Kjølig eleganse
«Chanel & Stravinsky» er vakker og distansert - ikke ulikt Coco Chanel selv. 

html,body { border: 0px; } 

— Det enkle er grunnlaget for all eleganse, sa Coco Chanel til Harper?s Bazaar i 1923. 

Filmen «Coco Chanel & Igor Stravinsky», som handler om Chanels korte kjærlighetsaffære med den russiske komponisten Igor Stravinsky, baserer seg på samme dekret. 
Coco selv skjærer som en mørk syl inn i scenene, med sine smale, svarte antrekk. 
Store deler av filmen foregår på Chanels landsted, dit den velstående moteskaperen inviterer den fattige komponisten og familien hans for at han skal få jobbe, og de svarte og hvite linjene i Cocos stuer slynger seg grasiøst gjennom regissør Jan Kounens bilder slik Chanel selv skjærer gjennom og får det som hun vil — seksuelt så vel som forretningsmessig. 
Det svarte og hvite i Stravinskys piano kompletterer bildene. 
Så kompromissløst elegant er det at det får en komisk effekt når Stravinskys kone setter fram de spraglete, tunge teppene og ikonene hun har med seg fra Russland — gjenstandene hun har så sterke følelser for er hysterisk malplasserte hjemme hos Chanel. 

Samtidig som han er en gjennomført estetiker, viser regissør Kounen at han har et befriende usentimentalt blikk på fortida. 
I motsetning til en rekke amerikanske kostymedramaer som «The Duchess», som presenterer en glossy og overpyntet versjon av tidligere tider, er Kounens bilder til å tro på. 
Han filmer vakre Anna Mouglalis, som spiller Coco med chic tilbakeholdenhet, i et hvitt, naturlig lys som viser de begynnende linjene i ansiktet hennes. 
Åpningsscenen, som viser premieren på Stravinskys ballett «Vårofferet» i Paris i 1912, som frastøter det fintfølende parisiske publikummet men fascinerer Coco, er fabelaktig filmet. 
I store sveip fanger Kounen skuflingen og skravlingen og den småsvette nervøsiteten i en stor teatersal, og forvirringen og kaoset som oppstår i møte med den modernistiske balletten og som kulminerer med at de høye herrer med stivpyntede fruer skynder seg ut med fortørnede miner. 

Det var nettopp denne stilen Coco Chanel ville ha has på. 
Hun ville ha kvinner ut av de oppstasede blondebergene, ut av de hemmende korsettene, vekk fra tanken om at velstand måtte vises fram. 
Hun ville, i likhet med Igor Stravinsky, gjøre noe nytt og moderne og radikalt. 
Nesten hundre år seinere står de fremdeles som to av de mest banebrytende kunstnerne innenfor sitt felt. 

Til dels hadde hun ikke noe valg. 
Gabrielle Bonheur Chanel ble født i fattigdom i 1883 og vokste opp på et barnehjem drevet av nonner. 
Det var på barnehjemmet hun lærte å sy. 
Men Coco ville opp og fram. 
I begynnelsen av tjueåra livnærte hun seg ved å synge på nattklubben i garnisonsbyen Moulins, og da offiseren og tekstilformuearvingen Etienne Balsan fattet interesse for den magre jenta som sang «Hvem har sett Coco?» med hes stemme, handlet hun raskt. 
Hun flyttet inn på Balsans slott, men merket fort at hun ikke ble akseptert av Balsans rike venninner, og kledde seg enkelt for ikke å virke som en oppkomling. 
Det var Balsan som hjalp henne å åpne en hattebutikk i Paris. 
Seinere sviktet hun Balsan til fordel for hans nære venn, den britiske forretningsmannen Arthur «Boy» Capel, som hun var dypt forelsket i, men som døde i ung alder i en bilulykke. 
Det var Capel som hjalp henne å åpne tre nye butikker, og de sofistikerte klærne i sort og hvitt begynte å bre seg blant overklassen som ferierte i Deauville og Biarritz. 
Chanels klær var løse og enkle og inspirert av mannsklær, av jockeyer og sjømenn og de rike kjærestene. 
Hun ville at kvinner skulle kunne bevege seg ordentlig i klærne sine. 
I 1926 introduserte hun «den lille svarte», den korte, enkle kjolen som kunne gjøres mer eller mindre pyntet ved kvinnens valg av tilbehør, slik at samme plagg skulle kunne brukes i flere sammenhenger. 
I 1955 kom den klassiske 2.55-veska, som fremdeles regnes som en av moteverdenens mest attråverdige vesker, med armlenke slik at kvinnene skulle kunne ha hendene fri. 

