Teateranmeldelse:Nakent teater om store spørsmål 

Godt fortellerteater om enkeltmennesket i skvis mellom mot, avmakt, håp og hat i « Det har visst vore ein episode». 

En mann i hvit skjorte med to bæreposer foran en tank, en annen mann som overlever et flykræsj, men som ikke får reddet gutten som sitter fastklemt og alene igjen i flyet. 

En uvillig frihetshelt som av ansvarsfølelse blir en villig diktator, en «hvit makt»-morder (av et slag vi kjenner altfor godt her i landet) som rolig forteller hvorfor og hvordan han drepte unge mennesker fremfor politikere – disse har ordet i Chris Thorpes fortellende diskusjonsstykke. 

Det vil si, mannen med bæreposene på Tiananmen-plassen i 1989 sier ikke et ord selv, men en i mengden, en tilskuer, en av de mange som ikke gjorde det den navnløse mannen med bæreposene gjorde helt alene, gjenforteller episoden fra sekund til sekund. 

Mannen gjorde det han måtte, uten å ha tenkt det på forhånd (da ville han ikke handlet grønnsaker først), knapt uten å tenke i det øyeblikket da han gikk ut på plassen og stilte seg opp foran de kolossale stridsvognene. 
Noen måtte ta ansvar, forsøke å endre verden, og så ble det ham. 

Fortellende teater 

Noen må stå seirende på balkongen når diktatorene blir styrtet (assosiasjonene går til Ceaucescu-paret), men de må ikke selv bli diktatorer, som selv blir styrtet. 
Noen må oppleve det flykræsjet mange i hemmelighet frykter hver gang det er klart for boarding. 

Hvem viser vi oss å være – helter eller kujoner? 
Uegennyttige enkeltmennesker eller nyttige idioter? 
Noen tror de må myrde barn for at «prosjektet Europa» skal overleve, og noen tar opp kampen mot dem, impulsivt, og med eget liv som innsats, fordi de må, når muligheten byr seg. 
«Alle ville gjort det samme!» 
Alle gjør ikke det. 

Malende skuespillerstemmer 

Den britiske dramatikeren Thorpes fortellerteater utforsker alle sider av disse episodene i monologer med enorme tekstmasser som i originalversjonen ble lest, og som her leveres med stigende intensitet uten manus, rett ut til publikum. 

Sara Khorama, Marie Blokhus og Amell Basic sirkler først i utkanten av hendelsene, stikker en fot innenfor, og går etter hvert opp hele bildet, i all mulig gru og håp. 
Replikkene er der og da, de avbryter seg selv, tankene ramler ut i øyeblikket. 

Khorama forsvarer sin frihetshelt, korrumpert av makten, Blokhus slites av konflikten mellom beundring over Tiananmen-mannens personlige mot og sin egen unnfallenhet, mens Amell Basic ettertenksomt og enkelt skildrer flypassasjerens følelser og tanker. 
Pausene hans taler like tydelig som replikkene. 

Her er våre kulturtips for høstsesongen: 

Nært og smertefullt 

Peer Perez Øians regi er naken, i et nakent scenerom, og speiler en dyp forståelse av tekstens mange lag. 
Nesten alt skjer gjennom skuespillernes stemmer. 

I tillegg finnes bare enkelte buldrende lydbilder – stridsvogner, mikrofoner som hyler i rettssalen, fly som splintres mot bakken – og det hele rammes inn av en blodrød bakvegg i åpningen og avslutningen. 
Publikum går kanskje ut av teateret med flere ubesvarte spørsmål enn de går inn. 

Thorpe vil utforske eventuelle møtepunkter mellom heltemot og forræderi. 
Da gjenstår også spørsmålet om forholdet mellom tilfeldigheter og innsikt. 
