Folkets mann
Countrysuperstjerna Alan Jackson vet å trykke på de riktige - og kjedelige - knappene. 

||| 

ALBUM: 
De store, millionselgende amerikanske countrystjernene har oppdaget Norge. 

I sommer kommer storheter som Brad Paisley og Martina McBride, og i fjor besøkte Toby Keith og Alan Jackson oss for første gang. 

Det minner nesten om riktig gamle dager, da Jim Reeves sto i spissen for stjernelaget som landet i Njårdhallen på 60-tallet. 

Alan Jackson (51) kvitterte med to stillestående, men helt greie konserter i Skien og Bergen - med hauger av hits og video på sceneveggen som eneste «effekt». 
Det er låtene, hitlåtene, som har hovedrollen. 

En av de aller størsteJackson framstår i det hele tatt som en enkel mann av folket, og han veit å trykke på de rette knappene. 

Til gjengjeld har han opparbeidet seg en posisjon som en av de aller største tradisjonelle countrystjernene i USA. 

Og Jackson hyller gjennomsnittsamerikaneren fra første tekstlinje her, i «Hard Hat And A Hammer»: 
«God bless the working man» — før han slenger på et «And woman» helt til slutt. 
Musikken er riktignok gammeldags, men vi lever jo i 2010... 

Både Jackson, hans glimrende studiomusikere og produsent Keith Stegall er irriterende strømlinjeformete og forutsigbare, og platene får ofte et samlebånd- og reprisepreg — til tross for at Jackson valgte et lite sidespor da han ga ut både «salongcountry»-plata «Like Red On A Rose» og gospelalbumet «Precious Memories» i 2006. 

Never change a winning... 
Også valget av Lee Ann Womack, en av de nye store stjernene, som duettpartner, er helt etter oppskriften. 

Men han skriver ihvertfall de fleste låtene sjøl, og han har altså en slags agenda om å speile «the common man». 
Det gjør han bedre enn de fleste. 

Det er også forståelig at han ikke rokker ved et konsept som selger i hopetall, men spennende eller originalt kan ingen påstå at dette er. 
