Julegaven fra Gore
Når det kommer en helaftens Simpsons-film, blir spørsmålet uvegerlig: 
Er dette morsomt, eller er det bare gjenkjennelig. 

«The Simpsons Movie» er gjenkjennelig, men som en solid demonstrasjon av moro-makt: 
«Vi er fremdeles så vanvittig bra til å lage dette, at vi kunne ha fylt 12 timer til, og dere ville fremdeles ha ledd. 
Men vi gidder ikke.» 

Simpsons-filmen klarer å gjøre det som FN-beskytterne av et konstant klima aldri helt fikk til: 
Filmen driter ut forsøpling av naturen, og den valser elegant og sarkastisk over alle som forsøker å bortforklare miljøproblemer. 
Man får lyst til å stanse filmen og rope «Vi resirkulerer all plast i vår familie. Æresord!». 
Ikke på grunn av vannstanden, som kanskje ikke heter vannstand om 190 år, men Edvard. 
Nei, den råe filmen klarer å formidle det mye enklere miljøstandpunktet at du ikke skal forsøple verden rundt deg for den blir både stygg og usunn av det. 

Historien er ikke sann. 
Homer tar med hjem en slaktetrua gris som han forkjæler slik han burde gjort med ungene sine. 
Derved oppstår en kontainer med møkk, og den velter han i Lake Springfield, som egentlig ikke tålte mer skit. 
Ekornet muterer. 
Presidenten kupler inn Springfield, og byen blir fjerna fra gps-ene. 

Etter en fantastisk flukt til Alaska må Homer ta sin skjebne på alvor og redde hjembyen. 
Det er så bra gjort. 

De som lager Simpsons er guder. 
Ikke Gud. 
Guder. 
Det er en forskjell der. 
De som lager havreflarn er også guder. 
