Teateranmeldelse:«Spellemann på taket» 

Når teater er vitalt og livsbejaende er det artig. 
Det er «spellemannen» i Bergen. 

Den frodige musikalske fortellingen om den fattige melkemannen og jøden Tevye er i Hungnes' regi blitt et stykke morsomt, lekent, spenstig og først og fremst varmt teater. 

Musikalen tas opp med jevne mellomrom, og fenger stadig. 
Både gjennom sine frodige karakterer, den skarpe jødiske humor og fordi den så elegant fletter sammen kultur, religion og samfunnsendringer. 
Dette er fortellingen om Tevye, hans kone Golde og deres døtre, hvorav noen gifteklare. 

En handling lagt godt over 100 år tilbake i tid, med strenge jødiske tradisjoner som utgangspunkt, blir likevel ikke utdatert. 
Fordi undertonen – mennesker i brytningstid, og uønsket oppbrudd – er lett gjenkjennelig. 
All munterhet til tross, de tvinges til å dra fra sine hjem. 

DEN NATIONALE SCENE 

I det som oppleves som en intim atmosfære spilles det først og fremst på de menneskelige strenger. 
Det gjelder ensemblet som helhet, skuespillere og musikere, og André Søfteland i rollen som Tevye i særdeleshet. 

Han er som en vinner i manesjen allerede fra de første takter av signaturmelodien «Hvis jeg var en rik mann». 
Søfteland har den musikalske kraft, og de skiftende uttrykk Tevye representerer. 

Han er bærer av tradisjon, men i sin stadige dialog med Gud, evner han bedre enn mange å se at de fleste saker har mer enn en side, og at samfunnshjulet sakte, men sikkert drives fremover. 
Søfteland balanserer denne mannens trass, stahet og raushet med en så mye overbevisende empati, at en skarve anmelder rett og slett blir glad. 

Som en følger gjennom forestillingen beveger Rasmus Hella Mikkelsen seg rundt om på scenen, spillende på sin fiolin; et virkningsfullt akkompagnement som understreker både det sprelske livfulle og det dype vemod. 

Det skal også sies at han har et utmerket korps av dyktige medmusikanter. 
Musikken – levende fremført på scenen, er i høy grad med på å skape den vitale og intime stemningen som ligger som en spenstig tone over oppsetningen. 

Forestillingen vektlegger også det karikaturmessige i enkelte av figurene, uten at det overdrives. 
Enkelte opptrinn en rene shownumre, som en forrykende dans med flasker balansert på hatter under et bryllup. 

Iblant blir tempoet litt unødig høylytt. 
Men det er blitt en forestilling som formidler det livsbejaende med en smittende entusiasme. 
Og som i siste scene har et glimt av hva som ventet jøder under et annet regime. 
