Mirakelet i sal 2
Ulempen ved å bryte tabuer er opplagt. 
Når man fyller de første ti minuttene av en film med så demonstrativt uvanlig kinosex at nærgåenheten virker hysterisk, da bør man ha noe som ihvertfall minner om tankevirksomhet å følge opp med. 

«Shortbus» har ikke det. 
Den består av independent-jabb fra «ah.., kind'a like..a..»-land. 
Filmen er en snakkesalig vandring i de alternative nyorkernes intuisjonsdyrkende flettesekt, den stiller ut til spott og spe en intellektuelt jomfruelig selvopptatthet som ble utbrukt for 20 år siden. 
Handlingen og samtalene er en utspekulert lidelse. 
Overraskende mye tåpelig blir framført av oppsiktsvekkende dårlige skuespillere. 

Kvinnelig samlivsterapeut røper til homofilt par at hun aldri har hatt orgasme og blir invitert til en slags nattklubb for De Andre Folka. 
Filmen veksler mellom liksomtkult, esoterisk jålesnakk og påtrengende virkelighetsnær plakatsex. 
Allerede etter ti minutter blir det vanskelig å forholde seg til skuespiller-identitetene, fordi folk som utfører ekte seksuelle handlinger for penger, egentlig bør defineres som prostituerte. 

Men så skjer det fantastiske. 
Foran øynene på oss i sal 2 brenner elendigheta plutselig opp. 
Bildet fryser, og så smelter filmen som om den skulle være et tablå fra Sodoma. 
Det finnes likevel en Gud, og når kinoen ikke har makt eller vett til å avvise de likegyldighetene som klarer å markedsføre seg ved hjelp av sensasjonshype, da tar englene hans over. 
Flammende sverd. 
Ild og mørke over jorden. 
Takk for i dag. 
