Det er en forbrytelse mot filmkunsten at det ikke er mulig å se denne filmen på kino
Men alternativet kunne vært mye verre. 

La oss være ærlige: 
Hva enn selgere av flatskjermer prøver å innbille oss, det er forskjell på tv og kino. 

Og da tenker jeg ikke bare på skjermstørrelse, bilde- og lydkvalitet. 
I en mørk kinosal, der alle virkelighetens distraksjoner legges igjen i døra, har vi ikke annet valg enn å la den sanselige, audiovisuelle opplevelsen skylle over oss, og ta oss dit den vil. 
Her finnes ingen pauseknapp. 
Det er vi som er i filmens vold, og ikke omvendt. 

Grensene mellom film og tv er i ferd med å viskes ut, og ikke alle filmer må oppleves på kino, men i blant dukker det opp noen som er finkalibrert nettopp for å trigge følelser, innsikt og sanseopplevelser på en måte kinoens altomslyngende mørke og kollektive ensomhet gjør aller best. 

For smart for publikum 

I så måte er det en liten tragedie at «Annihilation» ikke settes opp på kino utenfor Nord-Amerika, men går rett på Netflix. 
Angivelig fordi filmselskapet er redd den er for smart for den gjengse publikummer. 

Fem vitenskapskvinner sendes inn i et biologisk karanteneområde, som etter et meteorittnedslag har vært omhyllet av en uforklarlig, skimrende vegg. 
Rollegalleriet er effektivt, men nennsomt skildret, og alle får skinne, spesielt Natalie Portman, men også Jennifer Jason Leigh som ekspedisjonsleder. 

Dypt forstyrrende 

Hva som skjuler seg innenfor skimmeret vet ingen, for ingen andre ekspedisjoner har vendt tilbake. 
Jeg hadde uansett ikke klart å spoile hva som venter dem selv om jeg hadde prøvd, så ta meg på ordet når jeg sier dette både er noen av de mest visuelt særegne, vakre og på samme tid skremmende, for ikke å si dypt forstyrrende, scifi-tablåene jeg har sett på lang tid. 
Bare ikke forvent deg noen lettvinte forklaringer på hva det er du ser på. 
Vil du tolke det som billedliggjøring av sorgprosesser, depresjonens selvdestruktive spiraler, et hodekriblende naturfagseksperiment i en filmatisk petriskål eller bare en psykedelisk odyssé ned i underbevisstheten, eller rett og slett en analogi for livet sjæl, vær så god. 

Bedre enn boka 

Regissør og manusforfatter Alex Garland viser at debutfilmen «Ex Machina» ikke var et blaff (han skrev også manus til «28 days later» og «Sunshine», og forfattet dessuten backpacker-hiten «The Beach») . 
Han omstrukturerer, spisser og hever kildematerialet (første bok i en serie av Jeff VanderMeer) og gjør det til sitt eget, og sper på med estetisk, tonal og tematisk inspirasjon fra alt fra Kubrick og Tarkovsky til dataspill som «The Last of us». 
Og da har jeg ikke engang nevnt filmens dristige sisteakt, en sanselig, emosjonell og intellektuell ballett av pur film, som vil frustrere og engasjere i mange år fremover. 

Det er kanskje ikke så rart studioet ikke ante hva de skulle gjøre med denne filmen. 
De forventet seg «Predator, men med damer», i stedet fikk de dette. 
Som så mange gjør i møte med de ukjente reagerte de med forvirring og frykt. 
De begravde filmen i februarmørket og dumpet de internasjonale rettighetene hos Netflix. 
Således forgår verdens herlighet, og alt det der. 

I utgangspunktet høres jo dette ut som en forbrytelse mot filmkunsten, men la oss prøve å se litt positivt på det: 
Når man husker hvordan banebrytende scifi-opus som «Blade Runner», «Brazil» og «Dark City» ble lemlestet før lansering, er det ekstra gledelig at produsent Scott Rudin («No Country for Old Men») ikke lot pengene regjere, var lojal mot regissøren sin, og nektet å klippe ned og fordumme sluttproduktet. 
Hadde han ikke gjort det ville man kanskje kunne sett «Annihilation» på kino, men da i en lobotomert utgave. 

Best var det, kan hende, det gikk som det gikk. 

Legg fra deg mobilen, skru av alle lysene, sett volumet på fullt, og la «Annihilation» skylle inn over deg. 
