Anmeldelse:Rikard Ingdal imponerer med skjebnedrama 

Skriver seg inn i en urnorsk litterær tradisjon. 

Både Hamsun og Ibsen mer enn lurer i bakgrunnen i debutant Rikard Ingdals prosalyriske skjebnedrama fra en svunnen tid i bygde-Norge. 

Gorm er skogens mann, slik hans forfedre har vært det i århundre. 
Han er gift med sin barndoms store kjærlighet Erle, sammen har de en liten sønn. 
Da faren til Gorm dør, setter det i gang en erindringsreise tilbake til en barndom der tausheten runget, og den gjerrige faren tuktet sin sønn til arbeid. 

Boka veksler mellom Gorms femtitallsoppvekst og nåtiden, og etter hvert forstår vi at foreldrene skjulte en skjebnesvanger hemmelighet, forbundet med den mystiske spåmannen Julders. 
Han bodde i en koje oppi den mørke, dystre likskogen. 
En dag forsvant han sporløst. 

Jordvendt arbeid 

«Dei sat tause, som skuggar av tidlegare forfedrar som hadde tatt ein kvil i bakken før dei atter vinsja fram ein ny lunn, stabla eit par famnar til med ved, lytta til skjora eller braut opp ei gamal trerot som berre stod i vegen og rotna og skjemde», 

Jordvendt arbeid 

Nettopp denne stemningen - skogen, tyngden av arbeidet, tausheten - er symptomatisk for både språk og tematikk i boka. 
Faren til Gorm er sinnbildet på skogens mann, en mindre sjarmerende utgave av Isak Sellanraa, hvis hele liv bestod av jordvendt arbeid, å hogge trær for å legge penger på kistebunn. 
Ingdal er en sjelden skarp og stilsikker debutant. 
Boka er gjennomsyret av et prosalyrisk gammelmodig nynorsk, med en tung natursymbolikk. 
Gjennom enkle og overraskende bilder får forfatteren fram en øredøvende taushet som paradoksalt nok runger i boka. 

«(Gorm) la seg ned i senga og tenkte til han vart øm i hovudet, til kjenslene pressa seg så djupt inn i nervane hans at han måtte bite tennene hardare saman for kvar ein tanke.» 

Familiehemmelighet 

Handlingen drives fram av det som aldri ble snakket om i Gorms barndom. 
Vi forstår ganske tidlig hva det dreier seg om — her kunne Ingdal med fordel lagt mindre føringer. 
Familiehemmeligheten blir, liksom i Ibsens dramaer, skjebnesvanger når den avsløres. 

Det er et ganske tett språk i denne boka, med mye naturskildringer og mer tanker enn handlinger. 
Likevel får Ingdal tidlig grep om oss lesere. 
Både gjennom dramaturgien, der han bruker teknikker fra kriminallitteraturen. 
Men også gjennom den manende prosalyriske stilen. 
Det siste gjør «Hogst» til en imponerende debut. 
