Jaktet høyt og lavt
A-ha snudde nesten hver stein i jakten på en verdig avskjed med fansen. 

A-HA ER MER enn lettbeint popmusikk med en sørgmodig undertone. 
Det er mer enn Morten Harkets soveromsblikk og luftige frisyrer. 
På sitt beste viste a-ha at også vi nordmenn kunne fange verdens oppmerksomhet med noe annet enn polferder og en strategisk interessant kystlinje. 
Derfor var det så viktig at bandets siste konserter i Norge ble vellykket: 
Det handlet ikke bare om hvordan vi skulle huske a-ha som band, men også om hvordan vi skulle huske Norge som popnasjon. 

«The Sun Always Shines On TV.» er en utmerket åpningslåt. 
Til tross for en heller dyster tekst, er det få poplåter som på samme måte kan blåse bort enhver bekymring for grå skyer og gufsete vind. 
Live denne kvelden låter det rundere og mer innstendig enn på plate. 
Vel er Morten Harket et godt stykke unna gamle høyder, men han går hardt og lyst ut, og står støtt. 
«Move To Memphis» varmer godt og lekent, før «The Blood That Moves The Body» på en flørtete måte drar publikum med tilbake til synthpopland. 

Saken fortsetter under videospilleren . 

DEN GIGANTISKE scenen er vanskelig å fylle, særlig for et band hvis katalog i hovedsak består av melodier sarte som sommerfuglvinger. 
Det må videoskjermer av en viss dimensjon til for at inderligheten i «Stay On These Roads» skal nå ut til over 25.000 mennesker. 
Dessuten gir det noe ekstra å se Morten Harket på storskjerm, omkranset av mindre skjermer fylt med vinkende fans, mens han synger «wave goodbye» på «Manhattan Skyline». 
Så også når man kan se at Harket skjelver en anelse på overleppen når publikum overtar refrenget på «Hunting High And Low». 
Slik tilfører de overveldende dimensjonene en følelse av nærhet. 

NYTT MATERIALE hører med, det er tross alt hele bandets karriere som er festens midtpunkt denne kvelden. 
Likevel er det ikke til å komme fra at låter som «The Bandstand» lider av manglende særpreg. 
Slike låter kunne vært laget av hvem som helst. 
Den nyeste singelen, «Butterfly, Butterfly (The Last Hurrah)», er også tatt med. 
Forståelig nok, i og med at det er bandets siste utgivelse, men det er strengt tatt ikke slik vi ønsker å huske dem. 
A-ha skal være storslåtte og forføreriske, ikke statiske og forutsigbare. 

LYDEN BÆRER langt og er alltid klar og lett, og banker gjennom jorden og opp i beina. 
Musikken får svøpe publikum i deilige minner uten at noen nyanser går tapt, og kommunikasjonen mellom scene og publikum er utmerket. 
Sant skal sies: følgespotene trengte aldri bevege seg særlig mye under konserten, men det at bandet sto i ro mesteparten av tiden gikk ikke nevneverdig ut over konsertopplevelsen. 

Bandet har tråkket opp igjen gamle stier og snudd nesten hver eneste stein for å finne godbiter til fansen. 
Det betyr at enkelte antatt opplagte låter, som «The Swing Of Things» er utelatt til fordel for nyere materiale. 
For eksempel er det ikke «Analogue» folk først og fremst trekker frem når de skal nevne sine favorittlåter. 
Likevel, «Forever Not Yours» og «Cry Wolf» får publikum til å huske hvorfor a-ha var så viktige, og da er kvelden vellykket. 
Og «Take On Me»? 
Selvfølgelig avsluttet den festen, akkurat så overveldende som da den herjet radiobølgene i 1985. 
«Ending on a High Note»-turneen er et verdig farvel med Norges største musikalske eksportartikkel gjennom tidene, og dimensjonene rundt hvordan band og publikum tok farvel med hverandre virket aldri gigantomane. 
Bare veldig passende. 

PETTER LØNNINGEN 

Hva synes du om konserten? 
Skriv din mening i kommentarfeltet nedenfor! 
