Jeunet feirer seg sjøl i gult
Også skjebnen til «Micmacs — det glade vanvidd» er så sørgelig at skammen burde føre til at Frankrike la ned nasjonaldagen sin. 

Jean-Pierre Jeunet har laget særegne filmer som «Delicatessen», «Den fabelaktige Amélie fra Montmartre» og «De fortapte barns by». 
I en tid da fransk film er omtrent like interessant som Danmarks hopplag er han et gallisk ikon, en poetisk galning som dikter annerledes bilder og forskjellige historier. 

Men «Micmac» er filmen til en mann som gikk seg vill i sin egen eksklusivitet og forfalt til uspennende, forutsigbar feiring av ryktet om seg sjøl. 
Dette er filmen til en Jeunet som forsøker å se ut som Jeunet, men kunsten hans er blitt selvopptatt, selvnytende, tankelaus og faktisk ganske pinlig. 

Også denne franske filmen handler om en mann som overlever mirakuløst. 
Dany Boon blir skutt i hodet av en forbikjørende motorsyklist, og det fører til at livet hans faller fra hverandre slik at han blir adoptert av skrap-gøynerne ved søppelplassen. 
De er klovner underveis, de er program-erklært merkelige og vidunderlige, de er omgitt av Jeunets oransje-grønne surrealistfarger som om kinematografien var en visuell redningsflåte. 
For her skjer det ikke stort. 

Av årsaker som jeg aldri skjønte skal raringene fra raringeland hjelpe den hodeskutte med hevn mot våpen-industrien, og det gjør de ved å igangsette en slags Alene Hjemme-teknologi som er omtrent like spennende som lapping av sykkel. 
Filmen sleper seg av gårde uten spenning og sjarm, det skjer ikke egentlig noe. 
Det er som å være på sirkus når du egentlig heller ville vært på fotballkamp. 
