Drivende elegant
«Upperdog» er en film du blir forført av. 

FILM: 
I disse dager da norsk filmbransje tilsynelatende prater mer om kvinnekvotering, enn om film, er det ironisk at den mest spennende filmskaperen i Norge er en kvinne. 
Sara Johnsens «Upperdog» er ikke bare en interessant og kløktig film, som får deg til å tenke at man kommer lengre her i livet med empati. 
Det er også en drivende godt fortalt film, fullstendig uten dødpunkter, et drama om livet, som man trygt kan sette seg ned og være med på hvis man trenger atspredelse fra sitt eget. 

Smertefullt 

Filmen forteller historien til fire unge mennesker i Oslo. 
Bakgrunnen deres er forskjellig. 
Men felles for alle er at de bærer på noe smertefullt. 
Tilfeldigheter fører dem sammen. 
Plottet er med andre ord temmelig banalt. 

Men Sara Johnsens evne til å tegne fram fullverdige skikkelser, mennesker man i løpet av en time og førti minutter rekker å føle for, gjør handlingen fengslende. 

At regissøren i tillegg våger å leke med filmspråket, gjør «Upperdog» til en frydefull opplevelse. 
Blant annet er filmens «sengescener» et svært elegant stykke filmkunst, fullstendig uten klamhet og blant de mest romantiske jeg har sett. 

Eleganse er i det hele tatt et betegnende stikkord for filmen. 
Hver setning, hvert blikk virker gjennomtenkt. 
At Ole Paus, som spiller far, ikke «er helt vant med hushjelp», forteller oss at det er fra morens side pengene kommer. 
Uvesentlig, vil noen si, men det fører til at universet vi bringes inn i føles ekte. 
Ingen spiller biroller i «Upperdog». 

Inn i toppsjiktet 

Skuespillerne er nye fjes. 
Under Johnsens ledelse spiller de seg rett inn i toppsjiktet. 
At Hermann Sabado vinner Amanda-prisen for beste mannlige hovedrolle neste år, er jeg sikker på. 
Sårheten han leverer er troverdig.Polske Agnieszka Grochowska, som spiller Maria, er også virkelig verdt superlativer. 
Hun gir filmen et snev av «Amélie». 
Musikken er preget av Mozart. 
Og til tross for at den er hyppig til stede, blir den ikke støyende. 
Det eneste jeg setter spørsmålstegn ved, er en sidehistorie om hevn på en VG-fotograf. 
For balansens skyld skjønner jeg at den er med i historien, men for filmen blir den et lite apropos. 
Et veldig lite et. 
