Jo Nesbø + Shakespeare = ren dynamitt
Jeg savner ikke Harry Hole ett sekund i Jo Nesbøs nye roman, «Macbeth». 
Men jeg håper på en «Hamlet». 

Jo Nesbø: Macbeth. 
573 sider. 
Aschehoug. 

Noen ganger reiser gigantene seg, bare for å vise hvor store de er. 
Det gjør Jo Nesbø i mektige «Macbeth», en ren maktdemonstrasjon fra Norges desidert mest suksessrike krimforfatter. 

Denne gang gjør han det i skyggen av verdenshistoriens største dramatiker, William Shakespeare. 
Koblingen høres kanskje underlig ut - en norsk forfatter som har bygget forfatterkarrieren på fortellinger om en sliten, norsk etterforsker i mørke storbygater opp mot en britisk skuespillforfatter som skrev på rim for over 400 år siden. 

Men komboen funker, og den viser at Nesbø har mye mer å by på enn groteske voldsskildringer og etterhvert ganske forutsigbare skikkelser i Oslos dystreste smug. 
Det betyr ikke at «Macbeth» er voldsfri, ikke på noe vis 
- Shakespeare kunne virkelig la blodet flyte når han tok sine dramaer og maktkamper til scenen. 
Men Nesbø er ikke så grafisk, ikke så beskrivende som han tidligere har vært, og tatt selvkritikk for. 

Brutalt samfunn 

Her ligger brutaliteten på et annet nivå, ikke i detaljerte skildringer av bestialsk tortur og drap - men i kynismen som vekkes til live når ambisiøse mennesker kjemper om makt. 

Shakespeare skrev sin «Macbeth» om maktkampen rundt skottekongen på 1000-tallet. 
Nesbø flytter hele persongalleriet til en gråsvart, muligens nordengelsk by på 1970-tallet (på samme vis som film- eller teaterfolk ofte gjør), et samfunn som er i ferd med å gå under i korrupsjon, arbeidsledighet, narkotika, rivalisering, gambling, vold og drap. 
Folkene heter det samme som i skuespillet; Macbeth, (Mac)Duff, Duncan, Lennox, Angus, Banquo, Hekate, og selvsagt bakspilleren Lady - kvinnen som ser det andre ikke vil hun skal se, kvinnen som bruker alt hun vet for å oppnå det hun ønsker, spilleren som bruker menneskene rundt seg som brikker i spillet hun vil vinne. 

Narko, vold, makt, drap 

Hos Nesbø handler det om politiet som bekjemper - eller hjelper - kriminelle bander. 
Det hele begynner med en væpnet aksjon mot en svær narkoleveranse, og allerede der får leseren introdusert en rekke av aktørene samtidig som vi får tydelige signaler om at ingen stoler på noen, at alle har personlige mål som er viktigere enn fellesskapets, og at vi kan se fram til nesten 600 siders svik og dobbeltspill. 

Som vanlig er det drivende godt fortalt. 
Nesbø skriver bedre enn de fleste spenningsforfattere, språket og formuleringene er skapt av overskudd og levert med presisjon, persontegningene (både i råskap og sårbarhet) sitter fra første linje, tilbakeblikkene turneres så rutinert at alle leserne aldri har vansker med å henge med, og framdriften er eksplosiv fra begynnelse til slutt. 

Brytekamp med William 

Mesterskapet demonstreres likevel aller sterkest i samspillet, eller brytekampen, med Shapespeares tekst. 
Nesbø leker seg gjennom dramatikerens univers av politikk, råskap, galskap og hekseri. 
Og han flytter det hele til et univers der politiet og politikken er så sammenvevd med forbrytelser at ingen er rene, der overtro og vanvidd skapes i dopframkalte hallusinasjoner. 

Språklig legger han seg også i et litt gammelmodig leie, som en slags flørt med Shapespeare selv. 
Dialogene glir gjerne inn i det lett overspente, patosfylte, de er sjarmerende høytidelige og gammelmodige, det er nesten som om folkene snakker i sitater. 
De bruker ord som «udåd» om det de skal gjøre eller har gjort, de snakker om «diende barn» og om «skjebnens kall», de analyserer sine egne handlinger med å si at « det etter sult, kulde, redsel og kåtskap ikke finnes noe mer enn ærgjerrighet» eller «av og til slåss grusomheten på de godes side». 

En konklusjon oppi alt dette? 
Ja: 
Jo Nesbø har allerede varslet en ny Harry Hole-roman. 
Jeg håper han heller gir oss en «Hamlet», en «Othello» eller en en «Lear». 
