Forutsigbar maskin
Fokusér på å synge bra i stedet for å bruke all energien din på å fremstå som spesiell, Florence. 

Det er noe uhyre kleint og slitsomt med mennesker som hele veien skal prøve å være mer spesielle enn de egentlig er. 
Florence Welch later til å være et av dem. 
Til tross for en glitrende harpepop-plate i bagasjen og en dertilhørende sterk stemme, klarer hun ikke levere et bra livesett på Teltscenen på Hove. 

Selve stemmen hennes er det ingenting å utsette på; Florence kan synge bra, og gjør det i aller høyeste grad der hun gidder. 
Når hun trøkker på - som i "Kiss With A Fist" - låter det fett. 
Men brorparten av tiden virker den unge, rødhårete damen mer opptatt av å hoppe rundt på scenen og gestikulere enn av å bruke stemmen sin for det den er verdt. 
I tillegg er lyden i teltet rimelig elendig innimellom, og kombinert med tidvis altfor lange pauser mellom låtene gjør dette at den knapt timelange konserten blir langdryg. 

Allerede før konsertstart ble det klart at Florence & The Machine siden sist festivalsommer har blitt allemannseie. 
Ivrige rop og trampeklapp fra de oppmøtte skapte muligens en ekstra forventning om at dette kunne bli bra. 
Og det entusiastiske publikummet i front ser ut til å la seg fascinere av sceneshowet med dramatisk lys og den Magica Fra Tryll/Maryann i True Blood-aktige skikkelsen i front. 
Med hendene solid knyttet rundt to ubenyttede trommestikker gauler og mumler hun seg avgårde, og ser ut til å sette stor pris på den fremste delen av publikums tålmodighet og vilje til å synge med. 

Selv om konserten garantert tilfredsstilte manges behov for å se en lidende dame spre sitt kvasi-spesielle budskap, blir jeg overrasket dersom sangerinnen med det finstemte maskineriet klarte å rekruttere nye fans denne kvelden. 
Noen ting er rett og slett best på plate. 

Se flere bilder fra Hovefestivalen her. 
