Lekker bilsimulator
Så var «Gran Turismo»-hysteriet over oss igjen. 
Og fansen har en lekker opplevelse i vente. 

Tallenes tale er klar: 
Rundt én million europeere har forhåndsbestilt «Gran Turismo 5 Prologue», som lanseres på Blu-ray-disk onsdag og på Playstation Network torsdag. 

Å kalle forventningene til dette nye kapitlet i «Gran Turismo»-serien «høye» er med andre ord en underdrivelse av dimensjoner. 
Helt siden starten i 1997 (året etter i Europa og USA) har denne serien blitt en religion for alle som er opptatte av å simulere virkelighetens baneracing. 

Vi snakker om en forsmak til «Gran Turismo 5», et spill som kommer i 2009, men innholdet i «Prologue» er jevnt over omfattende nok til at de fleste sannsynligvis vil bli fornøyde. 

Spillet inneholder seks forskjellige baner, hvorav alle kan kjøres begge veier og noen har forskjellige løyper. 
Dette funker, men er samtidig den kanskje største begrensningen også. 

For det er begrenset hvor mye variasjon man kan få ut av seks baner. 
I «Project Gotham Racing 4» blir du eksempelvis plutselig tvunget til å kjøre en runde på Nürburgring i en ekstremt ustabil veteran-racingbil - på vinterføre. 

I «Gran Turismo 5 Prologue» blir du tvunget til å sette en bestetid på «High Speed Ring» med en Suzuki Cappuccino '95. 

Uten sammenligning forøvrig, altså, jeg prøver bare å illustrere den sobre, seriøse tonen du finner i «Gran Turismo 5 Prologue». 
Som vanlig i denne serien, handler det om bilferdigheter uten nevneverdig tant og fjas. 

Her strutter også spillet av uanstrengt autoritet. 
Du kan velge å få mye datastyrt hjelp til å holde bilen på veien, men skrur du av alt dette og dykker ned i alle tuningmulighetene (som blir tilgjengelig når du låser opp S-klassen) får du en simulasjonsopplevelse som setter tålmodigheten på prøve, men som også muligens er den beste på markedet. 

Bil- og veifølelsen er simpelthen fantastisk, og i tillegg er den kunstige intelligensen til den datastyrte motstanden nå utrolig bra. 

Jeg vil også gjerne trekke frem synsvinkelen fra innsiden av bilen her. 
Den klart beste måten å spille dette spillet på, spør du meg. 

Klagingen over et begrenset antall biler og baner dempes også endel av eget drift-modus, muligheten til onlinespilling for inntil 16 spillere, multiplayer på samme konsoll for to spillere på splittet skjerm og en egen ingame TV-kanal, som blant annet skal vise «Top Gear» (verdens beste TV-program for bilentusiaster!), filmer fra utviklerne av spillet samt japanske motorprogrammer. 

Særlig onlinedelen vil forlenge levetiden til dette spillet. 
Så lenge du er klar over at nivået sannsynligvis vil være temmelig høyt - jeg tør ikke engang tenke på hvor mange timer mine kommende motstandere har brukt på «Gran Turismo»-spill de siste ti årene. 

Jeg må derimot få understreke at onlinedelen ikke er testet, så kvaliteten på denne er fremdeles et uskrevet blad. 
Jeg kommer tilbake til saken senere i uken. 

Rent grafisk, ser det hele nesten skremmende naturtro ut, og dette er av åpenbare grunner viktig i et spill som tar sikte på å simulere virkeligheten. 
Omgivelsene er muligens litt «flate», men det blir bare pirk.. 

Når det gjelder styringsmåten, er ratt og pedaler den suverent beste måten å spille dette spillet på, fortrinnsvis Logitechs overlegne G25-ratt. 

SIXAXIS-kontrolleren til PS3 er derimot alt for dårlig til bilspill - den har ikke ristefunksjon, og de trykkfølsomme skulderknappene er for avrundede og glatte til å fungere som gass og brems. 

Begge deler er utrolig viktig i bilspill, så dersom du av hensyn til husværets fred ikke kan bruke ratt og pedaler, vil du ikke få en helt optimal opplevelse. 
Jeg bare nevner det. 

