Nesbø med ny potensiell verdens-suksess
Mesterlig og feberhet versjon av Macbeth. 

La oss ikke glemme at William Shakespeare har to posisjoner som forfatter. 
Han var tidenes kanskje aller største dikter. 
Men han var også sin samtids største underholdningsforfatter. 
Publikumet til den engelske dramatikeren var meget krevende og forlangte manus fulle av slagferdige dialoger og stadige overraskelser. 

Særlig det siste kommer glassklart fram når et drama som «Macbeth» blir forvandlet til en thriller. 
Shakespeares korteste tragedie er blitt Jo Nesbøs lengste roman. 
Resultatet er strålende. 

Dyster stemning 

Nesbø har lagt historien om den ambisiøse generalen Macbeth og hans kupp mot og drap på kong Duncan av Skottland til en navnløs metropol i den vestlige verden på 1970-tallet. 
Stemningen er dyster og undergangsstemt. 

Duncan er byens politisjef, Macbeth blir utnevnt til sjef for Orgkrim, en nyopprettet sammenslåing av kampen mot gjengkriminalitet og narkotikaforbrytelser. 
Den blodige Lady Macbeth i stykket, hun som maner fram maktsyken og drapsinstinktet hos sin mann, er hos Nesbø den sensuelle og vakre Lady, en tidligere prostituert som driver et lukrativt kasino. 

Narkotikakrig 

I stedet for den norske hæren som truer 1100-talls kongen Duncan hos Shakespeare, er fienden i Nesbøs story motorsykkelbanden The Norse Riders, som står bak mye av narkotikasalget i byen. 
En mektig doplanger er også Hekate, hos Shakespeare heksenes gudinne, her en demonisk skikkelse med en fabrikk som framstiller det sterkt avhengighetsskapende stoffet «power». 

Heksene som åpner Shakespeares stykke med å spå at Macbeth skal bli konge, er her tre «søstre» som er sentrale i framstillingen av dette kjemiske dopet, opprinnelig kinesiske flyktninger til Thailand, hentet fra Bangkok, der befatningen med denne kjemiske industrien har gitt dem groteske, deformerte ansikter. 
De blander et helvetes brygg, men driver ikke trolldom. 

«Likevel var det en mystikk rundt måten de blandet og kokte på. 
Og Hekate så ingen grunn til å dementere ryktene om at de brukte både gift fra paddekjertler, humlevinger, rottehalesaft og til og med snøt seg i gryta. 
Det skapte en følelse av svart magi, og var det noe folk ville betale for i en virkelighetstung hverdag, var det nettopp magi.» 

På denne måten unngår Nesbø å legge inn overnaturlige elementer, som Shakespeare visstnok brukte for å tekkes den engelske kongen Jacob I, som var opptatt av slikt. 

Fargerike detaljer 

Slik vil spesielt interesserte kunne finne ut rolle for rolle og akt for akt hvordan Nesbø har brukt sin kreative fantasi på stykkets detaljer. 
Biljakter, skuddvekslinger og slagsmål glir uten problemer inn i handlingen, og er det noe Jo Nesbø kan, er det å beskrive action. 
Med stort hell har han også gitt sentrale figurer en fargerik bakgrunn med tilhørende anekdoter, sterke skjebner og ulykkelig barndom. 

På den andre siden kan lesere som aldri har hørt om Shakespeare lese denne romanen som en ren spenningsfortelling. 
For et moderne publikum kan Nesbøs referanser like gjerne være Frank Millers tegneserie «Sin City» eller storfelte gangsteroperaer av Martin Scorsese og Sergio Leone. 
Dessuten fins jo «Macbeth» i minneverdige filmversjoner av Orson Welles, Akira Kurosawa og Roman Polanski. 

Vi skal heller ikke glemme Justin Kurzels Macbeth-film fra 2015, der Michael Fassbender spiller hovedrollen, mannen som seinere spilte Harry Hole i den beryktede filmversjonen av «Snømannen». 
Uten sammenligning for øvrig, mellom Macbeth og Harry Hole, bortsett fra at begge er tilbøyelige til bruke rusmidler for å lindre sine kvaler. 

