Sterkt, vakkert og mørkt fra Kari Bremnes
Har tilført en ny dimensjon til sitt virke som både låtskriver og sanger. 

Det er gått fem år siden vi sist fikk nye sanger fra Kari Bremnes. 
Fem år er lenge i enhver artists liv, men i hennes tilfelle virker det som det har liten betydning. 
Hun er ikke glemt. 

Hennes sterke stilling som scenekunstner gjør at hun kan spille for fulle hus uavhengig av nytt materiale. 
Hun skuffer ikke, men gir oss heller ikke det vi forventer. 

Noe annerledes nytt 

Det er flere sider ved Det vi har som både overrasker, utfordrer og stimulerer. 
Først og fremst bryter hun med det kjente og trygge. 
Lydbildet er annerledes, nedstrippet og minimalistisk, selv om hun benytter seg av sine faste musikere. 
Her er mer klanger, ekko og elektronikk enn tradisjonelt fra hennes side. 

Rytmikken er drivkraften, selve navet som løfter stemmen som rommer så mye. 
Gjennom utsøkt frasering og hennes velfunderte, tilbakeholdne sangstil forsterkes ordenes mening. 
Ved å gjenta en enkelt strofe understrekes og nyanseres betydningen. 
En effektiv og virkningsfull teknikk. 

Det som først oppleves, og da ser vi albumet som helhet, som noe monotont og likelydende er selve essensen for albumets sterke appell. 
Du verden hvor fint stemmen kler dette lydbildet av pulserende rytmikk og klanger. 
Nakent og sårbart, ømt og stort. 

Om eksistensielle spørsmål 

Ingen vet hva dagen bringer, heller ikke hvordan du vil reagere i en gitt situasjon. 
Det er ikke noe nytt at Kari Bremnes reflekterer over livets ulike gåter. 
Hun søker ikke umiddelbare svar, men oppsøker det mørke, et slags abstrakt landskap der sorg og død, tvil og frykt er bærende elementer. 

I alt det dunkle oppleves en befriende ømhet. 
I bunn føles lengselen etter en slags forløsning som ikke er opplagt. 
Hun har alltid vært en dyktig historieforteller det har vært lett å kjenne seg igjen i. 
Nå synes jeg hun har føyd til en ny dimensjon i sin fortellergjerning. 

Jeg liker billedbruken, som i sangen «Tog vi ikkje tok», eller den fortrøstningsfulle «En sang fra andre sia» med strofen «En sang fra andre sia/av fortvilelse og sorg/ska følge dine gate/og finne dine torg». 

Hun berører og setter ord på ulike følelsesmessige strenger på vakkert vis og med undringens usikre spørsmålsstilling. 
Og her blir hvilket klangbilde det hele formidles i en viktig bestanddel. 
Det er summen som gjør dette til en slik flott lytteropplevelse. 

Sang til en venn 

Albumets flotteste øyeblikk er «Rim sin stemme». 
En øm og vakker sang om vennskap. 
Om en ubøyelig aktivist og kvinne, den palestinske sangeren Rim Banna hvis stemme er i ferd med å stilne – ikke av krig, men av sykdom. 
Et enkelt nært bilde som favner en uløselig konflikt som viser enkeltmenneskets kampvilje. 

På sett og vis kunne flere sanger vært trukket frem, de fortjener alle omtale, men for meg er Det vi har først og fremst et fascinerende portrett av en artist som har nådd et nytt nivå som utøver og formidler. 
