En usedvanlig ubehagelig beretning om overgrep, med en slagkraft det er umulig å overse
Sinnet kan bedra. 

Kan vi egentlig stole på våre egne minner? 

Er jeg-et vi har bygget oss opp i løpet av livet summen av våre erfaringer, eller et bolverk sinnet vårt har konstruert for å beskytte oss fra sannheter som er for smertefulle til å se i øynene? 

Spørsmålene står sentralt i filmen «The Tale», den selvbiografiske, gripende og dypt rystende fiksjonsdebuten til dokumentarfilmskaperen Jennifer Fox. 
Det er lett å forstå hvorfor denne filmen ble den store snakkisen under vinterens Sundance-festival. 
Nå er den plukket opp av HBO for internasjonal distribusjon. 

«It was the 70's» 

Filmens hovedperson, også en filmskaper ved navn Jennifer Fox (Laura Dern) får en opprømt telefon fra sin mor (Ellen Burstyn), som har funnet en skolestil datteren skrev som trettenåring om sitt første kjærlighetsforhold, til Bill, en langt eldre mann. 
Stilen, som nå fremstår som et rop om hjelp, ble på den tiden lettvint avfeid som svermeriske dagdrømmer fra en ungpike på vei inn i puberteten. 
Den voksne Jennifer mener først moren er hysterisk: ja, han var eldre, men det var ekte kjærlighet, og ikke minst: «it was the 70’s». 

Men sakte begynner erindringene fra den tiden å sive inn, og da hun finner et bilde av seg selv som trettenåring og innser at det ikke er av den selvsikre nestenkvinnen hun har sett for seg mentalt, men av en langt yngre jentunge, et barn, blir hun nødt til å korrigere og konfrontere sine egne vage minner fra den tiden (dette er fortalt i et enkelt, men uhyre effektivt grep, der Jennifer i flashbackene først er spilt av en eldre tenåring som liksom skal være tretten, og så byttes ut med en faktisk trettenåring). 
Var ikke forholdet et utslag av den første kjærligheten likevel, men kynisk grooming fra en voksen mann kamuflert som beskyttende omsorg? 
Som så ble mentalt forskjøvet av Jennifer fra å være et overgrepstraume til å passe inn i en mer spiselig, beskyttende livsløgn – et arketypisk, romantisk narrativ om forbudt, men samtykkende kjærlighet – i et forsøk på å ta eierskap til sin egen historie igjen, slik at man i det hele tatt skulle greie å holde seg flytende? 
Og hva gjør det med den voksne Jennifer når hun blir nødt til å redefinere seg selv fra tilsynelatende velfungerende til traumatisert offer med tilbakevirkende kraft? 
Filmen er dyktig til å stille umulige spørsmål, og smart nok til ikke å tro at det finnes lettvinte svar. 

Usedvanlig ubehagelig 

Lesere bør være advart: 
«The Tale» er en usedvanlig ubehagelig film, og ikke for alle. 

Men med enkle filmatiske grep, som at den voksne Jennifer fører nærmest dokumentarfilmatiske samtaleintervjuer med både sitt yngre jeg og de andre menneskene fra den tiden, samt komplekse karakterskildringer og gnistrende skuespill (at Dern leverer varene er vi vant til, men denne gangen blir hun faktisk overgått både av Jason Ritter som Bill, Elizabeth Debicki som den karismatiske ridelæreren Mrs. G, og ikke minst Isabelle Nélisse som den unge Jenny) bygger den opp en slagkraft som er umulig å overse, gitt ekstra tyngde av det selvbiografiske opphavet. 

Den fremstår smertelig autentisk på alle plan, såpass at en tekstplakat ser seg nødt til å fortelle oss at de intime scenene mellom voksen og barn ble filmet med en body double. 
Den Citizen Kane-aktige, lagvis avdekkende tilbakeblikksstrukturen gir dessuten både en medrivende, nesten lettbent, krimaktig fremdrift, og en konstant følelse av ulmende ubehag. 
Når flashbackene begynner vet vi allerede at noe grusomt er i ferd med å skje, og hvert eneste hverdagslige øyeblikk, hvert lille blikk og hver uskyldige berøring, blir som følge ladet på grensen til det uutholdelige. 
Det fæleste er ikke bare hvordan alle de normale, små milepælene i en ung jentes liv, som egentlig skal være gode, blir så totalt forkvaklet fordi konteksten er så gal, men også hvor ordinært det hele egentlig er inntil det ikke er det lenger. 
Overgangen fra det ene til det andre er skremmende flytende. 

Å få til denne ektheten i noe som lett kunne blitt en sjablongaktig overgrepshistorie er ingen enkel oppgave, og spesielt Ritter, som Jennys overgriper, fremstår så fordømt tilforlatelig at det en gang for alle viser at å gi slike mennesker den reduktive, ansvarsfraskrivende merkelappen «monster» er en like meningsløs retorisk øvelse som å sirkeldefinere en spade som en spade. 

Leter man etter monstre ville man gått rett forbi både Bill og andre tilretteleggere for uhyrlighetene. 

«The Tale» er en særdeles kompleks beretning. 
Den forteller oss ikke bare at skinnet kan bedra, men at sinnet og minnet også gjør det. 
