Dette er deilig og dramatisk bergensmetal
Alle mørke hjerter gleder seg over Vulture Industries’ nye plate. 

Bergenske Vulture Industries har i over ti år disket opp med svært potent heksebrygg bestående av blant annet ekstremmetall og hardrock. 

Debutalbumet «The Dystopia Journals» (2007) er fremdeles en liten genistrek av en plate. 
Og selv om mange av bandets nyanser druknet i det musikalske hardkjøret på oppfølgeren «The Malefactor's Bloody Register» (2010), klarte bandet på tredjeplaten, «The Tower», å mane frem noen av de mest ubehagelige stemningene som har kommet fra den bergenske metalscenen. 

Ti år etter debuten er bandet tilbake igjen, med sin kanskje mest gjennomførte utgivelse til nå. 
De piskende dobbeltpedalene er byttet ut med storslåtte, drømmeaktige melodier. 
De har beveget seg litt nærmere David Bowie, Faith No More, Devin Townsend Project og Therapy?, men fremdeles ispedd en solid dose gotisk rock. 

Det å pøse på med snirklete arrangementer, kompliserte riff, intrikate rytmemønstre og operatiske soloer er ingen heksekunst. 
Det som skiller Vulture Industries fra så mange band innen samme sjanger, er at bandet aldri mister den fengende, fengslende og berusende melodien av syne. 
Dette er melodilinjer som gjerne utbroderes og kompliseres, men grunnstammen i dem står fjellstøtt. 

Vulture Industries lager melodier du vil høre mer av og historier du vil vite slutten på, og ved å skjære inn til beinet på strukturer og arrangement får bandet disse til å tre frem enda tydeligere enn noen gang før. 

«Stranger Times» er et fargerikt album, med mange ulike smaker. 
Det føles som om den majestetiske «Tales of Woe» nærmest ruver over lytteren, mens den Ghost-aktige «Strangers» og den My Dying Bride-influerte «Something Vile» på hvert sitt vis messer frem mørke, drømmeaktige tablåer. 

For ikke å snakke om den berusende «Midnight Draws Near», en jagende låt som egentlig bare er et eneste deilig, langt crescendo. 
Likevel henger det i hop alt sammen; Vulture Industries' karakteristiske stil gjennomsyrer hver eneste takt og tone. 

Rocken erklæres død med jevne mellomrom, nå sist i sommer da rapsjangeren for første gang passerte rocken i popularitet – og det i USA, rockens hjemland. 
Bandentusiastene blant oss har likevel ingen grunn til å bli bekymret; det er visse stemninger som ikke kan skapes uten bass, gitarer, vokal og trommer. 
«Stranger Times» er en slik utgivelse; de hoggende rytmene, de lengtende soloene og en vokalist som får bruke hele sitt register – fra det mye og smektende til de aggressive og desperate – gjør at musikken får en eksplisitt fysisk dimensjon som gjør både godt og vondt. 
