Middelmådig kompromiss
Mel Gibson er tilbake i god form, men nyinnspillingen av en britisk TV-serie fra åttitallet fremstør som en klønete hybrid av en film. 

Alenefaren og Boston-politimannen Tom Craven får sin voksne datter på besøk. 
Hun er langt fra i toppform. 
Da hun ukontrollert begynner å kaste opp, kaster de seg i klærne for å dra til sykehuset. 
De kommer imidlertid ikke lenger enn til trappen foran sin egen dør hvor en mann roper "Craven!", og løser et skudd fra en pistol. 
Tilbake står en enda ensommere alenefar, med én eneste oppgave igjen her i livet: 
Finne ut hvem som drepte datteren. 
På veien avsløres konspirasjoner på senator-nivå, «coverups» og livsfarlig miljøkriminalitet. 

En snart helgrå, rynkete Mel Gibson fyller sin ensomme ulv av en politimann med solide doser paranoia - og litt omsorg. 
Litt myk, mest hard, han er blitt god på det med årene, den gamle machohelten. 

Men med selveste Mad Max Mel i sin første ordentlige actionrolle på mange år hadde man ventet litt mer, ja action. 
En av de få gangene han får gå i nevekamp i løpet av filmen, setter han seg andpusten ned og ber om fem minutter! 

De politiske implikasjonene i manus er dertil løst ganske klønete - et par av «the bad guys» er farlig nær tegneseriefigurer. 
Verken smart eller dum nok - som om man aldri har blitt enig med seg selv om man vil lage «Ransom» eller «Michael Clayton». 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
