Matanmeldelsen:En trattoria for fire årstider 

Trattoria Popolare er som god italiensk vin. 
Den blir faktisk bare bedre med årene. 

Syv år er gått siden restaurantgründer Nevzat Arikan forvandlet det travle veikrysset nederst i Trondheimsveien til en italiensk piazze, første gang serverte sin hjemmelagde oksehaleravioli og innførte et nytt ord i Restaurant-Oslo, trattoriaen. 

Siden har det gått litt opp og ned med det toetasjes restauranthuset, og for å ta det siste først: 
Det har vært klager på høye priser, det har vært mumlet om arrogante kelnere. 
Men det er lenge siden nå. 

Et rom for alle tider 

Hovmesteren med full kontroll over det høyloftede rommet i første etasje er den skjeggete samme som har vært der – kanskje ikke alltid, men lenge. 
Den vakre spisesalen er i seg selv en god grunn til å besøke Trattoria Popolare. 
Den er typisk italiensk og har egenskaper som fungerer til alle norske årstider. 
Luftig og lyst om sommeren, intimt og litt eksotisk på vinteren, perfekt for en kraftig pasta etter tur om høsten. 
Det er god plass mellom bordene, fine fliser på gulvet og industrilamper i taket. 
Men ved trappen opp til andre etasje henger en absurd glorete grønn og rød lysekrone og varsler om en ganske annen stil der oppe. 
Der gjelder bordreservasjon og fine dining, mens her nede er det rustikt og enkelt. 
Begge steder er kompromissløse i matveien – gjennomført italiensk. 
Den store menyen proppfull av delikatesser som antipasti, carpaccio, caprese, spagetti vongole, ravioli og saltimbocca. 

Fatal beslutningsvegring 

Utenfor de buede vinduene skinner kveldssolen varmt, her inne kjennes ingen vårvind, så sommerlig grillmat frister. 
Helgrillet dorade med sitron til meg. 
Saltimbocca, kalvefilet med skinke og salvie til Willie. 
Til forrett deler vi en antipasti, diverse småretter fra menyen. 
Og kanskje er det den italienske atmosfæren i rommet, kanskje skyldes det beslutningsvegring – vi ender i hvert fall også opp med å bestille en primi piatti på deling, en cannelloni med sprøstekt and. 

Popolare har et imponerende 33 siders vinkart, utelukkende italiensk, der prisene varierer fra drøyt 400 til i underkant av 9000 kroner flasken. 
Heldigvis anbefaler servitøren vår en saftig Barbera d’Alba til følge gjennom vårt måltid, en Negro Loranzo til 500 kroner, knapt tre ganger polpris. 

Med vinen kommer han også med nybakt focaccia, olivenolje og balsamicoeddik. 
Egentlig kunne vi greid oss med dette. 
Vinen er saftig, lett og rund. 
Brødet sprøtt, mykt og luftig. 
Jeg må tvinge meg til å stoppe, med tre solide retter i vente er det lite smart å fylle opp med hvitt brød i forkant. 

Snart lander det flere fine fat på bordet, Antipasti della casa er en liten genistrek av det beste på forrettmenyen, tomat med mozzarella, oliven, skinke, pølser, paté med ristet briochebrød, arancini (friterte risboller) fylt med oksehale. 
Ikke så små smakebiter som i seg selv er et lite måltid. 
Igjen må jeg tvinge meg til å stoppe. 
Festen er jo bare så vidt begynt. 

Utenfor dundrer trikken forbi uteserveringen. 
Når temperaturen stiger bare noen få grader, er dette en av byens aller beste plasser i solen, til tross for trafikk og utsikt til legevakten. 
Det er noe kontinentalt urbant over hele Schouskvartalet, med Arikans fire etablissementer i samme hus, med cocktailbar og flere andre av byens beste restauranter i umiddelbar nærhet. 

Jeg tar en siste, stjålen focacciabit og gleder meg til kommende sommerdager. 

Som en Monty Python-figur 

Italienernes middag består tradisjonelt av en pastarett mellom forrett og hovedrett. 
Det virker voldsomt og mettende, og det er sjelden vi har mage til det. 
Men i dag ble fristelsen for stor, og vi skal dele ovnsbakte pastarør med masse ost, skorsonerrot og grillet and. 
Etter første bit kjenner jeg at det blir helt feil. 
Spiser jeg dette, kommer jeg til å bli som mr. Creosote i Monty Python-filmen, han som laster innpå til han til slutt fysisk sprekker av den siste, lille sjokoladebiten. 
Pastaretten er kjempegod, men med så mye fett og karbohydrater at den egner seg helt klart best som en hovedrett etter en lett forrett. 
Én bit til, så tvinger jeg meg til å legge ned gaffelen. 

For kveldens høydepunkt venter, et avlangt fat med nydelig grillet middelhavsfisk, servert med søt, grillet sitron, fennikel og tomat. 
Jeg dropper annet tilbehør enn den fristende focacciaen. 
Det blir knapt enklere, og med så gode råvarer, blir det knapt bedre. 
Willie sukker også over sin perfekte saltimbocca, skiver med grillet, mørt kalvekjøtt svøpt i rause skiver parmaskinke. 

Lavere priser enn i 2012 

Det er nesten ikke til å tro, men etter alt det salte, kraftige, kunne det faktisk smake med bitte litt søtt. 
Så vi tester også dessertene. 
Popolare lager alt på eget kjøkken, også isen. 
Dagens er en frisk sorbet som smaker deilig av ferske jordbær. 
Tiramisuen er slik den skal være, bløt uten å være rennende, med distinkt smak av Amaretto og sjokolade. 

Og når kaffen er perfekt, og våre stikkprøver viser at Popolares prisøkning de siste seks årene er markant lavere enn den generelle prisstigningen i samfunnet, er det bare å gratulere Trattoria Popolare med de syv første årene og glede seg til de syv neste. 
