Forbløffende presist om å få barn
Kjersti Annesdatter Skomsvold setter ord på det nære og store i livet som mange av oss sikkert har følt, men kanskje ikke snakket om. 

Hun har en helt egen evne til å sette ord på de store ting i livet som mange av oss har tenkt og følt, men kanskje aldri satt ord på. 
Slik er det også i denne romanen «Barnet». 
Over 121 sider beskriver Kjersti Annesdatter Skomsvold først en fødsel - riene, smertene, tankene. 
Hun skildrer barnet som blir født, på en måte jeg aldri har lest før - en miks mellom brutalt og vakkert, presist og poetisk. 
Hun forteller hvordan hun møtte barnets far, en historie som ikke bare er sukkersøt. 
Og hun viser fram barseltiden, med dens våkenetter, gråting og kjærlighet. 

Hun er presis i sin beskrivelse av permisjonstiden, en søvnløs tid hvor hun er utslitt og har vondt i kroppen og ikke lenger klarer å skrive, som har vært hennes lidenskap. 
Hvor hun mister seg selv og livet hun hadde, mens andre sier til henne: 
«Nyt denne tiden», mens jeg-personen i boka føler aller mest på ensomhet og uro. 

«... å bære fram et barn er å forfalle, skjelettet ramlet fra hverandre, bekkenet løsner, kroppen revner, det er å bli minnet om at jeg skal smuldre opp og bli til jord, det er å fremskynde prosessen.» 

Eller når ukene går, og brikkene faller på plass, og man får en slags rutine på livet. 
Så ser man dem. 
De gravide: 
«... jeg la merke til alle edderkoppkroppene, med stor mage og tynne bein, enda mer enn da jeg hadde vært gravid selv, og jeg tenkte på hva de snart skulle gjennom, syntes så synd på dem. 
Men jeg kunne jo ikke si noe, for nå var det for sent, de kunne ikke slippe unna nå, jeg bare nikket og smilte, lot som ingenting.» 

Hun har overraskende iakttakelser, en underfundig svart, humrende humor, og setninger som er så fine og underfundige at de må leses flere ganger. 
Skomsvold klarer igjen å berøre lesere med et svært enkelt og lett språk, om de største ting i livet. 
