Skummelt vakkert fra Gillian Welch
Hudløst og vakkert — som alltid — på første album på åtte år. 

ALBUM: 
Det er litt «urettferdig» at bare navnet til Gillian Welch står på dette albumet, men det henger nok sammen med at hun er blitt en merkevare — og nesten en egen sjanger ­— innenfor folk eller den sekkeposten som nå kalles americana. 
Sjøl kaller hun stilen american primitive. 

David Rawlings Som vanlig står nemlig hennes faste låtskrivermakker, duettpartner og ofte eneste musiker, Dave Rawlings, ved hennes side. 
Han produserer også. 
De to har jobbet sammen siden Welch sin oppsiktsvekkende modne debut «Revival» som 29-åring i 1996, den gang med T-Bone Burnett som produsent. 

Hun deltok riktignok her og der på makkerens soloprosjekt Dave Rawlings Machine i 2009, utmerkete «A Friend Of A Friend», men det er åtte år siden forrige album under Welch sitt navn. 

Hun har ikke brukt tida på å revolusjonere sitt eget uttrykk. 
Hvorfor skulle hun forresten gjøre det? 

Minimalistisk 
Det vil, si, uttrykket er om mulig enda mer sparsommelig — og minimalistisk — enn på 'Soul Journey' (2003). 
Hun er tilbake i det enkle uttrykket vi kjenner fra fantastiske «Time (The Revelator)» fra 2001, bare enda jevnere. 

Welch spilte både i goth-band og psykedelia-band i sin ungdom. 
Hun møtte Rawlings da de studerte henholdsvis låtskriving og gitar på Berklee College of Music i Boston, og de flyttet begge til Nashville. 
Det nye albumet er blitt til utenfor countrybyen, for å få rom til å utvikle sin egen musikk. 

Og du trenger ikke mer enn to stemmer og to gitarer og en banjo eller et munnspill om du heter Gillian Welch. 
Tvert imot ville det ødelegge om hun begynte å pakke inn låtene sine i glossy papir. 

«Skumlere» 
«Jeg skriver låter med hastigheten til en isbre. 
Og vi har deltatt på så mange morsomme prosjekter med andre artister at vi liksom ikke har hatt tid til å tenke på en ny plate. 
Men vi har så smått begynt nå. 
Den blir skumlere enn 'Soul Journey', litt mer i samme gate som 'Revelator'-plata, bare meg og David, ikke noe band», sa Gillian Welch til Dagbladet da hun spilte i Norge for første gang i 2007. 

Skummelt vakkert 
Det er fire år siden, så hun holder ord. 
Fort går det ikke. 
«The Harrow & The Harvest» er bare hennes fjerde album siden debuten. 

Hun har også uttalt at hun mistet håndverket som kreves for å skrive gode låter og at de ikke er blitt fornøyd med resultatet de gangene de er gått i studio. 
De har definitivt funnet tilbake til låtskriverevnen. 
Men et skumlere album? 

I så fall er det skummelt vakkert, og særlig når de synger duett. 
Og så er det trist. 

Melankolske låter som «Dark Turn Of Mind», «The Way It Will Be», «Tennessee», «Silver Dagger» og avsluttende «The Way The Whole Thing Ends», med hennes såre sang og Rawlings uhyre følsomme gitarspill, er smykker du får lyst til å ha på deg hver dag. 

Britisk folkrock Under åpningen «Scarlet Town» går riktignok tankene til britisk folkrock ala Fairport Convention og Pentangle, men den musikalske basen til Welch er og blir de historisk sett fattigslige Appalachia-fjellene, det enorme området på ialt 13 stater i den sentrale og sørlige delen av USA som ga grobunn for både hjemmebrent og mountain music seint på 1800- og tidlig på 1900-tallet. 

Gammel musikk 
De ti nye sangene føyer seg fint inn i Welch/Rawlings-tradisjonen, og kunne også vært fra den tida — både tekstlig og musikalsk. 

Og det er ikke bare trist, her er også noe så uvanlig som forsiktige opptempolåter, som «The Way it Goes», med et snev av sigøynermusikk i det uvanlig «raske» gitarkompet, og duetten «Six White Horses». 
