Snubler i satiren
«Micmacs 
- Det glade vanvidd» gjør mesterregissøren til en moralist. 

|||FILM: 
Linjen mellom det som er eksentrisk og søtt, og det som er eksentrisk og bare underlig, er skjørt som et tørt hårstrå. 

Regissør Jean-Pierre Jeunet, som har båret sin egen eksentrisitet som en medalje på brystet, og brukt den til å slipe til juveler som «Delicatessen», «De fortapte barns by» og «Den fabelaktige Amélie fra Montmartre», har tidligere danset ballett over dette hårstrået med største letthet og fått publikum til å føle seg nær de aparte hovedpersonene hans. 

Hevntokt 

Men «Micmacs 
- Det glade vanvidd» forblir fremmed og uvøren. 

Filmnerden Bazil (Dany Boon) mistet faren i krigen og mistet selv jobben i videosjappa da han ble truffet av et vådeskudd. 
Han slår seg sammen med en bande utilpasse outsidere som bor på en skraphaug, og mobiliserer dem til et aksjon mot våpenmagnatene som er skyld i hans og farens ulykke, i et hevntokt som kunne fått Svanemerket. 
Alle Bazils våpen og verktøy er resirkulerte. 

Moraliserer 

Jeunet dveler ved art nouveu-arkitekturen i Paris og lykkes i å få den moderne storbyen til å bli et forunderlig, fantasieggende sted. 
Rare og vakre bilder seiler uten forvarsel inn i den kortpustede handlingen og skaper noen sekunders poesi. 

Men denne gang blir de tegnefilmaktige typene til Jeunet mer irriterende enn inntagende, og satiren for uelegant. 
Når Jeunet går inn for å fortelle eventyr, lykkes han. 
Når han forsøker seg på samfunnskritikk, blir han klamt moraliserende. 
Noen bør rett og slett holde seg for gode til å redde verden. 
