Sterk kost
En 14 år gammel «nazidatter» får sin livsløgn knust på brutalt vis i «Lore». 

FILM: Mai, 1945. 
Tyskland har tapt. 
14 år gamle Lores far er en høyerestående offiser og bestemmer at familien skal rømme sørover til Bayern og et hus skjult i skogen. 
Etter kort tid er Lore (Saskia Rosendahl) aleine med ansvaret for sine fire søsken, inkludert et spedbarn. 
Naboene er fiendtlig innspilt og ber dem forsvinne. 

«Lore» er en australsk-tysk samproduksjon og var årets australske kandidat til fremmedspråklig Oscar. 
Den er bygget på «The Dark Room», en prisbelønt roman av britiske Rachel Seiffert (f. 1971), men regissør Cate Shortland overtok prosjektet og skrev om deler av manuset. 
Shortland har valgt et poetisk filmspråk med håndholdt kamera som ligger tett på ansikter og detaljer. 
Til å begynne med virker det intimt og lyrisk, men etter kort tid føles det ubehagelig og klaustrofobisk. 

Skarp vinkel 

Synsvinkelen ligger konsekvent hos Lore og barna. 
Begivenhetene rundt dem ser vi gjennom deres desorienterte blikk. 
Amerikanske og britiske soldater ved kontrollpunkter. 
Bilder av likhauger fra konsentrasjonsleire som de tvinges til å se på for å få utdelt mat. 

«Lore» er ikke bare sett gjennom øynene til en 14-åring. 
Den er sett gjennom en 14-åring som har hatt en beskyttet, priviligert oppvekst under nazismen og som er blitt indoktrinert til å se på jøder som undermennesker. 
Regissør Cate Shortland er gift jødisk og har konvertert. 
Hun benytter alle filmens virkemidler for å dra oss inn i Lores prekære situasjon. 

River og sliter 

Det sier seg selv at dette skaper spenninger i seeren. 
Det er naturlig å føle empati for en 14-åring som må legge ut på en farefull vandring med sine fire småsøsken. 
Hun er på vei ut av barndommen, hun blir stadig mer fortvilet, hennes identitet og livsløgn er i oppløsning. 

Saskia Rosendahl (f. 1993) har naturlig nok mottatt flere priser for sin prestasjon i tittelrollen. 
Hun får fram konfliktene som river og sliter i den forvirrede jenta. 
Motsetningene overføres til publikum, som må spørre seg: 
I hvilken grad gjør vi barna ansvarlige for foreldrenes ugjerninger? 
