Rystende avsløring av ugjerningsmenn
Dette ligner ikke på noe du har sett før. 
Ikke bare er metoden som er brukt for å få massemordere til å snakke, oppsiktsvekkende og unik. 
I tillegg gir selvavsløringen et rystende dokument over hva slags ugjerninger mennesker er i stand til å begå. 

"The Act of Killing." 
Regi: 
Christine Cynn, Joshua Oppenheimer, Anonym. 
Med: 
Anwar Congo, Herman Koto, Ibrahim Sinik, Sakhyan Asmara, Adi Zulkadry, Safit Pardede, Syamsul Arifin. 
Danmark/Norge/Storbritannia 2012. 
2 time 39 minutter. 
Aldersgrense: 15 år. 

Det kan innvendes at hvis dokumentaren bare stabler opp eksempel etter eksempel på hva morderne Anwar Congo, Herman Koto og Adi Zulkadry gjorde den gang, blir det hele en fråtsing i forferdeligheter. 

Svaret er at det aktørene demonstrerer, med naboer og seg selv som statister, er skrekkelig, ja. 
Men når jeg likevel ikke reiser meg og går, er det fordi dokumentaren kryper inn under huden på iallfall to av aktørene. 

Inn under huden 

Bøddelen Adi plages ikke av mareritt. 
Denne kynikeren forstår at han har framstilt kommunistene som de mest brutale, mens han og hans kumpaner var de egentlige sadistene. 
Han hopper av Christine Cynn og Joshua Oppenheimers prosjekt fordi han innser at sannheten vil bli avslørt. 

Anwar, derimot, blir værende og nyter, sammen med sin forskrudde kompis Herman, å ha helterollen i sin egen film. 
At de får engasjere egne kamerafolk og gjenskape scener som viser hva de gjorde og hvordan de ser på seg selv, fungerer som et nådeløst speil. 
Gradvis aner vi at Congo – på ett ubevisst eller halvbevisst nivå – erkjenner at å kvele mennesker med metallstreng eller kappe hodet av dem med machete, er aldeles galt. 

Slik får vi et svært mangefasettert bilde av den mest sentrale personen. 
Det ene øyeblikket danser han på takterrassen der blodet i sin tid rant fra ofrene, det neste røper han at minnet om øynene fra en halshogd gir ham mareritt om nettene. 
Samtidig iscenesetter han og Herman idylliserende, sykt surrealistiske scener der bødlene hylles av de drepte. 

Behovet for kjeltringer 

For oss er det nesten umulig å tro at slike kjeltringer kan skryte åpenlyst på gata av at de er gangstere. 
Cynn og Oppenheimer lykkes med å flette inn nok scener til å gi et skremmende bilde av hvilket liksom-demokrati Indonesia er. 
Bilder fra valgmøter utdypes med kommentarer om at alle frammøtte er betalt for å komme. 
Landets visepresident Jusuf Kalla fleiper hos de paramilitære om behovet for å ha kjeltringer til å ordne opp. 

Men akkurat idet man vil fordømme et asiatisk samfunn, sender kynikeren Adi et velrettet spark vestover: 
Hvorfor ble aldri amerikanerne straffet for hva de gjorde mot indianerne? 

Gå og se. 
