«The Judge» er et overlesset "mestermøte"
Presser inn stadig nye sidespor i mangel på et godt plott 

Sønnen er en sleip advokat, faren en rettskaffen dommer. 
Sønnen har ikke vært hjemme på mange år idet moren plutselig faller død om i hagen. 
Nå synes han nesten han må ta turen til den lille barndomsbyen. 
Dermed er det duket for oppgjør mellom junior og senior. 

The Judge har Robert Duvall og Robert Downey Jr. i hovedrollene, og det virker som om regissør David Dobkin satser på at de vil gjøre susen. 
Bare slipp ringrevene løs på hverandre, liksom. 

Aggressivt samspill 

Et stykke på vei er det da også fint driv i det aggressive samspillet. 
Årsakene til fiendskapet er ikke åpenbare, noe som holder spenningen oppe den første halvtimen. 
Gamle filmopptak fra lykkeligere familiesammenkomster skaper en fin kontrast til samtidens misère. 

Men gradvis mister The Judge spensten og kjører seg fast i et forutsigbart mønster. 
Det blir visst ikke en ordentlig amerikansk underholdningsfilm om ikke konfliktene får sitt motsvar i sentimentale klisjeer. 
Litt bittersøt romantikk med gamle flammer må også med når en bortkommen sønn vender hjem. 

I tillegg rommer The Judge et eget rettssalsdrama, med de klassiske ingrediensene fra sjangeren. 
For da den gamle mannen kjører ned en syklist og mistenkes for mord, insisterer sønnen på å forsvare ham – tross alt. 
Konflikten mellom dem flyttes over på nok en arena. 

Den ærverdige Robert Duvall gjør hva han kan for å holde på stilen, men i mangelen på ett godt plott er The Judge overlesset med sidespor. 
Den blir aldri riktig tragisk, morsom eller følsom, bare en saus av alt dette. 
Og frekt nok henter man musikk fra Bon Iver for å akkompagnere dette slappe kaoset. 
Objection, Your Honor! 
