M.I.A.-dokumentar:Godt portrett av en evig rebell 

En drivende fortelling om mennesket, ikke hitlåtene. 

«Vil dere høre min historie? 
Jeg skal vise dere min historie.» 

Ordene kommer fra Mathangi «Maya» Arulpragasam – bedre kjent som artisten M.I.A. – i starten av denne dokumentaren. 
Sjelden har et sitat vært mer treffende, for filmen er tettpakket med opptak som hun, familien og regissørvennen Steve Loveridge har gjort fra hun var ti år og frem til nå. 

Det enorme tilfanget på materiale brukes godt til et nært, men aldri intimt portrett av en født og evig rebell. 
En opprører som ikke lar seg stoppe, uansett hvem som prøver. 

Legger ingenting imellom 

M.I.A. ble musikalsk superstjerne nærmest over natten i 2005 da debutalbumet Arular kom, samtidig som hun spilte på den amerikanske storfestivalen Coachella. 
Hennes miks av mørk hiphop, srilankiske lydelementer og illsint ordflyt traff unge verden over. 
To år senere ble hun en enda større stjerne med albumet Kala og spesielt låten «Paper Planes». 

Det rent musikalske har likevel svært liten plass i fortellingen om henne. 
Vi lærer at hun egentlig ønsket å bli dokumentarfilmskaper, og at veien inn i musikkens verden gikk via venninnen Justine Frischmann fra bandet Elastica. 
M.I.A. var med på turné for å filme dem, men gikk lei av et opplegg der ingen brukte sin posisjon til å si noe viktig. 
Dermed begynte hun å skrive selv. 

Derfra og ut legger hun ingenting imellom. 
Heller ikke når hun blir saksøkt av fotballorganisasjonen NFL for helt elleville 140 millioner kroner etter å ha vist fingeren (!) til kameraet under Super Bowl. 
Scenen etter at hun og livvaktene har rømt fra stadion, er kostelig. 

Formet av det tamilske opprøret 

Årsaken til det evige opprøret ligger tilbake i det Sri Lanka som hun, moren og hennes brødre flyktet fra da M.I.A. var ti år. 
De var en del av et jaget folk i et land i borgerkrig. 
Hennes far var en av grunnleggerne av den tamilske motstandsbevegelsen. 

Alt i oppveksten har formet henne: 
Krigen, flukten, livet som immigrant i London, kampen for det tamilske folk og mot det hun mener er et folkemord i hjemlandet. 
Vendepunktet kommer når hun i 2001 reiser tilbake til Sri Lanka med videokamera og får føle problemene på kroppen. 

Den samme motstanden møter hun i USA etter gjennombruddet. 
Fra vanlige folk og fra mediene. 
«De vil ikke snakke om død, snakk om Beverly Hills», som hun fortvilet sier etter et feilslått TV-intervju. 

Mennesket, ikke hitlåtene 

Ingen stemmer utenfra konfronterer M.I.A. spesielt hardt i løpet av denne dokumentaren. 
Dette er hennes versjon, hennes fortelling og mest av alt hennes kamp. 

Det er lett å se for seg at hun har opplevd mange øyeblikk av glamour og glede og oppturer som ikke har fått plass her, bevisst nok. 
Likevel er dette nære portrettet av en gjennomført politisk sjel, som bruker sin stemme til å stå opp mot urett, en drivende og fascinerende fortelling. 

Et spesielt nært forhold til hennes musikk i forkant trengs heller ikke, for dette handler om mennesket, ikke hitlåtene. 
