En liten film om å leve
Bent Hamer prikker inn en minimalistisk, filosofisk fulltreffer. 

HANDLER OM: 
Odd Horten er 67; hans siste arbeidsdag som lokomotivfører på Bergensbanen, er dagen etter. 
Men den gode Horten skal feires av sine kolleger. 
Motvillig, riktignok; Horten er sjenert, han har alltid vært alene. 
Både privat og på jobb. 
Men feiringen går likevel (meget originalt!) galt - han rekker ikke sitt siste tog! 
Det utløser en slags lavmælt krise hos ham, en krise på terskelen til resten av livet. 

DOM: 
«O`Horten» er en rar film. 
Lenge undres man på om Hamer i sitt femte langfilm faktisk bommer på målet. 
Humoren er magrere, handlingen tynnere enn noen gang. 
Men så skjer det et lite under mot slutten: 
Alt klikker på plass, hver liten detalj får oppfylt sin hensikt, filmens gjennomførte stil, estetikk og temperatur leder fram mot et stort filmverk av minimale dimensjoner. 
Aldeles glitrende! 

Hva er det egentlig som skjer? 
Jo, filmens grunnfjell er den anvendte eksistens-filosofi. 

Odd Horten er på mange måter ikke særlig mye til mann. 
Trofast, til å stole på, plitoppfyllende, javel. 
Men også fastfrossent trygghetsdyrkende i sine daglige rutiner. 
Han vet - som så mange av oss - det er ting han skulle gjort for å leve et rikere liv, til glede for seg selv og andre. 
Men han lar være. 
Han lever i og med en nostalgi-invaliditet. 

Når han så går av med pensjon, forsvinner rammene rundt livet. 
Og med dem, mye av meningen med livet. 
Det er også på dette stadium filmen synes å gå tom; den blir «en liten film om å dø». 
Filmens form følger innholdet. 

Men så inntrer altså forandringen, utløst av en fortausliggende eksentriker. 
Odd Horten innser, på sin egen stille måte, at han skylder både seg selv og andre å bruke den tiden han har. 
Det er sent. 
Men ikke for sent. 
«O`Horten» blir rett og slett «en liten film om å leve». 

Ben Hamer er en perfeksjonist. 
Men han er en hensikts-perfeksjonist. 
Når han er kjedelig og banal, er det fordi livet selv kan være både kjedelig og banalt. 
For de aller fleste av oss er den nå engang slik at det som er virkelig avgjørende i livet, tilsynelatende er av ringe omfang og verdi. 
I Odd Hortens tilfelle er dette symbolisert med hva han aldri har turt å gjøre, men som faktisk hans mor gjorde: 
Å hoppe på ski. 
Idiotisk, javel. 
Men viktig idioti. 

Filmen ellers er en sann lise av små og store biroller, fra en smilende Anette Sagen i verdens minste birolle, til giganten Espen Skjønberg i lite annet enn rufsete kalasform. 
En eneste liten miscasting behøver knapt nok nevnes. 

Foto, lys og scenografi sitter som et skudd. 
Og Kaadas musikk er en rent under som oppunder-byggende og utvidende forteller-element. 

Jeg sitter her, tre timer etter visning, med en pågående jubel i min sjel. 
Over «O`Horten» og livet. 

Takk for dèt, Bent Hamer! 
