«Narcos: Mexico»: Mørk, mørkere, mørkest |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

«Narcos: Mexico» handler om dagen da en amerikansk agent ble kidnappet. 
Det er ingen lystig historie, men en viktig bit i puslespillet om kokainkartellene. 

Når man ser tilbake på narkokrigene som har forsøkt å rive i stykker Mexico i tiår etter tiår, skiller noen datoer seg ut. 
8. februar 1985 er en av dem. 

Det dramatiske døgnet ble også nevnt flere ganger da jeg snakket med DEA-agentene Steve Murphy og Javier Peña på deres norgesturné i fjor, for det var dagen da DEA-agent Enrique «Kiki» Camarena Salazar ble kidnappet på gaten i Guadalajara i Mexico. 

Det forandret fullstendig hvordan USA så på narkokartellene. 

USA venter med åpen lommebok og full fest 

Narcos: 
Mexico tar for seg tiden før og etter kidnappingen, da Miguel Ángel Félix Gallardo og Rafael Quintero bygget nettverket vi i dag kjenner som de mexicanske kartellene. 

Det starter med at Kiki blir overført til Drug Enforcement Agency-kontoret i Guadalajara i 1981. 
Her forsøker han å jobbe gjennom en gjørme av resignasjon og null politisk vilje fra hverken D.C. eller Mexico City. 

Bak en sky av korrupsjon bygger Miguel, Rafael og gjengen først effektiv distribusjon av marihuana, før de slår seg sammen med colombianerne for å få kokain over grensen til kjøpesterke, festklare amerikanere. 

Mørk politikk og vold 

Kikis historie tilsier at dette umulig kan bli noen lystig sesong av Narcos. 
Serien har aldri vært en arena for oppturer og trygge menneskelige relasjoner, men tidligere har sesongen hatt et eventyraktig preg som trygt kan kategoriseres som underholdning. 

Der Narcos tidligere tidvis minnet om den musikkvideoinspirerte Johnny Depp-filmen Blow, nærmer serien seg nå Sicario og dokumentaren Cartel Land. 
Mørk politikk vandrer sammen med voldsdrevet forretning, og det finnes knapt helter. 
I beste fall er de folk som gjør så godt de kan, og kanskje noterer seg for en positiv seier i ny og ne. 

Ingen lyspunkter, men viktige puslespillbiter 

Narcos: 
Mexico er som nevnt ikke en historie med mange lyspunkter, men den tilfører Narcos-universet noen viktige historiske puslespillbiter. 

Det mest interessante å se på er hvordan smuglerne organiserte seg smart og kjapt, samtidig som persongalleriet gir historien nødvendig menneskelighet. 

Don Natas sorg over sin drepte sønn, Rafas barnslige forelskelse i kokain og en ministerdatter og kokain, Miguels desperate behov for alltid å imponere, Kikis problemer med å se sin egen familie bak den dominerende jobben – alle historielinjene fungerer som små deler av det store bildet. 
Alt får konsekvenser. 

Tredeling av sannheten 

I de tidlige Narcos-sesongene var jeg skeptisk til tredelingen av sannheten, hvor en tredjedel er historisk riktig, en tredjedel skjedde på litt annet vis, og resten er funnet på. 

Nå som jeg er mer vant til seriens historiefortelling, og stoler på at den lander relativt nær virkeligheten, fremstår det dog som et smart valg. 
Miksen av historie og fiksjon fenger dramaturgisk, det er praktisk for å sy sammen hendelser, og som seer blir jeg nesten takknemlig for at de skriver bort de verste hendelsene som skjer med en kidnappet DEA-agent. 

Grepet med å flytte handlingen tilbake i tid fungerer også meget bra. 
Narcos: 
Mexico fyller inn forhistorien til DEA i Sør-Amerika, og serien mer enn hinter til at ikke bare politikere sør for grensen synes det var helt greit med den ulovlige handelen. 

Her ligger det store muligheter for kommende sesonger – en Narcos: 
DC eller Narcos: 
Miami kunne gjort serien ledende blant kokainsmuglingens mange krøniker. 
