Beatles-skattkiste fylt med vinyl, nostalgi og monolyd
Dette er versjonene gruppa selv likte best. 

ANMELDELSE: 
Noen vil kalle det galskap. 
Andre vil bli hensatt i ekstase. 
Det nyeste produktet i serien av nostalgiske, lyddyrkende, nøyaktig utførte forsøk på å gjenskape rockens storhetstid er en diger, hvit boks med tittelen «The Beatles in mono», i svart skrift. 
Pluss et grønt eple. 

Inni boksen fins replikaer av 14 Beatles-LP?er, produsert i 180 grams vinyl, med hver sang gjenskapt av prisbelønnede eksperter som har utført et lydmessig filigransarbeid. 

Storhetstida 

Dette prosjektet er selvsagt satt i gang for å tjene penger. 
Platebransjen er i ferd med å lide dinosaurdøden. 
Selvfølgelig forsøker den å presse sin glamorøse storhetstid til siste sitrondråpe. 

Men det må være mer enn grådighet som ligger bak slike prosjekter. 
Noen må være oppriktig opptatt av de kunstneriske triumfene som ligger bak fordums uttrykk, idealister som legger hele sin sjel, lidenskap og audiofile know how i disse produktene. 

Albumets død 

Musikeren Knut Schreiner skrev 27. september en artikkel i Dagbladet med tittelen: 
«2014: 
Året albumet døde.» 
Poenget er kortfattet at dagens artister av forskjellige grunner satser på enkeltsanger, ikke på sammenhengende låtsamlinger eller konseptalbum. 
Noe av årsaken er selvsagt måten man lytter til musikk på. 
Man streamer en og en favorittlåt fra nettsteder, folk kjøper rett og slett ikke album. 

Slik sett er musikk betydelig mer sårbar enn både litteratur og film. 
Verken romanen og langfilmen er truet. 

Audun Vinger skrev fredag en artikkel i Dagens Næringsliv der han skildrer denne tendensen som et knefall for markedskreftene og tap for den kunstneriske drivkraft. 
«Hva med det geniale surret?» sukker Vinger. 
Beatles-boksen foran meg blir i lys av denne debatten en skinnende skatt, en dødehavsrull fra dypet av et musikalsk osean, en rosettastein fra tidenes morgen. 

Foretrakk mono 

Når man trekker til side plastikken man nesten skulle tro en arkeolog hadde tredd rundt de ikoniske coverne, tar ut de perfekt utførte kopiene og setter nålen til rillene, er det nesten som å høre musikken på ny. 
Hvilket man jo også gjør, på et vis. 
Alle Beatles-albumene fram til «The White Album» ble spilt inn både i en stereo- og en monomiks, og det sies at gruppa selv foretrakk monoversjonene. 

De ble utgitt på CD for fem år siden, men arbeidet med å overføre de gamle miksene er utført om igjen, denne gangen med utelukkende analoge virkemidler. 
Det forteller noe om nidkjærheten som ligger bak dette produktet. 
Her er ingen kunstige elementer, bare musikken, gjennom én kanal, uten noe tull. 

Til begynne satset Beatles på enkelthits, i blant nye versjoner av eldre låter, inntil de på den tredje plata, «A Hard Day?s Night», skrev alle låtene selv og stadig nærmet seg det helhetlige, gjennom «Beatles for Sale», «Rubber Soul» via «Revolver» til tidenes konseptalbum, «Sgt. 
Pepper?s Lonely Heart?s Club Band» og endelig «The Beatles», det hvite albumet, mesterverket. 

Minnene strømmer fritt 

I tillegg får du «Magical Mystery Tour» og «The Mono Masters». 
Minnene strømmer fritt. 
Du husker hvor, når og sammen med hvem du hørte disse platene første gang. 
En makeløs reprise, perfekt lyd, på disse platene der du kjenner hver låt til bånns, men også sammenhengen, rekkefølgen, som gjør hvert album til en reise. 
Og jeg tenker, Kanskje har Schreiner rett, kanskje er denne epoken over. 
I så fall sier jeg med Strindberg: 
Det er synd på menneskene. 
