Dystert eventyr
«TIDELAND» 
Regi: 
Terry Gilliam, Canada/England 2005.Genre: Eventyrdrama. 
Aldersgrense: 18 år, absolutt grense. 

Gilliams beste er ikke nødvendigvis hans mest publikumsvennlige. 

MED: 
Jodelle Ferland, Jeff Bridges, Jennifer Tilly, Brendan Fletcher, Janet McTeer. 

HANDLER OM: 
Lille Jeliza-Rose (Ferland) bor i en leilighet sammen med sin sprøytenarkomane mor (Tilly) og far (Bridges). 

Til tross for høy elendighet fungerer denne familien på et vis, inntil mor en dag dør av overdose. 

Da tar far med seg Jeliza-Rose ut til bestemor på landet, kanskje mest for å flykte fra myndigheter, men muligens og for å starte på nytt. 

Men bestemor er for lengst død, og deres håpløshet blir bare større. 
Snart begynner Jeliza-Rose å møte merkverdige karakterer i landskapet rundt bestemors falleferdige hus. 

DOM: 
Dette er på mange vis den tidligere Monty Python-animatøren Terry Gilliams beste film, dog ikke hans mest publikumsvennlige. 

Filmen kan vel langt på vei regnes som en ekstremt mørk og dyster variasjon over Lewis Carrolls' «Alice in Wonderland», og kan også klart sammenlignes med Guillermo del Toros langt mer tilgjengelige 
«El laberinto del fauno» (Pans labyrint), som jo også er en historie om en ung jente som under ekstreme livsvilkår får kontakt med en alternativ virkelighet eller flykter inn i en drømmeverden - alt ettersom hvordan man ser det. 

Gilliams film har møtt en del sterke reaksjoner, noe som jo nærmest automatisk skjer når man kombinerer barn med narkomani, skrekk, død og en lett liten eim av seksualitet. 

Men dette er på ingen måte en film som spekulerer i den slags, snarere en lignelse om hvordan barn evner å overleve i ekstreme livssituasjoner. 

En sannhet vi har bedre av å konfronteres med i et mørkt eventyr som dette, enn desperat å prøve å dekke over med disneyfisert familieidyll. 

Det vidunderlige med regissører som Gillian, David Cronenberg og David Lynch, er at dette er filmskapere som glade leker seg med de fantastiske genres effekter og eventyr, og samtidig tidvis forsøker å gi dem et dypere innhold. 

Resultatet er ofte ujevnt, men alltid severdig og langt å foretrekke over mer sjablongaktig fantasifigurer som denger hverandre i hodet med sverd. 

ATLE H. BOYSEN 
