Et stort løft for et stort talent
På tredjeplata får Ida Jenshus endelig rammene hun fortjener. 

ALBUM: 
Det har aldri vært noe å si på Ida Jenshus' talent, men det er først på dette tredje albumet — Spellemann-heder og tidligere godord til tross — at hun får rammene og raffineringen talentet fortjener og krever. 

To vesentlige bidrag til det er en generell musikalsk modenhet og superprodusent Kåre Christoffer Vestrheim. 

Hva som er høna og egget her er uvesentlig, det vi hører er en bedre sanger som har bedre sanger å synge, og der sangenes tekstur og innpakning stiller de to foregående platene hennes i bedtydelig forlegenhet. 

Smakfullt og neddempet 

Linda Ronstadt har på mange måter tatt over for Emmylou Harris som en retrospektiv førstereferanse her. 

Bildet av Jenshus i dus svart-hvitt med hatt og luftig kjole og peacesymboler på gitarstroppen som holder oppe en pen Gretsch, er ikke det eneste som hinter mot inspirasjonskoordinater i Laurel og Topanga Canyon: 

Countryrock og pop i gjennomgående vennlig, neddempet samkvem, der gitarist Alexander Pettersen omslynger Jenshus både på noen av bildene inni coveret og rent musikalsk, med smakfullt broderende strengearbeid av svært høy kvalitet, supplert av litt Geir Sundstøl-steel og varsomme tangentinjeksjoner fra produsent Vestrheim. 

Emopludrete tekster 

Tekstene (skrevet sammen med Martin Hagfors) er i overkant emopludrete, musikken er desto rikere. 

Og den tar seg god tid; «Coming Down Again» klokker inn på nesten ni minutter — det er en låt Ryan Adams ikke ville vært flau for å ha med på sitt beste, Grateful Dead-inspirerte album «Cold Roses». 

«Someone To Love» vitner om sunn karriereforvaltning, sunn inspirasjonsabsorbering og en sunn innstilling til at tredjealbumet er det perfekte stedet å ta et skikkelig steg opp. 
