Plateanmeldelse:Sondre Lerche - «Please» 

Bak en ydmyk tittel har Sondre Lerche (32) gjemt et voldsomt album. 

Ingenting er som et realt samlivsbrudd for å omstarte kreativiten. 
Tenk på store skilsmissealbum som «Rumours», «Blood On The Tracks», Jack Whites «Blunderbuss» og Blurs karrierehøydepunkt «13». 

Sannelig ser ikke bruddet med kona, som fremdeles gir navn til til labelen hans, å ha trigget Sondre Lerche i positiv forstand også. 

Ekstremt positivt. 

Ikke at hans forrige album, fra 2011, sto tilbake for nytenkning rundt egen karriere. 
Det boblet av overskudd og finslipte sentimentale knirk. 

Men her er det enda mer av alt. 
Av lyd. 
Av produsenter (både Kato Ådland, Matias Tellez og Lerche selv har produsert.) 

Av sorgstadier. 
Av følelser. 
Sondre er lei seg. 
Sint. 
Skuffet. 
Fandenivoldsk. 
Melankolsk. 
Og lykkelig. 

Den – i Lercheland – noe uvante «Bad Law» har vi allerede hørt som singelforsmak. 
Den åpner som en, relativt sett, ordinær new wave-popsak, før den uten forvarsel støyer eksplosivt. 
Gitarbulderet er som å høre Frank Black falle sammen med Stephen Malkmus ned et trappehus. 

Det er så sint. 
Og så fordømt dansbart samtidig. 

Og sannelig er ikke albumet ti ulike varianter av dette. 

Skranglete og buldrete. 
Fullstappet med rare lyder og subtilt geniale produksjonsgrep. 

Som det vocoderstyrte koret på «Bad Law», de dubaktige «hey»-samplingene på «Crickets», det nydelige, vare hornarrangementet på «At Times We Live Alone». 

De støyende, nesten ødelagte trommene på «After The Excorism» balansert mot det fabelaktige falsettkoret. 
Og ikke minst det skronkete New Orleans-orkesteret anført av selvsagt-er-han-her-også-saksofonisten Kjetil Møster på «Logging Off». 
(For øvrig den beste albumavslutningslåten på lang, lang tid.) 

Og da har vi ikke begynt å snakke om harmoniskiftene, temposkiftene og den generelle overstrømmende tilnærmingen Lerche har til låtene. 

Om Young Dreams-koringen som dras til voldsomme høyder på «Legends» (som ikke er produsert av Matias Tellez) om den spinnville Flaming Lips-klangen på «Sentimentalist» (som ER produsert av Matias Tellez). 

Og så «Lucky Guy», den mest klassiske «lerchete» av alle låtene, nedpå og lett akustisk, den ultimate bruddlåten, et takk for alt til noen og noe – med hårfin dobbel bunn. 

Det er da man forstår at den vennlige albumtittelen ikke bare er en høflighetsfrase, men et spissfindig kraftuttrykk: 

«Hvorfor har jeg ikke tenkt på dette før?» 

BESTE LÅT: 
«Sentimentalist» 

* Albumet er tilgjengelig i sin helhet på Spotify rundt midnatt. 
Slippes i øvrige kanaler fredag 12. september 
