Å tygge kritt
Denne nynnende, sjarmsyngende og nostalgiskrytende Frears-filmen ga meg en følelse av å tygge kritt samtidig som jeg ble ledet ned trappene til Stavanger Museums kjelleretasje, der de støvete dyra står. 

Det var ille. 

Judi Dench er en av verdens beste birolle-skuespillere. 
Det er Bob Hoskins også. 
I hovedroller blir de som sidevogner uten førersykkel, og replikkføringa virker foreløpig og oppstylta, som om de var oppvarmingsvikarer for et virkelig show. 

«Mrs. Henderson presenterer» forteller en sann historie, og det er ingen god unnskyldning. 
En gang på 1930-tallet fant ei 69 år gammel rikmannsenke i London ut at hun ville eie et teater med nakne damer på scenen. 
Når feira skuespillere får roller som ikke betyr noe, har de en tendens til å fremføre dem med et selvfornøyd, smattende jåleri som gjør at de karikerer seg sjøl. 
Dench gjør det. 
Hoskins gjør det. 
De stiller seg opp og modellerer replikker med en slags oppstemt metthet, i stedet for å spille film. 

Dyrene i kjelleren til Stavanger Museum var en gang utstoppa versjoner av dyr. 
Deres hjemstavnsrett i zoologien har for lengst smuldret bort. 
I dag er de små monumenter over museumseriet, de står der for utstopperens skyld. 
Sånn er det også med figurene i «Mrs. Henderson»-filmen. 
Her finnes ikke engang minnene om liv. 

Med noen års mellomrom kommer det en superengelsk «Full Monty»-film som skal sjarmere det tallrike humre-publikummet med nakne rumper. 
Den forrige var «Calendar girls» (2003). 
Også «Mrs. 
Henderson presents» idylliserer kvinnekropper som om de var forkitscha bokstøtter eller knudrete nattbordlamper uten skjerm. 
