Gøy på strilelandet
Tull og tøys på bygden – med et lite snev av melankoli. 

I år fyller strilekulturens store fanebærere Ausekarane ti år. 
Behørig feiret med en nyskrevet forestilling kalt «Fisk og røvere i Auseland». 

Nå kunne en kanskje ha ventet at en jubileumsforestilling ville bestå av gammelt materiale. 
Gjenbruk av gamle slagere og vitser. 
Men her var alt nytt og jomfruelig. 
Sammenlignet med forrige forestilling «Ausekarane går på land» for et par år siden, var denne forestillingen en tanke hvassere på alle måter. 

Humoren må vel betegnes som det svenskene kaller buskis. 
Enkelt og folkelig og uten plagsomt dypere mening. 
Ikke nødvendigvis noe som vil fungere i alle lag og kanskje også ganske uforståelig for den som aldri har opplevd strilelandet før broene sørget for å urbanisere øyene rundt Bergen og strilene dermed mistet mye av særpreget. 

Men for denne anmelderen, en godt voksen erkebergenser med minner fra fjordbåter, ferger og striledanser, er det ikke vanskelig å kjenne igjen humoren. 
Ramsalt rølp. 
Verken plagsomt sofistikert eller intellektuelt. 
Snarere tvert imot. 

Det er absolutt høyverdig at Ausekarane bidrar til å bevare den etter hvert utdøende strilekulturen. 
Opprinnelig ble Ausekarane startet for knapt ti år siden som en hyllest til den avdøde striletrubaduren Johannes Kleppevik. 
Med årene er det blitt mest Bjørn Jensen og Tor Endresen, selv om forestillingen også inneholdt en hyllest til Kleppevik. 

At størsteparten av Ausekaranes fans befinner seg på Vestlandet, er ikke til å undres over. 
Lokalpatriotisme er bare fornavnet. 
Den nyskrevne hyllesten til Hordaland blir nok et fast innslag på Bergen Lokal. 

Noe av humoren er ganske barnslig underbuksehumor. 
Politisk ukorrekt på alle måter. 
Blødmer i massevis. 
Riktig så morsomme de fleste, må det innrømmes. 
Men et par av innslagene i begynnelsen var av et slag som hadde gått rett hjem hos Mannegruppa Ottar og burde vel kanskje vært plukket vekk. 
Uansett om publikum lo av smakløshetene. 

Gjenbruk av gamle slagere fra Ønskekonserten fra 60-tallet med nye tekster fungerer utmerket. 
Det samme gjør et par nyskrevne og vakre ballader med Tor Endresen som solist. 
For midt i all galskapen, tullballet og tøysingen finnes det innimellom et snev av melankoli og alvor. 
Likedan Bjørn Jensens sørlandsvise om måsen. 
Fremført sittende i en fluktstol med årer. 

Med visse mellomrom dukker Jensen og Endresen opp som henholdsvis rognkjeks og sild med mer eller mindre dagsaktuelle kommentarer – avbrutt av fiskerimeldinger. 

Musikalsk er det solid. 
Et utall forestillinger rundt på Vestlandet på sommerstid i bilfergen Showtime har sørget for en samspilt gjeng. 
Jan Arne Knutsen på gitarer, Tore Mæhle på bass, Svein-Tore Hindenes med tangenter og trekkspill og Espen Vågstøl bak trommene har alle vært innom hver eneste fjord på Vestlandet og det kan høres. 

Et lite potpurri av de mest kjente sangene kommer også mot slutten – jubileumsforestilling må vite. 
Når Endresen med sin smørstemme avslutter med Rolv Løvlands «Rise Me Up» som salme kunne en nesten tro at forestillingen var over. 
Men ingen kveld med Ausekarane er fullstendig før «Ausedansen» kommer som allsang til slutt. 

Foreløpig er det satt opp nærmere 30 forestillinger på Ricks i tiden frem mot jul. 
