Rekviem for en kino
Noen filmer ser ut som varsel om kinoens gravferd. 

I dette tilfellet skyldes det ikke at vår gamle nittitallsheltinne Elizabeth Perkins antakelig ble sminka av et begravelsesbyrå. 
Det skyldes heller ikke at den pene og bevegelige mannshelten James Marsden er overført til det Disney-inspirerte Animasjonslandet, der skuespillerne drar for å dø. 

Men det er noe nesten patologisk uinspirert og uinspirerende med en animasjonsfilm om Påskeharen, der haren repeterer Julenisse-filmenes klisjeer og dessuten ankommer i en vogn som trekkes av en vårsverm av grytetjukke, gule kyllinger. 
Det heter desperasjon. 
Hvis ikke desperasjon hadde underholdt mennesker, ville vi hatt én TV-kanal i Norge – men det er like fullt desperasjon. 
Før eller siden fører den kokainfyrte oppfinnsomheten til nedbrenthet, ruin, forsakelse, sult og fattigdom. 

Den tid den sorg. 
Biblioteket og Barnemuseet kan få lokalene sine tilbake, og alle blir lykkelige. 

En ung hare på Påskeøya skal overta som Påskehare, men han er en talentfull trommis og vil ikke leve sin skjebne. 
James Marsden spiller en dagdriver som blir kasta ut av foreldrenes hus som trettiåring fordi han ikke har jobb. 
De to bortkasta tullingene treffes i rikmannshus, og så finner den tilsynelatende konstant steine guttemannen drømmejobben sin. 

Jo. 
Harer er skikkelig søte. 
