Noe helt annet med Paris og palmer
Jeg tilhører de intellektuelle snobbene som drikker utenlandsk øl, kan franske teaternavn og uttaler t-en i pommes frites, så jeg liker ikke egentlig Rush hour 3-filmer. 

Denne starter med at Tucker som nå likner Eddie Murphy, danser trafikkdirigering. 
Tucker er blitt smårund som en silikonbehandla smultring. 
Chan derimot ledsager viktigdress til Verdensdomstolen, som antakelig er VGs USA-kontor. 
Der snakker Max von Sydow, som på en måte er en død mann i levende live fordi han har vært med så lenge, om triadene. 

Finnes den mystiske mordmaskinisten Shy Shen? 
Ambassador down! 

Etter at hele verden ble til Vestlandet, er vintergråheten blitt så dominerende at været spiller en rolle. 
Jeg elsker palmene langs Sør-California i det søte Falcon Crest-lyset, så det er synd når handlingen flytter seg til meteorologisk mer ustabile Paris. 
Der spiller Roman Polanski politi-inspektør, og en amerikansk-fiendtlig drosjesjåfør tar en Besson-tur med Taxi-en sin før folka til slutt klatrer i Eiffeltårnet. 

Det skjer egentlig mer i «Rush hour 3» enn i hele «Krig og fred», så filmen er vekslende og uvettig variabel. 
Morsom er den ikke hele tida, men 54-årige Jackie Chan virker framleis så bevegelig at han skal slippe å få sin fysiske alder nedvurdert i NRK-programmet Puls. 
Og filmen er bedre enn «Rush hour 2». 

Hvis man skal forholde den til dagens tema om kvinners offerroller, så kan man si at Chris Tucker er en slags verdens-fornedrer av kvinnekjønnet og burde bli tvunget til å lese Morgenbladet. 
