Hymne til arkitekturen
Nydelig om bygninger og menneskene bak dem og i dem. 

Dette er ikke en film for arkitekter. 
Det er en film for alle som er interessert i mennesker. 
Dernest er det en film for alle som interesserer seg for arkitekturens innvirkning på omgivelsene, og oss. 

I fire sekvenser tar fire regissører oss med til fire ulike bygninger. 

Det begynner med prosjektets initiativtaker, Wim Wenders, i Filharmonien i Berlin, tegnet av Hans Scharoun. 
Påbegynt i 1960 ble huset under den kalde krigen liggende like ved Muren, på grensen til Øst-Berlin, i et slags ingenmannsland. 
Med sin karakteristiske form à la sirkustelt, er bygningen blitt et ikon for modernitet, samtidig som konsertsalens utforming revolusjonerte ideen om orkesterets plassering. 

Danske Michael Madsen fører oss inn bak murene i det høyteknologiske høysikkerhetsfengselet i Halden, tegnet av Erik Møller Arkitekter AS, og omtalt av det amerikanske tidsskriftet Time som «verdens mest humane fengsel». 

Robert Redfords bidrag er fra Salk Institute, et avansert forskningslaboratorium for biologiske studier, beliggende i California og tegnet av Louis I. Kahn. 
Det består av to høye bygningskonstruksjoner som speiler hverandre, skilt av en stor gårdsplass og konstruert for maksimal utnyttelse av dagslys. 

Filmen er ikke bare innsiktsfull og lærerik, den er også særdeles vakker. 
Vakrest er kanskje norske Margreth Olins sekvens fra Operaen i Bjørvika. 
I likhet med Wenders og Madsen lar hun huset selv føre ordet. 
Men mer enn arkitekturen, vektlegger hun menneskene i og rundt huset, i et poetisk, nesten drømmende filmspråk. 

Isolert sett presenterer hver sekvens særdeles velformulerte tanker i krysningspunktet mellom arkitektur og humanitet. 
Refleksjonene kretser rundt ideene bygningen uttrykker, hvordan bygningens konstruksjon reflekterer dets funksjon, hvilken innflytelse bygget har på menneskene som oppholder seg der — og vice versa. 

Mens 3D-formatet skaper en unik romfølelse, nærhet og perspektiver, danner filmen samlet sett en fascinerende helhet, skapt av kontrastene i de ulike bygningenes form og funksjon, men også av berøringspunktene mellom dem. 
Berlinfilharmoniens organiske former og åpne, indre landskap. 
Isolasjon og utenforskap i Halden fengsel. 
Salk institutes fleksibilitet. 
Operaens sammensmeltning av ulike kunstarter, publikummere og flanerende turister. 

I utgangspunktet vises filmen bare i kveld. 
Men kinoen er åpen for flere visninger hvis interessen er til stede. 
Det bør den være. 
Dette er en film med usedvanlig mange kvaliteter. 
