Teateranmeldelse:«Brand» 

I et goldt, symboltungt scenelandskap fremstår Brand som en steil, ensom skikkelse i kamp med alle, inkludert seg selv. 

Hva fanatisme kan føre til har den siste uke vært et brutalt bevis på. 
I lys av det blir Ibsens idédrama «Brand» en tankevekker, fordi det handler om et menneskes kamp for sine idealer, sin tro. 
Koste hva det koste vil. 
I det som Brand selv kaller krig, må det ofres, og en fanatiker er villig til å ofre sine nærmeste, dersom kallet er stort nok. 
Det er det hos Brand. 

DET NORSKE TEATRET 

Forestillingen på Det Norske Teatret har intensitet og nærvær midt i alle de kalde gråtonene. 
Scenograf Alsaker har brukt Jan Groths splittende strek fra teatrets sceneteppe som utgangspunkt for å skape et scenerom som kler symbolismen i idédramaet. 
Det fungerer effektivt som bilde på steil natur, splittelser i Brands omgangskrets, og ikke minst i den splittelsen han selv opplever. 

I Svein Tindbergs skikkelse er Brand en ensom sjel, en mann som står alene mot majoriteten. 
Og selv når han har den med seg, gnager tvilen ham. 
Han må stadig overbevise seg selv om at han har retten på sin side, så lenge han har viljen til å gjennomføre sin idealistiske fordring. 

I kjølvannet av det, har han et ufravikelig krav til seg selv og andre; enten så gir du alt, eller så gir du ingenting. 
Tindbergs Brand fnyser av ordet human, men du ser likevel hvordan han rives og slites av egen tvil. 

Personene rundt ham fungerer som kontraster til Brands ideer. 
De representerer tanker og ytringer som utfordrer hans golde perspektiv. 
Agnes Kittelsen har en ro og klarhet i rollen som Agnes, men i konfrontasjonen med hennes milde styrke, øker Brands tvil, og han lar seg ikke rokke. 
Han tviholder på forkynnerkallet i et forfrosset landskap som gjør at deres vesle sønn dør, og at Agnes i sin klare innsikt går samme vei. 

Samme ubøyelighet viser han overfor sin mor, godt ivaretatt av Britt Langlie. 
I samspillet mellom mor og sønn aner du bakgrunnen for Brands kjærlighetsløse liv, og hvilke krefter som driver han til å legge alt i hendene på en Gud eller en kraft han foretrekker å tolke som streng og refsende. 

Brand som person fortoner seg som en bisk fanatiker som er vanskelig å like. 
Han ubøyelighet virker fiendtlig. 
Men forestillingen byr på innsikt og tankegods; om hvor grensen går mellom destruktiv fanatisme og renskåren idealisme. 
