White Lies «To Lose My Life ...»
(Polydor/Universal) 

Dødsromantikk i frossenpizzaformat. 

Greit, det kan være irriterende med tilårskomne musikksynsere som synes alt var bedre før, og unge band må selvfølgelig få lov til å ha forbilder. 
Men er det i det hele tatt mulig å forvalte arven etter gamle deppehelter som Joy Division og The Cure dårligere enn hva denne trioen gjør på sin debut? 
Jeg håper i hvert fall ikke det. 

De dystre unge menn i White Lies har endog sust helt til topps på den britiske albumlisten, noe som sier litt om tilstanden i britisk rock om dagen. 
Det forteller også litt om hvor lettvint alt er blitt: 
Ta et genuint briljant uttrykk, kjør det gjennom Snow Patrol-filteret, og vips så er du «rockestjerne». 

«To Lose My Life ...» - for en dustete tittel - er et prangende monument over skamløs, talentløs etteraping, den ihjelpiskede formelen med dvelende bassganger, dryppende gitarer og messende vokal, og så strømlinjeformet dødslengsel at de like gjerne kunne lagt ved et barberblad i coveret. 
Og plutselig var det ikke greit med hvite løgner i det hele tatt lenger. 

ANBEFALT KJØP: 
«E.S.T.» 
