Bokanmeldelse:Patti Smith: 
«M Train» 

Når Patti Smith (69) skriver om sitt liv, skriver hun om alt annet enn det å være punkdronning og rockeikon. 
Det kan hun tillate seg, når hun skriver så bra som hun gjør. 

Patti Smith har alltid gått sine egne veier. 
Nå tar hun leseren med på disse veiene, men den som forventer pikante avsløringer om sex, drugs & rock`n roll vil kanskje bli skuffet over hennes nye memoarbok. 
Her bedrives ingen dyneløfting i vanlig forstand. 

Likevel sitter man igjen med følelsen av å ha lest en svært personlig bok. 

Den gir oss et direkte innblikk i den Patti Smith som bare i begrenset grad kommer til uttrykk på scenen: livsviktige skjønnlitterære og kunstneriske interesser, verdsettingen av drømmenes betydning, troen på intuisjon, spontanitet og improvisasjon som vesentlige strategier for et meningsfylt liv, verdien av nære relasjoner. 

I boken tegner Smith et bilde av seg selv som uredd, søkende og ydmyk. 
En som drives av en altomfattende nysgjerrighet, som ikke er opptatt av stjernestatus og ikke ønsker å bli satt i bås. 

«Det er ikke så lett å skrive om ingenting», skriver hun innledningsvis: 
Det er nok skrivingen og språket mer enn tradisjonell selvbiografisk storytelling som opptar henne. 
Like fullt deler hun historier og livserfaringer med oss, tydelig inspirert av forfattere som Jack Kerouac og W.G. Sebald. 

Det kan være reiseopplevelser, assosiativ skriving over en kaffekopp på en lokal coffee-shop (Smith er pasjonert kaffedrikker), brokker av oppvekst- og familiehistorie med far og mor, kjæresten Fred og barna. 
Ulike tekstlag griper inn i hverandre og skaper en fascinerende livsvev. 

Et kapittel beskriver sorgreaksjoner etter kjærestens død, og brorens død bare måneder senere. 
Det er hjerteskjærende nært og sårt. 

«Vi driv på....med å pleie alle slags vanvittige håp. 
For å vinne tilbake det tapte, ein liten flik av personleg openberring», skriver hun (i Brit Bildøens fine oversettelse). 

Denne evige søken etter håp og mening gjenspeiles også i hennes kjærlighet til kunst og litteratur, forfattere, billedkunstnere. 
Nerval, Goethe, Schiller, Ibsen, Dante, Murakami, Genet, Hesse, Frida Kalho. 
Alle skildres de med elskerens intense nærvær, som viktige drivere for et meningsfullt liv. 

Patricia Lee «Patti» Smith 

Karakteristisk er den uforliknelige historien om en reise til Fransk Guyana og et nedlagt fengsel Genet i sin tid sonet ved. 
Hun og kjæresten drar til dette gudsforlatte stedet for å plukke med seg noen småstein hun vil gi til Genet personlig. 

Et vilt innfall? 
Ikke for Smith. 
Hun skildrer reisen og etterspillet som en dyd av nødvendighet. 
Dette er nok en av de beste skildringene i hele boken. 

Vennskapet til «beat-forfatteren»William S. 
Burroughs beskrives med en særlig varme. 
Slik Burroughs var opptatt av drømmer, og skrev en bok med personlig drømmemateriale, bruker også Smith drømmer til å utforske og kommentere dypere personlige livstemaer. 

Egne fotos, tatt med et polaroidkamera fra 1960-tallet, inngår også ukommentert i teksten. 
Det er som om de konkrete fotografiene, av Hesses skrivemaskin, Schillers bord, eller mer personlige objekter, er med og utvisker skillelinjene mellom virkelighet og drøm. 

Noen steder føler man at teksten går litt i sirkler. 
Heller ikke Patti Smith skriver like sprudlende absolutt hele tiden. 
Andre steder kunne hun ha utviklet stoffet mer. 

Et ubetalelig møte med den høyparanoide sjakklegenden Bobby Fischer i Reykjavik kunne blitt en hel fortelling. 
Istedet avspises det med etpar-tre sider, på tampen av en annen historie. 

Det minner oss om at Smith kanskje holder noe tilbake. 
Hun har nok flere bøker på lager. 
