Grining og gåsehud med Queen-legenden
Er det én rockehistorie som er storslagen, flamboyant og sterk nok for kinolerretet, så er det historien om dronningene av stadionallsang: 
Queen. 

Bohemian Rhapsody 

Sjanger: 
Biografisk musikkdrama. 
Nasjonalitet: USA 2018. 
Regi: 
Bryan Singer og Dexter Fletcher. 
Manus: 
Anthony McCarten og Peter Morgan. 
Skuespillere: Rami Malek, Joseph Mazzello, Aidan Gillen, Lucy Boynton, Ben Hardy, Mike Myers, Gwilym Lee. 
Lengde: 
2 timer 14 min. Aldersgrense: 9 år. 

Rockbiografier følger vanligvis en bestemt kurve: unge og blakke, men talentfulle og ambisiøse musikere møtes. 
Starter band. 
Spiller og spiller. 
Blir oppdaget. 
Begynner med dop. 
Blir STORE. 
En får primadonnanykker. 

Stilen går av moten. 
De begynner å krangle. 
Med sleske og manipulerende managere og plateselskap. 

Med hverandre. 
Brudd. 
Og så finner de kanskje tilbake til hverandre og formen igjen. 

Historien om Queen i filmen «Bohemian rhapsody» følger også denne kurven. 
Likevel er den helt ekstraordinær. 
Fordi historien om dette bandet, og særlig om den legendariske vokalisten Freddie Mercury, har så mye mer interessant i seg. 
Både musikkhistorisk og menneskelig. 

Og så er den feiende flott spilt og vinklet, spekket med musikkinnslag til å få gåsehud av, uavhengig av om du liker låtene deres eller ikke. 

Mercurys historie 

Freddie Mercury er mannen vi følger, dette er hans historie. 
Med sin indiske opprinnelse er han vant til å bli kalt «pakkis» i stuerjobben på Heathrow. 
Senere skal det bli mest tyn for tennene. 

At seriøse flinkiser som gitarist Brian May, bassist John Deacon og trommeslager Roger Taylor i det hele tatt skulle trives med å ha en så flamboyant, pompøs og utagerende fyr som Freddie Mercury som forgrunnsfigur, er en studie verd alene. 
De var fra forskjellige planeter. 
Men kjemien og det musikalske samarbeidet var elektrisk. 

Så har du Mercurys kjærlighetsforhold og etter hver livslange vennskap med Mary Austin. 
Hans oppvåkning som homofil. 
Hans utagerende livsførsel på homseklubber, mens resten av bandet var hjemme med koner og barn. 
Hans brudd med bandet, for å satse på en lukrativ solokarriere, og veien tilbake med halen mellom bena. 
Hans møte med og jakt på ham som skulle bli hans store, mannlige kjærlighet. 
Til han måtte betale med livet, etter å ha utviklet Aids. 

Så langt går ikke filmen, den toppes med den legendariske comebackkonserten på Live Aid i 1985 som et perfekt punktum. 

Og selvsagt ingen Queen-film uten musikk. 
Her er heldigvis ikke gjort forsøk på å gjenskape den, for ingen i verden kan matche Mercurys unike stemmeprakt. 
Det vi hører er originale studio- og konsertinnspillinger. 
Og hver låt som blir framført, er valgt ut fordi den har relevans for framdriften i historien. 

Nydelig metaøyeblikk 

Det musikkhistoriske høydepunktet er unnfangelsen av ideen til og innspillingen av albumet «A night at the Opera», som inneholder «Bohemian rhapsody». 
Her er et nydelig metaøyeblikk da plateprodusenten Ray Foster, spilt av Mike Myers, nekter å utgi låten som single: 

«No-one is going to be head-banging in the car to Bohemian Rhapsody». 

Myers var jo nettopp mannen som revitaliserte hiten med nettopp headbanging i «Wayne’s world» (1992). 

Likheten mellom medlemmene i originalbandet og skuespillerne er nesten nifs. 
Og Rami Malek (Mr. Robot) har ikke bare fått til den ytre likheten: 
Kroppsspråk, utstråling og stemme sitter som et skudd. 

«Bohemian Rhapsody» bør glede Queen-fansen og alle som er musikkhistorisk interesserte stort. 
For andre er den en underholdende opplevelse, krydret med både humor, tragedie og rørende-svulstige øyeblikk som tirrer tårekanalene. 
