Nesten like bra som på TV
Highasakite vant ingen nye hjerter på Bergenhus festning. 

Highasakite er Norges største popband. 
De spiller som regel for utsolgte hus, låtene deres strømmes millioner av ganger, de har laget noen av de vakreste og mest fortryllende enkeltlåtene som tenkes kan, og anmelderne er som regel fra seg av begeistring hver gang de slipper ny musikk. 
Rent håndverksmessig sett er det også uhyre sjelden at det er noe å utsette på denne gjengen. 

Bergen tok imot Highasakite med våte, åpne armer. 
Timevis med 50 nyanser av regn la ingen demper på stemningen da en litt grøtete versjon av «My Mind is a Bad Neighbourhood» strømmet ut over festningen. 
«Someone Who’ll Get It» og «Leaving No Traces» fikk publikum til å juble, mens Bon Iver-coverlåten «Heavenly Father» skaper en nærmest sakral stemning mellom murene. 

Den siste tiden har vært litt trøblete for Highasakite. 
Rykter om bandmedlemmer som er på vei ut og andre som ikke kom særlig godt overens, har fjernet fokus fra selve musikken. 
Det var ingen dårlig kjemi å spore denne kvelden, men så var det heller ikke særlig mye kjemi å snakke om i utgangspunktet. 
Bandet gjorde få forsøk på å engasjere publikum, ut over det å spørre om folk hadde det bra. 

Highasakite er et profesjonelt band med dyktige musikere, og låtskriver Ingrid Helene Håvik har en særegen fingerspissfølelse for låter som kan få hjerter til å briste og sjeler til å lengte. 
Om og om igjen. 
Men det som kan skape en intens lytteropplevelse foran stereoanlegget eller på ørene, lar seg ikke umiddelbart oversette til livesammenheng. 
Det er lite variasjon i låtmaterialet; det er som regel den samme stemningen som går igjen fra låt til låt. 
På en konsertscene blir det fort veldig statisk. 
Heldigvis har bandet låter som «Deep Sea Diver», hvor publikum mer enn gjerne lot seg lokke med på trampeklapp. 

Etter én time og 25 minutter, inkludert de fire ekstralåtene «My Name Is Liar», «God Don’t Leave Me», den ubestridte hiten «Last Wednesday» og «Lover, Where Do You Live», takket Highasakite for seg. 
De store øyeblikkene uteble, men bandet var profesjonelle til fingerspissene. 
Det er ikke rom for feil når Highasakite først inntar scenen; man kan stole på at de leverer rent teknisk. 
På den andre siden er det heller ikke rom for lidenskap. 

Highasakite gjorde en helt grei innsats denne kvelden. 
Det var nesten like bra som å se dem på TV. 
