Dent May:Den deilige følelsen 

Lyden av California vender stadig tilbake, nå med en crooner i et enmannsband. 

Dent May: 
"Across the multiverse" (Carpark/Border) 

Du er nødt til å like en fyr som kaller sin første plate for "The good feeling music of Dent May & his magnificent ukulele". 
Det var for åtte år siden, og nå er album nummer fire her. 

James Dent May Jr. vokste opp i Jackson i Mississippi og lyttet til plater med Serge Gainsbourg, Prince og Lee Hazlewood. 
Et kryss i margen for det også. 

I dag bor han i Los Angeles, og det trekkes gjerne sammenligninger med Brian Wilson og Harry Nilsson. 
Han dannet sitt første band på high schol, inspirert av Elvis Costello og The Cars. 
Nye kryss i margen. 

Lever han opp til alt dette? 
Han i hvert fall en crooner verd å notere seg. 

Tittelkuttet er en duett med Frankie Cosmos, den 23 år gamle datteren til Kevin Kline og Phoebe Cates. 
Hun har sin egen karriere som singer/songwriter, og her føyer stemmen hennes seg vakkert sammen med vokalen til May. 
Sammen finner de kjærligheten mot alle odds: 

Lost in another dimension 

How did I grab your attention? 

Through an empty void 

You crashed into me like an asteroid 

May åpner platen med "Hello cruel world". 
Han er en freak without a home, men tror likevel at we can make it if we try. 
Crooning, falsett og pianoavbrekk som hører 60- og 70-tallet til. 
Noe nær en perfekt åpning på albumet. 

"Picture on a screen" er en kjærlighetssang med blåsere på boks og mye piano i bakgrunnen. 
Sangen kunne vært et halvt århundre gammel, men lydbildet har nyere innslag som skurrende elektronikk. 

"Dream 4 me" er fylt med feelgood fra den gang Beach Boys lot seg avfotografere med surfebrett på stranden. 
Harmoniene mangler, men May har en stemme som kompenserer. 

Pianoet er instrumentet som går igjen på platen, også på "Take me to heaven". 

"90210" har samme navn som en tv-serie fra Beverly Hills. 
Sangen seiler av gårde på en lett sommerbris, vinkende blidt til Van Dyke Parks. 

"Face down in the gutter of your love" kom ut som singel i fjor. 
I likhet med de andre sangene er den innspilt på soverommet i bungalowen, uten at det høres slik ut. 
May sørger for dybde i låtene. 
Det skjer mye på én gang, og ting er i endring mens sangene strekker seg mot sol og varme. 

"A little bit goes all the way" starter som en søvnig 50-tallsballade, før pianoet går lei og endrer takten. 
Slik svaier låten fram og tilbake, omtrent som en gammel 10cc-låt. 

"Don't let them down" starter for en gang skyld med gitar og bass, men etter ti sekunder er pianoet og strykerne der. 

"I'm gonna live forever until I'm dead" åpner enkelt og fylles til randen mot slutten, mens May synger om livet som musiker. 
Refrenget er det samme som tittelen, repetert gang på gang som en allsang. 

Siste kutt er "Distance to the moon", i samme sjanger som resten. 
I dette tilfellet er det en bra ting; et brudd med stilen hadde virket forstyrrende. 

Noen sammenligner er nevnt, og du kan ramse opp en haug med navn fra Burt Bacherach og Paul McCartney via Elton John og Carpenters til High Llamas og Jens Lekman. 

Dent May har mye å leve opp til, men han er på god vei. 

Beste spor: 
"Hello cruel world", "Across the multiverse", "90210", "Don't let them", "I'm gonna live forever until I'm dead". 
