Ha-ha-ha-hitler!
TEATER: 
Det er krevende å gi seg i kast med en av filmhistoriens aller største verk. 
Heldigvis er «Chaplin: Diktatoren» mer enn en teaterversjon av filmen. 

Rogaland Teater: 
Chaplin: 
Diktatoren. 
Med: 
Lars Funderud Johannessen, Helga Guren, Ragnhild Arnestad Mønnes, Glenn André Kaada, Svein Solenes m.fl. 
Av Charlie Chaplin, Morten Joachim og Line Hofoss Holm. 
Regi: 
Morten Joachim. 
Scenografi: 
Arne Nøst. 
Kostymer: 
Christina Lovery. 
Musikk: 
Anders Brunvær Hauge. 
Koreografi: 
Martha Standal. 
2 timer, 20 minutter. 

«Chaplin: 
Diktatoren» er en dobbel fortelling. 
Minst. 
Vi får ikke bare en teaterversjon av Chaplins klassiske mesterverk fra 1940, vi får også historien om filmen, om innspillingen, om trusler om sensur, om kamp og om suksess. 

Filmens handling er lagt til et dårlig kamuflert Tyskland, der en lett gjenkjennelig Hitler, som her heter Hynkel, styrer med hard hånd. 
I Chaplins film har diktatoren en dobbelgjenger i en jødisk barberer, og filmen drives framover av en uimotståelig kraft som oppstår i kombinasjonen av enkel romantikk, forviklinger, krass politisk satire og genial humor. 

Gjenskapt film - og mer 

På teaterscenen er mye av dette forsøkt gjenskapt. 
Men historien har i tillegg et annet lag. 
Morten Joachim, som også har regi på forestillingen, har sammen med Line Hofoss Holm skrevet en parallell historie som også bæres av storpolitikk, romantikk og humor. 
Her møter vi Chaplin som jobber med filmen, produsenter som frykter å miste det tyske markedet som følge av at Hitler gjøres grundig narr av, og en skuespiller som sliter med kjærligheten. 

Grepet er helt nødvendig - det ville vært altfor dristig, si gjerne dumdristig, å forsøke å gjenskape filmen som teater, og nøye seg med det. 
Det ville dessuten vært helt unødvendig. 
I kamp mot Chaplins fantastiske Hitler-parodi, ville enhver skuespiller måtte gi tapt. 
Men når Lars Funderud Johannessen får spille dobbelt, både Chaplin og Chaplin som spiller føreren Hynkel, framstår forestillingen som et eget verk, en selvstendig produksjon. 
Den lener seg selvsagt tungt på filmen, og enkelte scener er nifst nær filmens. 
Men så ropes det «kutt», og vi er ute av filmen og tilbake i studio der Chaplin, produsenten, kona og andre kaver med sine liv og sin kunst, bekymrede bakmenn og trusler om sensur. 

Dypt alvor og buskis 

Slik tar «Chaplin: Diktatoren» vare på kjernen i filmen; et dypt alvor som løftes av humor. 
Latteren sitter løst, og komikken strekker seg fra briljant satire til ren buskis. 
Her er mye av stumfilmens fysiske og kroppslige humor som Charlie Chaplin var en mester på, og her er Lars Funderud Johannessen et åpenbart riktig valg, og han leverer varene. 

Her er også partier med effektiv metahumor, for eksempel i den strålende scenen der Glenn André Kaada (som spiller skuespilleren som spiller Garbitsch som selvsagt er Goebbels) forsøker å overbevise sine kolleger om at Chaplin slett ikke er morsom. 

En leken forestilling 

Det er altså mye sjangerlek i denne forestillingen. 
Ensemblet får boltre seg i kostymer som er like overdrevne som skuespillernes fakter, scenografien til Arne Nøst er tydelig og ironisk (se kjøretøyene), og pantomime- og danseopptrinnene er fulle av slapstick og nostalgi. 
Sangnumrene, som nok vil sitte bedre etter noen flere gjennomspillinger, bidrar også i en leken forestilling. 

Og selv om jeg synes det er blitt i overkant mange videoinnslag i teateret de siste årene, funker det godt her (- som det gjorde i Ibsens «En folkefiende»). 
Vi snakker ikke bare om scener fra arkivet, men også om direktesendinger fra scenen, på stort lerret, der ulike aktører snakker direkte i kamera - dels som fortellerstemmer, dels som kommentatorer. 
Det funker, og det styrker valget om å gå inn og ut av historien i stedet for å gjenfortelle den. 

Det er godt gjort. 
Det er morsomt. 
Og det er tankevekkende. 
Kanskje særlig fordi regissøren ikke har latt seg friste til å flytte historien til vår tid eller til å krampaktig kaste inn en masse dagsaktuelle referanser til diktatorer eller presidenter uten selvironi. 
Det ville antakelig bare ødelagt en historie, eller to, som til tross for at de er bundet til eksakt tid og sted, er tidløse. 
