«Geostorm» ser ut som om den var laget for 20 år siden
Katastrofefilmen er tilbake, og den ser skikkelig sjaskete ut. 

Er det noe som trekker alvorlig ned i actionfilmer, så er det sånt som dette: 
Alarmen går. 
En hel bønsj av folk man må anta er drillet for katastrofer gjør det de skal; løpe i samlet flokk i en retning, og det er ikke for mye forlangt å anta at det i sakens anledning er riktig retning. 
Likevel står denne sjefen der og roper «Løp! 
Løp! 
Skynd dere, skynd dere!» 

Eller dette: 
Jordens undergang er nær, vi vet det fordi vi stadig ser en klokke telle ned. 
Men selv om det bare er to minutter igjen til katastrofen, og mye som skal fikses for å forhindre den, tar hovedpersonene seg tid til en skikkelig lang, seig og sentimental samtale. 

«Geostorm» er full av den slags, pluss replikker som forklarer alt vi allerede vet, og som vi vet at de replikken sies til også vet, eller burde vite. 

Den starter undergravingen av sitt eget premiss allerede med det faktum at Jake (Gerard Butler) – geniet som konstruerte satellittnettverket som beskytter jordens klima – er den eneste som kan fikse det når noe går galt, tre år etter at han fikk sparken og trass i at systemet styres av et internasjonalt og velkvalifisert team. 
Og dette sies av en som ellers svelger de underligste plott, forutsatt at filmen er så vellaget at jeg forføres inn i dette universet. 
Det gjør jeg ikke her. 
Også fordi selve konstruksjonen i filmen er så gjennomsiktig. 
Jakes bror Max (Jim Sturgess), som Jake er i konflikt med, er for eksempel og beleilig nok kjæreste med Secret Service-agenten (Abbie Cornish) som er en av presidentens livvakter. 
Cornish ser ellers ut som om hun strever med å holde latteren tilbake. 

Som film der folk på dramatisk vis svever rundt ute i rommet, gjør den ingen ting som «Gravity» ikke gjorde hundre ganger bedre og mer poetisk. 
«Geostorm» ter seg som om dataanimasjon som fag har stått stille siden Roland Emmerich kom med sine katastrofe-sci fi-filmer for over 20 år siden, bare at de sannsynligvis var bedre. 
CGI-en i «Geostorm» er sjaskete, den virker billig, og forringes ytterligere av 3D-formatets tendens til å formørke filmen og gjøre den grumsete. 

Den skal ha for å ta opp et aktuelt tema, klimaendringer, selv om den heller ikke her kommer opp med særlig mye nytt. 

Men har man aldri sett en katastrofe-sci fi før, kan «Geostorm» fungere som en helt grei inngang til sjangeren. 
