«Det helt nye testamente:»Gud bor i Brussel 

Et visuelt og innfallsmessig overflødighetshorn. 
Belgias lekne Jaco Van Dormael fascinerer og underholder. 

Det er sikkert urettferdig, men jeg opplever at Belgia fortsatt sliter med et litt brokete rykte. 
Politisk rot, landet henger i perioder knapt nok sammen, rapporter om en del sølete lavstatus-kriminalitet – for ikke å snakke om alt det uheldige Kong Leopold foretok seg i den såkalte Fristaten Kongo. 
Alt dette trekker ned. 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Forhåpentligvis finnes det mye som trekker opp som jeg ikke har oversikt over, men av det lille jeg får med meg her i nord, syns jeg at enkelte av de belgiske filmene retter opp en god del av det haltende inntrykket. 

Underfundig og skrudd 

Jaco Van Dormael leverer for eksempel stadig underfundige, skrudde filmer. 
Det helt nye testamente kan sies å være i slekt med filmene til Jean-Pierre Jeunet og Marc Caro, for eksempel klassikeren Delicatessen , og den vil også, fornemmer jeg, bo i samme gate som Den fabelaktige Amélie fra Montmartre , selv om Van Dormaels film er mer kaotisk og mindre romantisk. 
Being John Malkovich er også en film å ha bakhodet når man skal forsøke å se for seg hva dette er for noe. 

Filmen er noe av et overflødighetshorn, både visuelt og innfallsmessig. 
Van Dormael forteller oss fra starten at det meste er lov og at vi kan vente oss litt av hvert. 
Teknikken med naiv-søt fortellerstemme som guider oss gjennom liv og skjebner er ikke spesielt duggfrisk, men her er den fornøyelig. 
Stemmen tilhører 
Ea, en jente i tiårsalderen, som er Jesus´ søster og altså – Guds mindre kjente datter. 

Uforutsigbar og idérik 

Gud, rølpete spilt av Benoît Poelvoorde, bor med den vesle familien sin i en sliten leilighet i Brussel. 
Boligen er isolert fra resten av verden, så de tre som bor der, Gud, Ea og hennes mor, går hverandre på nervene. 

Poelvoorde var praktfull i eksamensfilmen han og kompisene laget i 1992, Man Bites Dog , som ble en kulthit, og han er fortsatt en stødig skuespiller som klarer å tilføre en viss finesse til Gud-rollen som ellers lett kunne ha blitt plump. 
Ea setter en stopper for farens sadistiske lek med menneskene og stikker av, hun vandrer rundt og leter etter disipler – som så får sine liv kraftig påvirket av henne. 

Her finner du ut hva du skal se på kino i julen: 

Det mest tiltrekkende ved Van Dormael er uforutsigbarheten og idérikdommen. 
Han kvier seg ikke for å innføre pussigheter for pussighetenes skyld (Cathrine Deneuve forelsker seg i en gorilla), men han kan også være poetisk og la en stærflokk lage formasjoner fordi det er vakkert å se på. 

Det å behandle Gud og familien hans på denne måten er hverken drøyt eller provoserende lenger, men det er likevel befriende å se det. 
Filmen blir en søt, leken og morsom feiring av at hundrevis av år med motstand mot religionenes undertrykkende element har båret frukter. 
