Komiske Are
Som komiker er Are Kalvø både grenseløs og perfid, men aldri ondsinnet. 
Vi får som fortjent. 

Her i VG-huset må vi ennå noen år leve med Kalvøs narraktige ekko av vårt journalistiske alter ego, slik dette – lørdag etter lørdag – ble brettet ut for det norske folk i «Hallo i uken». 
Helt poengløs var han kanskje ikke. 

Likeså fikk Bondevik-regjeringen så ordensmedaljene passet. 
Det er ikke sikkert at absolutt alle som hevdet det var en ære å bli parodiert virkelig mente det. 

Satirisk, ja – gemen, nei. 

Så hvordan klarer han seg på egen hånd, uten NRKs kobbel av tekstforfattere og støtteapparat? 
Uten Beranek som sidekick og lagkamerat? 

Veldig bra, vil jeg si. 
Nå er ikke dette første gang Are Kalvø står på en scene, akkurat, og humoristiske tekster har han begått siden puberteten. 

Men som soloartist, uten annet å spille på enn egne strenger, debuterer faktisk komikerveteranen nå med enmannsshowet «Kalvø» på Det norske teatret. 
I Erik Ulfbys sømløse regi, er det en forestilling å få med seg. 

Hvor bevisst det er, skal være usagt. 
Men hele åpningsmonologen om Ibsen og gjentatte jubileer, er som et nikk i seg selv til den norske komiker som fremfor noen definerte den såkalte isbryteren i hjemlig revytradisjon. 
En av Arve Opsahls mest kjente åpninger (fra en Frøland-revy) handler nettopp om jubileums-Norge og de evinnelige Ibsenårene. 

Are Kalvø er med andre ord godt innenfor kjent terminologi og et vel utprøvd format med denne forestillingen. 
Og slik historien flettes inn i historier, noen av dem dypt personlige, bringer han en god revytradisjon et steg videre. 

Noen vil sikkert insistere veldig på at dette er stand-up og ikke traurig revy, og gjerne det, men uttrykket er like fullt det samme. 

Noen kjepphester har han salet opp på ny for anledningen, og det tåler vi godt. 
Få komikere kan som Are Kalvø, med sitt bredeste flir, raljere så vidunderlig med selvhjelpsindustrien. 

Hans evne til å «se» hva som skjuler seg bak statistikk og offisielle tall, får også en tematisk omdreining. 
Noen observasjoner av hva som «egentlig» foregår på jobbseminarer får skrives på kontoen for nødvendige overganger. 
Den forgangne NRK-tirsdagens fjernsynsteater-traume begynner vel også å ha passert datostemplingen. 

Derimot setter Are Kalvø en historisk ferskvarerekord, om et slikt uttrykk kan benyttes, når hans unge kones sykdom og død helt uforvarende blir revymat. 
Det kommer så overraskende og så fullstendig «feil» i Kalvøs inderlig ironiske utlevering av seg og sitt at det går et par øyeblikk før vi også fanger det underliggende alvoret. 

Jeg er ikke blitt så satt ut på en komiforestilling, og så berørt på denne måten, siden Jon Schaus hudløse selvangivelse «På bar bakke» i 2006. 
Den gang skrev jeg at det gikk et vannskille i norsk stand-up, før og etter Jon Schau. 

Det er fristende å ty til samme metaforbruk, i den forstand at måten enkemann Kalvø bringer sin sørgelige privathistorie inn på scenen, så gjør han det med verdighet og respekt. 

Ingen betviler Kalvøs smerte, men ingen betviler heller hans rett til å le av det latterlige i gravalvoret. 
Det kreves mer enn mot og en velformulert replikk for å skape et slikt rom. 
Det kreves hjertelag, og det er Are Kalvøs «hemmelighet» som komiker. 
Ikke en gang den ironiske rustningen kan kjøle ned varmen som pulserer under. 

For å oppsummere med Kalvø selv: 
Han var ikkje så verst! 
