«Lady Bird» er en elegant og oppsiktsvekkende debutfilm
En hyllest til 17-åringens tåkete verden. 

Det finnes bøttevis av coming of age-historier. 
De fleste av dem er tradisjonelt fortalte, testosteronmettede beretninger om amerikansk high school/college-liv. 

Med Lady Bird har Greta Gerwig skapt en oppvekstfilm som beveger seg utenfor klisjétung allfarvei. 
Den er på samme tid en fortelling om å finne frem i seg selv, en familie-, venne- og kjærlighetshistorie, samt, ikke minst, en mor/datter-historie som er morsom, kompleks og varm. 

Relevant samfunnsoppdrag 

Gerwig og Lady Bird har en god del til felles med Wes Anderson og hans 20 år gamle og etter hvert klassiske Rushmore. 
Vi gjenfinner blant annet noe av den samme overskuddspregede lekenheten i beskrivelsene av skolelivet, og Gerwigs hovedperson Christine «Lady Bird» McPherson kan sies å være en litt eldre, kvinnelig variant av Rushmores bråmodne Max Fisher. 

Begge forsøker å navigere i verden og livet, og begge har problemer med å innse sine begrensninger. 
Men Gerwigs karakter er, til tross for mye humor, alvorligere og klokere enn Andersons. 
Der Anderson er idé, form og timing, er Gerwig ute på et dypere og mer samfunnsmessig relevant oppdrag, noe som sannsynligvis var med å gi filmen fem Oscar-nominasjoner. 
Den vant ingen av kategoriene, men er såpass skjev til Oscar-film å være at nominasjonene i seg selv må sies å være oppsiktsvekkende. 

Passiv-aggressiv mor 

Saorsie Ronan er suveren som 17-årige «Lady Bird», som hater Sacramento, California, ønsker seg bort fra sin katolske high school og drømmer om gå på college på østkysten, i en by med ekte kultur, som hun sier. 
Hun skjemmes av foreldrene og av at de ikke bor i et fint nok hus. 
Hun vil, som de fleste av oss, gjerne være pen og ettertraktet og smart og full av muligheter, og hun er for selvopptatt til å se farens depresjon og morens slit for å holde familieøkonomien gående. 

Rollen som moren burde ha gitt Laura Metcalf Oscar for beste kvinnelige birolle. 
Hun leverer et finstemt portrett av en utslitt, passiv-aggressiv mor som har fått nok av datterens mangel på arbeidsmoral og realisme. 
Metcalf er like god her som hun var i den fabelaktig overskridende tredjeepisoden av Louis C. 
K.s web-tv-serie Horace and Pete i 2016. 

Burde fått Oscar 

Tracey Letts portrett av den varme og lett selvironiske faren som mister jobb og stolthet, hever også filmen. 
I det hele tatt er det kvalitet i de fleste roller, også de som spilles av unge og relativt ubeskrevne skuespillere. 

Det som likevel er mest briljant, er manuskriptet. 
Det er åpenbart skrevet av noen som vet akkurat hva de vil, og det er blitt lett og ledig og fullt av sitatvennlige dialogforløp. 
«Er det ikke noe som heter tenk globalt, handle lokalt?» spør Lady Birds altfor pene venninne på et tidspunkt. 
Lady Bird svarer: 
«Jeg tror ikke den som sa det, kom fra Sacramento». 

Oscar for beste film gikk til The Shape of Water og ikke til Lady Bird. 
Av det kan man ikke slutte stort annet enn at Oscar-akademiet premierer det fabulerende og visuelt vidløftige fremfor det åpenbart originale som befinner seg midt i sin tid. 
Sjelden er 17-åringens tåkete verden blitt skildret smartere enn dette. 
