Serena Maneesh hadde fortjent 800.000 oljekroner
Holder høyt internasjonalt nivå. 
Andreplata overgår debuten. 

||| 
ALBUM: 
Han fremstiller seg selv som noe av en kontrollfrik og perfeksjonist, den sjalinntullete og glødende musikkentusiasten Emil Nikolaisen i Serena Maneesh. 

Så har det også tatt fem år med flikking, liming og lydpålegg før oppfølgeren til gruppas anerkjente debutalbum omsider er tilgjengelig for våre alles ører. 

Og «S-M No 2: Abyss In B Minor» er på mange måter er enda bedre enn forgjengeren. 

Fylde og kompleksitetFortsatt går det i en slags shoegaze, altså søtladne rockemelodier pakket inn i myk støy og gnistrende lydtepper av gitarer og synther, med et tungt og seigt driv i bunnen. 

Åpenbare referanser er My Bloody Valentine, Primal Scream anno speedmisbruk, Slowdive og krautrockgrupper som Can og Neu! 

Den mest iørefallende forskjellen fra debuten er at lydbildet er fyldigere og mer komplekst nå. 
Serena-lyden er rett og slett ytterligere perfeksjonert. 

Kunsten med denne formen for rock ligger i å balansere sødme, tyngde og syrlighet på den riktige måten. 
Her har Nikolaisens terping gitt tydelige resultater. 

GitarlappeteppeHvert spor er fullt av detaljer og grep som får en til å kvesse ørene. 

Hør bare hvordan perkusjonen løper løpsk på «D.I.W.S.W.T.T.D.», eller hvordan uhyre fengende «I Just Want To See Your Face» egentlig bare er lappet sammen av en haug med gitarflak som bølger hit og dit under Hilma Nikolaisens stemme: 
En radioslager uten et skikkelig riff — en dekonstruert megahit. 

Og slik er musikken hele tiden i bevegelse på «S-M No 2: Abyss In B Minor», tilsynelatende ute av kontroll, helt skimrende og fargesprakende i alle retninger, ingenting henger liksom sammen, det ulmer og vrenger seg, før alt plutselig faller på plass i øyeblikk av harmoni. 

God nok for oljepengerDet eneste sporet som lugger litt, er den kaotiske åpningen «Ayisha Abyss». 
Et bass- og paranoiadrevet instrumentalspor som har sine øyeblikk, men først og fremst minner meg på hvorfor jeg så sjeldent henter fram Primal Screams «Vanishing Point» fra platehylla. 

Men bortsett fra det, overbeviser Serena Maneesh stort med sin andreplate, den holder et høyt internasjonalt nivå, men har samtidig et tydelig særpreg. 

Ja, det vel omtrent det som skal til for å gjøre seg fortjent til 800.000 oljekroner? 
