Filmanmeldelse «Wonder Wheel»:Verdiløst fra Woody 

Nytt år, ny svak Woody Allen-film. 

DRAMA 

«Wonder Wheel» 

USA. 
6 år. 
Regi: Woody Allen. 

Med: 
Kate Winslet, Jim Belushi, Justin Timberlake, Juno Temple. 

Ikke mange amerikanske regissører kan vise til en gullrekke like fullstappet som den Woody Allen ga oss fra «Kokkelimonke, nemlig» («Take The Money And Run») i 1969 og til og med «Mord og andre misforståelser» («Crimes And Misdemeanors») i 1989. 

Det måtte i så fall være – aldeles uten sammenligning for øvrig – Howard Hawks. 

Da han ble skandalisert i privatlivet, senket Allen ambisjonsnivået betraktelig. 
Men han lagde fremdeles gode filmer: 
«Kuler over Broadway» (1994), «Frodige Afrodite» (1995) og den mot-alle-odds artige musikalen «Alle sier I love you» (1996). 

Les også: 
Allen-konsert avbrutt av toppløs-aktivister 

Den hittil siste filmen hans som rørte denne anmelder i betydelig grad, «Tekkelig og tarvelig» («Sweet And Lowdown»), kom i 1999. 
Etter den har det vært tiltagende tungt å være Woody Allen-fan. 
(«Match Point», 2005, en svakere variant av «Mord og andre misforståelser», er og blir overvurdert). 

I 2018 møter man en ny Woody Allen-film omtrent som man møter et nytt album fra Neil Young. 
Det pleide å være «hurra». 
Nå er det bare «å nei!». 

Humpty (Belushi) og Ginny (Winslet) bor og arbeider på tivoliet på Coney Island i New York. 
Ginny har en sønn – en vordende pyroman – med en tidligere ektemann. 
Humpty har en datter, Carolina (Temple), med sin avdøde kone. 
Det er når Carolina dukker opp på Coney Island – hun er på rømmen fra sin ektemann i mafiaen – at trøbbelet starter. 

Vel, egentlig starter det da Ginny innleder et forhold til badevakten Mickey (Timberlake), som etter hvert får et godt øye til Carolina også. 
Alle som har sett flere enn tre Woody Allen-filmer vil kunne tenke seg hvor dette bærer av sted. 

Utover at Allen har fått anledning til å rekonstruere et fordums Coney Island i flotte retrofarger, er det ingenting i manuset som tilsier at «Wonder Wheel» bør være en film. 
Dette er et av kammerdramaene hans, et av disse der han forsøker i gå Tennessee Williams i næringen, og dets naturlige plass ville vært på scenen. 
(Ikke at det ville vært noe godt teaterstykke heller). 

Les også: 
Selena Gomez og Elle Fanning til neste Woody Allen-film 

Kate Winslet gjør det beste hun kan med den stabelen av klisjeer hun har fått å jobbe med. 
Ginny er et slags destillat av alle de mest teatrale kvinnerollene Allen har skrevet: 
En aldrende fange av sitt eget følelsesliv, desperat utilfreds i hverdagen, plaget av stadig hodepine. 
Hun drømmer seg bort i romantiske filmer og ukeblader, og fantaserer om å stikke av til Bora Bora med Mickey (hun er kort sagt en mer aggressivt ulykkelig utgave av Mia Farrow i «Kairos røde rose», 1985). 

Det er fortærende å tenke på at Allen en gang var en mester i å skrive nettopp gode kvinneroller. 
I dag fremstår kvinnene hans som ett hundre prosent arkaiske, vanvittig umoderne – uavhengig av hvorvidt de, som Ginny, er plassert i det som tross alt er en annen tid (her: 1950-tallet). 

Les også: 
Woody Allen om overgrepsanklagene: 
Usant og skammelig 

Jim Belushi er på sin side på svært dypt vann som den enkle Humpty. 
Dialogen Allen har skrevet, er oppstyltet og konstruert – Humptys humørsvingninger og alkoholisme føles latterlig utroverdig. 
Men det hjelper ikke at Belushi spiller som om han har hovedrollen i en dårlig sitcom på TV heller. 

Melodrama-manuset er syltynt, slurvete. 
Manusforfatteren og regissørens språk og dialog er ribbet nå om dagen, fullstendig uten overskudd eller innsikt eller evne til filosofisk undring. 
Allen gidder ikke tenke én ny tanke. 
Filmene hans har degenerert til uinspirert masseproduksjon, skjelettutgaver av tidligere triumfer. 

«Åh Gud, stopp det dårlige dramaet!», sier en av karakterene underveis. 
Nettopp. 
Det er som man får lyst til å ta tak i regissøren, riste ham og skrike: 
«Ta deg sammen, mann! 
Du pleide å være et geni!». 
