Det utskjelte 80-talet slår tilbake
SAKPROSA: 
Åttitalsnostalgikarane har endeleg fått ei bok å gå til. 

Ole-Martin Ihle: 
Da He-Man kom til Norge. 
En fortelling om å vokse opp på åttitallet. 
311 sider. 
Kagge Forlag. 

1980-talet har blitt sitjande igjen med eit dårleg rykte. 
For sekstiåttargenerasjonen representerte tiåret Det Store Forfallet: politisk høgrevri, kommersialisering og fordumming. 
Og for ironikarane på nittitalet var det takknemleg å harsellera over hockeysveis, pastellmote og pompøse powerballadar. 

Men nå begynner åttitalsnostalgikarane å koma ut av skapet. 
«Da He-Man kom til Norge» av Ole-Martin Ihle er eit underhaldande tilbakeblikk på tiåret frå ein som hadde sin barndom og tidlege ungdom på åttitalet. 
Med andre ord: ein verkeleg ekspert. 
For i 1980-åra fekk den hyperkommersielle amerikanske barnekulturen sitt store gjennombrot i Norge. 
Landet vart aldri det same etter det. 

«Jeg kan egentlig ikke forestille meg at det har vært en mer spennende tid å vokse opp i. 
Det var et tiår da Norge åpnet dørene til verden, og vi som var små, sto måpende og så på det som åpenbarte seg,» mimrar forfattaren. 

Loven vest for elva 

Men boka handlar ikkje berre om tid, men også om stad. 
Nærmare bestemt Oslo Vest – med Norges mest einsretta, brutalt ekskluderande og sosialt kontrollerande oppvekstmiljø. 
Nåde den stakkaren som ikkje hadde dei rette, dyre merkekleda eller dei nyaste in-leikene! 
Eit så disiplinerande miljø blir ein effektiv, revolusjonær murbrekkar for alt som er nytt – og etter kvart trendsettar for resten av landet. 

Samstundes var det lommar av motstand også her. 
Blant anna Ole-Martins foreldre, radikale sekstiåttarar med ein inngrodd skepsis til alt som smaka av amerikansk kulturimperialisme. 
Kulturkampen i barndomsheimen er herleg skildra. 
Det toppar seg når den håplaust velmeinande faren til Ole-Martin vil koma sonen i møte med å laga He-Man-figurar av papp! 

Derimot hadde ein anonym, men lett gjenkjenneleg Rogalands-forfattar i Oslo-eksil i nabolaget lenge stor suksess med å la ungane leika hopprenn i ein heimelaga bakke i stova. 
Men papphopparane hans overlevde ikkje møtet med Bokløv-stilen, på same måte som far til Ole-Martin måtte konstatera at treskia tapte for den unorske og uekte glassfiberen. 

Sprelsk skribent 

Ole-Martin Ihle skriv friskt og lett, med sprelske formuleringar som «tegningene hans så ut som om de hadde vært åsted for et brutalt gjengopprør mellom fargestiftene» og «huset så ut som et asylmottak for dorullnisser». 
Han tar tidsånda på kornet, han kan le av seg sjølv, og legg for dagen stor kunnskap om populærkulturen på åttitalet. 
Framfor alt filmen – dansefilmar, karatefilmar, Rambo og Star Wars: 
«Jeg tror ikke noe uttrykte tiårets ukuelige optimisme – den ironiløse, vinnerglade stå-på-ånden – tydeligere enn disse filmene.» 

Så får ein heller bera over med at det står lite om at åttitalet også hadde andre sider som ikkje passar heilt med «dum og deilig»-ettermælet: glasnost, Murens fall og slutten på den kalde krigen, framveksten av ei ny miljørørsle og gjennombrotet for likestilling under Gro. 
Dette er jo ikkje faghistorie, men ei personleg, upretensiøs minnebok. 
Boka taper seg likevel litt på slutten, når Ihle blir i overkant konsentrert om sin eigen, kortvarige karriere som rockemusikar. 

Det får så vera. 
Eg vil tru at alle som opplevde gleda ved å stå med eitt bein i Norge og eitt i USA – og mange av dei bekymra gamlingane som i ettertid kan trøysta seg med at det vart folk av den generasjonen òg – vil mora seg over gjensynet med det utskjelte, ukompliserte tiåret. 
