Fortetningskunst i moll
Ordknapt om ensomhet, samliv og alderdom, sjelelig uro og begjær. 

Den prisbelønte perfeksjonisten Kjell Askildsen (f. 1929, debut 1953) har mistet synet, er ikke lenger i stand til å skrive og har i diverse intervjuer de siste åra uttalt at han ikke kommer til å gi ut flere bøker. 
At «Vennskapets pris» nå foreligger – nitten år etter utgivelsen av «Hundene i Tessaloniki», hans siste novellesamling – kommenteres i et kort etterord. 
Der forteller forfatteren at de fleste novellene i «Vennskapets pris» ble skrevet i perioden 1998-2004, og han takker Torleiv Grue og Terje Holtet Larsen fordi de overbeviste han om at de fortjente å bli utgitt. 

Det dreier seg om tolv asketiske, stramme tekster, mellom snaue to og drøye ni sider lange. 
Seks av tekstene opererer med jeg-synsvinkel, de seks andre med synsvinkelen i tredje person. 
Mest spesiell er den uortodokse bruken av det upersonlige, distanseskapende pronomenet «man» som handlende, observerende, reflekterende subjekt i «Det røde huset». 

Bare en av tekstene, «Marion» – der handlingen utspiller seg i Tyskland, og identitetsspørsmålet streifes – har kvinnelig frontfigur. 
Ikke overraskende, kanskje, for i dette hverdagsrealistiske, lavmælte, sterkt tilknappete forfatteruniverset plasseres gjerne middelaldrende eller eldre menn i fortellingens sentrum. 
Den ytre dramatikken er oftest sparsom, spenningskurven kan være vanskelig å få øye på, og det overraskende pangpoenget mot slutten inntreffer sjelden. 

Her dreier det seg om en sønn på besøk hos en gammel far som sipper et glass rødvin, en ektemann som har erotiske fantasier i skogen, og støter på en lett pågående politimann da han forlater kone og svigermor for å gå på pub til langt på natt, to gamle venner som merker avstanden når de møtes etter tolv eller tretten år, en mann som låner en kvinne margarin, en mann som etter bisettelsen til broren søker bort fra fellesskapet, en sansesvekket, skrøpelig mann som drømmer og gripes av frykt, Gerhard P. som flytter inn barndomshjemmet etter at begge foreldrene er døde, en forfatter som går til sengs med en gift kvinne og henger opp et bilde i skogen, en annen forfatter som uroes over at en pensjonatansatt har åpnet toalettmappen hans og sett pakken med kondomer, en mann som ikke vil betale for halvliteren til en perifer kjenning, og blåser røyk i ansiktet hans i stedet samt en ektemann som har erotiske fantasier knyttet til datterens eldre venninne, lyver for kona og tar en drikkerunde på byen. 

Ingen av disse historiene fortoner seg som spesielt originale eller eksplosive. 
Den kunstneriske verdien ligger på et annet plan. 
Igjen lever forfatteren opp til sin egen definisjon av sjangeren: 
«Novellen er som kammermusikk. 
Man bruker få instrumenter, få personer, få stemmer». 

Det gjelder å fortette handlingen, søke presisjon i uttrykket, åpne for vage antydninger og en hemingwaysk undertekst av usagt, ofte mens mollakkorder klinger med under glattskurte, komprimerte setninger som sikter mot å avdekke smertepunktene i våre liv. 
Selv om det fins noen få bilder underveis – som når huset i skogen snart framstår som et «rødt skrik», snart som en «falmet fane» – nytter forfatteren et nøkternt konstaterende, billedfattig språk og enkel syntaks, langt fra en mer akademisk orientert tungetale og med mange lærde referanser. 
I disse novellene fins bare to åpne, litterære allusjoner, til en novelle av Anaïs Nin og til Louis-Ferdinand Célines «Reisen til nattens ende», mens f.eks. Jan Kjærstads, Lars Saabye Christensens og Johan Harstads mammutromaner av året alle rommer en mektig tsunami av slike referanser. 

Ellers er bruken av knappe, avbrutte dialoger et særtrekk ved Kjell Askildsens prosakunst. 
Som når åpningsteksten slutter med følgende replikkveksling: 
«Nå? sa hun./ 
Ja, sa han./ 
Hav? sa hun./ 
Ja, sa han, det også, men mest himmel og strand» eller når sluttnovellen toner ut med «Dette forandrer jo ingenting, sa hun./ 
Nei, tenkte jeg./ 
Gjør det vel? sa hun./ 
Nei, sa jeg.» 

Det er derfor liten tvil om at Kjell Askildsen språklig og motivisk-tematisk beveger seg på velkjente stier i disse tekstene. 
Tafatte mennesker som lukker seg eller prater klosset med hverandre, samtidig som de avslører konflikter eller savn de helst vil tie om, haltende samliv, ensomhet, emosjonell ambivalens, forbudt seksualitet, løgner, selvdestruktiv atferd, kropper som eldes, sjelelig ubehag, lengselen etter nærhet, øl og konjakk som trøstedrikk, hjertets mørke og kronglete tilstander, angst som truer – alt er på plass. 

Så denne boka innbyr knapt til lystlesing. 
Her dreier det seg om nøktern folkeopplysning, i moll. 
