Dette er den definitive André Bjerke-biografien
«André Bjerke - I kampens glede» er både tragisk og vittig. 

Tre bøker er skrevet om André Bjerke (1918-1985) tidligere, men dette er den definitive biografien. 
Her er alt med, for å si det forsiktig. 
Peter Normann Waage følger dikteren fra fødsel til grav. 
Selv om Bjerke ikke levde noe ytre sett dramatisk liv, er det mer enn nok å ta av. 

Boka har samme tittel som et utvalg essays og artikler fra 1986. 
«I kampens glede» er en formulering som forteller om engasjement og idealisme, men også om livslyst og latter. 
Beretningen om Bjerkes mange humorprosjektet, parodiske innfall og rene køpenikader er lystig lesning. 

Mye alkohol 

Boka er todelt. 
På den ene siden forteller Waage historien om privatpersonen André Bjerke og de menneskene som omga ham. 
For å ta foreldrene først; dikteren Ejlert Bjerke og pianisten Karin, født Svensson, søsteren til Jens Bjørneboes mor Maja. 
I likhet med de to første av André Bjerkes tre ekteskap begynner dette forholdet i glødende forelskelse, men ender dypt tragisk med sykdom og bitterhet. 

I Bjerkes tilfelle går de to første ekteskapene i oppløsning, mest takket være hans alkoholisme. 
I sitt voksne liv var Bjerke periodedranker, noe som selvsagt satte sitt preg på hverdagen. 
Waage skjuler ingenting, men er heller ikke spekulativ. 

Fargerike kamerater 

Alkohol var også med på å ødelegge barndomshjemmet, der Bjerke bodde til han var 26 år gammel. 
Skildringen av foreldrenes utvikling fra ung lidenskap til en marerittaktig avslutning er vond lesning. 
Han skriver at Bjerke hadde en «lykkelig barndom», men man kan begynne å lure. 

Bjerkes ungdomsliv blir fortalt i form av kameratportretter. 
Han hadde mange snurrige venner som satte preg på hans utvikling. 
Gutterommet på Majorstua var samlingspunktet. 
I 1940 meldte Bjerke seg som soldat, og han deltok seinere i motstandsarbeid. 
Men etter krigen ble både han og faren Ejlert anklagd og dømt for å ha utført arbeid for et forlag med nazisympatier. 

Ivrig debattant 

Litterært følger vi Bjerke fra den suksessfulle debuten i 1940 via hans suksess som kriminalforfatter og sjakkspiller til hans siste skriverier, blant annet for TV. 
Men Waage legger ikke minst vekt på hans essayistiske og polemiske forfatterskap og skildrer med stort engasjement de mange feidene Bjerke utløste eller blandet seg opp i. 
Her børstes støv av debattene rundt Grimberg, den lyriske modernismen, språkpolitikken og så videre. 

De mange velformulerte innleggene fra Bjerke og hans støttespillere har fristet biografen til å sitere i bøtter og spann, litt for mye. 
Hangen til å sitere framfor å refere og bruke eget språk er bokas største svakhet. 

En vittig hund 

Men man kan forstå fristelsen. 
Bjerke var en mann som formlerte seg treffsikkert og med stor polemisk kraft. 
Ikke minst var han i blant hylende morsom. 
Men ikke alltid. 
Det hadde vært mulig å korte ned boka en del. 

På den andre siden er dette et dypdykk i en svunnen tid, og Waage henter både skitt og kanel opp fra historiens havbunn. 

Sympatisk holdning 

I 2009 var Waage i debatt med Tore Rem, som utga to tjukke bind om Jens Bjørneboe. 
Waage undret seg over at det var mulig å skrive en så lang bok om en forfatter man åpenbart ikke likte. 
Det har ikke Waage gjort, dette er en sympatisk biografi, både overfor Bjerke og antroposof-miljøet. 

Waage slår fast at det er Rem som har synliggjort antroposofenes innsats i 1950-tallets kulturdebatt: 
«Det er Tore Rems fortjeneste at de er blitt trukket frem i lyset igjen.» 
Indirekte polemiserer Waage mot Rem. 
Han har ikke uventet et betydelig mer positivt syn på antroposofenes rolle. 

I Waages øyne var de «en betydelig kraft i norsk kulturliv», de var opprørere mot det de anså for å være svakheter i samtidas åndsliv; «i kampen mot arbeiderpartistat, positivisme og mekanistisk naturvitenskap», som Waage uttrykker det. 
«Langt på vei styrte de debattene...», mener han. 

Det menneskelige 

Konklusjon? 
Bjerke ville «vise at mennesket er til». 
Om dette høres noe luftig ut, tilføyer Waage følgende: 
«På alle områder ville han fremheve det menneskelige fremfor det mekaniske, helhet fremfor reduksjonisme. 
At han i sitt opprør hadde humoren på sin side, gjorde ikke hans utsagn og handlinger mindre irriterende i motstandernes øyne.» 

Peter Normann Waage har reist en bauta over en virvelvind av en samfunnsaktør. 
Og en poet som på mange måter var den siste store i sitt slag. 
