Mutt Damon
Munnhellet «krigens første offer er sannheten» bør herved forandres til «krigens første offer er sannheten, bortsett fra i kriger der Matt Damon deltar». 
Damons offiser Miller i «Green Zone» - skuespillerens nye film med «The Bourne Supremacy/Ultimatum»-regissøren Paul Greengrass - er nemlig et fyrtårn av integritet. 
Den siste gode soldat, hvileløst på jakt etter en sannhet som ikke kommer til å behage ham. 
Nemlig den om at ingen masseødeleggelsesvåpen var å finne i Irak etter Saddams fall i 2003. 

Damon er tilbake i mutt, angstbitersk mundur her. 
Og Greengrass' kameraer er i høyeste grad tilbake i håndholdt, «kinetisk» masemodus. 
Det er lov å mene at dette er blitt noe av en klisjé i både krigs- og actionfilmen nå, og «Green Zone» hjelpes overhodet ikke av et forferdelig lydspor: 
Lite annet enn en eneste lang buldrende trommesolo, stadig i fare for å trekke all oppmerksomhet bort fra bildene. 

Historien er både innstilt på å gi deg alt inn med teskjeer - det faktum at George W. Bush-administrasjonen løy, og at krigen ble utkjempet på gale premisser - og kaotisk. 
Den lange nattlige actionsekvensen mot slutten føles påklistret, som et klapp på skulderen for at du har orket å følge filmen i 90 minutter allerede. 

Rekonstruksjonen av Baghdad, og amerikanernes «grønne sone» i Husseins gamle presidentpalass, er imponerende. 
Men at Irak-krigen var/er et kaos av løgner, motstridende agendaer, «private interesser», krigsforbrytelser og journalister som ikke gjorde jobben sin, tør være et godt dokumentert faktum på dette tidspunktet. 

«Green Zone» er for lite, for sent, og sliter dessverre tungt både som «politisk oppgjør» og actionfilm. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
