Kristoffer Robin er død
Jeg var veldig i tvil om denne fascinerende filmen, men etter å ha tilbragt halvannen time sammen med de ensomme filmopptakene til en eks-alkoholisk, naiv posør ute i Alaskas barnerom-verden har jeg kommet til at den er for fæl. 

Werner Herzog har betjent seg av bjørnefantasten Timothy Treadwells private filmopptak til en sentimental og kvasi-eksistensiell formidling av forholdet mellom mennesket og naturen. 
Han er blitt en utøver av kunstnerisk grådighet, for Treadwell var åpenbart en gal mann uten advokat. 
Han har omtrent samme forholdet til dyrene i den kanadiske nasjonalparken som Kristoffer Robin har til sine venner i Hundremeterskogen. 
Han er et by-monster, en mann som verken skjønner seg sjøl eller naturen, men lar filminga bli et slags primalskrik: 
I de andres fravær kan han være så frimodig og uhemma overfor kameraet som folk ellers bare er overfor sin toalettskål. 

I tillegg til groteske detaljer om hvordan han og dama hans ble drept og spist, inneholder filmen først og fremst en pinlig utlevering av et litt for enkelt menneske. 
Dokumentar-opptakene av bjørnene er ikke imponerende. 
De virker perverse og overflødige, og menneskene som husker Treadwell får filmen til å likne på mockumentaren «Spinal tap». 
Det er feil. 
