Anmeldelse:Med Trump på teater 

Donald Trump lurer i bakgrunnen på Alan Lucien Øyens andre forsøk på å fange den amerikanske folkesjelen. 

De kunne naturligvis ikke vite at det var det som skulle skje, koreograf-regissør Alan Lucien Øyen og hans kompani Winter Guests. 

Men da Donald Trump vant det amerikanske presidentvalget, var det det ultimate dramatiske høydepunktet i en valgkamp som lignet mer på regissert reality-TV enn på ekte politikk. 

Det gjør dette til et passende tidspunkt å lage kunst om Amerika på. 
Men det gjør det også bortimot umulig å gjøre det mer fengslende enn virkeligheten har vært de siste månedene. 

America Episode 2: 
Psychopatriot er Øyens oppfølger til den kritikerroste Episode 1: Visions of love fra 2009. 
Også denne gangen tok han med seg hele kompaniet til USA, og gjennom et månedslangt opphold ved Robert Wilsons eksperimentelle teatersenter i the Hamptons utenfor New York samlet de historier fra mennesker de møtte. 

Resultatet er et tre timer langt, meget tekst-tungt teaterstykke som handler om identitet, personlig narrativ, sannhet og usannhet i det såkalte «post-sannhetssamfunnet». 

Gikk i pausen 

Øyen er kjent for både lange stykker, sammenblanding av virkelighet og fiksjon, og til dels ekstrem bruk av tekst. 

Ved å bruke samtaler med ekte mennesker som base for mye av teksten, såkalt verbatim-teater, blir stykket både ordrikt og realistisk. 
I Psychopatriot legger han dessuten til en fortellerstemme på toppen av det hele, hvor skuespillerne veksler mellom å lese lange, utbroderte strekk som beskriver hva som skjer på scenen. 

Det er et kreativt grep, som understreker det konseptuelle, nemlig historiefortellingen. 
Men det gjør også Psychopatriot svært krevende å følge. 

Fortellerstemme og scenebilde henger ikke alltid sammen, og det er vanskelig å vite hvilken del av historien man skal følge med på. 
Små fortellinger, anekdoter, tanker og mindre handlingsforløp – for ikke å snakke om mengden ord – er dessuten så mange at det er slitsomt som publikummer å lete etter hvor meningen ligger. 

På den ene siden kan det være en villet effekt: 
Amerika er en kakofoni av stemmer og historier. 
Å tro at man kan finne den ene sanne er ikke mulig. 

På den annen side føler man seg ganske oversett som publikummer. 
Det er så mange navn, så mange fortellinger og løse ideer som lanseres at store deler av første akt blir rett ut kjedelig. 

Jeg hadde sympati for den betydelige andelen publikum som forsvant i pausen. 

Fiksjon eller virkelighet? 

Annen akt har heldigvis et helt annet tempo. 

Karakterer vi så vidt har klart å skille fra hverandre i første akt blir tydeligere, og noen får til og med en historie som engasjerer her og der. 

En veldig fin videosekvens bryter opp den enkle scenografien, og her kommer mer av konseptet til syne: en av skuespillerne snakker til kamera, han reflekterer over sin egen rolle i stykket, tilsynelatende som seg selv. 
«Er dette en del av manus? 
Hvem vet!» sier han til kameraet. 

En forklarende sluttscene der skuespillerne diskuterer hvilken del av historien som er fiksjon, hvilken som er virkelighet og i hvor stor grad man dramatiserer sitt eget liv, gir en slags aha-opplevelse – det er et fint grep. 
Men det føles samtidig litt platt. 
Trengs det egentlig så mye tekst, så mye konsept, så lang forestilling for å vise dette, som vi allerede har følt gjennom et år med absurd amerikansk valgkamp? 

Hva hvis Hillary hadde vunnet? 

Jeg tror noe av problemet er den nærmest perfekte dramatikken som har utspilt seg i den amerikanske virkeligheten det siste året. 
Hadde Hillary Clinton vunnet valget, hadde kanskje denne teknisk kreative og godhjertede meditasjonen over Amerika virket mer naturlig. 
Men Trump har avdekket nye sider av USA, og jeg kan ikke unngå å føle at Psychopatriot blir stående litt stiv på utsiden. 

Vanligvis er det få som kan blande fiksjon og virkelighet, sannhet og løgn, personlighet og karakter som Alan Lucien Øyen. 
Men denne gangen tror jeg kanskje han ble slått av amerikanerne selv. 

Forestillingen spilles til og med 20. november. 
