Musikalsk dyrehage for alle aldre
Engelen anmelder Ylvis-konserten. 

Foran noen tusen mennesker på en utendørsscene nytter det ikke med mårhårspensel og tynne strøk. 
Her er det bred malekost og husmaling som gjelder. 
Og Ylvis sparte ikke på konfekten på Bergenhus fredag kveld. 
En glitrende forestilling som på alle måter holdt hva den lovet. 
Dette må vi gjøre igjen, sa brødrene Ylvisåker da de forlot scenen. 
Gjerne det. 

Showet er i stor grad bygget over forestillingen som ble presentert i Oslo Spektrum for to og en halv måned siden. 
Som igjen var tuftet på en blanding av tv-sketsjer, YouTube-videoer og innslag fra tidligere Ylvis-forestillinger. 

Så er det heller ikke spart på effekter og sceniske løsninger. 
Ei heller på musikere og dansere. 
Duoen satt etter sigende igjen med underskudd på tross av utsolgt konsert i Oslo, og det spørs om det var spesielt mer lukrativt her i byen selv om plenen på Bergenhus var fylt opp av 6000 tilhørere denne kvelden. 
Spesielt musikerne var plukket på øverste hylle når det gjelder godt håndtverk. 
Musikalsk var det fullt på høyde med, og til tider faktisk også bedre, enn mange artister som ellers har stått på scenen på Bergenhus om sommeren. 
Det skortet riktignok på originaliteten, men det var da også meningen. 

For Ylvis tar hver eneste musikalsk sjanger på kornet. 
Hver eneste klisje innen moderne underholdning. 
Utfører det perfekt til fingerspissene. 
De synger som guder og får vist at de både kan spille gitar og saksofon. 
Og det er bare reinspikka tull alt sammen. 

Den som har sett den klassiske rockparodifilmen «This is Spinal Tap» vil for all fremtid ha store problemer med å ta en rockdokumentar på alvor. 
Etter en kveld med Ylvis vil du se med nye øyne på de fleste oppblåste rockeband. 

Det hele er likevel gjort med kjærlighet. 
Selvfølgelig en parodi, ikke minst de til tider totalt meningsløse tekstene, men samtidig så dyktig utført at det utmerket ville stått som en påle på egenhånd. 

Fra showet starte r med brødrene Vegard og Bård Ylvisåker stigende opp fra scenegulvet i ført Michael Jacksonkostyme og med fullt danseshow i «Pressure» og som den norske utgaven av Metallica i «Shabby Chic» noen minutter senere, er det full fart hele veien. 
Kombinasjonen hardrock med tre-fire gitarister og en tekst om gamle møbler fungerer bedre enn en kunne tro. 
Men kontrasten mellom styggvakker sang og ultravold i slowmotion i «Pie Jesu» var kanskje i sterkeste laget for de aller yngste på plenen denne kvelden. 
For Ylvis appellerer tydeligvis til et publikum mellom sju og sytti skulle en dømme etter alderssammensetningen på publikum. 

Det aller meste ble fremført live på scenen, men vi fikk også noen videoinnslag. 
Calle Hellevang-Larsens utgave av en tv-reklame for klassiske rockelåter på lufthorn var kostelig, og det såkalte Brennpunkt-innslaget om skiltmangel på Averøya likeså. 
Som ble etterfulgt av Ylvisversjonen av «Sammen for livet» med et kor av bergenske kjendiser med alt fra Tor Endresen og Kjell Jensen fra Ausekarane til fotballfansene Marit Woldsæter og Doddo. 
Om sistnevnte skulle være en tanke deprimert etter en miserabel forestilling på Brann Stadion tidligere på kvelden, burde brødrene Ylvisåker være den perfekte medisin for å få tilbake humøret. 

Humørfylt er også den kirgistanske hitlåten «Janym» med østeuropeiske folkedrakter og tekstene på kyrillisk over secenen om noen skulle ønske å synge med. 
Powerballader blir ikke det samme etter guttas versjon med Jan Egeland som gjennomgangsfigur. 
Komplett med flammer og tonnevis av pyroeffekter. 

Selvfølgelig kom den til slutt. 
Revelåten «The Fox» som har sørget for berømmelse langt utenfor landets grenser, og som duoen kan takke for at de klarer å samle 6000 mennesker på en utendørskonsert. 
Men brødrene Ylvis viste denne kvelden at reven strengt tatt bare er en av de utallige attraksjonene de har å by på i sin forunderlige musikalske dyrehage. 
