Mot drømmen
Terius Nash gir bort ny, fengslende musikk. 

ALBUM: 
«I created this sound», synger Terius Nash selvsikkert på låten «Ghetto» fra sitt nye album, og påstanden er i og for seg berettiget. 

Den 34 år gamle Atlanta-produsenten — bedre kjent under navnet The-Dream — står nemlig bak noen av de største R&B-l;åtene som er skrevet de siste årene. 
Vi kan nevne Rihannas «Umbrella», Usher «Trading Places» og Beyoncé-spor som «Single Ladies (Put A Ring 
On It)» og «1+1». 

Som produsent og låtskriver har Nash utviklet et umiskjennelig uttrykk: 
En patentert The-Dream-låt har som oftest noe seigt og forheksende, men samtidig sprettent og ultrafengende ved seg. 
Den føles gjerne veldig moderne, men også nostalgisk, tydelig blandet med inspirasjon fra 80-tallets R&B;, R. Kelly og Prince. 

Innflytelsesrik type 
At han har hatt stor påvirkning på den urbane popmusikken, er lett å høre. 
Ikke bare på den store, kommersielle R&B-en;, men også på nyankomne mikstapefavoritter som The Weeknd og Frank Ocean. 
Som han ubeskjedent synger om sine etterfølgere i «Ghetto»: «these other n****s are my sons». 
I tillegg har Nash gitt ut tre glimrende soloalbum, som du sporenstreks bør sjekke ut om du er det minste opptatt av R&B; eller finstemt popsnekkeri generelt. 

Forrige uke slapp Nash slapp et helt nytt album gratis på nettet, under sitt fødenavn, mens hans offisielle fjerdeplate kommer før jul. 
Denne gesten vitner om kreativt overskudd og formidlingslyst — i tillegg til at han selvsagt har råd til det — men også et behov for å frigjøre seg fra de begrensningene produsentnavnet The-Dream og plateselskapet Def Jam måtte gi ham. 
Som han twitret om «1977» forrige uke: 
«This one was done with no politics and pressure. 
It's free literally and figuratively». 

Svampete atmosfære Frihetsfølelsen på «1977» er også tydelig og gjør at gratisplaten skiller seg ut fra Nash sin øvrige katalog. 
For selv om det kanskje er noe urettferdig å si, er det øyeblikk på hans offisielle soloalbum der det er vanskelig å fri seg fra tanken om at det kanskje hadde hørtes (og, kremt, sett) enda bedre ut med for eksempel Ciara bak mikrofonen. 
På «1977» føles det imidlertid aldri slik. 
Tvert i mot er platens eneste virkelige dødpunkt når gjesten Casha synger «Silly» — en for all del elegant soulballade, men den bryter likevel albumets svampete, røykfylte og helhetlige atmosfære. 

På resten av «1977» føles Nash nemlig uanstrengt og utilgjort — dette er hans historier, det er hans sound, og han holder ingenting tilbake. 
Hør på «Long Gone», tittelsporet, «Wedding Crasher» og «Wish You Were Mine», kjærlighetssorgballader som er svimlende grandiose og treffende intime på samme tid. 
Og selv om Nash som vanlig har stålkontroll over hvert enkelt trommemaskinknepp og alle utplasserte synthbølger, speiler musikken en grunnleggende melankoli som selv ikke i et «perfekt» kreert popunivers kan sperres ute eller kontrolleres. 

Alene med tequila 
Denne fascinerende spenningen mellom makt og utøyelige følelser finner man også i tekstene. 
I det ene øyeblikket skryter Nash-personaen av dyre biler og klokker — «this shit is REAL!», insisterer han — mens han i det neste sitter ensom ved tequila-flasken, svak og såret, og savner den ekte kjærligheten. 

I dette spennet speiles en eksistensiell uro og et forvirret begjær som gjør «1977» til noe mer enn bare velpolert, vakker og forlokkende popmusikk. 
Ja, lett oppildnet er det nesten så det føles riktig å sitere noen kjente linjer fra Olav H. Hauges «Det er den draumen», men jeg får vel beherske meg og spare det (billige) poenget til desember og anmeldelsen av «The Love IV: Diary of a Madman». 
