Spillanmeldelse:«R.U.S.E» 

«R.U.S.E» var kanskje ikke på topplistene over høstens største spillutgivelser, men strategispillet kan fort ende opp med å bli blant de beste. 

Strategigenren er ikke for pyser denne høsten, tungvektere som «Starcraft 2» og «Civilization V» kan sette skrekken i selv den mest garvede spillutvikler. 
Men det har tydeligvis ikke skremt franskmennene i Eugene Systems, for «R.U.S.E» er slettes ingen lettvekter. 

Bakteppet er gode, gamle andre verdenskrig og målet er som vanlig å jekke ned tyskerne noen hakk. 
Selv om hovedkampanjen knapt kan kalles hjertet av «R.U.S.E», er det lagt ned et solid arbeid i hyppige kuttscener og et skikkelig plott. 

Historien er kanskje ikke helt i klasse med for eksempel «Starcraft 2», men til å være et strategispill fungerer den mer enn bra nok. 

Hovedtyngden i «R.U.S.E» ligger på selve slagmarken, og det er her spillet virkelig imponerer. 
Det kan kanskje best beskrives som en blanding av taktikken og manøvreringen fra «World in Conflict», og basebygging i god «Command & Conquer»-stil. 

Penger er spillets eneste ressurs, og hentes inn via forsyningslinjer til ulike depoter på kartet. 
I tillegg får man en jevn strøm penger fra basen sin, men dette alene er sjeldent nok til å dekke behovet for forsterkninger. 

Disse produseres forøvrig på en av fem ulike fabrikker og er i all hovedsak unike for hver av de seks landene man kan velge å spille som. 
Med et tyve-talls troppetyper for hver nasjon, byr altså «R.U.S.E» på godt over hundre ulike enheter. 

Det er ikke snakk om ny maling på samme kua heller, hver eneste én har sine særegne styrker og svakheter. 
En tysk Tiger-panservogn kan rulle over infanteriet ditt og knuse Matilda-vognene dine i hopetall, men i møte med skikkelig anti-tank vogner blir tigrene fort utrydningstruet. 

Rett sammensetning av troppene er viktig, men ikke nok. 
Her nytter det ikke å markere hele hæren og sende hele røkla i noenlunde riktig retning. 
Da jeg i et tilfelle av overmot sendte ti infanterienheter med bazookaer mot en enslig lett panservogn i åpent lende, regnet jeg med at den tallmessige overlegenheten min skulle gjøre susen. 

Slik gikk det mildt sagt ikke. 
Den kjappe, tyske panservognen brukte hastigheten sin til å sirkle rundt soldatene mine, akkurat utenfor rekkeviden min, men definitivt innenfor rekkevidden sin. 
Da jeg senere gjemte soldatene mine i et skogholdt, langs en vei, tok de ut den ene tyske stridsvognen etter den andre. 

I mange situasjoner er det de små tingene som gir de store utslagene. 
I «R.U.S.E» er måten zooming fungerer på en slik ting. 
Størrelsen på enhetene dine er nemlig konstant, uavhengig om du har zoomet deg helt inn på bakkenivå, eller har sendt kameraet langt til værs og ser på slagmarken under ett. 

Det høres kanskje ikke så viktig ut, men det gjør det utrolig mye lettere å holde styring på hele hæren. 

Fokuset på taktikk skaper et behov for god etteretning, og det er her de såkalte «ruses» kommer inn i bildet. 
Ved å benytte poeng som gradvis bygges opp, kan man gjøre alt fra å avsløre fiendens forflyttningsordre i et avgrenset område til å sende avgårde narreangrep med falske stridsvogner. 

«R.U.S.E» er alt i alt en gledelig overraskelse. 
Taktikken er dyp og gjennomarbeidet, samtidig som det er såre enkelt å forstå hva som skjer og hvorfor det skjer. 
Nettopp derfor kan «R.U.S.E» anbefales til både strategi-veteraner og ferske skrivebordsgeneraler. 

PS: 
I salg fra fredag 10. september på PC, PS3 og Xbox 360. 
Det er PC-versjonen som er testet. 
