Filmanmeldelse:«The Walk» - Fabelaktige filmtriks 

Philippe Petit går på line mellom de to World Trade Center-byggene igjen. 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Robert Zemeckis. 

Med: Joseph Gordon-Levitt, Charlotte Le Bob, Ben Kingsley. 

Er «The Walk» en stor film? 
Nei. 
Men i likhet med de to øvrige filmene som har gjort ærlige forsøk på å bruke 3D-teknologien til noe fornuftig, utmerkede «Gravity» (2013) og gørrkjedelige «Avatar» (2009), lykkes «The Walk» i å være en opplevelse. 
Med egenverdi som det. 
Mer i slekt med en tivoliattraksjon enn de skjønne kinokunster. 
Men en opplevelse okke som. 

Historien den baserer seg, tør være kjent nok. 
Om Philippe Petit, franskmannen som i 1974 festet en vaier mellom de to World TradeCenter-byggene på Manhattan og med dødsforakt lunket over. 
Han var gjenstand for en bejublet dokumentar i 2008: 
«Man On Wire». 
Her er han igjen, denne gang i fiksjonsutgave i Joseph Gordon-Levitts spedbygde skikkelse. 

Zemeckis – i sine beste stunder Spielberg/Lucas-skolens mest fantasifulle protesjé – er fullt klar over at halvannen time av filmen hans utelukkende er et vorspiel til de siste 30 minuttene: 
Selve linedansen. 
Så han tar den ikke særlig alvorlig inntil da, men fyller opp tiden med å fortelle en bankranerbeslektet skrøne om hvordan Peteit og hans medsammensvorne fikk utstyret de trengte opp på takene. 

Samt en rekke kokette «franske» klisjeer. 
Disse føles innledningsvis ganske slitsomme: 
Den skjønne unge piken som synger Leonard Cohen-sanger og spiller akustisk gitar i parken. 
Dumme gatepolitimenn, som tatt rett ut av en Chaplin-kortfilm. 
Scenene med tivolikunster og pantomime (er ikke Zemeckis klar over at folk flest hater pantomime?). 
Fortellersekvensene der Gordon-Levitt står øverst i franskmennenes gave til New York, Frihetsgudinnen, og legger ut om planene sine på gebrokken Inspektør Clouseau-engelsk. 
Jeg mener, det eneste som mangler for at parodien skal bli komplett, er at alle går rundt med en baguett under armen. 

Dette tullballet er gjort med kjærlighet og glimt i øyet, dog – og setter to streker under følelsen av at «The Walk» bør nytes som en god, gammeldags søndagsmatiné. 
Og når høydepunktet, bokstavelig talt, kommer, er det til fulle verdt ventetiden. 
Alle vet hvordan Petits ferd over linen endte – den endte godt. 
Men Zemeckis evner likevel å melke sekvensen for alt den er verdt, både visuelt og spenningsmessig. 
Det er film i bravuraklassen. 

«The Walk» fungerer som en elegi for de to tårnene også, selvsagt. 
De er der ikke lenger. 
Petits «stunt» derimot, står igjen i fantasien vår som et av de bedre i nyere (kunst-)historie. 
Denne filmen kommer neppe til å bli husket like lenge. 
Men i øyeblikket oppfattes den som akkurat «awesome» nok. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
