme i Kristiansand. 

Med en svært personlig forestilling, et godt stykke fra «15 imitasjoner på to minutter», slik vi egentlig kjenner ham. 
En kveld hvor smil brått stivner, uten at vi mister helt synet av de små kimene av håp. 
Andersen snakket altså endelig ut etter hva han selv beskriver som «40 års taushet» i 2016: 
Om en oppvekst med en alkoholisert, voldelig far, og en mor som forsøkte å beskytte fire barn, mens hun med ansiktet fullt av blod skyflet dem ut i gangen med ordene: 
«Det går bra, dette». 

Scenografien er enkel, men virkingsfull: 
Andersen sittende ved et 70-talls respatex kjøkkenbord, med en knallblå stjernehimmel bak seg. 
Armod og håp. 
Med seg har han pianisten Elisabeth Berg som sofistikert fargelegger teksten. 
Komikeren har pakket det hele inn i en slags «Her er mitt liv»-fortelling. 
Anekdotisk forteller han om oppveksten i blokka i Kjempeveien 11. 
Disse historiene er nok morsomst for dem som vokste opp med Andersen, han klarer ikke alltid å løfte dem opp til et allmenngyldig nivå. 
Langt bedre er det når han forteller om den korte karrieren som sjømann, med skrytepaver og machosjauing om bord. 
Vi får bare bære over med noen for lengst utdaterte imitasjoner innimellom; Dag Frøland, Yngve Hågensen, Thorvald Stoltenberg med flere, moro for deg som fortsatt savner «Hallo i uken» på 80-tallet. 

Men akkurat da det begynner å bli hyggelig bråbremser Andersen, lyset dempes og pianoet stilner. 
Det er ekstremt effektivt, og ganske så ubehagelig. 
Julaftener «på rømmen» fra knuste tallerkner og blodige slag, og fortellingen om dagen da Rune Andersen svartnet og kunne endt opp med å drepe sin egen far. 
Sterke saker. 
Forestillingens store styrke er altså likevel insisteringen på at det kan tross alt kanskje finnes håp: 
På veien er det nemlig noen som har sett Rune Andersen: 
Læreren som leste stilene hans høyt for klassen, tivolidirektøren som lot han synge Edelweiss på engelsk for «hele» Kristiansand. 
Og, en aldeles nydelig historie som biter seg selv i halen og blir en liten rød tråd i fortellingen: 
Om nabokona Schølberg som tok lille Rune med til Jomfruland som liten, og som komikeren takket med å frakte tilbake dit for aller siste gang, godt over 90 år. 
Det er helt fint å ha Andersen til å minne oss på at det går kanskje greit, dette, tross alt. 
