Finn Kalvik:Fyller 70 med nummer 20 

Han prøvde å finne seg sjæl i 1969 og synger fortsatt om seg selv. 

Finn Kalvik: 
"Ingen vei hjem" (Daworks) 

Jubileene sitter tett for Finn Kalvik. 
Søndag 30. april fyller han 70 år, noe som markeres med hans 20. album. 
Og det er 50 år siden han begynte å opptre. 

Den lange livsveien tatt i betraktning, er det bemerkelsesverdig hvor lite han har forandret seg. 
Han har riktignok tatt noen svinger og omveier underveis, men det er ikke vanskelig å høre at det er samme mann på "Ingen vei hjem" som på debutalbumet "Tusenfryd og grå hverdag" i 1971. 

Det gjelder både den akustiske gitaren, stemmen og innholdet. 
Han har også vendt tilbake til gamlemåten å gjøre opptakene på. 
Først litt øving med musikerne og deretter på direkten i studio. 

I tittelkuttet synger han om å være en rastløs vagabond. 
Om å leve på evig flyttefot uten å ha noen vei hjem. 

Da han debuterte med singlen "Finne meg sjæl" i 1969, het det at sekken blei pakka nå i dag, jeg veit ikke om jeg tør dra. 

Det gjorde han altså, ut på en lang ferd. 
Til tider har han vært svært synlig, til tider er han blitt borte. 
Dette ble det harselert brutalt med av Bård Tufte Johansen og Harald Eia i det faste innslaget "Finn Kalvik-nyhetene" i "Åpen post" i 1998. 
Kalvik følte seg mobbet og hadde det vondt, og det er vel en rest av dette som fortsatt henger igjen i "Ingen vei hjem": 

Jeg liker å snakke med Finn 

Svara jeg får, fyller 20 bind 

Hans motpol er herr Sedat, 

så ofte har hans hode blitt servert på et fat 

I "Hubbles teleskop" synger han om å ferdes overalt, blant fattige og rike. 
Når du ikke lenger tror på noe, hvem skal da vise vei? 
Hubbles teleskop og Moder Jord, er svaret han kommer med. 
Noe sært, men Kalvik har sin egen logikk. 
Han står for det han sier og lever til han dør: 

Jeg vil ikke frelses fra et livs forlis 

Jeg går min egen vei uten bønn om paradis 

"En annen tid" er et musikalsk sidesprang med blåsere og tyngre komp. 
Igjen en sang om å leve til man dør, på en vandring uten noe som binder deg fast. 
Ingen ting er ment å vare evig. 

Vakre "Klokkene ringer for deg" berører flyktningstrømmen, men med en mer positiv vinkling enn vi vanligvis hører: 
Klokkene ringer for hvert såret individ. 
Ringer inn hell og lykke, ringer inn ei bedre tid. 

"Klimaflyktning" er heller ingen mørk sang, bortsett fra vissheten om at han er inne i livets høst. 
Kjipe greier, men man kan i det minste slippe unna den norske vinteren ved å sette seg på et fly. 
Kalvik har tilbrakt 17 vintre bosatt i andre land, så han vet hva han snakker om. 

"Et kyss med smak av tårer" er en neddempet oppbruddssang, en ødelagt drøm om et bedre liv. 
"Livet går sin gang" er friskere, men handler om det samme. 
Han blir bedt om å dra dit pepper'n gror, og i speilet ser han en gammel mann. 
Tida er en avgrunn og et synkehull, synger Kalvik. 

Vandringsmannen er tilbake i "Den siste svimle svingen", en sang tilegnet en tidligere kjæreste eller rett og slett et oppgjør med seg selv: 
Låtskriver'n og du som var et par/nå synger'n sanger om hvor kjip du var. 

De beste sangene er ofte de som kan tolkes på ulikt vis. 

Kalvik har gjennom hele karrieren tolket dikt av Inger Hagerup og André Bjerke. 
Han avslutter nå på samme vis som på debuten, med en tekst av Bjerke. 

Den gang var det "Bercause", et godnattdikt om at vi alle er alene. 
Nå er det "Den unge døde", framført på piano med tanker om hva som blir igjen etter oss: 
Kun det aller flyktigste vil vare, mens alt som søkte varighet forsvant. 

Ikke de mest oppløftende ord å feire sin 70-årsdag med, men han i hvert fall levert en av sine beste plater. 

Beste spor: 
"Hubbles teleskop", "Klokkene ringer for deg", "Livet går sin gang", "Den unge døde". 
