Nytt humorshow:Frekt som få 

Enhver generasjon har sin egen statsministerparodi. 
Overflodsgenerasjonen har to. 

LATTER, Aker Brygge: 
«Julelatter 2010» av og med Anne-Kat. 
Hærland, Dagfinn Lyngbø, Are Kalvø, Nils Ingar Aadne. 

Julen kom tidlig i år, og i en av de tøysete pakkene vi åpnet på Latter i går kveld ramlet det ut ikke mindre enn to Stoltenberg'er. 
Den ene forkledd som Are Kalvø, det skal sies, og gjenhøret med vår «Hallo i Uken»-favoritt var vidunderlig nok. 

Men det spørs om ikke trollmannens læregutt nå overstråler sin mester. 
Nykommeren Nils Ingar Aadnes versjon av statsministerens onde tvilling er så presis i sin perfide omtrentlighet at han når som helst kan steppe inn i Stortingets spørretime og gi minst like fyllestgjørende svar som regjeringssjefen selv. 

Rolf Just Nilsen hadde både Borten, Korvald og Bratteli på repertoaret. 
Anne Marit Jacobsen var mer Gro enn Gro. 
Rune Andersens konstant furtne Thorbjørn Jagland tok typen mer enn stemmen på kornet. 
Are Kalvøs pompøse Bondevik-parodi omfavnet begge deler. 

Kalvø har også Jens Stoltenberg godt inne, som vi vet, men side-om-side med Nils Ingar Aadne i en forrykende statsministerduell (som er et gullkantet show i showet), er det unge Aadne fra Andebu som i snublende intonasjon og stemmelikhet tar kaken. 

Nå betyr det i og for seg ikke så mye i denne julebordstilpassede forestillingen hvor alle er vinnere. 
Man kan bare ikke feile med en besetning som denne, hvor enhver især inntar forventede roller: 

Den uimotståelige Anne-Kat. 
Hærland er frekk som få. 
- og slipper unna med hva det skal være. 
Elleville Dagfinn Lyngbø gir katter med ADHD og polakker med drill et ansikt. 
Are Kalvø er både subtil og tøysete, elegant og banal. 
Også er det Nils Ingar Aadne, da, som jeg litt urettferdig har kalt nykommer. 
Han har strengt tatt holdt det gående, i full fart, siden 2003 - men i dette laget er han ferskingen. 
Det skulle man knapt tro. 

Aadnes komiske univers spinner rundt eget liv, slik det gjerne gjør i stand-up-verdenen, men han er hverken pinlig utleverende eller påtrengende privat. 
Dessuten har han skjønt den dramaturgiske viktigheten av å gi fortellingen sammenheng, uansett avstikkere underveis, slik at halen biter hodet i en punchline som blir noe mer enn en tilfeldig vits. 

En malplassert sketsj om Anne-Kats dramatiske ambisjoner kunne med fordel vært strøket. 
Alle fire har såpass mye bra på lager hver for seg at det lett anstrengte fellesnummeret kan overlates neste års russerevy. 
