Yung Smul lager et tøylesløst, «diiiiggt» show med mye bass og lite substans
Middelmådig traprap. 

BYLARM: 
Mer enn noe, er Bylarm en safari i middelmådigheten. 
Ofte er det frustrerende langt mellom konserter som virkelig griper en. 

Det sier jo strengt tatt seg selv, da hele denne helga er fundert på en utsilingsprosess: 
Bransjefolk – det være seg representanter fra plateselskap, konsertarrangører eller musikkjournalister – leter etter Det Neste Store. 
Eller, i det minste noe det kan lønne seg å ta inn i varmen. 

Tretten på dusinet 

Yung Smul aka Samuel, en ung rapper fra Oslos beste vestkant med noen hundre tusen lyttinger på Spotify, er blant de «tretten på dusinet»-artistene som utgjør brorparten av festivalprogrammet. 
I hvert fall om man skal tro hans konsert på John Dee i kveld. 
Det er ikke er direkte dårlig, men heller ikke interessant på noe vis. 

Over 22 minutter med lettfordøyelig traprap om det å poppe piller, svinge seg i lyktestolper og dagen derpå, skaper han et tøylesløst, «diiiiggt» show med mye bass og lite substans. 
Etter innledende «Vente», blir han godt hjulpet av sin jevnlige samarbeidspartner Sebastian Zalo, som for øvrig får lov til å fremføre en av sine egne låter (nyutgitte «D var da»). 

Lite på spill 

Som er vanen innen sjangeren, kjører vokalsporene over anlegget, slik at det ikke er helt enkelt å høre hva som er Smul på scenen og hva som er Smul på teip. 
Det er uansett ikke så nøye. 

«Jeg lagde denne sangen for to-tre dager siden. 
Den er ikke ferdig en gang, men dere skal få høre den likevel,» forteller han før en rotete låt som høres ut som akkurat det: en skisse. 
Det sier sitt om hvor lite som ser ut til å stå på spill for Yung Smul. 
Han lager musikk for å det gøy – en eller annen hobby må man jo tross alt ha. 

Da tar han det sikkert ikke så tungt om karrieren aldri leder noe sted. 
Men man vet jo aldri: 
Han er signert til Sony. 
Middelmådigheten har en merkelig evne til å overleve. 
