Pom Poko har den feteste rockelåten akkurat nå
Gamle triks med ny energi gir fire fabelaktige minutter. 

Alt er gjort tidligere, sier de gretne. 
Alt var bedre før, sier enda flere. 
Ofte er det lett å føle det slik i møtet med mengden av ny musikk som strømmer ut. 
Det kan være langt mellom det spennende. 

Likevel dukker de plutselig opp, låtene som viser at det er mulig å sparke ny energi inn i gamle formler og få det til å låte ekstremt fett. 
Pom Pokos ferske single «Follow the Lights» er en slik låt. 
De friskeste og beste minuttene i ny, norsk musikk på lenge. 

Punka angrep på rocken 

«Follow the Lights» er bare Pom Pokos fjerde utgitte låt, og den første etter at bandet fra Trondheim signerte platekontrakt med engelske Bella Union. 
Et anerkjent selskap som også har artister som Beach House, Father John Misty og Susanne Sundfør på lønningslisten. 

«I loved that they didn’t sound like anyone else», sa Bella Union-grunnlegger Simon Raymonde etter å ha hørt Pom Poko live i fjor. 
Likevel la han til: 
«Kind of like The Slits crossed with the Pixies». 

Et punka angrep på klassisk, energisk rock med drivende riff, heftig perkusjon og røff vokal, altså. 
«Follow the Lights» treffer så godt at låten sist uke ble med på NY Times viktige anbefalingsliste. 

Mer kubjelle, takk 

Herligheten åpner på beste vis med et gjentagende riff skapt av blytung bass og herlig kubjelle. 
Igjen og igjen. 
Etter et halvt minutt fylles lydbildet av en stikkende, metallisk gitar som spiller opp et annet og tilnærmet malplassert riff, før vokalen endelig får plass til å skinne. 

«If you don’t return my time, you know I won’t recover» synger vokalist Ragnhild Fangel Jamtveit smått desperat. 
Her skjønner vi at fortelleren har feilet i et ulykkelig forhold. 
Fortvilet håper hun at motparten likevel vil følge lyset tilbake. 

At ting ikke er lett, understrekes så til de grader av den etter hvert mer og mer illsinte gitaren som ligger under. 
Den skaper en aldri hvilende følelse av uro. 
Komplett med lett forvrengt gitarlyd er dette genialt sammensatt. 

Gitaren lever 

Midtveis roer låten litt ned i et seigere og mer prog-aktig parti, men ordentlig fred blir det likevel aldri. 
Til slutt river gitaren tak igjen, før alt ender med en mer passiv gjentagelse av tittelen. 
Dette forholdet kan aldri gå bra. 

Bra vil det derimot gå for Pom Poko, som gjennom sine nå fire singler leverer på stigende kurve. 
Det er lett å se en lysende fremtid for kvartetten Jonas Krøvel, Ola Djupvik, Martin Miguel Almagro Tonne og Ragnhild Fangel Jamtveit, om de fortsetter slik. 

I en listeverden dominert av urban musikk, er det nydelig å kjenne gitaren leve og bite som her. 

Pom Poko turnerer i Europa i høst. 
Ingen konserter er satt opp i Norge pr. nå. 
