Deilig øst på beste vest
God mat og hyggelig service er en uslåelig kombinasjon. 

Det var midt i uka. 
Men verken ute eller inne var det lett å oppdrive en ledig plass. 
For så vidt ikke noe nytt, Nodee er i år som i fjor - og åra før - en av hovedstadens mest populære spisesteder. 
Det er også et sted hvor velkledde, dannede mennesker samles for å nyte eksotiske godbiter inspirert av det japanske, kinesiske, thailandske og vietnamesiske kjøkken. 

Robinson og Fredag har hatt et langt og forholdsvis kjærlig forhold til Nodee siden den åpnet for elleve år siden. 
Litt småkrøll har det vært fra tid til annen, sist gang konkluderte de med at maten stadig var i toppklasse, men at servicen led under dårlig bemanning i forhold til antall gjester. 
Denne gang syntes ikke det å være noe problem. 
Uten videre dikkedarer ble Robinson og Fredag geleidet til et bord midt i lokalet, fikk servietter i fanget og menyer i hendene. 

— Det er mye å velge blant, men hvor mange retter behøver man for noe som tilsvarer en nogen lunde ordinær trerettersmeny? lurte Robinson. 

— Tja, sa servitøren. 
— Jeg vil anbefale tre stykker, pluss en eventuell dessert. 

Litt kjapp hoderegning avslørte at et fullverdig måltid ville komme på i overkant av fem hundre kroner, ikke gitt vekk, men heller ingen blodpris. 

Robinson valgte Goa chicken, det vil si utbeinete kyllingvinger fylt med scampifarse, soyabrasserte spareribs med honning, samt andebryst med peppersaus fra Szechuan. 
Fredag tok først en tur innom de rå fiskerettene, der en thaiinspirert sashimikombinasjon ble valgt, etterfulgt av makiruller med hummer og kråkebollerogn, og grillet, misomarinert black cod, en klassiker på mange restauranter, både i og utenfor Japan. 
Vinkelneren foreslo Chablis til kyllingen og et glass Loichet Côte de Nuits-Villages fra Sylvain Loichet til ribben og anda. 
På polet koster den 255 kroner flaska, så 130 glasset er slett ikke verst. 
Fredag holdt seg til Japan, også i det flytende, og bestilte varm sake. 

— Beinløse, fylte kyllingvinger. 
Stakkars kokk, sa Robinson. 
— Men det er verdt bryet. 
For smaken er fortreffelig. 

Konsistensen likeså, sprøtt skinn fylt med smaksrik skampi. 
Nam. 

Andebrystet fikk også bare godord, men for Robinsons del var det svineribba som ble måltidets høydepunkt. 
Kombinasjonen søt honning, salt soya og smaksrikt kjøtt var himmelsk. 
At mørheten var slik at kjøttet falt av beina, gjorde heller ingen ting. 
På den andre siden av bordet kom det også fornøyde meldinger. 
Thaiinnslaget i sashimien var en aromatisk saus, men det var hummeren som hevet kombiretten over snittet. 
Store, saftige biter, så vidt varmebehandlet, fikk Fredag til å lukke øynene av nytelse. 
Makirullene var rullet i tynnskåret agurk i stedet for tørket tang, morsomt, men ikke hundre prosent, mente Fredag. 

— Dette er himmelsk! 

Fredag hadde tatt en bit av fisken, som til tross for navnet har lite med torsk å gjøre, men som flaket seg som den nydeligste Lofotskrei. 

— Skjønner godt at Black cod er en klassiker! 

Det var tid for — og plass til — dessert. 
Robinsons asiatiske variasjon over crème brûlée og Fredags kombidessert «asian style» (mangopudding, ingefærpannacotta, fritert ananas m.m.), fungerte som en passende finale på et velkomponert, men variert måltid. 

— Du ble mett? 

Fredag så spørrende på Robinson, som nikket sakte. 

— Mett, men ikke stappmett. 

Servitøren hadde rett, tre retter og dessert er helt passe. 
Og en annen ting som er verd å merke seg: 
Vi har ikke fått servert så mye som et riskorn. 

— Jøss, det er riktig. 
Men spørsmålet er om jeg har savnet det? 
Svaret er et rungende nei. 
Hvorfor skal man fylle magen med ris når det finnes så mye annet godt? robinson&fredag;@dagbladet.no 

Velg en tag for type anmeldelse! 
En av disse: 
