Roman:Spenstig om oppvekst, forelskelse og frigjøring 

Vakkert og opprivende om broket ungdomstid 

Pedro Carmona-Alvarez: 
Bergen Ungdomsteater. 
Roman. 
360 sider. 
Kolon. 

I 1700-tallets Tyskland oppsto noe som ble kalt Sturm und Drang-litteratur, forviklingsrike bøker som tok for seg heftige, ungdommelige emosjoner i feltet mellom lys og mørke. 
Slike tekster skrives fortsatt. 
Stadig nye forfattere minner oss på at livet kan romme stor lykke, for så brått å åpne seg mot smerte, savn og sorg. 
Det er aldri enkelt å være tenåring i verden. 

Dette er kompliserte, litterære figurer jeg kommer til å huske. 

For oppvekst- og familieromanen 
«Og været skiftet og det ble sommer og så videre» (2012), med skilsmissebarnet Marita i sentrum for handlingen, fikk den norsk-chilenske romanforfatteren, poeten, essayisten, gjendikteren og musikeren Pedro Carmona-Alvarez (f. 1972, debut 1997) mye kritikerros og P2-lytternes romanpris. 
Siden er boka – lansert som første bind i en trilogi - blitt oversatt til flere språk. 
I år kommer oppfølgeren, «Bergen Ungdomsteater», en typisk Sturm und Drang-roman der hovedkarakteren Marita gjennomlever turbulente ungdomsår i Bergen og USA. 

80-tallets historie 

Historien favner åra 1982-91, med visse pedagogiske tilbakeblikk underveis. 
For å kunne forstå den pubertale dramatikken som utspiller seg, må nemlig traumatiske erfaringer fra barndommen avdekkes. 
Her spiller særlig døde søsken en sentral rolle. 

Gjennom seksten kapitler der synsvinkelen skifter mellom 1. og 3.person og forplanter seg mellom Marita og kjærestene hennes, Johannes og Andreas, samt en allvitende forteller, gir forfatteren et nyansert, illusjonsløst, ofte besettende bilde av hva det for noen tiår siden innebar å være opprørsk, bergensk tenåring, i følelsenes og driftenes og drømmenes vold. 

Evne til innlevelse 

Romantittelen viser både til en teatergruppe som Johannes er medlem av, og til de affekterte, maskespillaktige faktene ungdommene må frigjøre seg fra før de kan entre livets voksenscene som mer avklarte, sjølstendige individer. 
Portrettene som tegnes av de tre bærende tenåringsskikkelsene, vitner alle om psykologisk skarpsyn og evne til innlevelse. 
Desperasjonen, drikkingen, kliningen, kranglingen, ømheten og bruddet, den klassiske miksen av sex, drugs & rock’n roll, idealisme, protest og desillusjonerte klanger – alt glir på plass uten at disse obligatoriske tenåringsattributtene her framstår som klisjeer. 

Så dette er kompliserte, litterære figurer jeg kommer til å huske. 
Marita – den Natassja Kinski-liknende, røffe jenta med en alkoholisert mor ute av stand til å fylle sine omsorgsplikter, hun som elsker sin amerikanske far, fanger verden gjennom en kameralinse, våger å elske med hele seg og som bryter ut av et forhold når det er påkrevd. 
Johannes – den beleste borgersønnen med skuespillerambisjonene, han som sjarmerer, forelsker seg, belærer, vinner diskusjoner, spiller roller og rammes av svart sjalusi når den han er glad i, plutselig vandrer ut av hverdagen hans. 
Andreas – den fysisk bastante, mørke outsideren uten akademisk-intellektuelle ambisjoner, han som drasser videre på en håpløs familie og en død tvilling og ofte signaliserer at han gir blaffen. 

Innenfor den realistiske, faktabaserte skildringen av Bergen - og mot slutten også Los Angeles – fins en rekke referanser til litteratur, musikk, film, billedkunst, politikk og historie. 
Disse allusjonene utdyper ofte det som skjer på handlingsplanet, skaper nye perspektiv og tilfører teksten tidskoloritt. 

Intenst, underholdende 

Dessuten rommer teksten en rekke intense, underholdende scener og mange ledige dialoger - samtidig som Pablo Carmona-Alvarez viser at han er poet også når han skriver sin rytmisk besvergende prosa. 
Her hører vi at «kjærligheten brenner i dem som kvister», at Marita tråkker rundt med trøttheten sin «på ryggen, som en apekatt», at «gråten var et språk», ord løftes «ut av munnen som fugleunger», og at Johannes er «en skadet kråke, svart som av sot.» 

Metaforikk knyttet til zoologien er for øvrig gjennomgripende og blir nærmest å regne som symbolsk ladde ledemotiv. 
Både i drømmer og ellers framstår mennesker som «ulvinne», «hund», «katt», «bjørn», «tispe», «hyene», «tiger», «veps» og «gjøkunge». 

Den åpne slutten, plassert i L.A. anno 1991 i dragsuget fra Rodney King-saken, signaliserer en fortsettelse. 
Det gleder meg. 
For stort vakrere, sårere, sannere, mykere, røffere enn dette går det ikke an å skrive om unge mennesker i lykkerus og krise. 

Spesielt original er knapt dramatikken. 
Men den formidles på et vis som fascinerer. 

Flere bokomtaler fra Steinar Sivertsen: 
