Etterpåklokt om unge 68-ere
Fransk regissør ser med ømhet tilbake på engasjementet og idealismen til unge studenter i Paris tidlig på syttitallet — men samtidig ser han også den politiske naiviteten. 
Og selvopptattheten. 

(Apres mai). 
Frankrike 2012. 
Regi: 
Olivier Assayas. 
Med: 
Clément Métayer, Lola Créton, Felix Armand, Carole Combes m.fl. Lengde: 
2 timer 1 min. 11 år. 

Paris, studentrevolusjonens hjemby, tidlig på 70-tallet: 
De verste bruduljene etter studentopptøyene har lagt seg, men verden blir aldri som før. 
Ungdommen har fått smaken på å bli hørt, å gjøre opprør mot det bestående, på seksuell frigjøring og friheten til å tenke sjæl. 
På et gymnas utenfor Paris er det politiske engasjementet fortsatt stort, men splittelser preger miljøet. 
For eller mot Mao? 
For eller mot Bresjnev? 

Mens noen vil ha dialog og uttrykker sine synspunkter gjennom kunst og tekst, går andre mer militant til verks for å skape oppmerksomhet om sine synspunkter. 
Blant disse er Gilles, Christine, Jan-Pierre og Alain. 

I nattens mulm og mørke rykker de ut, tapetserer skolen sin med slagord, plakater og løpesedler. 
Etter at en av dem blir avslørt og en vekter blir skadet, finner gjengen det lurest å ligge litt lavt i utlandet en stund. 
Ferden går først til Italia, der de møter likesinnede «hippier» fra hele verden. 
Og den politiske idealismen blir sakte fortrengt av personlige ambisjoner, samt søken etter kjærlighet og trygghet. 

Rollefiguren Gilles er løselig basert på regissøren Olivier Assayas’ egne opplevelser som tenåring i etterraksten etter studentoppgjøret. 
Han har laget en vakkert fotografert og velspilt film, med stor vekt på datidens estetikk som stemningsskaper. 

Olivier Assayas ser tilbake på sin ungdomstid med både romantisk, bittersøtt og etterpåklokt blikk: 
På den ene siden minnes han skjønnheten og det betydningsfulle i det brennende engasjementet og samholdet mellom de revolusjonselskende gymnasiastene. 
Men nå, når han vet hvordan det gikk, ser han også naiviteten, illusjonen og selvopptattheten i de privilegerte, unge kunstnerspirenes engasjement for et proletariat de hadde liten eller ingen personlig føling med. 

Form og innhold 

Assayas setter også søkelyset på forholdet mellom form og innhold i filmfortellingen generelt. 
Hva skal til for å bli sett og hørt? 
På vei til Italia treffer ungdommene noen likesinnede idealister som lager dokumentarfilm som viser nøden hos folk i land som Laos og Afghanistan. 
Idealistene forsvarer sitt valg av tradisjonell fortellerteknikk med at proletariatet ikke vil takle en revolusjonær eller eksperimentell form. 
Mens de unge kunstnerne nettopp ønsker å uttrykke sine syn gjennom nye uttrykksformer. 

Ytre sett er «Etter revolusjonen» totalt blottet for humor og glede, man ser knapt et smil i løpet av de to timene den varer. 
Likevel er det en fornøyelig, tidvis morsom film. 
Humoren ligger nettopp i gravalvoret, for eksempel revolusjonæres frykt for CIA og å bli utsatt for filmer og litteratur med «feil» politisk innhold. 
Og i selve kampen fullstendig overskygger sakene det kjempes så intenst for. 

Likevel føles det som om Assayes sier: ja, vi var naive og fant på mye rart. 
Men ungt, brennende engasjement er tross alt bedre enn den overfladiske likegyldigheten som preger nåtiden. 
