Film:Den hellige glød 

Noen må fortelle! 

Dét er hva Erik Poppes nye film handler om. 
Rebecca er en «forteller»; en av de beste. 

Hun fotograferer krig og ødeleggelse og nød og overgrep rundt om i verden, slik at alle vi andre får se hva som foregår. 

Hun gjør det av et rettferdig sinne, hun gjør det fordi hun kan. 
Og hun gjør det også fordi det er hennes egen besettelse og kall; det er dette som gir livet mening. 
Det kan derfor kalles egoisme. 

Denne «egoismen» blir stilt klart til skue, etter at hun nesten blir drept under et reportasjeoppdrag. 
For mann og to døtre venter hjemme i fredelige Irland - og har ikke de rett på en ektefelle og mor i live? 

Erik Poppe vet hva han snakker om. 
Han har selv vært krigsfotograf - her i VG. 
Han har opplevd selv og han kjenner mange kolleger som må ha vært i tilsvarende situasjoner. 

Derfor har dette også blitt hans mest personlige film. 
Og det er en meget, meget god film! 

Juliette Binoche er formidabel; knapt noen andre kan som henne fortelle en hel historie med bare øynene! 
Samtlige andre roller fungerer utmerket. 

Den dramatiske utvikling er spennende som en thriller - skjønt nedtonet til «virkeligheten». 
Som, som alle vet, ofte overgår fantasien. 
Foto er helt fantastisk, musikk og lyd ligger hele tiden fjellstøtt rundt, over og under det hele. 

Erik Poppe har i hele sin regikarriere vært opptatt av etiske og åndelige problemstillinger. 
Dette er en film om etikk på alle plan, forpliktelser på alle plan, ansvar på alle plan. 
Vi er, som mennesker, tvunget til å gjøre valg, som både kan være riktig og gale - helt avhengig av ståsted. 
Rebeccas dilemma blir tydeligere og kraftigere enn kanskje noen andres: 
Uansett hva hun gjør, må hun ofre noe og noen. 

Poppe gir ingen svar på dilemmaene. 
Det er en styrke for filmen. 
Og gjør den uhyre provoserende. 
Dertil betyr det at historien blir vanskelig å styre, fordi innvendingene oftest er helt grunnleggende - og derfor står i fare for å bli banale og sentimentale. 

Banal bli imidlertid «Tusen ganger god natt» aldri. 
Men utgangspunktet er såpass ekstremt, at engasjementet i filmen kanskje blir mer interesse enn full innlevelse. 

Jeg vet ikke engang om det er en brukbar innvending mot en av kinoårets mest bemerkelsesverdige filmer, uansett opphavsland. 

Men det etterlater en ørliten skygge av tvil. 
