Sklir i oljesølet
Skaperne av den norske skrekkfilmen «Mørke sjeler» trenger voksne som kan holde dem i øra. 

FILM: 
Noe man bare må lære seg i livet, før heller enn senere, er å innse hva man er god til og hva andre gjør bedre. 
Franskmennene César Ducasse og Mathieu Peteul har både produsert, skrevet og regissert den norske lavbudsjettsfilmen «Mørke sjeler». 
Regitalentet kan de godt videreutvikle. 
Det andre må de slutte med. 

At gutta er i besittelse av en visuell begavelse, er utvilsomt. 

Særlig i begynnelsen har «Mørke sjeler» noe friskt og smart over seg. 
Introduksjonen av den småklysete politimannen Askestad (Kyrre Haugen Sydness) er kvikk og oppfinnsom. 
Også bildet av tenåringsjenta Johanna (Johanna Gustavsson), som sitter apatisk med ryggen til publikum og ansiktet mot dataskjermen, mens det går opp for faren (Morten Rudå) at det er noe alvorlig galt med henne, er nifst i sin enkle ro. 

Bare kort tid tidligere har vi sett Johanna løpe livredd gjennom skogen med en blodtørstig galning med maske og hvislende drill i hælene, vi har sett henne bli innhentet og drept, erklært død og låst inn på politiets kjølerom. 
Men nå er hun altså oppe og går igjen. 

Amatørmessig Andre steder er «Mørke sjeler» nærmest latterlig amatørmessig. 
Drillguttens andre mord har en sur smak av studentfilm, i den grad at det blir umulig å glemme at det står noen og filmer det vi ser. 

Stadig flere spørsmål uten anstendige svar melder seg. 
Hvorfor oppfører politiet seg som hovne skolegårdsmobbere i møte med den sørgende faren? 

Hva er den klare væsken som tappes ut av «Hjernesugerens» ofre, og hvorfor erstattes den med olje, som de senere spyr ut over alle som nærmer seg? 

Hvorfor gjør de sure oppstøtene at også de som får dem over seg, forvandles til oljespyttende skrømt? 

Hvorfor forvandles i så fall ikke alle som er i kontakt med ofrene? 
Kan det være at Ducasse og Peteul har ofret logikken i plottet, og til fordel for å komme med det rimelig klumpete satiriske poenget at vi alle er fordrukne på oljepenger? 
Hva er den hjemløse nordsjødykkerens (Karl Sundby) rolle i det hele? 

Og hvorfor er Ida Elise Broch henvist til å spille søt cellospillerske uten den minste trevl av karakter? 

Kaotisk «Mørke sjeler» er en av ytterst få norske filmer som faktisk underkommuniserer, som velger å forbli gåtefull i den grad at den virker forvirrende og kaotisk. 

Noen sympatiske og originale ideer - å la den litt satte faren være helten i stedet for tenåringsdatteren, å gjøre Kyrre Haugen Sydness til en tvetydig og tvilsom skikkelse, å bruke økobekymringen i tiden som virkemiddel snarere enn et moraliserende budskap - skusles bort i en ekstremt ujevn utførelse, der det minimale budsjettet iblant er hylende synlig. 

Litt assistanse i planlegging av plott og uttegning av manus ville gjort «Mørke sjeler» bedre, og, ikke minst, skumlere. 

At vi nordmenn lener oss med full vekt på skitten og kortlevd karbonenergi burde kanskje være skrekkinnjagende nok, men det er det dessverre ikke. 
