Hilde Brunsvik:Blå akkorder 

Vakkert og vemodig om musikk, tilhørighet, lengsel og mot til å forfølge drømmen. 

Hilde Brunsvik: 
Reise til menneskene. 
Roman. 
154 sider. 
Solum Bokvennen. 

”Jeg pleide å ha en drøm, men drømmen forlot meg,” heter det i Hilde Brunsviks (f. 1959) gode debutroman, ”Reise til menneskene”, der den kvinnelige jeg-fortelleren reiser fra landet og en tid opptrer som jazzvokalist i en pub i London. 

Men årene går, fortiden og sangene glemmes, hun blir mor til en gutt og går hver dag til en jobb som hun verken liker eller misliker. 
”Man kan være noen, eller man kan være ingen. 
Jeg foretrakk å være ingen,” tenker hun om det i romanens nåtid. 
Hun skjønner egentlig ikke selv hvor god hun er, og har kanskje litt av dette usikre og nervøse ved seg som synes å prege flere av samtidslitteraturens kvinneskikkelser. 

Men så byr det seg en uventet mulighet med en ukes spillejobb i Venezia sammen med den desillusjonerte pianisten Bjørn, som vel er i overkant drikkfeldig, men alltid blir så god som ny med en ren skjorte, en biff og en whisky. 

I et enkelt, men billedrikt og rytmisk språk, og på en seng av svisker fra jazzkatalogen, skildres forholdet mellom de to og miljøet i den italienske sjarmøren Genaros restaurant La Fontana, der de opptrer, og forfatteren skaper en slags jazznoir-aktig atmosfære, der tankene uvegerlig går til f.eks. Coppolas ”The Cotton Club” og Taverniers ”Round Midnight”. 

De presist tegnede bipersonene omfatter på den ene siden den litt gretne pianisten Mickey og den eksentriske saksofonisten Paola Rossi, som begge forlengst har vinket farvel til A4-livet, og på den andre siden sønnen og barnefaren, som kanskje representerer det trygge, faste og forutsigbare. 

Den største spenningen knytter seg til om det vil oppstå søt musikk mellom de to hovedpersonene, og i grunnen er det befriende å lese en såpass langsom og vakker roman, der det ikke nødvendigvis må dynges på med drama og konfliktstoff for å drive handlingen fremover. 
”Det var ikke mer enn det. 
Vin. 
Latter. 
Blå akkorder” (s. 35). 
Men i dette tilfellet altså mer enn nok til å gjøre ”Reise til menneskene” til en uvanlig varm og litt vemodig debutroman, og fylle leseren med jazzdrømmer og Italia-lengsel. 
