Ekstatisk, nostalgisk og intimt
Boy Pablo lager musikk som om sommeren aldri tok slutt. 

Indierocken var kanskje ikke død likevel. 
Det var i hvert fall det jeg tenkte da jeg hørte den norsk-chilenske osingen Boy Pablos nye EP, «Soy Pablo». 

Indierocken har så og si blitt utryddet som sjanger, nettopp av vår tendens til å stadig fremavle nye, eksotiske subsjangere. 
Den har svinnet hen, blitt utvannet. 

Det er satt på spissen. 
Men sånn føles det altså i en by hvis største musikalske eksport på et tidspunkt nettopp var band som dyrket denne litt mykere do-it-yourself tilnærmingen til rock. 

Heldigvis har festivalen og konsertarrangøren Perfect Sounds Forever holdt et lys i flammen med sine glimrende bookinger. 
Og så kommer Boy Pablo. 

Han er kjent for sin vanvittige meloditeft og talent for å skape låter som graver seg dypt inn i øregangen, uten at det skranter på god stil. 

Faktisk har hans lille katalog, ledet av singelen «Everytime», skjenket ham mer enn 50 millioner lyttinger på Apple og Spotify. 

Denne nesen for øreorm fremprovoserer fabelaktige poplåter som «Feeling Lonely» hvor han akkurat som svenske Jens Lekman klarer å lage gledesdans ut av temaer som ensomhet, lengsel og savn. 
Han snur alt opp ned. 

Boy Pablo praktiserer en form for ekstatisk indiepoprock som man har lengtet etter - den besitter en optimistisk kvalitet som er så sjelden. 

Dette manifesterer seg både musikalsk og gjennom unge Pablos voldsomt energiske, nesten eksplosive fester av noen liveshow. 

Den skranglete gitaren som ligger i hver pore av «Sick Feeling» kan kanskje minne om en annen indiestjerne, Mac DeMarco, men er en overfladisk sammenligning med tanke på at Boy Pablos lydbilde er krydret med så mye mer finesse, grandeur og popmagi - spesielt her. 

Noe som slår meg ved «Soy Pablo» er gjenkjennelighetsfaktoren. 
Deler av platen er mikset av Matias Tellez. 

Pablo adopterer en stil som ligger tett på Tellez' egne prosjekter, blant annet. 
Det åpenbarer seg på flere låter, blant annet på «Feeling Lonely». 

At Boy Pablo fungerer som en svamp for inntrykk og formes av folk rundt ham, kan potensielt tilskrives hans unge alder. 

Uansett fremstår det mer som et lykkelig ekteskap enn en vag kopi. 
Ta for eksempel «TKM», hvor hans såre og nostalgiske gitar geleider oss ut av låten på en medrivende måte som kun kan gjøres av ham. 
