Filmanmeldelse «Ferdinand»:Tam okse 

En hjertemykner av en okse i en forglemmelig film. 

ANIMASJON 

«Ferdinand» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Carlos Saldanha. 

Norske stemmer: 
Stig Henrik Hoff, Marit Synnøve Berg, Gustav Nilsen. 

Det er en tidløshet over Ferdinand, den spanske oksen som heller ville sniffe blomster enn å blindt følge det brutale livsløpet som er forventet av hans slag. 

Alle de tykknakkede oksene drømmer om det samme: 
Heder og ære i ringen mot en matador. 
Når pappa får sin sjanse og forlater Ferdinand, er det lite igjen på gården for den lille kalven enn voldelige mobbere som hater blomster. 
Så han rømmer og finner seg en varm og fredfull familie. 

Les også: 
Julens vakreste eventyr 

Den pasifistiske oksen har blitt udødeliggjort gjennom den spartanske Disney-klassikeren fra 1938 (en salig juletradisjon for mange av oss) og ikke minst Munro Leafs barnebok, som i sin tid ble bannlyst av både Hitler og Franco. 

Den nye 3D-animerte utgaven har ingen ambisjon om å sette like dype spor. 
«Rio»- og «Istid»-regissør Carlos Saldanha lager jovial og tidvis festlig underholdning, men glemmer selv å dyrke fortellingens klangbunn. 

Den medrivende innledningen spoleres av en unødvendig bråkete og voldsom midtdel. 
De fleste følelsene man investerer i outsideren Ferdinand drukner når historien forvandles til en gjengs animert fengselsfilm. 
Legg til generiske bi-figurer som tar for mye plass, en helt grusom «dance off» mot tre dandy hester og en absurd jaktscene i Madrid, og man har rotet til det som kunne ha blitt en tåretømmer. 

Les også: 
«Star Wars: The Last Jedi» – Stjerneseier 

Det spanske landskapet er riktignok pittoresk, og man kan nesten lukte nellikene og prestekragene. 
Dessuten gjør de norske stemmene en strålende jobb i å gi karakterene liv. 
Hvilket gjør det ekstra synd at denne tidløse oksen temmes av unødvendig jag etter midlertidig relevans. 

Det blir vanskelig å tro på budskapet, når filmen selv ikke klarer å sette pris på sin egen skjønnhet. 
