Tiller har skrevet en av høstens beste romaner
Skarpe, ubehagelige snapshots fra død til fødsel. 

La meg begynne med slutten, slik forfatter Carl Frode Tiller også gjør i sin nyeste roman «Begynnelser»: 
Dette er en av de beste bøkene i bokhøstene til nå, med umiskjennelig tillersk signatur. 
Humoren lever side om side med tungsinnet, gjennom en passiv-aggressiv karakter som tidvis får lyst til å kaldkvele svigermor, men som (selvfølgelig) er for feig til å følge sine handlinger fullt ut. 
Dermed ligner de persongalleriet i tidligere Tiller-romaner, særlig i hovedverket, trilogien «Innsirkling», som det tok ti år å fullføre. 

I årets roman møter vi Terje som i begynnelsen av boken er hospitalisert som følge av et selvmordsforsøk, og helt på slutten av livet. 
Etter den innledende dødsscenen hvor Terje «ser», men ikke blir sett av sine nærmeste, presenteres livet hans i omvendt kronologi. 
Livet passerer i revy, som det heter. 
Men som vanlig er det ikke akkurat bare komikk som dominerer når Tiller skildrer Hverdags-Norge med sine nådeløse penn. 
Gjennom hans snapshots fra ulike stadier i voksenlivet, ungdomstid i opprør og barndom utvides portrettet av karakteren Terje. 
For langt på vei går det bra med ham, han tar utdanning, får jobb og familie – til tross for en broket bakgrunn som etter hvert virvles opp. 

Terje er miljøvernarbeider i Sør-Trøndelag fylkeskommune. 
Jobben fyller han med pasjon, og med dyp bekymring for klimakrisen, men ikke mer enn at han spiser biff og kjører lange turer i bil. 
Forholdet til familien er mildt sagt problematisk, både mor og søster er deprimert, og moren selvmedisinerer seg med alkohol. 
Søsteren er utenfor arbeidslivet og sitter fast i en offerrolle. 

Gjennom å sirkle seg bakover i livet til karakteren, får Tiller frem viktige scener og valg i livet til karakteren, men uten at det oppleves som mekanisk eller fremstår som enkle årsakssammenhenger. 
Nå er også en av Tillers styrker at han lader selv tilsynelatende meningstomme scener med usedvanlig fylde. 
Jeg husker blant annet en scene fra «Innsirkling»-trilogien hvor et ektepar krangler om hvorvidt det går an å spise vafler til middag. 
Forfatteren tør å bli i slike scener over flere sider, og får på den måten frem vesentlige trekk ved sosiale relasjoner ved å lage sylskarpe dialoger over en bagatell. 

Til tross for at han behandler alvorlige temaer som alkoholisme, depresjon og samlivsbrudd, er også humoren til stede, representert ved Terjes ofte skeptiske og lakoniske blikk på tilværelsen. 
Jeg ler sjelden av norsk samtidslitteratur, men når Tiller beskriver Terje som får øye på det han tror er to overvektige representanter fra Jehovas Vitner som sitter i sofaen, for så å oppdage at det er hans egen far og stemor, sitter latteren løst. 

Andre ganger setter Tiller opp et speil foran oss og viser frem smertepunktene i nære relasjoner, som når hovedpersonen legger seg på et annet rom enn konen, og bryskt avviser henne når hun forsøker å nærme seg. 
Til tross for at han vet bedre. 

Tiller er en forfatter som har funnet sitt helt eget grep og sin egen skrivemåte. 
Han borer i sosiale relasjoner på en måte som nesten er ubehagelig gjenkjennelig å lese, samtidig gjør han det med en god dose humor. 

De dialogdrevne scenene er dessuten så visuelt beskrevet at de kunne vært et filmmanus. 
Så skal det også sies at «Begynnelser» opprinnelig var et teaterstykke, i samarbeid med Motorpsycho. 
Adapsjonen er svært vellykket. 

Jeg kjenner meg litt som da jeg så Olaug Nilssens «Stort og stygt» på DNS i vår. 
Det er en tynn nerve mellom komikk og alvor, avgrunn og latter. 
Få skildrer moderne livsvilkår som denne sindige nordtrønderen. 
