ROMAN:Fantastisk Ferrante 

Om den defekte moren. 

Elena Ferrante: 
Den dunkle dottera. 
Roman. 
151 sider oversatt av Kristin Sørsdal. 
Samlaget. 

I Ferrantes forfatterskap er det klare forbindelseslinjer, og de ulike tekstene kan nærmest leses som distinkte variasjoner over kvinneliv med sterke likhetstrekk. 
I denne teksten møter vi jeg-fortelleren Leda, en kreativ og analytisk akademiker som nærmer seg femti, og som i Ferrantes øvrige romaner går også denne inn i det relasjonelle på mikronivå og gjør det universelt og gjenkjennelig. 

Ledas to døtre har flyttet ut, og Leda opplever en fase som kan være problematisk for mange. 
Det livet man har brukt tiår på å mestre, er over, og man skal gjenoppdage hvem man er uten foreldrerollen som det navet hverdagen dreier rundt, enten det er som del av et parforhold eller som enkeltindivid. 
Dette kan utløse sterke følelser, og på engelsk bruker man begrepet ”empty nest syndrome” for å beskrive tapet og usikkerheten mange opplever når redet er tomt. 
For Leda, derimot, er opplevelsen den stikk motsatte. 
Hun er for lengst fraskilt og føler mest av alt lettelse over at døtrene flytter ut. 
Hun tar livet sitt tilbake, og det er som om de tiårene barna har bodd hjemme, bare har vært et mellomspill. 
Denne følelsen av frihet forårsaker en fysisk og mental endring som er knyttet til den hun var før barna kom. 
Kroppen hennes blir slankere, yngre, hun gjenoppdager seksualiteten, og hun tenker og arbeider. 
Men endringen utløser også redsel, ettersom den er knyttet til fortid og regresjon. 

For første gang på lenge reiser Leda på ferie uten barn, og et langvarig opphold ved sjøen gir tid og rom til det som har vært fortrengt. 
Hun reiser til et sted hun ikke kjenner, men som likevel utløser minner, og teksten blir en nesten thrilleraktig utforsking av Ledas sinn. 
Romanen behandler på uhyre effektfullt vis forholdet mellom overflate og substans, mellom den skinnende fasaden og den utiltalende virkeligheten under. 
Romanen går også inn i de smålige følelsene, og Leda opplever andres skjønnhet, lykke, suksess, som en trussel mot sitt eget og døtrenes liv. 
Her er også klare paralleller til den voksne kvinnen og moren vi kjenner fra eventyrene, der egne døtre og stedøtre blir en så stor trussel mot deres egen posisjon at de støtes bort for å unngå detronisering. 

Lesere av Napoli-kvartetten vil kjenne igjen bruken av ulike navn på karakterene, og Napoli representerer også i denne romanen et språk, en barndom og en fortid som hovedpersonen forsøker å legge bak seg. 
Romanen bearbeider Ledas forhold til sine egne døtre gjennom Ledas minner og refleksjoner, men også gjennom hennes relasjon til andre feriegjester. 
Dette gjelder særlig den unge moren Nina og hennes vesle datter Elena, og et intenst og nærmest absurd drama utspiller seg når Leda impulsivt stjeler Elenas dukke. 
Dette åpner en verden av eksplosive emosjoner, der morsrollen blir en fortelling om døtre som leker mødre, og leken med dukker representerer ikke et ønske om selv å være mor, men en lengsel etter å gjenerobre morens kropp og være mor for sin egen mor. 
Det frastøtende står helt sentralt, og Leda opplever en stadig tiltagende følelse av avsky overfor morsrollen og det spillet som forventes i den. 
Romanen bruker begrepet ”splintra” om denne konflikten, både historisk og hos hovedpersonen, og flukten fremstår som morskjærlighetens mørke bakside i en roman som er full av mødre som forlater barna sine, både faktisk og som trussel eller drøm. 

Ferrante er en mester i detaljerte skildringer av fortettede scener som viser forholdet mellom mennesker. 
I løpet av ett eneste avsnitt åpnes de bevegelsene som definerer relasjonen mellom to personer, og det er imponerende at tilsynelatende mikroskopiske drama kan resultere i så intens spenning som i denne romanen. 
