TV-anmeldelse «Frikjent»:Dvelende drapsgåte 

En fullblods skuespillerstall hever «Frikjent» fra en pen flinkisøvelse til en smygende spenningsstudie. 

Norsk dramaserie i 10 deler 

TV 2 mandager kl. 21.45 

Det er lett å forstå hvorfor «Frikjent» har pirret et internasjonalt marked. 
Serien vet å spille på både nordisk noir- og eksistensialistisk drama-strengene. 
Og den gjør det pakket inn i eksotiske panoramabilder av snirklete veier og monumental fjordutsikt – komplett med en suggererende Highasakite-tonelagt åpningsvignett. 

Historien skapt av Siv Rajendram Eliassen og Anna Bache-Wiig er inspirert av Birgitte Tengs-saken, og handler om Aksel som vender tilbake til hjembygda etter 20 år som suksessrik forretningsmann i Malaysia. 
I den fiktive Sogn og Fjordane-bygda Lifjord var han som tenåring mistenkt og dømt for drapet på ungdomskjæresten, før han ble frikjent i ankesaken og flyttet vekk. 
Nå er det tilsynelatende forretninger som bringer ham tilbake, men det tar selvsagt ikke lang tid før gamle spøkelser truer med å omvelte Aksels liv på ny. 

Det går ikke kjapt i de smale svingene når handlingen sviver i gang, men det er en underliggende nerve gjennom serien som dirrer akkurat nok til å holde deg interessert – godt hjulpet av et diskré pirrende lydspor. 

Mye av den nedtonede spenningen i «Frikjent» ligger likevel i det uttalte, og det er mye trykkende stillhet i de 45 minutter lange episodene. 

Kynisk sjarmerende 

Nicolai Cleve Broch leverer en kynisk profesjonell, men sjarmerende Aksel med akkurat nok kulde i øynene og sprekker i fasaden til å holde oss stadig gjettende om han egentlig er skyldig. 
Aksel vises konstant i dress, noe som tydeliggjør – tidvis overtydelig - hans fremmedfølelse i hjembygda. 
Som når han går over vidda i «dansesko» eller troner foran en fjordutsikt i samtale på mobiltelefonen. 

Anne Marit Jacobsen stjeler, med små endringer i blikk, fakter og stemmeleie, samtlige scener hun er med i som Aksels hardt prøvede og paranoide mor. 
Scenen der de møtes for første gang på 20 år på bokstavelig talt gjengrodde stier, er blant seriens mest slående. 

Det gjør heller ikke vondt å se Lena Endre eller Tobias Santelmann på skjermen som henholdsvis drapsofferets mor og Aksels bror. 
Det vil si – de er så overbevisende i formidlingen av sine undertrykte demoner at det er nettopp sårt å se dem i aksjon. 

Gaute Gunnaris bilder under Geir Henning Hoplands regi kombineres effektivt for å tegne kontrasten mellom skyskraperne i Kuala Lumpur og de himmelskrapende fjellene i Lifjord; mellom gammeldagse hotellrom og minimalistiske funkishjem. 
Også kontorlokalene med mye glass og store vindusflater understreker paradokset at alt er så gjennomskinnelig og åpent, samtidig som alle går rundt og skjuler hemmeligheter. 

Serien gjennom er det mange rollefigurer som observerer andre fra vinduene. 
Som vi seere får de bare deler av totalbildet, og må selv gjøre sine tolkninger. 
Det bidrar til opplevelsen av tvil og mysterium. 

Deler av historien rundt Aksels kone og sønnens interesse for en av bygdas jenter virker en smule tvungen i miksen. 
Men «Frikjent» er en serie som drar deg inn – i sitt eget langsomme tempo. 

Det er likevel først og fremst skuespillet som gjør at denne serien tipper opp fra en vellaget firer til en «må følge med»-femmer. 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
