Tore Renberg avslutter «Teksas-trilogien» med et brak
Midnattsmesse med motorsag. 

Siste bind i den forrykende «Teksas-trilogien» om spinnville Hillevågsgjengen ender med drønn og brak og horror før julefreden endelig senker seg over Stavanger, «verdens rikeste by i verdens rikeste land». 
Eller gjør den endelig det, julefreden? 

Vi lesere kan uansett puste lettet ut sammen med forfatter Tore Renberg, etter et litterært maratonløp gjennom 1600 boksider. 
Det begynte med «Vi sees i morgen», fortsatte med «Angrep fra alle kanter», og fader ut, det må vi si, med «Skada gods». 
Og hva har vi ikke vært vitne til underveis? 

For å svare med forfatterens egne ord: 
Eksplisitt språkbruk, fornedring av mannen, objektivisering av kvinnekroppen – kort sagt et vitnesbyrd fra vår barokke endetid datert desember 2012. 

Ouverture og fanfare 

Første bind var en fanfare til femmere og seksere på terningen. 
Vi ble med inn i Hillevåggjengens indre liv, til skakk-kjørte, varme, eksistenser som den overvektige og dysfunksjonelle bedrifts- og bandeleder Jani, mannen med blåbærøyne og hang til filosofi, kristen humanisme og horrorfilm, politimannen Pogo, lesbefrisøren Kate, den gravide søsteren Cecilie, solgt av storebror Jani og misbrukt i alle åpninger siden 13-årsalderen, samt kjæresten Rudi, en lang og slåpen mann med ditto pikk og AD/HD. 
Senere ikke å forglemme den barmfagre bruden Beverly, bandelederens tilkommende. 

Flere forestillinger 

Men i denne trilogien er det mer, mye mer å hente: 

Dvelende, innsiktsfulle fortelleringer om forsømte barn, søt tenåringsforelskelse, spilleavhengige familiefedre, pillespisende og forfyllede mødre og en moderne, mild og naiv SV-prest – i det hele tatt et litterært arsenal av skjebner og situasjoner som samlet sett skal symbolisere Stavanger og det nye Norge, som nå, i oljealderens toppår oppunder jul året 2012, er en «konstant ejakulasjon». 
Derfor er språket i disse romanene tidvis en kakofoni av texas-stavangersk, framført til tonene heavy metal og en sjelden gang, som her, jentebandet Bananarama: 

«Det pep fra lomma og forstyrret meditasjonen hans. 
Jan Inge tok fram mobilen. 
En nokså lang melding fra Cecilie: 

Heia skjønnas, bare en liden hilsen fra Bryne. 
LOVE IT her ude! 
Lære massevis av Kate og får trøst. 
Savne deg broremann, pass på dg sjøl og hug&kisses; vettu. 
Altså eg tenke en masse på papsen i USA av alle ting! 
Me sko besøkt den gamle tosken! 
PS Eg e så posetive at det renne av meg. 
Går bra med beibiene forresten. 
Di spratle rondt hihi. 
Håbe du koze deg i skjørtene te Beverli hi hi.» 

Psykologisk innsikt 

Men trilogien inneholder også lange partier med, velklingende, flytende prosa – som når Renberg viser sin sikre psykologiske innsikt; og han lykkes, synes jeg, særlig godt i å forstå tandre ungdomssinn. 
Da blir resultatet usedvanlig bra, som i trilogiens andre del, der den følsomme, harde og vakre Daniel drømmer om kjærligheten: 

«Sandra brant i ham, dag ut og dag inn, natt etter natt. 
Hvis noen nærmet seg det han bar på, så stengte han av. 
(…) kun ett menneske hadde servert ham det han hvisket til seg selv om og kalte godhet, og det var Sandra Vikadal (…) hun bar et sølvkors i halsgropen og hun hadde tre fregner på nesen og hun var et av de sjeldne menneskene som bar det gode, og hun fantes ikke lenger.» 

I siste bind er det mindre av denne varheten. 
Den språklige oppfinnsomheten er redusert. 
Overraskelsene er færre. 
Tusenkunstneren Tore Renberg – musiker, romanforfatter, dramatiker, essayist – pøser til gjengjeld på med et språk og en stil som etterhvert ligger milevis unna minimalismen, enn si realisme á la Balzac. 

Surrealisme 

I «Skada gods» har Renberg gått over til surrealismen, og det gjelder både form og innhold, som da en variant av Göring dukker opp i de norske skoger iført tyrolermundur og hagle, hvis jeg ikke husker feil, for på dette siste stadium i romanen går det inflasjon i skytevåpen. 

Ja, jeg har forfatter Renberg mistenkt for ville kvitte seg med sine personer på letteste måte. 

Det enkleste er pistol, slik har det vært, siden Tramteatrets tid. 
En ytterligere svakhet er at Renbergs samfunnssatire nå forsvinner i ufrivillig buskis og farse. 
Men så tar forfatteren seg inn og serverer velregissert sentimental familielykke, som når hele halve Hillevågsgjengen, like salige som de fattige i ånden, vandrer hjem fra midnattsmesse i Stavanger domkirke. 
Hjem til jul, ja. 

Men hva slags jul? 
Djises! 
Fuc Lord! 

Idet vi skal til å undervurdere Tore Renberg enda en gang i denne boken, henter forfatteren en siste joker fram fra ermet – Ho ho hooooo! 
