Seniordans
Jøss. 
Det er liv i den gamle Belle and Sebastian-skrotten! 

ALBUM: 
Quart-festivalen 2002: 
Skotske Belle and Sebastian er en av headlinerne denne kvelden. 
Stemningen foran scenen er mild, lugn, koselig. 
I publikum er det et overveldende flertall av gutter med indiesveis, kordbukser og bokklubbnett over skuldra. 
Kjærestene deres har langt hår og kjole. 

Til slutt får noen av dem komme opp på scenen for å danse. 

Dette er antakeligvis tidenes snilleste kveld på Quart. 

Dagen etter har Turboneger gjenforeningskonsert. 
Stemningsskiftet er åpenbart i det man kommer inn på festivalområdet. 
Testosterontettheten er nær 100 prosent, tusenvis av mennesker står og brøler «I've got erection!». 

Det er som hele spekteret av norsk manndom er å finne i spennet mellom de to konsertene. 

Popidyll 
«Du må bare omfavne det faktum at du er en gammel dame på 35 pluss», sa kollegaen. 

Jeg hadde nettopp fortalt ham om Quarten 2002 og raset av seint nitti- og tidlig 2000-tallsminner som strømmet på da jeg hørte den avslepne stemmen til Stuart Murdoch på gudene veit hvor mange år. 
Det var mennesker, farger, følelser. 
Nesten pinlig spesifikke scener av ungdomstid. 

Belle and Sebastian var et av de bandene så mange i vennegjengen forgudet, skottenes neddempede, melankolske popidyll og spissfindige tekster passet liksom til enhver situasjon, ble spilt om og om og om igjen. 
Før alle ble drittlei omtrent samtidig og katalogiserte den røde, den grønne, den gule og den hvite plata på B i cd-samlingen - hvor de har samlet støv siden. 

Når man først blir lei Stuart Murdochs naivistisk monotone vokal, ja da blir man veldig, veldig lei. 
Og det er nettopp derfor bandets niende album, «Girls in Peacetime Want to Dance», er så utrolig oppløftende. 

Pause 
Det er hele fem år siden sist og pausen har gjort skottene godt. 
Selv om de strengt tatt også fornyet seg på den litt mer uptempo og Trevor Horn-produserte «Dear Catastrophe Waitress» i 2003, er alt likevel nytt og annerledes. 

Dette er deres første plate gitt ut gjennom plateselskapet Matador, den første som er produsert av Ben H. 
Allen III, som tidligere har skapt soniske landskaper med band som Animal Collective og Bombay Bicycle Club. 

Resultatet er et mangefasettert og nesten symfonisk lydbilde. 
Det åpner med voluminøs synth og fortsetter med kor på «Nobody's Empire». 
«Allie» er pumpa og sekstitallsinspirert, mens «The Party Line» har funkgitar, dyp bass og et orgel som gjør at det høres ut som en blanding mellom Duran Duran og Happy Mondays. 

Og så er det «Enter Sylvia Plath», et seks minutter og 48 sekunders lang opus, hvis repeterende synthbeats mest av alt får låta til å framstå som en blanding av Saint Etienne og Pet Shop Boys. 

Ja, jeg vet, disse referansene får det hele til å framstå som den rene og skjære galskap. 
I hvert fall for gamle B&S-fans.; 

Men det fungerer på underlig besnærende vis, det er pustet nytt liv i et band jeg strengt tatt hadde avskrevet for lengst. 

Førti er det nye tretti, er det ikke det de sier? 
