En nyreligiøs ode til Billie
Tone Damli gjør comeback med julelåt. 

LÅT: 
Det er ganske overveldende å få barn. 

Noen har behov for å framstille det som om barn ikke endrer noen ting. 

Andre har behov for å framstille hvordan bare ALT er annerledes, hele livsanskuelsen og hvordan vi ser på oss selv som mennesker. 

Nyreligiøse takter 
Det er i denne praktisk talt nyreligiøse, svulmende emosjonelle enden av skalaen vi finner Tone Damlis første musikalske livstegn etter mammaperm. 

For sikkerhets skyld pakket inn i et subtilt dekorert julepapir som prøver å duse ned pompøsiteten i låtskriver Torbjørn Dyruds tekst. 

Produksjonen til Espen Lind er tilbakeholden og minimalistisk. 

En enkel pianofigur leder an, før Lind forsyner seg høflig fra norsk voksenpops standariserte roots & country-verktøykasse - litt mandolin og litt dobro som pirker varsomt i overflaten og gir litt motstand når pastellstrykerne velter inn bak der. 

En metafor for at det Instagram-filtrerte babylivet ikke alltid er hva det utgir seg som? 

Lite julete Til å være nettopp et slags Instagram-julekort og forsmak på et helt julealbum, er «Di første jul» egentlig ganske lite julete, og har få tradisjonelle julelåtklassikertrekk ved seg (hvor er bjellene og følelsen av sledetur, liksom?). 

Det er stemningen og Tones dialog med babyen om dennes symbolverdi på julefred som er selve julebeholdningen her. 

Bærekraftig habitat? 
Isolert fra sin - mangel på - julefunksjonalitet, er «Di første jul» likevel oppløftende for popartisten Tone Damli. 

Det litt forsagte voksenrootssoundet (hun har prøvd seg på litt mer glossy Taylor Swift-countrypop før) kler henne godt og er et potensielt bærekraftig habitat for henne i framtida. 

Men da vil hun også trenge låtmateriale og tekster med litt mer balanse mellom sukker- og proteininnhold. 

«Di første jul» 
