Filmanmeldelse:Kunstig og kalkulert 

Forfatter og tåreperse-maestro Nicholas Sparks skriver bøker som har en voldsom dragning på Hollywood-produsenter med sans for søtladen hjerte og smerte. 

«The Longest Ride» er den ellevte av hans romaner som blir filmatisert – fansen vil nikke gjenkjennende allerede ved første overdrevent lyssatte bilde – selv om regissøren er en annen enn sist. 
Det dreier seg om kjærlighetens hinderløype gjennom to generasjoner med kjønnsrollemønstre intakt. 
Kunstinteresserte Sophia fra østkysten faller for rodeo-cowboyen Luke (flere harry/soss-klisjeer følger) mens hun studerer i sørstatene. 

På vei hjem fra date redder de livet til gamle Ira Levinson som har kjørt av veien. 
I bilvraket har den bitre gamle mannen en stappfull boks med gamle kjærlighetsbrev. 
Sophia smugleser, og klarer dermed å nå inn til den gretne gamle gubben. 
(kjærlighets)historien hans, skal det vise seg, har en rekke likheter med Sophia og Lukes egen. 
Alt er så gjennomført glatt i denne fortellingen at det nesten blir parodisk. 
At hester løper i sakte kino over sommerengen passerer, men når man også klarer å lyssette scener fra skyttergraver under krigen «vakkert» blir det plagsomt. 
Når alt ved denne filmen oppleves så til de grader tilrettelagt og kalkulert blir det nærmest en umulig oppgave for skuespillerne å formidle følelser og en historie det går an å tro på. 
Det er lov å stole på at publikum klarer å legge til og trekke fra littegrann selv også. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
