Ikke et forskningsfunn
Som kunstnerisk utforskning er «Sykle i snøstorm» en misbrukt mulighet. 

TEATER: 
I teorien handler det om kunnskap og kunnskapsutvikling i Nord-Norge, om sammenhengene mellom å bygge viten og å bygge samfunn. 
I teorien. 
I praksis sliter «Sykle i snøstorm» med å finne balansen mellom konkret og abstrakt. 
Hvilke utvalgte detaljer kan gi liv til et større bilde? 
Hva kan løftes opp og gjøres til en felles ramme? 

Sett under ett blir innholdet både for lettvint og for vagt, og samtidig for ivrig etter å gjenta gamle myter om forskere som asosiale, språklig klossete og distré mennesker uten interesse for verden utenfor akademia. 

Happening 

Som event eller happening, «høstens opplevelse», som det heter på reklamespråk, kan nok «Sykle i snøstorm» ha sin funksjon. 
Hvor og når kan en ellers bruke en mørk høstkveld på å stå (trygt innrammet av høye gelendre både foran og bak) på en fiskemerd som flyter på fjorden, mens en ser dansere opptre på en flytebryggescene i midten, og i vannet i sirkelen merden danner? 
Lysene fra byen og lysene i Øystein Heitmanns lysdesign deler oppmerksomheten med lyd av sang og trommer. 

Dette er avslutningsdelen i «Sykle i snøstorm», og kveldens mest minneverdige innslag. 
Det kommer etter tulipanplanting på dugnad fulgt av fire innendørssekvenser i ulike deler av teaterbygningen. 

«Sykle i snøstorm» begynner (etter plantingen) med en todelt fellesleksjon i storsalen. 
Publikum sitter i trapper på det som vanligvis er scenen, mens skuespillere og dansere bruker salen til å framføre forenklede høydepunkter fra Universitetet i Tromsøs tilblivelseshistorie. 
En distriktspolitisk historietime blandet med lokalpatriotisme, med snev av festtale, som går over i en kollasj av vitnemål fra nåtidsstudenter, med mer enn et snev av festtale. 
Deretter går publikum videre inndelt i tre grupper, der fargen på armbåndet en har fått utdelt avgjør hvilken rekkefølge en opplever de neste tre delene i. 

Tre leksjoner 

I en av disse tre (kalt «Rettigheter») viser Kristian Fr. 
Figenschow og fire sangere fra Vokal Nord en i dobbel betydning animert framstilling av en gruvekonflikt i et bygdesamfunn, der ordfører, gruvegründer, naturverner, reindriftsame, forsker, fisker, anonym innbygger og diverse direktorater og andre offentlige etater forsøker å avgjøre om gruven skal bygges ut og hvor avfallet skal gjøres av. 
Alle roller spilles som utvendig typekomikk i en enmannsrevy av Figenschow, bortsett fra kollektiver som for eksempel kommunestyret, som synges av sangerne. 
Bakveggen er fylt av pedagogiske tegninger projisert i hvitt på mørkt grått. 

I neste rom («Klima») filosoferer Guri Johnson og dansere over et tverrfaglig tokt med forskningsskip. 
Faggruppene presenteres gjennom fysisk typetegning, der marinbiologen, fysikeren, geologen, meteorologen, toksikologen, kjemikeren og matematikeren alle har kjennetegn fra sine forskningsdisipliner, og de sammen utgjør et miljø som forsker på miljø. 
Gjennom kostymer og videodesign farges rommet i pastelltoner fra havet. 
Koreografien tilhører Un-Magritt Nordseth, og Sabina Jacobssons video skiller seg sterkt fra den hun bruker i den samfunnsvitenskapelige bygdekommunen - i dette rommet er den naturpoetisk. 
Det forsøker også teksten å være, ispedd faktainformasjon om fag og skipsfellesskap. 

Tredje rom er omgjort til pub («Ressurser»), der Ketil Høegh, Kristine Hartgen, Jørn-Bjørn Fuller-Gee og joikjazzband serverer drikke, musikk og myter om forskere og teaterkunstnere. 

I alle deler har Liv Heløe brukt intervjuer som grunnlag for sitt manus, og en må anta at fargeleggende eksempler er fra reelle mennesker, men litt for ofte virker de like fullt pregløse, enten klisjéfylte eller uten personliggjørende kjennetegn. 
