Cave, kunsten og meningen med livet
Selvportrett av kunstneren som middelaldrende ikon. 

Fiksjon møter biografi møter konsertfilm i denne hybriden av en dokumentar, sentrert rundt en imaginær dag i Nick Caves liv. 

Med den begavede bergenseren Erik Wilson som fotograf, veksler filmen visuelt mellom lys og mørke, litt i tråd med Caves musikalske uttrykk, litt som været i Brighton; Cave er opptatt av det. 
Kameraarbeidet er intimt, energisk, atmosfærisk. 

Dramaturgisk henter filmen kropp og sjel fra gode rockelåters oppbygning. 
Fratrukket en heftig tittelsekvens, begynner det rolig idet Cave våkner i et hvitt soverom, bygger seg gradvis opp og kulminerer med et forrykende konsertopptak fra operaen i Sydney, der Cave fremfører «Jubilee Street», og alle rockemytens ingredienser øses ut foran oss og et hylende publikum. 

Gjennom tre «refreng« kjører Cave rundt i bilen med tidligere samarbeidspartnere i passasjersetet: artisten Kylie Minogue, skuespilleren Ray Winstone og gitaristen Blixa Bargeld. 

«Versene» er som Caves narrative sanger. 
De sender ham hit og dit i tid og rom, og sjonglerer uopphørlig mellom iscenesettelse og virkelighet. 
Men sammen med Caves egen voice over, og tross elementene av selviscenesettelse fra Caves side, gir de drypp av innsikt i kunstnerens biografi, musikk og filosofi. 

Det gir en film full av undring, men også en film å bli klok av, rik på tanker og ideer som også har overføringsverdi. 
Som når Cave snakker om det kontrapunktiske som nøkkelen til gode sanger, eller tekster. 
Eller om viktigheten av å redigere, i betydning komprimere. 
Eller det eggende ved undring: 
«Jeg elsker følelsen av en sang før jeg forstår den. 
Når du har forstått en sang, er den ikke interessant lenger.« 

Når så Cave setter seg til pianoet , eller griper mikrofonen og fremfører «Higgs Boson Blues» og «Push the Sky Away», oppstår pur magi. 

Til å handle om en artist med et så mørkt og dystert uttrykk som Nick Cave, er filmen overraskende lett til sinns, uten å bli lettbent. 

Laget av regissører med bakgrunn fra billedkunst, er den som film en estetisk nytelse man ikke behøver å være svoren Cave-fan for å ha utbytte av. 
Samtidig kan den fungere som en inngang til Caves musikk. 

På det biografiske plan er en og en halv time langt fra nok til å favne alt Cave har gjort, musikalsk, litterært og i form av manus til filmer som «The Proposition» og «Lawless», pluss herværende, penneført sammen med regissørene Forsyth og Pollard. 

Jeg for min del kunne sett og hørt Cave snakke og synge i evigheter. 
Disse 97 minuttene er en god erstatning, ulik det meste som er laget i sjangeren. 
