Drap for dummies
«Lord of war» røper med smilende alvor at du aldri må bli våpenhandler sjøl om lønna er fristende, samtidig som du sitter og håper at det skal gå bra for Nicolas Cage og familien hans. 

Dette er den andre dummies-politiske filmen på kort tid, og det er mye. 
Dette er «Gudfaren»-syndromet. 
Synsvinkelen ligger så fascistisk sentimentalt hos forbryteren at du helst ville ha bedt ham til middag og oppretta en ukedag med hans navn. 

Cage spiller en amerikansk ukrainer som i ordrike fortellerscener utvikler seg til internasjonal våpenhandler. 
Cages jålete fantasi-fakter frakter ham fra krigssone til krigssone, og han innvier oss i sin kyniske geskjeft med lakonisk antihumor. 
Antihumor er pansergjennomtrengende. 
Til og med høytidelige gipsskaller og ubevegelige jernhoder skjønner at våpensmugling egentlig er moro, men at regissøren må imitere brynrynk. 
Krigskremmeren erverver seg uforklarlig rikdom, blir gift med en småhviskende supermodell og omgås kule afrikanske diktatorer som om de var pubvenner. 
Egentlig syns vi det er steinbra og fortjent. 

Men «Lord of war» blir til slutt for dum. 
Den imiterte tenksomheten skaller av som akvarell på porselen, for filmen har ikke noe holdbart underlag. 
Underholdsblod (sånt som beriker filmselskaper) flyter feststemt, kvinner tripper nakne forbi slik de gjør i strippeklubber og Afrika ser som vanlig ut som Monkeyland mens replikkene i filmen slimer ned av sin egen overfladiske medlidelse. 
Det eneste som mangler er at en spesiallaget U-2-sang velter over bildene. 

«Lord of war» er ille som fenomen og såvidt akseptabel som underholdning. 
Det finnes gode scener, sjøl om de fleste forteller med så drøvtygt overtydelighet at et diebarn kunne ha svelgt unna uten å få kolikk. 
