Konsertanmeldelse:Naken Sundfør 

Susanne Sundførs skjøre sårbarhet skinte gjennom da hun lørdag formiddag holdt en svært sjelden solokonsert. 

Konsert: 
Susanne Sundfør 

Sted: 
Piknik i Parken, Vigeland-museet ved Frognerparken i Oslo 

Publikum: 
Ca. 1000 

Åstedet var den splitter nye Piknik i Parken-festivalen ved Vigeland-museet i Oslo, et ypperlig sted for en liten kompaktfestival med avslappende atmosfære i fokus. 
Og det var en plassering som også Sundfør selv så ut til å trives i etter hvert. 

Starten ble imidlertid nervøs, kanskje som et symptom på at hun åpnet en helt ny festival. 
Bønnen «Father Father» helt innledningsvis ble neppe avfulgt av et amen, all den tid Sundfør sang feil, noe hun selv var rask med å beklage etterpå. 

Som hun selv påpekte; denne låten har hun ikke fremført på lange tider og det var tross alt over et år siden hun satt alene på scenen foran et stort publikum. 
Sundfør har i det hele tatt gjort få konserter i sommer, deriblant et svært vellykket innhopp med Röyksopp på Øya, og konsentrert seg om å ferdigstille høstens plate. 

Men allerede i påfølgende «When» satt både ord og opptreden. 
I lang kjortellignende kjole, med nesten like langt blondt hår, ga Susanne Sundfør oss den første påminnelsen om hennes fabelaktige evne til å gi sine til tider altfor resignerte tekster tyngde gjennom sin egen praktstemmes vekselkraft. 

Den kjæler med ordene i det ene øyeblikket, før den skjærer gåsehuden din tvert av i tilnærmet aggresjon i det neste. 
Susanne Sundfør bruker stemmen som et instrument i en grad som bare en håndfull andre norske artister kan vise til. 

Det er ingen grunn til å savne bandet rundt Sundfør og den atskillig mer skurrete totaliteten som da kommer frem. 
Låtene hennes kler det nakne soloformatet, og det vet Sundfør selv – det er ikke for ingenting at hun spilte inn debutalbumet på ny, i nedstrippet tapning, og fikk et nesten bedre resultat. 

Låtene hennes er bunnsolide i utgangspunktet, case closed. 

Allerede ved tredjelåten nipper Susanne Sundfør til rødvinsglasset og presenterer et splitter nytt spor fra det kommende høstalbumet hennes (hun spiller en til senere i det knapt timelange settet). 
Den er lett gjenkjennelig, eterisk og flytende, med Sundførs helt spesielle dypdykk ned i en melankoli som stikker langt dypere enn den tradisjonelle norske. 

Det er heller ingen grunn til å tro at hennes verdensoppfatning har blitt lysere siden sist. 
Før den vakre «Torn To Pieces» deler hun sin fremtidsbekymring med oss og oppfordrer til å stemme Miljøpartiet, men det lille politiske utspillet forhindrer ikke i at denne låten – samt «Dear John» i forkant – fremføres så sakralt, direkte, selvsikkert og varmt at det er musestille blant det sittende publikumet på gressletta foran henne. 

Men da er det dessverre nesten over. 
Avsluttende «Silicon Veil», «Walls» og «White Foxes» avleveres med samme tyngde som resten av stoffet, men vi er kanskje bitte litt skuffet over at hun ikke satt der et kvarter til («The Brothel» kom for eksempel aldri). 

Vi har imidlertid ikke blitt mindre spent på hva Susanne Sundfør kommer til å by på senere i høst. 
