Rottealarm!
Om du befinner deg for eksempel på et sykehus eller et skolekjøkken, og det plutselig dukker opp en rotte. 
Da blir det alltid hyl og hysteri. 
Antakelig kommer det på nyhetene også. 

Men Svein, som har den rampete og ledningsgnagende, men nusselige hetterotta Halvorsen som kjæledyr, forstår ikke at folk ikke ser forskjell på hetterotter og kloakkrotter. 
Eller hvorfor alle synes at rotter er ekle skadedyr, mens katter og hunder bare er søte og snille. 
Hvorfor kan ikke også rottene få være seg selv og leve i pakt med sin natur, uten å bli møtt med så mye fiendskap og fordommer? 

Egentlig er «Svein og rotta» en ganske tradisjonell barnefilm: norske filmskapere har alltid hatt en forkjærlighet for litt nerdete unger som snakker veslevoksent. 
Og søte dyr, nifse rektorer, konflikter i venneflokken og passe doser bæsj går selvsagt rett hjem. 
Men slikt smårusk av noen klisjeer glemmes glatt når du så raskt blir engasjert og rørt av denne fornøyelige filmen. 

De sentrale barneskuespillerne er både skjønne og flinke, og historien har både varmen, spenningen, konfliktnivået og følelsene som skal til for en super barnefilmopplevelse. 

«Svein og Rotta» også er befolket med en del fantastiske biroller, som bidrar til at denne herlige feelgoodfilmen er like kjekk for voksne ledsagere som for barna: 

Bjarte Hjelmeland som rottehatende kloakksjef, Steinar Sagen som blind mann på førerhundjakt og Jan Gunnar Røise som überkool lærervikar. 
Men prisen for beste birolle må likevel gå til Håvard Lilleheie som svensk konferansier på kjæledyrkonkurransen. 
Helt hysterisk! 
