Kona har en ny mann, og faren gjør det han kan for å sikre døtrene
Lykken er å stelle i hagen, for hovedpersonen i Agnar Lirhus nye roman. 
Men stemmer det egentlig? 

Verden går til grunne. 
Flyktningkrise, klimakrise, og den stadige trusselen om kollaps i verdensøkonomien. 
Men med milde vintre, lengre somre, og en høst som nesten strekker seg frem til jul, blir det også mer tid til å sanke, fiske og dyrke grønnsaker i hagen. 
For den stedbundne boligeieren med et overkommelig huslån er ikke tilværelsen bare mørk, i alle fall så lenge man får dyrke sin matjord i fred. 

Et samliv har gått i stykker, to døtre pendler med økende uro mellom foreldrene. 
Kona har en ny mann, og faren gjør det han kan for å sikre døtrene og seg selv et solid forråd av blant annet hummersupper, kantareller og hylleblomstsaft. 

Truende varsel 

For hovedpersonen i Agnar Lirhus’ «Liten kokebok» finnes trøsten i det nære og håndfaste arbeidet som utgjør sanking og tilbredning av mat. 
Allerede fra første setning møter vi en mann som gjør det han kan med hendene, som lever et konkret liv: 
«Hendene er svarte av jord.» 
Mennesket forstås som en kropp i verden, som spiser, sover og som skal råtne som alt annet organisk avfall rundt oss, enten kroppen oppleves som avgrenset eller ikke: 
«Han tenker ofte at det er mye luft mellom verden og ham, men på røntengbilder har lungene form av rotkroner. 
Hjernen ligner en jordknoll og tarmene meitemark. 
Han er redd for at han oppfatter alt feil vei.» 

Mens matfatet endrer seg med årstidene, er det også som om noe truende stiger fra molden, eller opp mellom skildringene av natur og mat. 
Synet av døde lomvier på et jorde, en høst som er for varm og for lang, tanken på en løs teine som fortsetter å fange hummer på havbunnen – hva er det dette innvarsler, om ikke fare? 

Også moren ser ut til å bekymre seg med en observasjon som åpenbart rommer mer enn avfallet til havs: 
«Klynger av mikroskopiske plastpartikler, en gjennomsiktig suppe, en malstrøm av søppel, som er umulig å få øye på, selv når du er midt oppe i den.» 
For hvorfor gråter en av døtrene når hun skal til ham, hva er det som uroer henne, er det noe med farens ensidige fokus på mat som gjør at han overser andre behov? 
Eller ønsker de å passe på moren? 
Er de kanskje bare slitne? 

Tilbaketrekning 

Selv om Lirhus med «Liten kokebok» undersøker ulike relasjoner – mellom mann og kvinne, barn og voksne, menneske og natur – besvares ikke disse spørsmålene, for det synes ikke å være rom for abstraksjoner. 

Mannen lever for døtrene sine, han lager saft og sanker blåbær til frokostblandingene, stadig med hendene. 

Også setningene er håndfaste, presise og mettet av tankeinnhold om store så vel som små kriser. 
Og så innbydende, må jeg legge til, at jeg straks får lyst til å leie meg en parsellhage. 

Men kritikken av en slik resignert løsning er også påtrengende i romanen; for på hvilken måte ville jeg da bidratt med noe annet et avgrenset og selvopptatt «grønt skifte»? 

Er det ikke utelukkende en slags tilbaketrekning denne livsstilen tilkjennegir? 
Men Voltaire hadde antagelig rett, vi må likevel dyrke den hagen vi har. 
