Du blir litt klokere av å lese Vigdis Hjorth
Forfatteren som ingen kunne målbinde. 

Vigdis Hjorth lærte tidlig at livets store spørsmål best lar seg uttrykke med melodi og gitar til. 
Dødsangst, redsel for å bli avvist, urettferdighet og lengsel etter kjærlighet er store følelser som kan formidles så selv barn forstår dem, uten at det blir banalt. 
Alf Prøysen er magikeren som mestret dette. 

I «Å tale og å tie», Hjorths nye bok som er et litterært essay, er Prøysen førstemann ut i raden av gode lesninger. 
Alf og Rolf, kaller hun seksjonen der hun sammenstiller Prøysen med Rolf Jacobsen, med undertittelen «Fordeler og ulemper ved henholdsvis hjerte og smerte». 

Oversett 

Det er ikke bare barndomsminner om seilaser på Mjøsa, syskenbån på Gjøvik og blanke ark med fargestifter som gjør at Vigdis Hjorth priser Prøysen. 
Hun minner oss på at Prøysen aldri egentlig ble tatt alvorlig av den intellektuelle eliten i sin samtid; hun skriver at man inntil nylig har kommet i skade for å overse Alf Prøysens subtilitet. 

Det er noe friskt og feiende over Vigdis Hjorths lesning av norske klassikere. 
I flere tilfeller, som med Agnar Mykle, avslører hun et tydelig kvinneblikk. 
Men også i forhold til Alf og Rolf viser hun dikternes betydning for personlige opplevelser. 
En ungjentes showing i gymsalen på Tåsen, med steppesko og boa, har sin resonans i Prøysens egen måte å overleve fattigdom på. 
Humor, letthet og fart var nyttige mekanismer. 
Og, som Vigdis Hjorth erkjenner, det at hun selv brukte slike undervurderte litterære virkemidler gjorde at det tok lengre tid for henne å vinne respekt i intellektuelle kretser. 

Åpen plass 

Mens den litterære eliten var lite opptatt av hva Prøysen puslet med, ryddet de derimot en åpen plass for Rolf Jacobsen, slik Hjorth ser det. 
Hans oppgave var å fylle rollen som den store norske modernistiske dikteren. 
Hans jobb var å skrive seg opp mot de internasjonale modernistiske bautaene. 
Her skulle tilværelsens gåter beskrives gjennom telefonkabler, gassledninger, fabrikkpiper og hydrogenbomber. 
Vigdis har latt seg imponere; hun har brukt Jacobsens dikt «Tømmer» som sitt alternative juleevangelium. 

Men kvinneblikket er med. 
Når hun gransker innholdet i diktet «Når de sover» og leser at alle er barn når de sover, uten krig i seg, da innvender hun «gid det var så vel, men det er ikke sant». 
Om han kunne være svulstig og høystemt, var Rolf Jacobsen modernist på sitt eget vis. 
Seinere i livet nærmet han seg Prøysens perspektiver, som i hans siste samling «Nattåpent» der han skiver om sorgen over tapet av kona. 
«Det er ikke modernisme, det er Rolf som sørger over Petra», skriver Vigdis Hjorth. 
Hennes oppsummering av Prøysen og Jacobsen er dirrende morsom og banal: 
«Alf har et varmt hjerte. 
Rolf har en kald smerte». 

Dønn ærlig 

Vigdis Hjorth mener at Alf Prøysen bidro til å forandre engstelige unge kvinners syn på menn. 
Han var en «etterlengtet moderne mann før den moderne mannen». 
Der skilte Prøysen seg tydelig fra Agnar Mykle, som Vigdis Hjorth dissekerer med en form for resignert fryd. 
Mykle skriver dønn ærlig og utleverende om unge menns selvsentrerte virkelighet, der ligger hans styrke og den er Vigdis Hjorth med sitt kvinneblikk takknemlig overfor. 

Hun vil heller serveres en ubehagelig sannhet enn en behagelig løgn. 
Mykle beskriver kvinnen klinisk, mens hans skildringer av mannen er gjennomgående poetisk. 
Mykle kan brukes som eksempel på at kulturmannen har en homoerotisk dragning mot andre kulturmenn. 
Klare ord for penga! 

Illusjoner 

Men Vigdis Hjorth er takknemlig for at Mykle med sin nådeløse ærlighet i både «Sangen om den røde rubin» og «Rubicon» har bidratt til å moderere unge kvinners illusjoner om driftslivet: 
«Jeg har alltid lurt på hvordan det er å trenge inn i et annet menneske med sitt fremste nytelsesorgan, og Mykle er mannen som har forklart meg det best.» 
Det går åpenbart an å bli både rørt og glad over Mykles litteratur fordi den er troverdig, og litteraturens mulige forandrende kraft ligger i nettopp det. 
Man må ha et realistisk bilde av menneskene og verden for å kunne forandre den, påpeker Hjorth. 

Og hun avslutter, drepende: 
«Der har Mykle bidratt. 
Jeg har ikke lenger noen illusjoner med hensyn til det annet kjønn.» 

Handke-striden 

Vigdis Hjorths «Å tale og å tie» består av fire deler som alle handler om forfatterens rolle i forhold til litteraturen. 
Hun skriver om samfunnets forventninger og ambivalens til kunstnerne i «Ettertanke etter Handke», som problematiserer striden fra 2014 da mange protesterte mot at Ibsenprisen ble tildelt den østerrikske forfatteren Peter Handke. 
Innvendingene handlet ikke om Handkes litteratur, men om at han var en uttalt støttespiller for Serbia og president Slobodan Milosevic under krigene på Balkan. 

Her henter hun ammunisjon fra både Hannah Arendt og Roland Barthes for å konkludere med at en kunstner må kunne tillate seg det meste i grenselandet mellom litteratur og politikk, også når det påfører andre mennesker ubehag. 
Her synes jeg at Vigdis Hjorth er på sitt svakeste, for hun skiller ikke tydelig nok mellom verk og person. 
Hun opphøyer kunstneren til noe i nærheten av et overjordisk vesen som utelukkende har forpliktelser overfor sin egen sannhetssøken. 

Sannheten 

I delen hvor bokas tittel er hentet fra tar Vigdis Hjorth utgangspunkt i Alexander Kiellands opptegnelser til en selvbiografi, «Agerhøns med Champagne». 
Den er kort, nærmest en almanakk eller dagboksnotater uten særlig utfyllende erindringer. 
Kielland vil ikke huske, later det til, i hvert fall mener han det er vanskelig å skrive noe som framstår som korrekt om sin fortid. 
Både Kielland og Hjorth har kommet til erkjennelsen at fortida ikke ligger fast. 
Hun mener at dersom Kielland hadde villet skrive om sin perspektivendrende erkjennelsesreise, hadde han skrevet en roman. 

Det har vært spekulert mye om «sannheten» i Vigdis Hjorths roman «Arv og miljø». 
I det nye essayet utdyper hun det hun har forfektet tidligere – at alle forfattere starter i det selvbiografiske, men det er bare et utgangspunkt. 
Hun siterer Kierkegaard: 
«Jeg kan ikke fremstille meg ganske sant selv når jeg gjerne vil». 
Et verks sannhetsverdi ligger, ifølge Vigdis Hjorth, i den virkning det har på leseren. 

Man blir litt klokere av å lese Vigdis Hjorth – og så er det en fornøyelse å ta del i hennes egen leseglede. 
