Krim for unge følger oppskriften til punkt og prikke
CLUE-serien er Norges svar på «Frøken detektiv» og «Hardy-guttene». 

For norske barn betyr CLUE-serien omtrent det samme som «Frøken detektiv» og «Hardy-guttene» betydde for deres besteforeldre. 

Med «Triangelgåten» runder serien et opplag på 450.000. 
For tolvte gang foregår det mystiske ting rundt Perlen pensjonat i Skutebukta. 
Her holder Clue-gjengen til: 
Cecilia er datter av pensjonatets eier, Leo er sønn av daglig leder, mens Une og hunden Egon er nære naboer. 

Jeg husker hvor deilig det var som barn å lese om en slik forenklet verden. 
Trioen har knapt kranglet siden de fant hverandre for ett år siden. 
Uansett hvor mange lik som måtte drive inn i fjæren, er nysgjerrighet den eneste følelsen som varer i over tretti sekunder. 
Mer ukompliserte barn skal du lete lenge etter. 
De har riktig nok en lei tendens til å «låne» pensjonatets hovednøkkel i resepsjonen når etterforskningen krever undersøkelser i gjestenes rom. 
Men hvor ofte i moderne barnelitteratur finner man slike setninger: 
«De fikk det travelt med å spise og rydde etter seg». 

Miljøet kan minne om bøker fra krimforfatterens egen barndomstid, men Lier Horst vet godt at han skriver for lesere på mellomtrinnet som vanskelig kan forestille seg et liv uten mobil. 
Denne gangen har han hentet inspirasjon fra aktuell populærvitenskap. 
Selv The Guardian har formidlet den tvilsomme teorien om at enorme gassbobler fra reservoar på havbunnen er i stand til å senke skip, og at dette kan forklare de mange forsvunne skipene i Bermudatriangelet. 

I «Triangelgåten» kommer to forskere til pensjonatet for å finne ut hvorfor så mange båter har forlist i et triangel utenfor Skutebukta. 
Deres flyfotografering av landskapet skaper problemer for to andre mystiske gjester. 
De viser seg å ha sluppet ut av fengsel nylig. 
Nå leter de etter et nedgravd ransutbytte i heien bak pensjonatet. 

Først gjelder det å finne ut hvem som forkludrer arbeidet til forskerne, deretter gjelder det å komme først til pengene. 
Egentlig har ranerne altså lite med de mystiske forlisene å gjøre, de parallelle mysteriene avsporer hverandre og gjør boken til en av seriens dårligste. 
Men hvem bryr seg? 

Å være slukleser betyr å være så opptatt av hva som skal skje på neste side at du ikke stusser over hvor beleilig det stikker frem en konvolutt med gåtefulle fotografier under et skap. 
Eller hvorfor det er nok at Leo rister på hodet når Cecilia lurer på om det ikke er på tide å involvere de voksne. 
Lettvinthetene er mange, men plottet går som alltid opp på finurlig vis. 
Kunsten er å gjøre det komplisert nok til at leserne ikke kan forutse hvordan ting henger sammen, men enkelt nok til at flest mulig kan følge sammenhengene som avdekkes. 

Absurd nok kan barna forfølge hva det måtte være av skurker, men som den ansvarlige eks-politimannen Jørn Lier Horst er, lar han alltid politiet overta til slutt. 
Det skal sies at hunden ikke utretter noe av betydning denne gangen. 
Ellers er oppskriften fulgt nesten til punkt og prikke. 
