En Clemet bak kateteret
Når du først oppdager at tilgjorthetene i «Vikaren» ikke skyldes dansk småborger-jåleri, men faktisk romvesener og alienister og monstre, da blir den veldig bra. 

Det blir antakelig laget for få og for veike skrekkfilmer for 12-åringer. 
Ole Bornedals billed-æventyr for barske børn viser hvor saftige de kan bli, og jeg kommer til å røpe ting her, så perfeksjonistene må ikke lese videre. 

Først er Carls milde mor død. 
Så dukker det opp en pervers lærervikar i klassen. 
Hun spilles av Paprika Steen og sier sånne ting som: 
«lukk munden når du går, Albert, så du ikke skraper opp gulvet med ditt overbitt». 
Man tenker på Kristin 
Clemet og tror dansken vil vise hvordan store barn tåler hardhendte autoriteter. 

Det går ikke an å ta mer feil, og jeg gjentar: 
Ikke les mer herfra. 
For jeg må røpe at den nye lærerdame etter hvert eter levende høns med blodig fjes, og halve klassen må rømme fra hennes forheksede hus i en sølvgrå BMW som for anledningen blir kjørt av den overbitte 12-åringen. 

Fra der av blir alt mye, mye verre, men det trenger jeg heldigvis ikke skrive noe om — i stedet bare konstatere med fornøyd forskrekkelse at danske barn spiller film som om de var født i en. 
Paprika 
Steen er heller ikke dårlig, men hun gjør det på den voksne nei-så-festlig-måten, og de unge skuespillerne er her på alvor. 

Alle filmer forteller en historie. 
Formaningene i denne er: 
Hvis barn kommer hjem og forteller at læreren er et uhyre, så tro på dem. 
Og: 
Menneskers største svakhet er medlidenheten. 
