Norges fremtidige filmskapere viser hva de kan
Som eksamensfilm er «Kometen» god nok. 
Men har den noe på kino å gjøre? 

«Kometen» er laget av masterstudentene ved Den norske filmskolen på Lillehammer, og må sees som nettopp det: 
En demonstrasjon av basiskunnskap om filmhåndverk fra A til Å. 
Det gjør filmen mer interessant som forhåndsvarsel om kommende talenter enn som kunstverk. 

Ideelt sett burde de første – talentene – avfødt det andre, eller i hvert fall noe som hadde en kime til kunst i seg. 
Det er knapt tilfelle her. 
Selv om «Kometen» sikter mot ett av universets store gåter – spørsmålet om utenomjordisk liv – er det i praksis ganske traust, norsk sosialrealisme som utfolder seg. 

Åtte år gamle Gustav bor med far (Trond Espen Seim) og mor (Cecilie Mosli) på et lite pensjonat de driver i utkanten av en småby. 
Så forsvinner far. 
Samtidig er Gustav vitne til at en komet passerer jorden så nær at han blendes av lys. 
Noe faren sa like før han forsvant, får gutten til å tro at faren er bortført av en UFO. 

Ti år senere har han som ung mann etablert kontakt med UFO-forskeren Bill (Jørgen Langhelle). 
Sammen forbereder de seg på kometens tilbakekomst. 
Med den, tror Gustav (Axel Bøyum), vil faren komme tilbake. 
Samtidig møter Gustav en ung kvinne, Charlotte (Theresa Frostad Eggesbø). 
Noe som rokker ved det allerede skjøre forholdet mellom Gustav og moren. 

Kort oppsummert problematiserer «Kometen» hva man som voksen forteller eller unnlater å fortelle et sårbart barn, og vever det inn i en historie om modning og realitetsorientering. 
Det er en fin, allmenngyldig tematikk, selv om den her ikke behandles med mer originalitet enn det ideen om kometen og UFO-en representerer. 

Filmskaperne viser at de behersker ulike elementer, fra datagenererte effekter til små kammerspill mellom hovedpersonene, samt ulike toneleier – selv om humor ikke er spesielt fremtredende, heller ikke intensitet og dynamikk. 
Trass hyppige sceneskift blir tempoet noe stillestående, og manus skjemmes av forutsigbarhet og for mange forklarende replikker. 

I så måte peker en scene seg ut, i positiv forstand: 
En restaurantscene mellom Gustav og faren, der små detaljer, gjøremål og ansiktsuttrykk forteller alt, uten en eneste overflødig replikk. 
Den kunne nesten fungert som en liten novellefilm, og er en oppvisning i stram, fortettet fortellerkunst. 
Det lover godt 

Var jeg sensor på filmskolen, ville jeg utvilsomt gitt karakteren bestått. 
Som anmelder og publikummer savner jeg større dristighet, originalitet og nerve, gitt at filmen ved å settes opp på kino sikter ganske bredt. 
Men så tilhører jeg også dem som heller vil ha film som lugger litt håndverksmessig, så lenge den også lugger i noe i meg, emosjonelt, provokativt eller visuelt. 
Jeg håper de på filmskolen også lærer å lage slike filmer. 
