Roman som utvider tankene
Øyehaug skaper et sinnrikt og flertydig romanunivers med parallelle verdener. 

Mens jeg leser Gunnhild Øyehaugs nye bok, ligger det en toppsak på NRK.no med tittelen: 
«Forskere har for første gang funnet mikroplast i mennesket». 

I boken kommer følgende hjertesukk fra Anna, en av personene i «Presens maskin»: 
«Ho kan ikkje skrive ein roman om språket. 
Det er i konflikt med tidsånda. 
Ho er i eigen person i konflikt med tidsånda. 
Ho bør skrive ein roman om mikroplast.» 

Det ligger noe profetisk i hjertesukket til Anna. 
Hennes grublerier om språkets opprinnelse fyller romanen med tankeutvidende stoff. 

«Presens Maskin» er bygget opp rundt en tematikk om parallelle verdener. 
Samtidig er det en roman hvor forfatteren stadig vekk bryter inn for å kommentere handling og personer med oss lesere. 

Vi blir altså minnet på at romanuniverset har en skaper. 
Denne skaperen er et jeg som holder til et sted i fremtiden, hvor nettopp mikroplast i havene har ødelagt for menneskene. 
«Presens Maskin» kan leses profetisk og ender illevarslende. 

Romanens nåtid er 2019. 
Vi følger den 24 årige Laura som venter barn med musikeren Lars Peder. 
De bor på Møhlenpris, og leter etter mer egnet leilighet for barn. 

Parallelt med Laura og Lars Peder, følger vi den allerede nevnte Anna. 
Hun er mor til Laura, noe ingen av dem vet. 
For i det herrens år 1998, da fysikerne lanserte multivers-teorien (universet ekspanderer og består av en uendelig mengde parallelle universer) skapte Anna et nytt univers ved å feillese et ord. 

I Øyehaugs litterære multivers skapte ordet en parallell verden som Anna forsvant inn i. 
I den verden hvor hun var mor, ble Anna visket ut. 

Det kan unektelig høres ut som Øyehaug har laget en hjemlig versjon av tidsreisefilmer, og boken refererer flere ganger til filmen «Interstellar». 

Hele romanen kan leses som fabulering rundt tanken om at universet består av parallelle verdener. 

I Øyehaugs litterære univers blir fenomener som UFO-samfunn og idéen om bortføring til andre verdener flettet inn som en sidehistorie. 
Det samme blir virtuelle verdener som Facebook og Instagram. 

Slike velkjente og nærmest dagligdagse konstruerte verdener skaper fruktbare assosiasjoner til multiversteorien. 

I «Presens Maskin» blir Erik Saties stykke «Vexations», brukt som bilde på fysikkens strengteori (teorien om universets minste byggesteiner). 
Strengteori er ingen enkel sak å forstå. 

Men «Presens Maskin» bruker musikk som en byggestein som forener bokens parallelle verdener, slik vann er en byggestein som forener alt jordisk liv - i det vi er på vei inn i mikroplastens æra. 
