Bokanmeldelse:Alexander Maksik: 
«Drivanker» 

Du finner alvor og styggvakker skjønnhet i denne gode romanen. 

Roman 234 sider 349 kr. Font 

Tenk deg at noen har tatt fra deg familien din, landet ditt, nettverket ditt og den psykiske balansen din. 
Det du har er din egen kropp, det fysiske livet, noen gode og andre ufattelig grusomme minner og et kreativt, erfarent hode. 

Om du klarer dette, kan de se for deg Jacqueline, en ung flyktning fra terrorregimet i Liberia, klart og skimrende vakkert skrevet fram av Alexander Maksik. 

Omveltningene i hjemlandet har ført henne til en gresk øy, der hun lever fra hand til munn med massasje av ømme turistføtter som inntektskilde. 

Jacquelines strev med å stable et nytt liv på bena går via å lege sin knuste sjel. 

Den voldsomme fortiden hennes avdekkes litt etter litt, og traumene tar all energi. 
Stresset med å holde sulten fra livet og å fikse tak over hodet er en hjelp. 

Da får hun en nødvendig pause fra de uhyggelige minnene sine. 
Sjelen hennes venter med å servere demonene til hun har det litt bedre. 

Hjemlandets terror har lært henne å skille venn fra fiende, noe hun får bruk for på øya. 
Etter hvert greier hun å finne en slags venninne, et lite brohode til et nytt liv i balanse og verdighet. 

Romanen har et stort alvor, en styggvakker skjønnhet og et trykk av nødvendighet som tar deg gjennom sidene, historien og visdommen om at livet hverken er godt eller vondt. 
Det er som havet, det bare er. 

Resten er opp til deg selv å skape sammen med arven, flaksen og bagasjen din. 

En brutal, mild og sterk bok som vibrerer i deg lenge etterpå. 

Agnete Øye har levert en nydelig oversettelse. 
