Skinnende, støyende Shining
Lørdag kveld kan de vinne Spellemannpris, men fredag levde Shining opp til sitt suverene liverennommé i Folken. 

– Takk for at dere kom! 

Slik åpnet Shining.konserten i Folken fredag kveld. 
Så brøt helvete løs, i form av gneldrete aper, buldrende elefanter og skjærende tannlegebor. 
Jørgen Munkeby terroriserer saksofonen sin. 
Volumet dunker i brystet og stikker i ørene. 
Og hele bandet utstråler en undertrykt energi så tøff og elektrisk at vi måper. 
Du tror det ikke før du føler det. 

Jørgen Munkeby er det naturlige blikkfanget og forgrunnsfiguren, for en rockegud han er da! 
En fabelaktig posør med en vanvittig energi, en scenevant kommunikator som takker og takker for applaus og oppmøte, og som også forsøker seg på vitser mellom låtene. 

Shining debuterte som jazzband i 1999, men har senere også beveget seg mot metal og progrock. 
Jeg hadde aldri trodd at jeg skulle si dette, siden jeg har mye mer sans for metal enn for jazz. 
Men Shining imponerer minst når de er mest metal. 
Ikke fordi de ikke behersker den sjangeren også, men fordi de ikke er så originale der. 

Hard kaosjazz 

Shining er på sitt mest ekstraordinære når de er på sitt mest jazzete. 
Det faller sammen med at Jørgen Munkeby hekter av seg gitaren, tar pause fra brølevokalen og i stedet henter fram saksofonen eller fløyten. 
Det som først kan føles som et støykaos, tar plutselig former og vendinger som er så fascinerende, så unike og så imponerende suverent spilt. 
Det som først virket som rot og tilfeldigheter, viser seg å være nøye innøvde detaljer som vokser og blomstrer og har noe på hjertet. 
Ingen tvil om at Jørgen Munkeby (vokal, gitar, saksofon, fløyte), Torsten Lofthus (trommer), Bernt Moen (tangenter), Tor Egil Kreven (bass) og Even Helte Hermansen (gitar) er svært dyktige og samspilte musikere. 

Mange er jo det. 
Det er energien og det sterke, visuelle uttrykket som gir Shining det lille ekstra. 

Deilig-vondt 

Alle disse intense sanseinntrykkene kuttes plutselig tvert over når låtene er slutt. 
Så brått at stillheten lyder illevarslende. 
En sjelden opplevelse i Folken, og nesten det mest fascinerende av alt i en drøy time med nesten overveldende sanseinntrykk. 

Bare sporadisk og fragmentarisk tar Shining seg et lite pusterom fra det vanvittige trøkket og tempoet i låtene, og demper ned. 
Nesten ned til "ren" vokal. 
Men selv da er er det alltid noe som gnæger på en sans eller tre: en intenst blitsende lyskaster. 
En skjærende støytone. 

Vondt, men på en veldig deilig måte. 
