Historien om øyet
«I Origins» byr på høytflyvende Oprah Winfrey-åndelighet filtrert gjennom en rosenrød instagramlinse. 

FILM: 
I fjor hadde det norske kinopublikummet den tvilsomme gleden av å se Randall Wallaces' «Heaven is for real» — en film som ene og alene var laget for å forsikre kristne amerikanere om at himmelen faktisk eksisterer og at Jesus er nøyaktig like blond og staut som han må være for å fungere som en samlende skikkelse for mennesker som omtaler fremmedfiendtligheten sin som «konservativisme». 

Til tross for at den endte opp med et besøk på høyst respektable 45 000, var ikke «Heaven is for real» en film for alle: 
Dens forkynnelse tillot ingen tvil eller slingringsmonn, og dens idealisering av kjernefamilien var så insisterende at noen og enhver kunne føle seg utdefinert fra ligningen. 

Biologiske feilslutninger 
Men nå er det folkelige alternativet omsider her, for også Mike Cahills «I Origins» er en film om Gud — eller én gud — eller kanskje mer presist: det store, vage, udefinerbare «noe» som selv de mest prinsippfaste evolusjonsbiologer i svake øyeblikk kan innrømme eksistensen av. 
Michael Pitt spiller hovedrollen som Ian Gray, en ung forsker med øyet som spesialfelt, som ønsker å motbevise eksistensen av en skapende gud. 
Nøyaktig hvordan han har tenkt å gjøre dette kommer aldri tydelig fram, men det har å gjøre med at hvert menneske har sitt eget unike mønster på irisen. 

En kveld møter Ian fotomodellen Sofi, som han kort tid etter gifter seg med. 
Og når Sofi så omkommer, og irismønsteret hennes fem år senere dukker opp hos en liten jente i India, tvinges Ian til å revurdere sitt mekaniske verdensbilde. 
Det vil si, på papiret er det dette som er handlingen i «I Origins», men i realiteten er den ganske enkelt en film hvor vakre, privilegerte mennesker babler seg gjennom intenst instagramvennlige omgivelser. 

Ullen økumenikk 
«I Origins» er en usedvanlig dum film, men samtidig er det vanskelig å virkelig hate den. 
Kanskje har det å gjøre med at de vakre menneskene er så vakre, og graden av forstillelse så absurd høy, at man hensettes i samme schizofrene modus som når man ser reklamefilmer hvor store kommersiellle aktører tar mål av seg å «fortelle sin historie». 

Filmens visuelle appell er ubestridelig, og selv om handlingen er fundamentalt uinteressant er den også umulig å forutse, og da går det på et vis å se gjennom fingrene med at Cahills Oprah Winfrey-inspirerte minste-felles-multiplums-åndelighet er så vag og uforpliktende at den til syvende og sist ikke betyr noenting som helst. 

«I Origins» er laget for et publikum som er mer interessert i å leke seg med selve konseptet åndelighet enn å oppnå noen genuin innsikt i tilværelsens mysterier. 
Med andre ord er det en film som burde ha svært gode kår i Norge anno 2015. 
