Herlig voksenrollespill
Polsk fantasy er ingenting å kimse av. 
Rollespillet «The Witcher» gjør det meste rett og byr på en spillhistorie av beste merke. 

«The Witcher» er basert på bokserien med samme navn av den polske forfatteren Andrzej Sapkowski. 
Foreløpig et ukjent navn her på berget, men jeg har en følelse av at det ikke kommer til å vare særlig lenge. 

Du spiller som Geralt, en såkalt «Witcher». 
Disse er mutanter som dreper monstre mot betaling. 
Som seg hør og bør når man er mutant, er Geralt immun mot sykdom, overnaturlig sterk, overnaturlig rask og i stand til å bruke enkel magi. 

I tillegg til å se og høres utrolig tøff ut da. 

«The Witcher» er forholdsvis lineært, ferdighetssystemet er ikke veldig dypt og utstyrsystemet tar heller ikke mange minuttene å få full oversikt over. 
Kampene er til gjengjeld hektiske og krever timing. 

For eksempel trengs kraftige hogg for å overvinne pansrede fiender, mens lynraske fektekombinasjoner er mer effektivt mot kjappe monstre. 
Det er liten tvil om at historien og kampene er hovedfokus, ikke rollefigurbyggingen. 

Noen av de beste filmene som er laget er basert på bøker, men av en eller annen grunn er det marginalt med spillhistorier basert på skjønnlitteratur. 
Det tar omtrent fem minutter i selskap med «The Witcher» før man kan konstatere at dét bør det øyeblikkelig bli slutt på. 

Historien i «The Witcher» er nemlig engasjerende, sterk og generelt svært god, ja faktisk en av de beste spillhistoriene jeg har vært borte i. 

I motsetning til endel andre «voksne» rollespill, er ikke «The Witcher» direkte mørk. 
Det er proppfullt med humor, romantiske sidesprang og andre lystige begivenheter i Geralts verden. 

Kanskje nettopp derfor er kontrastene desto større til mindre trivelige temaer som rasisme, narkotika, prostitusjon, overgrep, menneskehandel og religiøs fanatisme. 

Realisme er et nøkkelord i «The Witcher», noe som kan høres merkelig ut i og med at det er et fantasy-spill, men ser du bort ifra alver, dverger, monstre og muterte helter, er skildringen av menneskenaturen realistisk. 

Skillet mellom ondt og godt er aldri helt klart, de aller fleste rollefigurene du møter, ja også Geralt selv, har både gode og dårlige sider. 
Du blir ofte tvunget til å ta moralske valg som ikke alltid er like enkle. 

Skal du risikere livet for å beskytte en heks som solgte gift til en jente som begikk selvmord? 
Eller skal du la den rasende mobben få brenne henne på bålet for kjetteri? 
Slike valg får konsekvenser, ikke bare på kort sikt, men også for hva som skjer senere i spillet. 

«The Witcher» virker solid og gjennomarbeidet, for eksempel er journalsystemet særdeles praktisk. 
Witcher-utdannelsen innebærer åpenbart et par år på sekeretærskolen, for notatene til Geralt er intent mindre enn imponerende. 

Her finner du det du trenger av oppdatert informasjon om alle rollefigurene du treffer på, alle monstrene, plantene og formlene du har lest om, beskrivelse av områder du har besøkt og en hel haug annen informasjon. 

Allikevel er det litt smårusk i maskineriet. 
Spillverdenen er delt inn soner med forholdsvis lang lastetid, spesielt irriterende er det i byer hvor hvert enkelt hus er i sin egen sone. 
Det går riktignok kjapt å laste innsiden av et hus, men når du skal ut må hele byen lastes om igjen. 

Dessuten lider spillet under enkelte stabilitetsproblemer, særlig iforhold til Vista. 
Disse er allikevel ikke altfor store, og vil forhåpentligvis bli rettet opp i en patch. 

«The Witcher» gjør det aller meste riktig, med en knallsterk, fengende historie og minst like spennende kamper skal det endel til for ikke å forelske seg i rollespillet. 

Man bør allikevel være klar over at 18-årsgrensen ikke bare er til pynt, dette er et spill for den voksne delen av spill-Norge. 

PS: 
I salg fra fredag 26. oktober. 
