Filmanmeldelse «First Man»:Majestetisk månelanding 

Ryan Gosling er monoton som det første mennesket på månen. 
Men «First Man» berører likevel. 

DRAMA / BIOGRAFI 

«First Man» 

USA: 12 år. 
Regi: 
Damien Chazelle. 

Med: Ryan Gosling, Claire Foy, Corey Stoll. 

Neil Armstrong (spilt av Ryan Gosling) har svart sorg i hjertet. 
Datteren Karen har en svulst på hjernen, og kommer til å dø. 
Armstrong er stoisk og sindig av natur, og takler de fleste prøvelser, de være seg fysiske eller intellektuelle. 
Men i møte med denne tragedien blir den allerede innelukkede mannen enda tausere. 

Åtte år senere, i 1969, er Armstrong det første mennesket som går på månen. 

At den usedvanlig talentfulle regissøren Damien Chazelle (født i 1985) er opptatt av menneskelig yteevne under ekstreme forhold, ble klart allerede i «Whiplash» (2013). 
I «First Man» tar han denne interessen til sin ytterlighet, i en film som vektlegger den mildt sagt strabasiøse prøvingen og feilingen på veien mot det høyeste mål: 
Det eneste himmellegemet som mennesket har satt sin fot på. 

Det er en film som rister av tungt metall og rasende krefter, laget av en filmskaper som nyter synet av den gammeldagse, men taktile teknologien som er alt som står mellom våre helter og den sikre katastrofen. 
(Ingen tvil om at Chazelle liker knapper og brytere, nei). 

Det går til helvete stadig vekk («vi må feile her nede, slik at vi ikke gjør det der oppe»). 
Testturen med «Gemini 8» ender nesten i katastrofe. 
I løpet av ett år er familien Armstrong i fire begravelser. 

Da månelandingen omsider nærmer seg, er den amerikanske befolkningen, som jo finansierer den farlige moroa, i ferd med å gå lei. 
Nasjonen blør penger og liv i Vietnam. 
Det er sosial nød i storbyene. 
Likevel skal den hvite mannen på død og liv til månen! 

Claire Foy («The Crown») som Janet Armstrong gjør sin rolle til noe langt mer enn bare hun som venter der hjemme. 
Janet mistenker – ikke uten grunn – at Prosjekt Gemini, Apollo og hele månekappløpet er avansert amatørskap; den ultimate gutteleken for voksne barn. 

Foy er praktfull i rollen – og sårt tiltrengt: 
«First Man» er ikke en film som bryr seg veldig mye om andre enn sin hovedperson. 

Når det gjelder ham – altså Gosling som Armstrong – må jeg nok si at jeg ville ha foretrukket en mer uttrykksfull skuespiller i rollen. 
Astronauten var sterk og beskjeden, ja vel. 
Men Gosling, med sitt sjarmerende triste oppsyn og sine cocker spaniel-øyne, blir monoton i lengden. 
Litt adrenalin må det vel ha gitt Armstrong å reise til månen, tross alt? 
(«First Man» fremstiller for øvrig Armstrongs nummer to, Buzz Aldrin, som flåkjeftet usympatisk). 

Chazelle og den svenske filmfotografen Linus Sandgren har valgt et visuelt språk som lett kunne blitt slitsomt over nesten to og en halv time. 
Kameraet er håndholdt og nærbildene så ekstreme at man bokstavelig talt kan se porene i huden til menneskene på lerretet. 
Det krever litt tilvenning. 
Effekten er likevel forunderlig rolig, intim snarere enn dokumentarisk. 

Når denne stilen til sist kontrasteres med de majestetiske IMAX-sekvensene fra reisens mål, går bildene, musikken og ikke minst stillheten opp i en høyere enhet. 
Følelsen av undrende andakt kompletteres med en gest som illustrerer ikke bare Armstrongs, men hele menneskehetens, eksistensielle utsatthet. 

Dette klimakset ville blitt vammelt i hendene på en mindre begavet regissør. 
I Chazelles blir det mektig og bevegende – og unektelig melankolsk: 

«First Man» er ikke bare en film om en ekstraordinær mann, men også en elegi for en tross alt mer optimistisk tid da det amerikanske samfunnet fremdeles var i stand til å – i overveiende grad – dra i samme retning. 

De sa de skulle til månen, og de dro til månen. 
Det er ikke urimelig å tenke på årene siden da som en eneste lang nedtur. 