—? 
Jeg ga kvinner en følelse av frihet, jeg ga dem kroppene deres tilbake, sa Chanel seinere. 

Gjennom sin livshistorie framstår Coco som den ultimate pragmatiker, i sin tilnærming til mote og til menn. 
Hun hadde forhold til den russiske storhertugen Dmitri Pavlovitsj, tsarens nevø som var på flukt etter revolusjonen, og hertugen av Westmoreland, en av de rikeste menn i England. 
Hun lot ham finansiere forretningene sine, men skal ha takket nei til frieriet hans med ordene: 
«Det har vært mange hertuginner. 
Det er bare én Chanel». 
Skampletten på hennes romantiske rulleblad var forholdet hun hadde til den tyske offiseren Hans Günther von Dincklage under krigen, et forhold som lot henne fortsette å jobbe og holde hus på Ritz Hotel, men som brakte henne i fengsel og i landflyktighet under krigen — helt til hun gjorde et comeback med en banebrytende ny kolleksjon i 1954. 

I «Coco Chanel og Igor Stravinsky» er det også Coco som framstår som den som har kontrollen. 
Hun har pengene og makten og initiativet. 
Forførelsen av Stravinsky er fint formidlet: 
Mads Mikkelsen, som har lært seg både fransk og russisk for anledningen, viser uten et ord hvordan den søkende Stravinsky blir stadig mer nysgjerrig på og betatt av den selvstendige Chanel. 
Med blank hud og pomadisert hår ser han ut som om han er i ferd med å eksplodere innenfra. 
Scenen der de endelig smelter sammen seksuelt er filmet uten musikk eller noen form for effekter, intenst og intimt. 
Regissør Kounen undervurderer ikke publikum, han lar bildene og ansiktene tale. 
Det er en innfallsmåte som er helt i tråd med Chanels dyrking av det enkle og avsmak for det vulgære og overlessede. 
Når Stravinskys ulykkelige kone, som forstår hva som foregår, klager over at «hun forstår ikke musikken din», har hun rett og tar feil samtidig. 
Seerne skjønner, uten å ha hørt noe særlig av samtalene elskerne imellom, at de dras mot hverandre dels fordi de begge er uavhengige, visjonære skikkelser, skapende mennesker som tilhører den moderne tid. 

«Coco Chanel & Igor Stravinsky» skjemmes iblant av en klam følelse av noe pretensiøst, som når Coco, på jakt etter sin berømte «No 5»-parfyme, kommer med linjer som «Jeg søker en parfyme like kompleks som livet selv». 
Det er øyeblikk der filmen er for distansert, og de komplekse følelsene mellom hovedpersonene ikke trenger gjennom lerretet. 
Slik sett er «Coco før Chanel», den andre filmen om Chanels liv, som får norsk premiere i august, en ømmere og mer ekspressiv film. 
Men «Chanel & Stravinsky» er gjennomgående interessant og sofistikert. 
Den likner ikke Hollywood-biografifilmene som følger helten på en forutsigbar vei fra topp til bunn til topp, men lever i tett symbiose med de to den portretterer. 
Med sine rene linjer, upåklagelige smak og enkle, minimalistiske dialog er det lett å forestille seg at filmen ville falt i smak hos den strenge Coco. 
Som med den lille svarte eller den smykkeaktige 2.55-veska, kunne ikke «Coco Chanel & Igor Stravinsky» tilhørt noen annen. 

