«Star Wars: The Last Jedi:»Kraften holder stand 

Star Wars er fortsatt den viktigste av alle uviktige filmserier. 

Fjorårets Rogue One var en sommerflørt og var som flørter flest deilig og nødvendig. 
Spesielt hvis man lever alene eller i et trøblete forhold og mangler bekreftelse. 

Rogue One var som å være på sykkeltur og komme til en campingplass, sent på kvelds, og se at det pågår en fest. 
Kanskje hadde man egentlig tenkt å sette opp teltet og ta kvelden, men pokker heller, festen ser morsom ut og det fins mat, drikke og forførende musikk. 
Man blir med, treffer kanskje en jente, eller gutt, for all del, og begynner å danse. 

Kvelden er mild og fin, noen fyller stadig på glasset og det ene fører til det andre. 
Plutselig er hemningene borte og alt kan skje – og skjer. 
Neste morgen våkner man av soloppgangen med et smil rundt munnen og forsøker å huske hva som kan ha skjedd. 
The Last Jedi er annerledes. 
Nå er det tilbake til hverdagen, med langsiktige forpliktelser hvor ting får konsekvenser både for en selv og for universet. 
Her er det ingen lettvint flørting, men forpliktende relasjoner som handler om liv og død. 

Følelsen av å ha ferie og gå på tivoli med en du nettopp har møtt er dermed ikke like sterk som i fjor, men til gjengjeld gir The Last Jedi den gode vissheten av å være i et fast forhold med noen som elsker deg, eller i hvert fall gjør sitt aller beste. 

Det mest slående med de tre siste Star Wars-episodene, inkludert The Last Jedi, er hvordan det har endret filmene å bli laget av regissører som har kjent til Star Wars-universet så lenge de kan huske. 
De har vokst opp med denne dyptloddende rom-operaen og har den under huden i større grad, eller i hvert fall på en sterkere måte, enn til og med skaperen selv. 

Etter de tre, unnskyld uttrykket, søplete prequel-filmene fra Lucas´ hånd, måtte han så å si settes under administrasjon, av fansen selv. 
Gamlefar begynte å surre og ungdommen tok over. 
Det er i bunn og grunn vakkert. 
Nå er følelsene i større grad tilbake. 
Filmen er tilbakeholdt og sober, og tematikk eller handling snakkes ikke lenger i hjel. 

Jeg tilhører dem som fikk gåsehud av slutten på The Force Awakens for to år siden. 
Det samme skjedde da jeg nylig så den om igjen, på tv, og det som foregår i kropp og sinn for at noe slikt skal være mulig, er vanskelig å forklare. 
På den ene siden er det flere tiår med en Star Wars-nostalgi som slippes fri - Luke har blitt gammel, jeg har blitt eldre, nye krefter tar over, universet kan kanskje likevel reddes - og på den andre er det en slags gi-seg-over-til-det-irrasjonelle-effekt som noen ganger oppstår på når filmatiske fortellerelementer over tid har filt ned motstanden og går opp i en høyere enhet. 
Derfor er forventningsnivået høyt når jeg går inn for å se The Last Jedi. 
Her skal de jammen ikke få slippe unna med noe tøys. 

Fortellermessig følger filmen tradisjonen. 
Den foregår hovedsakelig på tre parallelle plan. 
Det ene omhandler naturlig nok Rey og Luke, det andre rebellenes kamp, ledet av Leia, for å unnslippe the First Order som så å si har dem kontinuerlig på kornet, og det tredje omhandler Finn og den nye rebellen Rose (Kelly Marie Tran) som må løse en oppgave av presserende viktighet. 

Det tar en stund før tonen faller på plass, og det fins nye elementer som balanserer mellom det irriterende og det uskyldige, men jeg er likevel med fra første stund. 
De viktigste årsakene til det heter Mark Hamill, Carrie Fisher, Adam Driver og Daisy Ridley. 

De to første er det sterkt å oppleve av sentimentale årsaker. 
Det å se Hamill snakke og agere, forløser to års lengsel. 
Det å se Fisher er intenst simpelt hen fordi hun en gang var den uoppnåelige prinsessen som nå har blitt gammel og til og med død, men samtidig levende igjen. 

De to siste blir kraftfulle fordi regissør Johnson har skrevet manuset som en dialog, eller dans, mellom dem, og dermed også mellom de gode og de onde kreftene, i universet og i oss alle. 
I stedet for å handle om teknikk og hvilke mekanismer som ødelegger hvilke våpen, fokuserer filmen på den omtrent bibelske grunntematikken. 

Det fungerer som bare pokker. 
Adam Driver som Kylo Ren er et nesten gåsehud-smart valg. 
Drivers hundretalls scener i Girls og et antall filmer fra de siste årene, bringer et spekter av farger inn i Kylo Ren. 
Draget rundt munnen og i øynene minner om en usikker niårings idet han sendes inn til rektor for første gang. 
Ambivalensen dette skaper er hele nøkkelen til at sagaen kan fortsette uten å bli kjedelig. 
Noe av det samme fins i Rey. 
Hennes rene uskyld kombineres med evner som er farlige for hennes fiender, men muligens også for henne selv. 
Dermed er uforutsigbarheten sikret og vi kan bli med på den sedvanlige kampen mellom frihetselskende rebeller og ensporede fascister uten å miste målet av syne. 

Filmen tar fart og bringer med seg episke scener som både er hypnotisk vakkert filmet og som tangerer noe av magien fra de tidlige filmene. 

Det er lett å tro at denne filmen kan bli et høydepunkt i den nye trilogien (som altså ikke inkluderer fjorårets Rogue One). 
Det spesielle med Star Wars er tross alt at serien er en vedvarende kjærlighetshistorie, som startet i 1977 og pågår for fullt nå 40 år senere. 
Den har ikke vært bra hele tiden, og nettopp dette er en viktig forutsetning for at den har blitt bra nå. 
Det var såpass smertefullt for blodfans å se filmene rundt årtusenskiftet at de nå har kommet til unnsetning og reddet Star Wars fra seg selv. 
Med tanke på hvilke voldsomme kommersielle krefter som ligger i bunnen her, er dette godt gjort. 

Filmen har dessuten glimt i øyet på de rette stedene, samt Laura Dern og Benicio del Toro i engangsroller. 
Det meste ligger til rette for kinofest. 
