Sangeren og hans band
Ved inngangen til en ny Tindersticksæra 

Sangeren er den viktigste i et band. 
Byttes sangeren ut, blir bandet et annet. 
Forsvinner trommeslageren, bassisten og multiinstrumentalisten, er bandet likevel det samme, så lenge sangeren er med. 
Stuart Staples’ stemme har alltid vært Tindersticks’ tydeligste kjennetegn. 
Det er godt mulig, når historien skal skrives, at det bør legges like stor vekt på de andre medlemmenes bidrag. 

Men det er Staples’ sorgfulle klang og mørke soul som er bandets signatur. 
Kansk je er det dette som skjer: 
Seks musikere starter et band. 

De tre første albumene spilles inn i den kollektive rusen som oppstår når individer styrker seg på hverandres kreativitet. 
Langsomt ebber rusen ut, sakte blir sangerens signatur for kraftig. 
Noe må skje. 

Hva sk jedde med Tindersticks: Stuart Staples spilte inn soloplater. 
Og da bandet møttes igjen i 2008, for å spille inn albumet «The Hungry Saw», hadde tre av medlemmene gitt seg. 
Var bandet likevel det samme? 
Jo, i lyd, om ikke i kvalitet. 

To år senere. 
Nytt studioalbum. 
Bandets åttende, og det første i et nytt kapittel av historien. 
Staples har tatt kontrollen nå. 
«Falling Down A Mountain» er vel så mye en forlengelse av hans albumrekke som av Tindersticks’. 
Platens st yrke er dens rikdom i uttrykk og sangenes kvaliteter innen blues eller oppstemt soul. 

Det er få sanger som følger viseskjemaet til forgjengeren. 
Titt elsp oret er åpningssang og setter en uvant tone i voodoojazz og sumpsoul bygd rundt stammen i Dr. Johns «Guilded Splinters». 
«Keep You Beautiful» skrur tempoet ned til stemningen blir natteblå vakker. 
«Harmony Around My Table» er soulpop så munter det er mulig å tenke seg bandet. 
«Peanuts» er Staples i en duett med Mary Margaret O’Hara der sangerne underbyr hverandre i å synge varsomt. 
«She Rode Me Down» er Staples i countrypop a la Lee Hazlewood. 
Senere følger sanger som assosierer til både Roxy Music og Leonard Cohen, slik vi kjenner Tindersticks fra tidligere. 
Når avslutningen kommer i form av den nydelige «Piano Music», har pianoet tatt over førstestemmen. 

Denne ordløsh eten demonstrerer paradoksalt nok en av styrkene i Staples’ musikalske prosjekt: 
Ordene er, om ikke uvesentlige, så i det minste kjente fra tilsvarende kontekster, fra andre sanger. 
Melodiene kan være oppstemte eller blåtonete, og her er de enten eller i fullt sprikende monn, men Staples’ stemme utgjør en konstant i dem. 
Stemmen er i seg selv bærer av budskapet, personlig inntil det intime, vakker, sårbar og stolt. 

Sangeren er den viktigste. 
Hans stemme er nesten det eneste som betyr noe. 

HELGE OLSEN 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening 
