Rødhette-syndromet
For noen uker siden var det bare et halvt år siden 8. mars, en begivenhet som typisk nok ble ignorert i mediene. 

Til gjengjeld står lidende kvinnene i sentrum i dvd-ene denne uka. 
Rødhette-syndromet er vanligere enn man skulle tro. 

«Sannheten om Rødhette» er en sprek rehabilitering av de klassiske eventyrenes mest patetiske offer-skikkelse. 
Den dumme jentungen med vinkurven daffet opprinnelig inn i bestemors soverom og reagerte ikke da hun ble tilsnakket av en lodden mannsstemme. 
Animasjonskunstnerne gir den snille jenta en utopistisk Ny Tid: 
Rødhette er kickbokser, bestemora hennes driver maskuline ekstremsporter, og kakebakinga er nærmest en fasadevirksomhet. 
De to kvinnene hersker over skogen med kvinnelig sugge-kulhet, mens naturens unødvendige mannsskikkelser ikke har bedre vett enn en gjennomsnitts tippeligatrener. 
Ulven er oppsøkende reporter med arendalsdialekt og har følgelig et så alvorlig språklig handikap at han ville blitt henvist til snakke-religiøse søndagsmorgener i P4. 
Jegeren går rundt i lederhosen og er egentlig en østerriksk skuespiller og vektløfter som trener til reklamefilm-audition. 
Og krimgenrens yndlingsskikkelse, den lille poiroten, fremstilles som en frosk og likner Truman Capote. 

Denne rødhettehistorien er en hva-så?-krim med skrudd synsvinkel-tema. 
Det virker langt på vei som om bestemors kakeoppskrifter er stjålet, en industrispionasje som fører til nedleggelse av lokalt næringsliv. 
Før sakkarin-slynglene blir avslørt, har vi fått møte en syngende hillbilly-geit, et steingale ekorn som antakelig inspirerte «Over hekken»-folka, og minst én psykotisk kanin. 

I tradisjonelle familier der man ikke leser Kafka som godnatt-lektyre for de nyfødte, vil filmstilen virke fremmed. 
Det skal vi andre være evig takknemlige for. 
