Robyn - «Body Talk Pt. 2»
Robyns store år kommer ikke til å ta slutt med «Body Talk Pt. 2». 
Tvert imot. 

La meg først rygge inn mot sakens kjerne her, og gi min tilslutning til hvordan svenske Robyn har valgt å gi ut musikken sin i år. 
Tre «minialbum» («Pt. 
1»: 
8 sanger og 30 minutter, «Pt. 2»: ditto, 32 minutter). 

For det første gir denne utgivelsespolitikken et sus av mer kreative dager, da pop var en ferskvare folk forlangte levert med større regelmessighet. 

For det andre er åtte kutt og en halv time en ideell mengde musikk å forholde seg til på ett brett. 
Du blir kjent med alle sangene i løpet av én avspilling. 
Og du får lyst til å sette på alle åtte én gang til, umiddelbart. 

Folk som bor i tettbygde strøk kan egentlig bare lære seg disse låtene å kjenne først som sist. 
«Body Talk Pt. 2» - en mer ensrettet festvennlig plate enn den søkende, smått eksperimentelle «Pt. 
1» - kommer stadig til å tyte ut av halvåpne vinduer i nabolaget ditt etter hvert som nettene blir lange i løpet av høsten 2010. 

Primært, sikkert, fra jentedominerte vorspiel. 
Men egentlig fra alle festene det er verdt å være på. 
Forrige gang var Robyn på klubben alene, enten fordi hun var ensom («Dancing On My Own») eller simpelthen i en annen klasse enn de andre («None Of Dem»). 

Nå er hun ute med jentene. 
«In My Eyes», «Include Me Out», «Hang With Me», «Love Kills» og «Criminal Intent» er alle «stoopid» catchy, fettfrie dansepopproduksjoner for både dansegulv og radio. 
Et par av dem med varme nostalgiske nikk til åttitallet. 
Flere av dem med utpreget «jentesolidariske» tekster. 

At disse ikke er så mye mer sofistikerte enn Madonnas «Express Yourself», gjør ikke så mye. 

«Dance To The Beat» er mørk robottechno i dystopisk ærend. 
Den byr også på idiosynkratiske ord à la «we dance to the beat of bad kissers clicking teeth». 

Albumets mest overraskende innslag er pulserende «U Should Know Better», der Robyn mer enn holder tritt med Snoop Dogg hva gjelder både tempo og mengden selvskryt per beat. 
Stor moro. 
Ingen reggae / dancehall denne gang. 
Ikke noe svensk folkemusikk heller. 

Albumet avsluttes riktignok av en kammermusikkarrangert ballade, «Indestructible». 
Men mest av alt er denne platen en fest. 
Og som de beste festene, er den over før du rekker å gå lei av den. 
Slippes mandag 6. september. 

BESTE LÅT: 
«Include Me Out» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
