«Jølster hotell.Historier frå eit asylmottak» er en av årets beste sakprosabøker 

Godhetstyrannene slår tilbake, skriver Sven Egil Omdal. 

De kom syklende over Storskog, de landet på Gardermoen eller kjørte buss over Svinesund. 
I løpet av 2015 ble de 31.145 som søkte asyl i Norge. 
Et tall, en masse, en størrelse som er vanskelig å få tak på. 

Bassel Mtan fra Syria er derimot et enkelt menneske som står foran oss og ber om hjelp. 
Vi vet at han har fem barn med Fatima og at gardinbutikken og restauranten han drev i Daraa ikke lenger finnes. 

Slik er det også med Hayat fra Sudan, Malek fra Syria, Milka fra Etiopia og de andre beboerne på asylmottaket på gamle Jølster hotell. 
De forteller om sine liv til Katrine Sele og etterpå er det umulig å la dem gli tilbake i statistikkens anonymitet. 

Historiene deres er ulike, naturligvis. 
De er mennesker. 
Temperamentet er forskjellig, forventningene spriker, reaksjonene på det de blir tilbudt varierer fra varm takknemlighet til misfornøyd sutring over brennmerker i kjøkkenbenken. 
Flukten var ikke rasjonell kalkyle. 
De visste ikke hva de valgte, de visste bare hva de måtte bort fra. 
Noen blir fryktelig skuffet når de havner i en øde bygd der det er kino én gang i måneden. 
«Flukta mi var ein stor feil, eg ser ikkje vegen framfor meg», sier Yamen, en ung mann fra Damaskus. 
Anger er også en del av flyktningenes erfaring. 

Sele legger ikke skjul på at hun har brukt teknikken til Svetlana Aleksijevitsj, og hun kan være godt bekjent av lånet. 
Hun har lyttet og lyttet igjen. 
I likhet med den ukrainske nobelprisvinneren har hun så brutt opp de mange monologene og satt dem sammen til en større mosaikk, alt i et presist og rikt språk som samtidig er deres og hennes. 

Perspektivet er, uten at det blir nevnt, Angela Merkels: 
«Dette klarer vi». 
Sele skriver mer om et samfunn som tar imot og vil hjelpe, enn et som stenger og er vanskelig. 
Byråkratiet og Sylvi Listhaug er der borte et sted, og beslutningene fra UDI er noen ganger ikke til å begripe. 
Men nær flyktningene er ansatte og frivillige, naboer og arbeidsgivere, som forsøker å finne bedre hus til dem, som strever med å få TV-en deres til å virke, som gir dem skyss, inviterer dem på mat og lar seg invitere. 
Hun beskriver Vestlandet og Norge på sitt aller beste. 

Det vakreste avsnittet i en bok full av slike, er politikvinnen på Gardermoen som møter den engstelige syriske flyktningen med ordene: 
«Ikkje ver redd lenger. 
Du er trygg. 
Du er framme.» 
Noen har forstått hva asyl betyr. 

Innimellom monologene beskriver Sele også politikken, som hardnet til da presset mot grensene økte. 
Ansvaret for asylmottakene ble flyttet fra Sosialdepartementet til Justisdepartementet, fra omsorg til kontroll. 
Hun viser hvordan ventingen på vedtakene fra Oslo blir en del av fluktens traume, som overskygger gleden ved å ha nådd tryggheten. 

Gjestene på Jølster Hotell har fått sitt liv delt i to. 
Katrine Sele bruker sitt eget oppbrudd fra ekteskapet for å forstå savnet som kan utløses av valg du selv har foretatt. 
Det er et dristig grep, men hun gjør det så diskret og sikkert at det bærer. 

Alt bærer. 
Det vil ikke være noen overraskelse om «Jølster Hotell» får Bragepris-juryens oppmerksomhet, dette er aktuell sakprosa på sitt aller beste. 
