Børster støvet av Dexys-navnet - med vekslende hell
Kevin Rowlands britsoulhelter vender tilbake. 

ALBUM: 
Dexy's Midnight Runners skal ha klapp på skuldra for langt mer enn festglade «Come On Eileen». 

Tre album med særegen og smårølpete britsoul ble til på tidlig åttitall, men først nå, tjuesju år seinere, gjenoppstår bandet under navnet Dexys. 

Eksentriske Kevin Rowlands distinkte vokal er fortsatt deres fremste kjennetegn — nå litt mer avslepen i kantene, men også overraskende velholdt. 

Soulfokuset er i større grad flyttet til strykere framfor blåsere, hvor blant annet myke «Me» viser Rowland fram som en god, selvrefleksiv crooner. 

Dessverre er bandets tidligere så tiltalende skitne energi fraværende i mer uptempo øyeblikk, og skjemmes ytterligere av enerverende bidrag fra medvokalist Madeleine Hyland. 

Nye Dexys er knappest noen fugl føniks, men i en sein nattetime, med danseskoene parkert og en stiv drink i hånda, har bandet ennå sine øyeblikk. 
