Julie Winge utelater intet i «Fyllik».Men et viktig tema gir ikke automatisk en viktig bok 

Beklemmende bekjennelser. 

Den virkelighetsnære skjønnlitteraturen har blitt kraftig problematisert og debattert denne høsten, men trenden kommer også klart til syne i sakprosaen. 
Selvbiografier og erindringsbøker er ikke lenger forbeholdt eksstatsministere og feterte kunstnere, rosabloggere og sportsstjerner midt i karrieren deler også nå raust av sine erfaringer. 

Sykdomshistorier er en undersjanger her, og nylig har det kommet ut to bøker av profilerte ikke-forfattere om deres liv som alkoholikere. 
Først Michael Andreassens «Jeg heter Michael og er alkoholiker», og nå Julie Winges «Fyllik». 
Winge er datteren til teaterregissør Svein Winge, og historien hennes har blitt behørig dekket i pressen. 
Åpenhet rundt rusmisbruk er viktig, og her har det skjedd mye de siste åra i Norge. 
Men at temaet er viktig, betyr ikke at boka blir god. 

Utelater intet 

Winge går grundig til verks i sin rusbigrafi. 
Hun starter med barndommen i Bergen, bestevenninnen Ingrid og de stadige kranglene mellom foreldrene. 
Derfra går reisen til Frogner, til nye teatre og en ungdomstid på Nesodden som blir mer og mer preget av kaos, kjærlighetshistorier og rus. 

Det hele fortelles i et svært direkte og muntlig språk, jeg hensettes til et Wam og Vennerød-univers: 

«Fy fader’n, Benjamin! 
Det der er bare dårlig gjort, ass! 
Jeg visste ikke at man skulle ha med seg no’ i det hele tatt jeg, hvordan kunne jeg vite det når du ikke sa no’ om det ‘a? 
Få en ‘a. 
Gi deg ‘a!» 

Fysiske hindre 

Utropstegnene kommer så hyppig at de føles som fysiske hindre, og at avsenderen er førtifem år er det til tider helt umulig å begripe: 
«Mine dusteforeldre har selvfølgelig rotet bort resten av brevet, noe jeg kan bruke mot dem resten av livet i ren hevngjerrighet – o fryd.» 

Samtidig henvender hun seg stadig til leseren på en formanende og moralistisk måte: 

«Vær aldri, jeg sier aldri, i tvil om at barnet skjønner den underteksten de voksne ikke vil innrømme at ligger der. 
Ferdig.» 

Plutselig nerve 

Når Winge på rundt side 180 begynner å skrive om eksmannens kreft, blir det plutselig mer nerve i teksten. 
Det blir forsterket av at hun beskriver hendelsen ganske nøkternt. 
Men dette er en forbigående stemning, Winge er raskt tilbake i sin slarvete stil. 

Etter endt lesning er jeg bare lettet over at den er endt, og samtidig frustrert over at vår virkelighetshunger gjør at slike bøker nå kommer på samlebånd, uten at litterære ambisjoner eller talent ser ut til å spille noen rolle så lenge forfatterens navn er noenlunde kjent. 
