Teateranmeldelse:«The Sound of Music» 

KRISTIANSAND (VG) 33 aktører på scenen, fullt symfoniorkester i orkestergraven – og en barneflokk på syv stjeler showet! 

Det er altså i Kilden teater- og konserthus i Kristiansand det samles raust med ressurser for enda et møte med Rogers & Hammersteins klassiker «The Sound of Music». 

THE SOUND 
OF MUSIC 

La det være sagt: 
Det er en storslagen oppsetting! 
Oi oi oi! 
– så stas det er med et helt symfoniorkester med på notene! 
De ytterst profesjonelle frontfigurene er rutinerte folk som Eir Indrehaug som Maria og Øystein Wiik som kaptein Georg von Trapp. 
Det må jo nesten bli bra, selv om Indrehaugs Maria har overlegent mest sangmateriale å bygge på. 
Kapteinens viktigste sang er vemodig/vakre Edelweiss, som jo helst skal fremføres med neddempet desperasjon. 
Slik er vanskelig å lage et glansnummer ut av. 

«The Sound of Music» er ikke uten videre en enkel musikal. 
Bakgrunnen – Østerrike like før og etter tyskernes annektering i 1938 – er dyster nok. 
Men mye av dem som har overlevd i folks bevissthet – særlig etter filmklassikeren fra 1965 – er den muntre musikken, den livsbejaende novisen Marias vei bort fra klosteret, inn i den morløse barneflokken på syv – og til sist i et romantisk ekteskap med den lang eldre kapteinen. 

En noe famlende forsøk på å aktualisere forestillingen inn i dagens dramatiske politiske og sosiale virkelighet, fører aldri helt frem. 

Som i ikke så få musikaler, kan handlingen oppfattes skjematisk og til dels naiv. 
Det helt avgjørende blir da hvilket levende sceneliv enkeltoppsettinger makter å tilføre – ut over den flinkhet og tekniske dyktighet som etter hvert er et kjennetegn for musikalene ved Agder Teater. 

I Kristiansand akkurat nå er det den ufattelig dyktige ungeflokken som står for den viktigste magien – og da helst i samspill med Eir Indrehaug. 
Nærvær, lekenhet, dyktighet og frapperende sikkerhet gjør at barna bibringer dette ekstra, lille som man alltid er på utkikk etter og alltid blir glad for å oppleve: 
Karisma, følelser og deltagelse utenfor rammene av hva man forventer. 
Det gir forestillingen sjel, varme og opplevelsesstyrke! 
Bravo, bravo! 

JON SELÅS 
