Teateranmeldelse:«Solaris korrigert» 

Det er umulig å forstå alt som skjer under «Solaris korrigert» på Det norske teatret. 
Men man kan fornemme alt. 

Det er et rått eksperiment som foregår: 
En gigantisk performance, der absolutt hele den det tekniske apparatet er satt i sving, der scenografien er film, der bevegelsene er en pantomime mot en kunstig virkelighet, der musikken fyller hele teaterrommet som en totalkulisse. 
Og så språket, da: 
«Samnordsjøisk», en kaudervelsk blanding av stavangerdialekt, skotsk, engelsk, nederlandsk, dansk og gammelnorsk. 

SOLARIS KORRIGERT 

Hva er det som foregår? 
Jo, dikteren Øyvind Rimbereids gigantisk fremtidsdikt fra 2004 er omarbeidet og 3D-transformert av ekteparet Ane Dahl Torp og Sjur Miljeteig og hele den tekniske staben av 
Det norske teatret, blåst opp i enorme dimensjoner for å fortelle historien om «aig», en liten tekniker og et ensomt menneske i et slags sør-vest-Norge anno 2480. 

Hun er en medspillende i et brikke i et samfunn og en tilværelse som er ødelagt. 
Og krefter utenfor henne selv har bestemt at nå er tiden kommet for å flytte ned under havet, under jorden, i det påståtte utopia «Solaris», som skal være bygget i tomme oljebrønner i Nordsjøen. 

Det er bare ett lite problem: 
«aig» har fortsatt sine drømmer og sin redsel; hun er fortsatt et menneske. 
Selv om hun stadig «love sine robots». 

Visjonen er skremmende - og slett ikke uten relevans. 
Fremfor alt er dette en omfattende advarsel om i hvilken retning den menneskeødelagte jorden kan bevege seg. 

Språkbiten er vanskelig - i 10 minutter. 
Så faller man inn i dets skrudde logikk. 
Og fascineres deretter grenseløst av en Ane Dahl Torps evner til å formidle total-teater, midt oppi all sceneteknologien. 
Sjur Miljeteig er selv bare en slags kulisse; datamusiker, trompetist, med-teknokrat. 
Men han gir akkurat det lille touchet av spastisk menneskelighet, som Dahl Torp trenger for å frembringe humanitet. 

Hele stykke er og blir et enormt, eksperimentelt krafttak, der man må advare mot å sitte på de fire første radene - om man ikke tåler teaterrøyk. 
Og samtidig holde seg langt unna - helt generelt - om man skulle finne på å forlange logisk stringens, språklig renhet og udiskutable problemstillinger. 

Stykket fremstår ørlite uttværet en kortere periode frem mot sin konklusjon. 
Men ellers er det all mulig grunn til å la seg blende av «Solaris korrigert»! 