« «Coco Chanel & Igor Stravinsky» » 

5 

Kategori 

Regi Jan Kounen Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

kulturfilmanmeldelseranmeldelseranmeldelsefilm 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

Filmen «Coco Chanel & Igor Stravinsky», som handler om Chanels korte kjærlighetsaffære med den russiske komponisten Igor Stravinsky, baserer seg på samme dekret. 
Coco selv skjærer som en mørk syl inn i scenene, med sine smale, svarte antrekk. 
Store deler av filmen foregår på Chanels landsted, dit den velstående moteskaperen inviterer den fattige komponisten og familien hans for at han skal få jobbe, og de svarte og hvite linjene i Cocos stuer slynger seg grasiøst gjennom regissør Jan Kounens bilder slik Chanel selv skjærer gjennom og får det som hun vil — seksuelt så vel som forretningsmessig. 
Det svarte og hvite i Stravinskys piano kompletterer bildene. 
Så kompromissløst elegant er det at det får en komisk effekt når Stravinskys kone setter fram de spraglete, tunge teppene og ikonene hun har med seg fra Russland — gjenstandene hun har så sterke følelser for er hysterisk malplasserte hjemme hos Chanel. 

Samtidig som han er en gjennomført estetiker, viser regissør Kounen at han har et befriende usentimentalt blikk på fortida. 
I motsetning til en rekke amerikanske kostymedramaer som «The Duchess», som presenterer en glossy og overpyntet versjon av tidligere tider, er Kounens bilder til å tro på. 
Han filmer vakre Anna Mouglalis, som spiller Coco med chic tilbakeholdenhet, i et hvitt, naturlig lys som viser de begynnende linjene i ansiktet hennes. 
Åpningsscenen, som viser premieren på Stravinskys ballett «Vårofferet» i Paris i 1912, som frastøter det fintfølende parisiske publikummet men fascinerer Coco, er fabelaktig filmet. 
I store sveip fanger Kounen skuflingen og skravlingen og den småsvette nervøsiteten i en stor teatersal, og forvirringen og kaoset som oppstår i møte med den modernistiske balletten og som kulminerer med at de høye herrer med stivpyntede fruer skynder seg ut med fortørnede miner. 

Det var nettopp denne stilen Coco Chanel ville ha has på. 
Hun ville ha kvinner ut av de oppstasede blondebergene, ut av de hemmende korsettene, vekk fra tanken om at velstand måtte vises fram. 
Hun ville, i likhet med Igor Stravinsky, gjøre noe nytt og moderne og radikalt. 
Nesten hundre år seinere står de fremdeles som to av de mest banebrytende kunstnerne innenfor sitt felt. 

Til dels hadde hun ikke noe valg. 
Gabrielle Bonheur Chanel ble født i fattigdom i 1883 og vokste opp på et barnehjem drevet av nonner. 
Det var på barnehjemmet hun lærte å sy. 
Men Coco ville opp og fram. 
I begynnelsen av tjueåra livnærte hun seg ved å synge på nattklubben i garnisonsbyen Moulins, og da offiseren og tekstilformuearvingen Etienne Balsan fattet interesse for den magre jenta som sang «Hvem har sett Coco?» med hes stemme, handlet hun raskt. 
Hun flyttet inn på Balsans slott, men merket fort at hun ikke ble akseptert av Balsans rike venninner, og kledde seg enkelt for ikke å virke som en oppkomling. 
Det var Balsan som hjalp henne å åpne en hattebutikk i Paris. 
Seinere sviktet hun Balsan til fordel for hans nære venn, den britiske forretningsmannen Arthur «Boy» Capel, som hun var dypt forelsket i, men som døde i ung alder i en bilulykke. 
Det var Capel som hjalp henne å åpne tre nye butikker, og de sofistikerte klærne i sort og hvitt begynte å bre seg blant overklassen som ferierte i Deauville og Biarritz. 
Chanels klær var løse og enkle og inspirert av mannsklær, av jockeyer og sjømenn og de rike kjærestene. 
Hun ville at kvinner skulle kunne bevege seg ordentlig i klærne sine. 
I 1926 introduserte hun «den lille svarte», den korte, enkle kjolen som kunne gjøres mer eller mindre pyntet ved kvinnens valg av tilbehør, slik at samme plagg skulle kunne brukes i flere sammenhenger. 
I 1955 kom den klassiske 2.55-veska, som fremdeles regnes som en av moteverdenens mest attråverdige vesker, med armlenke slik at kvinnene skulle kunne ha hendene fri. 

