Den motvillige presidentfruen
Michelle Obama liker verken politikk eller rampelys, og det gjør memoarene hennes bedre. 

Da herr og fru Obama i 2017 sammen signerte en bokavtale for over 500 millioner kroner, var det ingen tvil om at forventningene var høye. 
Michelle er først ut, og nå legger hun ut på en bokturné der billetter selges for opp mot 6000 kroner. 
Det er neppe verdt det. 
Det er ingen dårlig bok, men den utmerker seg heller aldri spesielt, verken når det gjelder avsløringer, morsomme anekdoter, eller stor skrivekunst. 

Den som leser boka for å få et inngående portrett av Barack Obama, har valgt feil bok. 
Den avgåtte presidenten skildres med et særegent blikk, som er både nært og fjernt. 
Men det er aldri tvil om at hun skriver sin egen historie, og den er ganske annerledes enn ektemannens. 
Hun er for eksempel ikke interessert i politikk. 

Hun setter familien først, alltid. 
Når hun skriver at hun aldri kan tilgi Donald Trump, så er det med bakgrunn i at han satt hennes barns liv i fare ved å oppildne ekstremister gjennom påstanden om at Barack ikke egentlig var amerikansk statsborger. 
Hun er langt mer lidenskapelig når hun skriver om sine desperate forsøk på å hegne om familiens privatliv, enn når hun omtaler de ulike politiske prosjektene hun jobbet med i Det hvite hus. 

Det er interessant at noe av den likegyldigheten, for ikke å si politikerforakten, som preger USA i dag, finnes også hos den tidligere førstedamen. 
Gjennom Baracks politiske karrière må hun hele veien dras motvillig med. 

Michelle Obama er aldri mer lidenskapelig enn når hun snakker om muligheten til å være anonym. 
Det er lite som tyder på at hun syns all oppmerksomheten egentlig var verdt det. 
Det gjør likevel boka forfriskende sammenliknet med andre politiske selvbiografier. 

Oversettelsen er svak, med stivt språk og utallige anglisismer, og er preget av å ha blitt gjort på kort tid. 
Det gjør særlig de mer følelsesladde øyeblikkene i boken, som kunne vært høydepunkter, utilgjengelige. 
