Terje Holtet Larsens «Angiveren» er stor romankunst
Det som ikke kan skrives. 

Ifølge en velkjent litterær opphavsmyte, blir man gjerne forfatter fordi noe i livet har gått galt, fortrinnsvis under oppveksten. 
En annen velkjent forfattermyte sier at det finnes et stoff i en forfatters liv som ikke kan omsettes i tekst uten at også drivkraften i forfatterskapet opphører. 
Begge disse, og flere til, synes å være sentrale i Terje Holtet Larsens seneste roman, «Angiveren». 

Hovedpersonen, en navnløs forfatter, møter revisoren Andras Sanner som vil forsvinne, og som i et ledd i sitt forsvinningsnummer ønsker å få fantasiene sine nedtegnet. 
Hvor revisoren vil glemmes, ønsker forfatteren å glemme, og lar seg dermed overtale til å bli Sanners kronikør. 

Samtidig ønsker forfatterens forfattervennine, Camilla K., at forfatteren skal skrive tettere på sitt eget liv, og hun forsøker å lokke ham i en slik, såkalt mer inderlig retning ved å få ham til å beskrive sitt «gylne åttitallsøyeblikk» – det som skal være det sentrale omdreiningspunktet i den navnløse forfatterens oppvekst. 

Kunstnerisk anstendighet 

Men den navnløse forfatteren kjenner opphavsmytene, vet at det finnes erfaringer som ikke kan bli litteratur uten at noe går i stykker, og velger seg derfor å samle seg om revisorens beretning fremfor sine egne bekjennelser. 
At han hegner slik om sitt «gylne åttitallsøyeblikk», handler imidlertid ikke bare om et hensyn til kunsten, men også om et bredere hensyn, om «selvrespekt, en viss verdighet» og om «å bevare en viss kunstnerisk anstendighet», til forskjell fra forfattervenninnen Camilla K. som synes å være uten slike skrupler. 

Likevel, noen drypp kommer, den navnløse forfatter lekker sitt forfatterskaps drivstoff utover fortellingen om Andreas Sanner. 
Det er i dette spenningsfeltet, mellom omskrivninger, utsettelser og forsnakkelser, romanen eksisterer, om ikke også Romanen som sådan har sin eksistensberettigelse, «som en foretrukket sjanger for smigrende løgner og medrivende fantasier av det realistisk-sentimentale slaget». 

Eller, slik hovedpersonen beskriver en annen forfatters setninger, som forsøk på å uttrykke «dette som ikke lar seg uttrykke, som ikke fullt ut lar seg forklare, ikke uten at man gjør det banalt eller sentimentalt, dette som bare kan innsirkles, og det med største forsiktighet, med største oppmerksomhet, dette man kun kan ane seg frem til en forståelse av». 

Skarp humor 

Så langt høres romanen kanskje ut som en roman for de få, men da må jeg skynde meg med å påpeke at romanen ikke bare er en sterk metafiksjonell fortelling, ikke bare breddfull av kunnskap om andre forfattere, men også spekket med skarp og hysterisk humor, tilkjennegitt i et språk og en setningsmelodi som svinger – omtrent så hver eneste setning kunne vært sitert alene for sitt presise ordvalg eller klang. 

Alt i alt er det som om romanen er med på å tilbakevise den velkjente devisen om at litteratur handler showing fremfor telling; litteraturens fremste gebet er derimot writing. 

Og det er innsiktsfullt skrevet, også om menneskelig pyske. 
Ikke i en populærpsykologisk forstand, selvfølgelig, som lar seg oppsummere i slagord eller læresetninger, men på den måten bare litteraturen kan målbære store innsikter om menneskelige forhold og egenskaper, slik man feks. 
forklarer en hel del om et menneske ved å omtale ham eller henne som en Don Quijote- eller Madame Bovary-skikkelse. 
Det vil derfor ikke forbause meg om Andreas Sanner, eller den navnløse forfatteren for den saks skyld, i norsk sammenheng blir referanser på linje med Jonas Wergeland og Elias Rukla. 

Gammelmodig stemme 

Sistnevnete henvisning er ikke tilfeldig, for romanen kan til tider minne om flere av Solstads sterkeste romaner. 
Jeg tenker på tematikken kanskje vel så mye som syntaksen, selv om det også er noe smått snublende og gammelmodig over denne romanens fortellerstemme. 
Dessuten tenker jeg på den innledende fotnoten som åpenbart trekker oppmerksomheten i retning av «Armand V.». 

Men også slektskapet til Thomas Bernhard, «den evige østerriker», som det heter i teksten, er iøynefallende når den navnløse forfatteren med pustebesvær og neurastenisk temperament innsirkler sine største innsikter. 
