Father John Misty:Livet er en komedie 

Motløse tekster, svøpt inn i mye lys og varme. 

Father John Misty: 
"Pure comedy" (Bella Union/Border) 

Fra første øyeblikk er livet en komedie der vi er avhengige av andre for å overleve, sier Father John Misty. 
Denne avhengigheten gir seg utslag i begreper som kjærlighet, kultur og familie. 

The comedy of man starts like this 

Our brains are way too big 

for our mother's hips 

Vi fødes med en hjerneskalle som ikke er vokst sammen. 
Vårt eneste håp er at de som tar imot oss, er snille nok til å hjelpe oss. 
Slik fortsetter det gjennom hele livet, erklærer han i åpningen "Pure comedy". 

Joshua Tillman, som Father John Misty egentlig heter, starter sangen med et nakent piano. 
Veien er ikke lang fra Tillman til Newman. 
Eller til Jackson Browne, Billy Joel, Elton John og andre av 70-tallets store pianomenn. 
Vel å merke mens de var på sitt beste. 

Gjennom seks og et halvt minutt maler Tillman et bilde av grådighet og streben, før han konkluderer med hate to say it, but each other's all we got. 

Han la lista skyhøyt med "I love you, honeybear" for to år siden, men allerede i første forsøk går han over. 
Han river ikke på neste sang heller. 
"Total entertainment forever" åpner med akustisk gitar før en saksofon og mer faller inn og Tillman tar for seg vår umettelige trang til å bli underholdt. 
Nightmare glir over i na-na-na-na-na-na-na-na. 

"Things it would have been helpful to know before the revolution" handler om kampen for tilværelsen på en gudløs klode som nekter å dø. 
"Ballad of the dying man" åpner med en liten smak av "Hey Jude", før "Birdie" konkluderer med at livet bare er en fortelling. 

Flotte folkrock-sanger, men de blekner i sammenligning med "Leaving LA". 
Gjennom 13 minutter tar Tillman oss med på en ferd vekk fra these LA phonies and their bullshit bands. 

Han er ikke spesielt nådig med seg selv heller: 

Mara taunts me 'neath the tree 

She's like "Oh, great, that's just what they all need 

Another white guy in 2017 

who takes himself so goddamn seriously" 

Det blir ikke noe lysere gjennom de ti lange versene mens Tillman betrakter seg selv gjennom andres øyne: 
I used to like this guy/But this new shit makes me want to die. 

Ekstremt vakkert, men utmattende. 
Vi trenger noe lysere i "A bigger paper bag", og Tillman svarer med åpningslinjen dance like a butterfly and drink like a fish. 

Hva han mener om menneskeheten, kan oppsummeres i tittelen "When the God of Love returns there'll be hell to pay". 
Hvorfor spiller de ikke slike sanger i kirken? 

Selv mer anonyme "Smoochie" er flott, mens "Two widely different perspectives" er et forsøk på å se ting fra to sider. 

"Memo" handler om å få folk til å tro på noe som ikke er ekte, enten det gjelder kunstsvindel, boyband eller gullkalver. 

"So I'm growing old on Magic Mountain" er en vakker sang. 
Usedvanlig vakker, ville jeg sagt i andre sammenhenger, men her er en den bare én blant flere av samme støpning. 
Likevel et kutt som fester seg, ti minutter langt. 

Tillman avslutter med "In twenty years or so". 
Han har lest at menneskeheten vil utslette seg selv i løpet av 20 år, men akkurat nå sitter han sammen med en annen og føler at det er et mirakel å være til. 

One more time, sier han trøstende til slutt, there's nothing to fear. 
Vi trenger å høre dette. 
Og med Jonathan Wilson som medprodusent sniker også solskinnet seg inn i rillene, uansett hvor motløse tekstene måtte være. 

Beste spor: 
"Pure comedy", "Leaving LA", "When the God of Love returns there'll be hell to pay", "So I'm growing old on Magic Mountain", "In twenty years or so". 
