Den lille mannen og makten
«Mannen mot strømmen» tegner et dystert bilde av dagens Iran. 

«A Man of Integrity» er den engelske tittelen på denne filmen, og den er langt mer presis enn den norske. 
For det er nettopp integritet som står sentralt hos Reza, en gullfiskoppdretter som bor med kone og sønn i det nordlige Iran. 

At Reza driver med gullfisk er ikke tilfeldig, verken økonomisk eller metaforisk. 
Gullfisken er sentral i persisk nyttårsfeiring, blant annet som symbol for liv og glede. 

Men Reza sliter. 
Han er tynget av gjeld. 
Et ikke nærmere angitt selskap ønsker å overta eiendommen hans, og tar alle midler i bruk for å få det som de vil. 

Rettskaffen som Reza er, nekter han å gi etter for korrupsjon og maktmisbruk – bare for å oppleve at motstanden får en bumerangeffekt. 
Den slår tilbake på ham selv og familien. 

«I dette landet er man enten undertrykker eller undertrykket», sier en venninne av Reza, og gir med det også uttrykk for et voksende dilemma i livet hans. 
Må han selv ty til umoralske eller uverdige handlinger for å opprettholde moral, rettferdighet og verdighet? 

Bortsett fra at Reza ikke er noen holden mann, er det noe jobsk over lidelsene han utsettes for. 
Som i Jobs bok er Reza underlagt krefter sterkere enn ham selv. 
I bibelfortellingen ber Jobs kone mannen om å forbanne Gud, slik at han kan dø og slippe flere plager. 
I denne iranske varianten sier Rezas kone Hadis at han må skaffe seg «bekjente» som kan beskytte ham, at han ikke må være så sta. 
Hadis er ellers en interessant skikkelse; en åpenbart sterk og selvstendig kvinne som langt på vei støtter sin mann. 
Men som rektor ved en pikeskole er hun også en autoritetsperson med makt som kan misbrukes. 

Slik blir Rezas historie en allmenn fortelling om kynisk maktspill, samtidig som filmen gir et dystert innblikk i et samfunn som spises opp innenfra og av mange årsaker, være seg et flettverk av bestikkelser, dobbeltmoral, religiøst betingede forordninger eller maktstrukturer. 
I lys av dette kan selskapet Reza slåss mot like gjerne være en omskrivning for regimet og deres medløpere, som et helt konkret forretningsselskap. 

Svært få iranske filmer kan sees løsrevet fra landets politiske situasjon, men sammen med kameraten Jafar Panahi er Mohammad Rasoulof blant regissørene som lager eksplisitt politiske filmer. 
I 2013 deltok han på filmfestivalen i Cannes med en film om det iranske regimets behandling av opposisjonelle skribenter og akademikere. 
Regimet anser filmene hans som så truende at de er forbudte i hjemlandet. 
I likhet med Panahi, har Rasoulof utreiseforbud fra Iran. 

Situasjonen fargelegger Raoulofs film med en desperasjon og et dempet, nesten forknytt raseri som samtidig er tydelig uttalt. 
Regissøren gir sin ellers naturalistiske film et poetisk islett, når han ved et par anledninger lar den plagede Reza søke ensomheten i en grotte. 
Nedsenket i grottens kildevann drikker han sin hjemmelagde og forbudte vannmelonlikør i noe som minner om en meditativ renselse, eller et forsøk på renselse, der den avsidesliggende grotten også blir en frisone. 
Filmen har flere slike «renselsesscener». 
De øvrige foregår i dusjen, og har ulik valør, fra antydet erotikk, via omsorg til fortvilelse og sinne. 

Også «Mannen mot strømmen» ble vist i Cannes, der den fikk prisen for beste film i spesialprogrammet Un Certain Regard. 