Et annet punkt jeg har litt problemer med, er den seige progresjonen i spillet. 
Her har faktisk «Gran Turismo»-serien endel til felles med online rollespill. 
La meg forklare: 

På et punkt i spillet måtte jeg få tak i en Ferrari F430, en bil som koster rundt 240.000 GT-penger. 
Den eneste måten jeg kunne få tak i den på, var å kjøre gamle løp om og om igjen til jeg hadde tjent inn nok. 

På dette tidspunktet tjente jeg 12.500 omtrent hvert fjerde minutt. 
Det tok meg altså bortimot en time og 20 minutter med repeterende kverning for å kunne komme videre, noe som blir bilspillenes ekvivalent til å drepe gnagere i timesvis for å få et nytt armbånd. 

Og det blir ikke akkurat bedre på A- og S-klassen, for å si det sånn. 
Du må jobbe hardt - kanskje i overkant hardt - for å få tak i bilene du trenger. 

Dette er neppe nytt for alle som har tidligere kjærlighetsforhold til «Gran Turismo»-serien bak seg, mange vil til og med hevde at det er nettopp dette som er en viktig årsak til at «Gran Turismo»-opplevelsen er såpass tilfredsstillende. 

Det å ENDELIG kunne ta jomfruturen med Formel 1-bilen Ferrari F2007, med blødende vannblemmer i begge håndflater etter å ha kjempet til seg to millioner GT-kroner, vil garantert bli det største spilløyeblikket i 2008 for mange. 

Og det skjønner jeg godt. 
Jeg vil gjerne få understreke at belønningen for strevet - beruselsen av å endelig kunne sette seg i bilen man har jobbet såpass lenge for å få kloa i - er større enn i andre bilspill, som til sammenligning pælmer biler etter deg i en jevn, metallglinsende strøm. 

Men jeg er usikker på om denne modellen for progresjon har livets rett når vi nå skriver 2008, og om innholdet i «Gran Turismo 5 Prologue» er omfattende nok til å rettferdiggjøre denne kunstige forlengelsen av spilletiden. 

Er det virkelig nødvendig å putre rundt på riskokere i timesvis før man får kjøre godsakene? 
Er det greit å gjenta løp gang på gang for å tjene nok penger? 

Og ikke minst: 
Er det mindre givende å kjøre de grommeste bilene dersom man ikke blir tvunget til å slepe seg gjennom gørrkjedelige innledende runder? 

Jeg vet faktisk ikke helt. 
På den ene siden er virkelig «Gran Turismo 5 Prologue» overlegent kult når man kommer til A- og S-klassen og de virkelig fete bilene. 
Her får du noen betydelige og deilige utfordringer å bryne deg på, ikke minst fordi du i S-klassen også blir straffet for ureglementert kjøring og er nødt til å tune bilen i mange av løpene. 

Men på den andre siden har «Forza Motorsport 2» vist oss at en mer rocka og løssluppen progresjon også fungerer så det griner, uten at det går ut over tilfredsstillelsen og vanskelighetsgraden. 

«Gran Turismo 5 Prologue» er derimot en bitte liten forsmak på beistet som nærmer seg utgivelse, og bør bedømmes med det som utgangspunkt. 
Og det vi står igjen med da, til en passe grei pris, er helt klart godkjent. 

Glimrende bil- og veifølelse, et knippe herlige biler, onlinespilling, splitscreen for to spillere og «Top Gear» er en svært solid pakke for alle som ikke klarer å vente helt til 2009 med å oppleve «Gran Turismo 5». 

OK, det blir litt småkjedelig innimellom. 
Men når «Gran Turismo 5 Prologue» er på sitt beste, er det simpelthen fantastisk. 

PS: 
Polyphony Digital har planer om å oppdatere spillet med nytt innhold og funksjonalitet i månedene fremover. 
Øverst på min ønskeliste: 
Mulighet til å importere min egen musikk i spillet. 

Nå er bilsimulatoren Gran Turismo 5 Prologue endelig her. 
