Tett på Sonja Henie
Storfilmen gir et fascinerende og sammensatt bilde av den legendariske kunstløpstjernen. 

De som fryktet at Anne Sewitskys lenge omtalte film om Sonja Henie skulle skrive seg inn i rekken av glansede, norske helteportretter, kan slappe helt av. 
Riktig nok velter deler av filmen seg i champagne, glamour og glitter. 

Men som vi vet: 
Verden er full av store stjerner spist opp av berømmelse og rus. 
I så måte er Sonja Henie vårt bidrag til et trist stjernegalleri. 

Men filmen peker også på andre faktorer som spilte inn da turen ned fra berømmelsens tinder begynte. 

Med filmer som «Jørgen + Anne = sant», «Sykt lykkelig» og «De nærmeste» på CV-en, befester «Sonja» Anne Sewitskys status som en av Norges stødigste, mest spennende og allsidige regissører. 

Som biografisk drama er «Sonja» relativt tradisjonell, med klipp tilbake til barndommen og det som la grunnlaget for en eventyrlig idrettskarriere, med ti gullmedaljer i VM i kunstløp på rad, og tre gull i OL. 

Fra den delen av Henies liv ser vi stort sett bare et klipp fra seremonien i Garmisch-Partenkirchen i 1936, med nazibannere vaiende rundt arenaen. 

Scenen viser ikke den omstridte Hitler-hilsenen hun skal ha utført, men kommer friskt tilbake til saken når hun i Hollywood noen år seinere sier «jeg ringer Goebbels i morgen», for å bane vei for filmene i et nå lukket, tysk marked. 

Filmens ærend er hvordan idrettskarrieren ble videreført nettopp her, i Hollywood, der store isshow og påkostede filmer førte til at hun på et tidspunkt var bransjens best betalte. 

Her kunne filmskaperne rullet ut en rød løper som endte med stjerne på Hollywood Walk of Fame. 
Det tjener regissør Sewitsky og manusforfatterne Mette Marit Bølstad og Andreas Markusson til ære at de i stedet går tett på et menneske som åpenbart hadde sine sider. 

Med en glitrende god Ine Marie Wilmann i hovedrollen inviteres vi aldri til å omfavne og virkelig like filmens Sonja. 

Samtidig heier vi – i hvert fall jeg – på den selvbevisste og selvsikre unge kvinnen når hun ledsaget av far og manager Wilhelm (Anders Mordal) planter håndvesken i 20th Century Fox-mogulens kontorpult og bare leverer sine krav. 

De ligger milevidt fra hva Darryl Zanuck så for seg. 
Og hun får det som hun vil. 

Zewitsky skildrer oppturen i L.A. med filmatisk og musikalsk lekenhet, og med et overskudd og en letthet som er relativt sjelden i norsk film. 
Særlig flott er hvordan 30/40-tallets – med våre øyne – absurde kostymer og koreografi utnyttes filmatisk. 
Wow! 

Herfra spennes også en filmatisk særdeles vellykket bue mot det fatale showet i Rio de Janeiro, da den nesten pengelense 40-åringen forsøkte å stable en dalende karriere på bena. 

Borte er den lyse, lekne elegansen, og da snakker jeg både isshow og fotograf Daniel Voldheims kameraarbeid. 
Farger og koreografi er like dramatiske som stjernens livssituasjon, et nervøst og vinglete kamera speiler en Henie ute av vater. 

Om Henies assistent Connie er en reell person, har jeg ikke funnet ut av. 
Mest sannsynlig er hun «en kunstnerisk frihet», og en velplassert en. 

Ved å gi henne arbeiderklassebakgrunn fra Irland, sniker filmskaperne inn et diskret hint om to ulike verdener, og hvordan Henies borgerlige bakgrunn har formet henne og hennes syn på verden og seg selv. 

Det er et lite grep, men et briljant et; også fordi det formidles i et skoleeksempel på «show, don’t tell». 

Man skal aldri forlate et biografisk drama i den tro at filmen forteller den hele og fulle sannheten om et menneske. 
Men «Sonja» etterlater i hvert fall et inntrykk av at filmskaperne har gjort skikkelig research. 

Om den ikke nødvendigvis forteller sannheten 1:1 om denne delen av livet hennes, utsier den en sannhet om berømmelsens pris, om å være kvinne (og forretningskvinne) i en av verdens tøffeste bransjer på en tid da kvinnerollen var et trangt hylster, og om beinhard vilje, både til suksess og til å ville styre skuten selv, om den så styrer rett på land. 

Også her kunne filmskaperne gitt oss en pyntelig Wikipedia-variant. 
Men jeg liker at alt ikke er like flatterende. 
Det kjennes ærlig. 
Dessuten ser filmen ut som en million dollar. 
