Sort/hvitt kler tragisk portrett
Om man har hørt postpønkbandet «Joy division» fra 70-tallet eller ei, spiller ingen rolle. 

Rockebandfotograf Anton Corbijn har laget et medrivende portrett av bandets vokalist og låtskriver, Ian Curtis. 

Mytene er mange om filmens hovedperson som hengte seg i 1980, bare 23 år gammel. 
Som alltid når vi støter på tolkninger av levd liv, må man huske at selv ikke en biografisk fortelling fanger sannheten om et menneske. 

Men «Control» fungerer som film. 
Regissøren gir et høyst troverdig bilde av musikkmiljøet i Nordvest-England midt på 70-tallet. 
Det forbauser ikke. 
Nederlandske Corbijn har fotografert mange av verdens berømte pop— og rockeband. 
Han har også laget et enormt antall musikkvideoer. 

Corbijn tok i 1979 et bilde av Joy division, og det er moro å se med hvilken nitid nøyaktighet skuespillerne er stylet for å ligne bandmedlemmene. 
Tidskoloritten er utmerket gjenskapt. 
Corbijns varemerke, å fotografere i sort/hvitt, kler historien godt. 
Men «Control» er på ingen måte en ren musikkfilm. 
Corbijn løfter fortellingen himmelhøyt over musikkvideonivået ved å fokusere på den indre kampen i Curtis. 
Hva rev og slet i en ung mann som skrev linjer som «I've been waiting for a guide to come and take me by the hand»? 

Han lykkes i å skildre en ung mann som blir mer og mer deprimert, deretter får epilepsi og så roter det til i forhold til kona Debbie. 
Vondt og tragisk, ettersom hun jo vil lede ham, men han orker ikke å la seg lede. 

Når «Control» er blitt så vellykket, skyldes det ikke minst valget av skuespillerne Sam Riley i rollen som Curtis og Samantha Morton som Debbie. 
Godt spilt! 