—? 
Jeg ga kvinner en følelse av frihet, jeg ga dem kroppene deres tilbake, sa Chanel seinere. 

Gjennom sin livshistorie framstår Coco som den ultimate pragmatiker, i sin tilnærming til mote og til menn. 
Hun hadde forhold til den russiske storhertugen Dmitri Pavlovitsj, tsarens nevø som var på flukt etter revolusjonen, og hertugen av Westmoreland, en av de rikeste menn i England. 
Hun lot ham finansiere forretningene sine, men skal ha takket nei til frieriet hans med ordene: 
«Det har vært mange hertuginner. 
Det er bare én Chanel». 
Skampletten på hennes romantiske rulleblad var forholdet hun hadde til den tyske offiseren Hans Günther von Dincklage under krigen, et forhold som lot henne fortsette å jobbe og holde hus på Ritz Hotel, men som brakte henne i fengsel og i landflyktighet under krigen — helt til hun gjorde et comeback med en banebrytende ny kolleksjon i 1954. 

I «Coco Chanel og Igor Stravinsky» er det også Coco som framstår som den som har kontrollen. 
Hun har pengene og makten og initiativet. 
Forførelsen av Stravinsky er fint formidlet: 
Mads Mikkelsen, som har lært seg både fransk og russisk for anledningen, viser uten et ord hvordan den søkende Stravinsky blir stadig mer nysgjerrig på og betatt av den selvstendige Chanel. 
Med blank hud og pomadisert hår ser han ut som om han er i ferd med å eksplodere innenfra. 
Scenen der de endelig smelter sammen seksuelt er filmet uten musikk eller noen form for effekter, intenst og intimt. 
Regissør Kounen undervurderer ikke publikum, han lar bildene og ansiktene tale. 
Det er en innfallsmåte som er helt i tråd med Chanels dyrking av det enkle og avsmak for det vulgære og overlessede. 
Når Stravinskys ulykkelige kone, som forstår hva som foregår, klager over at «hun forstår ikke musikken din», har hun rett og tar feil samtidig. 
Seerne skjønner, uten å ha hørt noe særlig av samtalene elskerne imellom, at de dras mot hverandre dels fordi de begge er uavhengige, visjonære skikkelser, skapende mennesker som tilhører den moderne tid. 

«Coco Chanel & Igor Stravinsky» skjemmes iblant av en klam følelse av noe pretensiøst, som når Coco, på jakt etter sin berømte «No 5»-parfyme, kommer med linjer som «Jeg søker en parfyme like kompleks som livet selv». 
Det er øyeblikk der filmen er for distansert, og de komplekse følelsene mellom hovedpersonene ikke trenger gjennom lerretet. 
Slik sett er «Coco før Chanel», den andre filmen om Chanels liv, som får norsk premiere i august, en ømmere og mer ekspressiv film. 
Men «Chanel & Stravinsky» er gjennomgående interessant og sofistikert. 
Den likner ikke Hollywood-biografifilmene som følger helten på en forutsigbar vei fra topp til bunn til topp, men lever i tett symbiose med de to den portretterer. 
Med sine rene linjer, upåklagelige smak og enkle, minimalistiske dialog er det lett å forestille seg at filmen ville falt i smak hos den strenge Coco. 
Som med den lille svarte eller den smykkeaktige 2.55-veska, kunne ikke «Coco Chanel & Igor Stravinsky» tilhørt noen annen. 
