Teateranmeldelse:Tragedie i toppklasse 

Johannes Holmen Dahls Antigone er naken, mektig og dypt menneskelig på Det Norske Teatret. 

Det er noe befriende ved det store, tomme rommet på Det Norske Teatrets hovedscene. 
En sirkel av lys, to jerntepper, et trommesett langt bak i mørket. 
Mens lyset i salen fortsatt er på, begynner Gjertrud Jynge på korets tekst. 
To brødre kjempet på hver sin side av krigen, og drepte hverandre i kampen. 

Den ene er lagt utenfor bymuren for å spises opp av åtseldyr. 
Den andre skal få en krigshelts begravelse. 

Mot slutten av monologen hører vi kraftige trommeslag. 
Den greske byen Tebe skal feire freden, og vi ser hvordan Jynge jazzer seg opp til festen. 
Hvordan hele kroppen hennes blir musikk, som et rytmisk, bankende hjerte. 

Det er en sterk åpning, som viser oss forestillingens største prosjekt: 
Her skal menneskenes tarvelige hovmod settes opp mot gudenes makt. 

Tyrannens tragedie 

De kjempende brødrenes søster, Antigone, vil gi broren en skikkelig begravelse, selv om det strider mot den nye kongen Kreons vilje. 
Kreon kommer opp i et dilemma: 
Skal han statuere et eksempel og drepe Antigone, eller skal han høre på folkemeningen og gjøre som hun sier? 

Sofokles’ stykke er egentlig Kreons tragedie. 
Det er han som viser spåmannen Teiresias vekk, som nekter å høre på folket og som bryter med sønnen Haimon. 

Jon Bleiklie Devik spiller Kreon som både tviler og tyrann, og han både forsvarer og utleverer ham. 
Jeg har aldri sett denne skuespilleren så god som her. 

Fra det politiske til det personlige 

På Det Norske Teatret er koret strøket, og noen av replikkene gitt til Gjertrud Jynges spåmann Teiresias. 
Det gjør at det politiske presset mot Kreon virker mindre, og at det blir mer av en persons tragedie, istedenfor et kollektivt drama som favner en hel by. 

Men det gjør ikke så mye, fordi både Jynge og Bleiklie Devik bærer en større historie i sitt spill. 
De veksler mellom maktkamp og poesi, tekstlevering og intenst psykologisk drama. 

Regien til Johannes Holmen Dahl har samme effekten. 
Høyttalere heises ned, og blir både bymur og en mer eksistensiell trussel. 
En enslig spade ligger på scenen, som en ubehagelig påminning på stridens kjerne: 
Den åpne graven. 

Men dette er også Sara Khoramis forestilling. 
Hennes Antigone er en personifisering av både lidenskap og ekstremisme, og hun går i døden med en kraft som brenner i publikum. 

Det er en sterk og fin tolkning. 

Andre tider, andre trusler 

Forrige gang Antigone ble satt opp på Det Norske Teatret var vinteren 1991. 
Gorbatsjov hadde satt i gang sitt Perestrojka og Sovjetunionen var på vei mot oppløsning. 
«En vaksine mot fundamentalisme» skrev Aftenposten etter premièren. 
Og kanskje var det noe man trengte akkurat da: 
En vaksine mot det som skulle komme. 

Antigone ble også satt opp i 1945, med Tordis Maurstad i hovedrollen. 
Stykket var blitt forbudt av Quisling, og Antigone ble sett på som en opprører mot det totalitære. 

Holder helt til Hades 

Årets regissør, Johannes Holmen Dahl, er blitt voksen under andre trusler. 
Men så er også hans Antigone åpen for publikums egne tolkninger istedenfor å kommentere en politisk tendens. 

Skuespillerne er kledd i moderne klær, som om de var pyntet til en fest. 

De porsjonerer følelser og tekst gjennom strimer av teaterrøyk og et stadig kraftigere lydbilde. 
Det er lett å tenke på Eirik Stubøs oppsetninger fra tidlig 2000-tall, men Holmen Dahl har likevel skapt noe helt eget. 

Her er Antigone blitt en tragedie om det å være menneske, om at vi alle skal dø. 

Dét er et gyldig drama fra Sofokles tid, via moderne kriger og terrortrusler, og helt til Hades. 