Ingen ny tolkning 

Den norske forfatterens versjon er mer en gjenfortelling enn en nytolkning. 
Men det funker. 
Elegant og uanstrengt gir Nesbø fortellingen et slags tidsløst preg. 
Enkelte direkte sitater er hentet fra Shakespeares tekst, som for eksempel «Sov ikke mer, nå myrder Macbeth søvnen». 
Her bugner det ellers av mordlyst og tvil, skyld og kvaler, maktsyke og galskap. 

Direkte fra originalteksten er også dette kjente avsnittet fra en Macbeth-monolog, som hos Nesbø blir tillagt Lady: 

«I morgen, i morgen og i morgen. 
Dagene kryper av gårde mot slutten, og alt de gjør, er å ta oss nærmere døden, blåse ut vårt lys. 
Livet er en illusjon, en dårlig skuespillers time på scenen, en historie fortalt av en idiot, følelsesladd og full av geberder, men uten mening.» 

Tidløst språk 

Det Nesbø klarer, er å gi flere av dialogene et slags tidløst språk, uten forsøk på 1970-talls tidskoloritt. 
Men det er heller ikke direkte shakespearsk. 
Som for eksempel her: 

«Ønsket om å bli elsket og evnen til å elske, det gir mennesker styrke, men er også deres akilleshæl. 
Gi dem utsikt til kjærlighet og de flytter fjell, ta den fra dem og et vindpust blåser dem over ende.» 

Eller her: 

«Tvilen, skammen, skyldfølelsen, det er en del av prisen vi må betale om vi virkelig vil gjøre noe godt og ikke bare kose oss i selvrettferdighetens lune, trygge varme.» 

Dette er setninger som forsøker å slå bro over 400 års språkbruk, fra «Macbeth», som ble skrevet i 1606, fram til i dag. 

«Eldedes»? 

Denne stilen kan riktignok føre til litt merkelige formuleringer, som når Lady spør: 
«Macbeth, elskede, svar meg! 
Har du gjort karsstykket du lovte meg?» 
Eller når en scene beskrives slik: 
«Macbeth slo opp de doble dørene til kasinoet. 
Natten eldedes, grånet bak de høye vinduene i øst.» 

Bare halvveis vellykket er det poetiske grepet med å gi en vanndråpe en slags hovedrolle i starten og flere andre steder: 

«Den blanke regndråpen falt ned fra himmelen, gjennom mørket, mot de skjelvende lysene fra havnebyen der nede. 
De kalde kastevindene fra nordvest drev dråpen mot det inntørkete elveleiet som delte byen på langs og den nedlagte toglinjen som delte byen på tvers.» 

Måke som håper 

I andre kapittel er vanndråpen skiftet ut med en måke: 

«En måke seilte over Fife gjennom stillhet og måneskinn under en skyfri nattehimmel. 
Under den skimret fjorden som sølv. 
På vestsiden av fjorden – som en veldig festningsmur – reiste et svart, stupbratt fjell seg mot himmelen.» 

Neste avsnitt lyder slik: 

«Måken slo med vingene for å vinne høyde, den håpet på bedre fiske på kysten på andre siden av fjellet, selv om det betydde å fly over værskillet. 
Fra det gode til det dårlige.» 

Her blir fuglen besjelet, altså tillagt menneskelige egenskaper. 
Var det meningen? 

«Flortynn neglisje» 

Helt å unngå klisjeer klarer heller ikke Nesbø, for eksempel i denne formuleringen, som kunne vært hentet fra en Cocktail-novelle: 
«Den flortynne neglisjeen fremhevet selvfølgelig mer enn den skjulte.» 

Men dette er flisespikkeri, stort sett er eposet til Jo Nesbø høyst vellykket. 
Forfatteren har gjort mer enn å utføre sitt oppdrag. 
Han har samtidig skrevet ny potensiell bestselger på verdensbasis - uten å nevne Harry Hole med et ord. 
