Bokanmeldelse:Isabel Allende: 
«Den japanske elskeren» 

Ah! 
Endelig en ny Allende til hennes trofaste publikum. 
Her følger begjær og forbudt kjærlighet, virvlet inn i et århundre med krig og konflikter. 

Det er bare to år siden Isabel Allende (73) utkom med bok på norsk – og den fikk kun en treer på terningen her i VG. 
Nå er hun tilbake i godt slag. 

Allende har gledet et norsk og internasjonalt publikum i flere tiår. 
Så når Gyldendal nå sender en ny bok ut på markedet, legger forlaget triumferende inn et sitat av Barack Obama om Allende på bokens innside. 

Men det er over 30 år siden det store internasjonale gjennombruddet, med «Åndenes hus» (1984 på norsk) eller med «Eva Luna» bare få år senere. 
Disse store romanene, med sin magiske realisme og med en poetisk kraft sitter i leserne som har fulgt henne på 35 språk og som har kjøpt 65 millioner eksemplarer av bøkene hennes. 

Denne nye boken, «Den japanske elskeren», er ingen tung roman og ikke helt av samme kaliber som de nevnte romanene. 
Det tar også noe tid før leseren gripes, før den poetiske styrken utspiller seg. 
I partier er vi nærmere feelgood-romanen, det alvorlige stoffet til tross. 

Men bevares, «Den japanske elskeren» handler enkelt sagt om historie og romantikk, med kvaliteter som gjør at romanen sitter i en etter endt lesning. 

Isabel Allende er i sitt 74. år og tematiserer nå alderdommen, både med en åpenbar innsikt og herlig humor fra det liberale, vestlige USA. 
Vi er i California, ved San Francisco, i utkanten av Berkeley, på det spesielle aldershjemmet Lark House – eller lerkehuset. 

Det serveres økologisk mat så ofte som mulig, det er et fritt liv og eksentriske og fikse ideer alle veier. 
Ja, det er ånder i veggene også. 
Dørene er åpne, og beboerne er plassert i ulike etasjer, alt etter hvor oppegående de er. 
Mange flytter dit i 70-årsalderen, for å fortsette å leve et fritt liv, med coffee-to-go om formiddagen, restaurantbesøk, flørt og romanser og shopping og kurtise og alt et kalifornisk overflodsliv kan by på. 

Om forfatteren: 

Selv om slett ikke alle er velstående. 
Men rik er hovedpersonen Alma Belasco, som flytter til Lark House etter å ha overlatt familiebedriften til ny generasjon. 
Hennes liv er omspunnet av drama og taus historie, som langsomt fortelles ved hjelp av unge assistenten Irina Bazili fra Moldova, og ved hjelp av barnebarnet Seth som arbeider med en bok om familiehistorien – og om Alma. 

Alma Mendel var bare en jentunge da hun i 1939 ble sendt av foreldrene fra Polen til den velhavende og varme advokatonkelen Isaac Belasco og hans hustru i San Francisco. 
Alma lengtet hjem, men en dag i den store hagen møtte hun Ichimei, sønn av den japanske gartneren. 
Resten av sitt liv ville Alma følge Ichimei, men det var en umulighet, sosialt, kulturelt, politisk. 

Familiehistorien strekkes ut over et bredt lerret, i parallelle fortellinger, med sprang fram og tilbake i tid. 
Det er her denne romanens styrke ligger, i de mange flotte historiske og kulturelle nedslagene, og i måten Allende vever menneskene i de ulike epokene – først og fremst Alma og hennes familie og hennes elskede, Ichimei, den beskjedne sønnen av en japansk gartner. 

Veven omfatter jødisk historie i det gamle østlige Europa, tilintetgjøringen under 2. verdenskrig, den tradisjonsrike japanske bosettingen i California, som ødelegges etter Japans angrep på Pearl Harbor. 
Japanerne ble sendt i leire i ørkenområder, livene deres falt i grus – og de fulgte gjenoppbyggingen etter verdenskrigen med traumer og hemmeligheter. 

Familiemedlemmene og vennene i «Den japanske elskeren» er mange. 
Isabel Allende løfter dem alle nennsomt ut og inn fra fortiden og inn i samtiden på Lark House. 
Det er i lange strekk nydelig gjort, en god roman å lese, dette. 
