Klisjeer stablet oppå hverandre som på IKEAs selvbetjeningslager
Tone Damli prøver å ta «en Taylor Swift». 

|||ALBUM: 
I beste fall er det tilfeldig og litt tankeløst, i verste fall er det ren idioti. 

Men først og fremst er det ekstremt avslørende for Tone Damli at hennes plateselskap Universal velger å slippe hennes nye plate på samme dag som de selv gir ut tenåringsidolet og låtskrivervidunderet Taylor Swift. 

Stabler i høyden 
For er det ikke nettopp «en Swift» hennes produsent/manager David Eriksen prøver å ta med denne plata, som er skrudd sammen på passe kynisk vis med bugnende internasjonale jaktmarker i tankene? 

Ganske streit pophåndverk spilt av de proffeste studioproffene vi har her til lands, en ørliten countrytråd sydd nesten usynlig gjennom låtene. 

Og ellers er klisjeer i melodier og refrenger, tekster og låttitler stablet oppå hverandre med en slags industriell tyngde man bare kommer i nærheten av i gangene på IKEAs selvbetjeningslager. 

Og her som der: 
Selv om det er en overveldende mengde å forholde seg til, er det fortsatt veldig billig. 

Uten bæreevne 
Å ta med seg «Cocool» (hva for idiotisk tittel er nå det hvis vi først tenker internasjonal lansering?) til et amerikansk post-Hannah Montana-marked og et ellers ganske bredt og voksent countrypopsegment er et klassisk sand-til-Sahara-tilfelle. 

Men hva verre er, er altså at Damli i en relativt enkel, men avgjørende komparativ analyse mot for eksempel Taylor Swift ganske nådeløst avslører alle sine feil og mangler. 

Der Swifts storhet — hun er sin generasjons mest lysende låtskriver - langt på vei ligger i å omformulere, gjenerobre eller overrumple klassiske popvendinger med stor grad av personlighet og autoritet, også som sanger, lider «Cocool» under en akutt mangel på nettopp personlighet. 

Tone Damlis karisma synes å ha blitt gjenglemt i glansede magasinoppslag, i sofaen til Skavlan og på røde løpere — stemmen hennes er for lett, for vinglete, og uten nevneverdig bæreevne for noe nivå av følelser. 

Den har rett og slett ingenting å tilføre denne forutsigbare, generiske popmusikken. 

Og musikken har heller ingenting å tilføre henne. 
De er gjensidig utslettende på hverandre. 

Kommersiell desperasjon 
Og uten virkelig gode låter, uten virkelig popsjarm og uten en stemme som er i stand til å bære med seg noe særlig til følelsesregister, så er det dessverre lite substans igjen på «Cocool». 

I sine beste stunder er det tilforlatelig radiopop, verken mer eller mindre. 
Oftest er det langt mer deprimerende enn som så. 

At en av albumets mer innsmigrende og muligens mest salgbare popspydspisser — «Stuck In My Head» - i stedet for rendyrking av dens nesten idiotisk hektende melodi utsettes for den enerverende gjesterapperøvelsen (Paperboys-Vinni), blir stående igjen som symptom på en slags kommersiell desperasjon som dessverre er påtakelig jevnt over på dette albumet. 
