Brutal og bløthjertet actionkomedie
«Kills on Wheels» er en fiffig liten luring av en film. 

For en genial idé det er å befolke en film med bevegelseshemmede, kriminelle sådan – i hvert fall en av dem – og de to som ikke er det, dras snart inn i denne enes lyssky virksomhet. 

Men la oss ta det fra begynnelsen. 
Barba har cerebral parese, Zoli lider av alvorlig skoliose; ryggsøylen er så deformert at han risikerer å dø av indre skader om han ikke blir operert. 
En operasjon hans enslige mor ikke har råd til. 

De deler rom på en institusjon som også er et rehabiliteringssenter, der de i arbeidsterapitimene blant annet jobber med en tegneserie. 

Inn i ungdommenes heller stillestående liv triller den nylig løslatte fengselsfuglen Rupaszov, en forhenværende brannmann som ble lam i en ulykke og nå tar oppdrag som leiemorder for en serbisk erkeskurk ved navn Rados. 

Zoli og Barba trekkes inn i Rupaszovs sfære som assistenter, og herfra blir det tidvis blodig og rått, men også veldig morsomt. 
Dels fordi regissør Attila Till på oppfinnsomt og realistisk vis gjør maksimalt ut av alle hindre rullestolbrukere kan støte på, inkludert deres egne kroppers tilkortkommenhet. 
Dels fordi han innimellom snur funksjonsfriskes fordommer til et fortrinn våre kjeltringhelter vet å utnytte. 
Og dels fordi han etablerer et univers som spenner fra velmenende leger og terapeuter til tatoverte muskelbunter av typen vi er vant til å se i det grosset av gangster- og b-filmer «Kills on Wheels» både inngår i, etteraper og leker med. 

Her kan Attila Till meget vel ha latt seg inspirere av Tarantino, det er noe tarantinosk over de brå, heftige skuddvekslingene, og ved humoren, som er slem og svart, men mest av alt befriende. 
Om dette kan kalles lytehumor, er det en humor som tar lytene alvorlig og gir råderetten over dem tilbake til de som «eier» dem. 

En annen grunn til at filmen lykkes, er den trioen av individuelle personligheter disse heltene utgjør. 
Bak Rupaszovs kalde, bitre gangsterytre skjuler seg et blødende hjerte, en kjærlighetssorg over Evi, sykepleieren han elsker og som nå skal gifte seg med en mann med det latterlige navnet Norbert. 

Der Barba er et ustøtt og replikksterkt sjarmtroll, er Zoli er ganske streit og veldig sta. 
Men med sine konstante smerter og fraværende, muligens avvisende far, representerer han også de mørkere, realistiske sidene i denne komedien. 

For bak brutaliteten er «Kills on Wheels», som Rupazov selv, ganske bløthjertet. 
Men det myke hjertet er også varmt, uten å bli sentimentalt, og uten å bli nedlatende. 

Og så har filmen et ganske fiffig ess i ermet, som i sluttsekvensen kaster nytt lys over gangsterdramaet. 
Her kan innvendes at man litt for raskt aner hva det går i, men fortellermessig og visuelt er det stilig gjort. 
