Noomi Rapace på volum 11
Noomi Rapace er en ensformig skuespiller og ser fra første bilde ut som en reklamefilm for radikalt psykisk helsevern. 
Det ødelegger filmen som thriller. 

Norsk thriller. 
2011. 
1 time, 36 minutter. 
15 år. 
Regi: 
PålSletaune. 
Med: 
Noomi Rapace, Kristoffer Joner, Vetle Qvenild Werring. 

I en psykologisk thriller bør det være mer spenning enn sjukdom,og Pål Sletaunes "Babycall" ser ut som en reklamefilm for psykiskhelsevern av den sorten som dukker opp på TV2 første påskedag. 

Det gjør ikke saken bedre at historien vaser seg vaklevorentrundt med så skrekkelige hallusinasjonsnivåer at du bør ha mellomfag fraEngleskolen for å begripe noe av den. 

Noomi Rapace spiller enslig mor med et ansiktsuttrykk somfår henne til å se ut som en hengiven fluesluker. 
Fra første bilde har Rapaceen nesten parodisk åpen forskrekkelsesmunn, og øynene er så oppsperra at detser ut som om "folka" i "barnevernet" har skåret øyelokkeneav henne. 
Hun ser steingalen ut, og det er feil. 

Innledningsvis skulle "vi" ha"trodd" at damas paranoiastammet fra at en voldelig "eksmann" er ute etter "henne"og "sønnen". 
Hun gjemmer barnet sitt i "leiligheten" og vilikke at han skal gå på "skolen", for da kan "pappaen" finne"ham". 
Men ettersom rolletolkninga ligger langt inne i etforstyrrende og forstyrra diagnostiseringshelvete, får handlingen aldri denroen som skulle til for at vi tilskuerne, vi som liksom ser en thriller,begynner å engasjere oss i filmens fiksjon. 

Jeg skal jo ikke "røpe" noe, men hvis det er sånnat en rolleskikkelse siden i filmen skal vise "seg" å være noe helt"annet" enn vi og "hun" trodde, da bør den skikkelsen hainnledende troverdighet. 

Det skjer aldri. 
Vi er helt åpenbart og overtydelig i en"virkelighet" der sterke medisiner er viktigere enn antioksidanter.Det oppstår aldri noen psykiatrisk ro ved filmen, for til og med"barnevernet" oppfører seg som budbringere fra Satan fra førstebilde. 
Med andre ord: 
Sletaune plasserer oss i et sykdomsbilde og etterlateross der, mens vi gjesper med rutinert venteværelse-døsighet. 

Kristoffer Joner kommer inn i "filmen" som enslags kentaur; han er halvt menneske og halvt føll. 
Den nevrotiske mannen meddet undertrykte barnehåret og den grønne ullgenseren burde ha vist seg å væreen gråtkvalt seriemorder som ikke taklet at mor er i ferd med å dø. 
Men om viser bort fra den litt gåtefulle greia at også Joner kan se "det andrebarnet" som egentlig ikke er der, men er der, blir han en streit oghandlekraftig etterforsker, en slags hverdags-psykiatriens Robert Langdon. 

Rollen hans er som et svakt ekko fra den streite thrillerensom "Babycall" burde ha vært. 
Han kunne ha vært den som oppdaget"sannheten" bak lydene fra blokka og så videre. 
Når han sitterlikvakt og snakker om moren og den lille gutten ved tjernet i skogen, bidrarskikkelsen bare til å skape en litt dustete fornemmelse av at det fantes enpoetisk eller annerledes forklaring på den triste greia, men den vil ingenfortelle. 

Thriller er en rein og fin stil-ting. 
Porsjoneringen erviktig. 
Det er som med karameller: 
Hvis du skal lage karamell, bruker du ikkeén del sukker og ni deler gulrot. 
"Babycall" ser ut som om Sletauneer så opptatt av sin egen evne tilgråtkvalthet at han glemmer både thriller-faget og oss som ser på. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
