Årets mest oppsiktsvekkende filmdebut
16 år gamle Victor Polster gjør uutslettelig inntrykk i rollen som en ung jente født i en guttekropp. 

Tenåringsjenten Lara er fanget i et mentalt og fysisk Catch 22. 
Som ballettdanser trener hun knallhardt, men en kropp som fremdeles har en gutts fysikk, gir henne ekstra – og smertelige – utfordringer. 

Samtidig er hun utålmodig etter å få gjennomført den kjønnsbekreftende operasjonen. 
Men operasjonen krever at hun er i god fysisk form. 
Og det er hun ikke. 

Sterk er hun, men kroppen er for hardt presset, hun er for tynn, hun får infeksjoner i genitaliene fordi hun taper dem, mot legens råd. 

Regissør Lukas Dhonts bragd er han drar oss inn i dette dramaet på så sobert, stillfarent vis, vel vitende om at en så vanskelig prosess ikke trenger ytre dramatikk for å formidles. 

I stedet gir han oss en både myk og kraftfull film, med en historie som omfatter mer enn tematikken i seg selv. 

For i denne historien er egentlig det meste på plass, bortsett fra samsvaret mellom Laras kropp og identitet. 

I omgivelsene er det få, om noen negative reaksjoner å spore. 
I sinne bruker lillebroren ved en anledning Laras fødenavn. 
Det skjer et par andre, mer krenkende hendelser, men den ene kan mer sees som et utslag av tenåringers ubetenksomhet. 

Bruk av jentegarderoben er ikke noe problem. 
Mathias, Laras alenepappa, er en aktivt støttende, kjærlig far, og det er også noe av det fine med filmen. 

Dhont og medmanusforfatter Angelo Tijssens skriver primært historien inn i den lange, fine tradisjonen av dannelsesdramaer, der hovedpersonen strever med å finne sin plass i tilværelsen. 

Slik sett er de fleste små og litt større, men signifikante markørene til stede i filmen. 

Den første spisepausen på en ny skole. 
Den første seksuelle erfaringen. 
Irritasjonen over foreldre som bryr seg for mye. 
Forskjellen her er at de helt vanlige situasjonene får ekstra tyngde gjennom det vi vet om Lara. 
Og at filmen samtidig er et varmt og nært portrett av en spesiell far/datter-relasjon. 

Dhonts bragd er også at han i så stor grad lar Victor Polsters ansikt og kropp formidle dramaet, uten overflødige ord. 

Men den virkelige bragden er det Polster som står for – gjennom måten han gjør dette på. 
Den unge, erfarne danseren står ikke bare for årets trolig mest oppsiktsvekkende skuespillerdebut, han står trolig også for den modigste. 

Han lar oss komme så nær Lara som det overhodet er mulig å komme. 
Han eksponerer sin egen kropp, gjør den til et instrument for Laras kropp og sårbarhet, på en måte som skjærer i hjertet. 

Med en kontroll langt mer drevne skuespillere burde misunne ham, uttrykker han all Laras undertrykte smerte og innbitte kamp gjennom terpende, repeterende og intense dansetimer. 

Derfor er grepet med å gjøre Lara til ballettdanser nærmest genialt, både tematisk og filmatisk. 
Dansetimene utgjør et konsentrat av Laras situasjon. 

Det lages mye viktig film, men viktig film betyr ikke nødvendigvis god film. 

At regissør Dhont i sin første langfilm lager en film som både er viktig, god og særdeles vakker, er en prestasjon. 
