Får gåsehud av Jan Groths Festspillutstilling
Med utstillingen i Bergen Kunsthall er det som om Jan Groth får en renessanse. 

Jan Groth er en av de norske kunstnerne jeg respekterer mest. 
Noensinne. 
Jeg hører meg selv si det, og jeg ser hvordan det for noen kan virke overdrevent, til og med fjollete. 
Men det er sant. 
For meg er Groth noe mer enn en billedkunstner. 
Jeg beundrer mennesket Jan Groth, kunsten hans og lojaliteten han har til sitt eget uttrykk. 

Mens karrieren til Groth har gått så det suser i utlandet, med utstillinger og innkjøp av noen av de viktigste museer i Europa og USA, har det tatt noe tid før han kom inn i varmen her hjemme. 
Mildt sagt. 
Riktignok har Groth fått en del klapp på skulderen i Norge også, med blant annet utstilling hos Henie Onstad Kunstsenter og tildeling av St. Olavs-orden, for å nevne noe. 
Likevel er det som om det er nå han virkelig skinner. 

Groth er mest kjent for sine monumentale tepper, eller gobelin, som de heter på godt fagspråk. 
Teppene er laget med en avansert og tidkrevende fransk/nederlandsk veveteknikk fra 1600-tallet. 
De laget han sammen med sin medarbeider og ekskone, Benedikte Groth (1933-2015), i perioden mellom 1961–2006. 

For anledningen (og noe symbolsk) er det det siste teppet han laget med Benedikte som er utstilt. 
Motivet er selvsagt Groths karakteristiske strek, eller riktignok to streker som strekker seg over midten av teppet, hvor de nesten møtes, men blir brutt. 
Groth har siden den gang gått videre og vokst som kunstner. 
Litt over et tiår senere står han klar med en av de vakreste utstillingene jeg noensinne har sett. 

Selve streken til Groth er analysert og skrevet om opp-og-ned, frem-og-tilbake. 
Den har blitt beskrevet som alt fra skjør til konsekvent, fra enkel til kompleks. 
Det er ingen tvil om at det går en dobbelthet gjennom Groths uttrykk. 
Men hvis jeg skal forsøke å beskrive det med egne ord, velger jeg å beskrive det som kunst uten et stort ego. 
Ingen fiksfakseri. 
Kun en enestående, selvsikker og selvtilstrekkelig strek; en strek som er blitt til gjennom hardt og konsekvent arbeid. 

Det maleriske er også noe som har gått igjen i analysen av Groths verk. 
At vi må se til maleriet for å forstå både teppene og streken bedre. 
Det maleriske trekket går også igjen i de helt nye (og tidligere aldri utført) store veggtegningene som Groth har laget for anledningen. 
Dandert utover veggene i Bergen Kunsthall, er det som om streken virkelig har fått et eget liv. 
Som om den strekker seg mot taket og opp mot skyene. 

Spesielt rommet med veggtegningene stikker seg ut. 
Her får vi i tillegg store skulpturer, som også strekker seg mot taket. 
Kombinasjonen bidrar til at bare det å gå inn i rommet gir meg gåsehud. 
Kanskje er dette noe av det nærmeste en «kunsthimmelsk» opplevelse jeg kan komme. 
Dette er Groths univers, og her kan jeg bli lenge. 
Det er synd det ikke er en benk her. 
Samtidig kunne en benk ha forstyrret og «brutt opp» den rolige energien man kan finne her. 

Jeg beveger meg videre inn til motsatt del av utstillingen, hvor vi får serier med mindre skulpturer plassert opp mot veggen og nye tegninger. 
Begge deler virker vitale, som om Groth har fått et nytt ungdommelig mot. 
En renessanse i en alder av nesten åtti år. 
Spesielt de nye tegningene utstråler en ny giv og energi. 
Jeg vil ikke legge skjul på det. 
Jeg lar meg forføre, hvor alt jeg kan gjøre fra nå av, er å gi meg fullstendig over til dans med Groth i hans nyvunne glans. 

Er det noe kunsthistorie-studiet og livets reise (så langt) har lært meg, så er det hvilken verdi timing kan ha i ens persons liv og karriere. 
På 60-tallet tok Groth med seg ideene, arbeidsviljen og verkene til utlandet. 
Danmark og USA er land hvor Groths kunst har utmerket seg. 
Med tanke på alt som foregikk innad i kunstmiljøet i USA på den tiden, kan det i dag virke som om Groth nesten var dømt til å lykkes. 
I en tid hvor det skjedde en omfavnelse av minimalismen og det abstrakte uttrykket, med amerikanske Barnett Newman (1905–1970) som forbilde for unge kunstnere. 

Litt over femti år senere gasser Groth på med nye vitale verk. 
Samtidig er han bevisst sin historie og alt han og (ekskonen) Benedikte har oppnådd. 
Teppet, selve kronen i utstillingen, fungerer for meg som en heroisk, men også en litt deilig og sår påminnelse om hvilken kunstner vi har med å gjøre. 
Det Groth gjør her er å sette et solid fotavtrykk i norsk kunsthistorie, en gang for alle. 

Resten av utstillingen viser en kunstner som har sett verdien av å ta risiko. 
Spesielt risikoen med å la en strek stå alene. 
Verkene har en gang blitt kalt «keiserens nye klær» for deres enkelhet. 
Men det har ikke stoppet Groth i å tro på sitt uttrykk, sin strek og deretter rendyrke den i flere tiår. 

Det står det enormt respekt av. 
