Litt smakløst
New Orleans skryter av å være Oslos eneste kreolske restaurant. 
Kanskje det er der problemet ligger? 

Januar er godt egnet til å trekke sørover - også hva mat angår. 
Mens kulda biter i fjeset, er det godt å la varmen bre seg fra innsida og ut ved å innta noe sterkt og smaksrikt. 

-Kreolsk mat kan jo være fantastisk godt, og det lukter virkelig New Orleans her, sa Fredag, som flere ganger har hatt gleden av å teste originalvarene i Louisiana. 

-Vi har også hatt gode erfaringer fra tidligere besøk her, så dette bør bli bra, sa Robinson optimistisk. 

Det ble det ikke. 

-Hvis dere vil prøve det kreolske kjøkkenet, vil jeg anbefale våre spesialiteter, sa en hyggelig, effektiv og kunnskapsrik servitør. 

Da står valget mellom suppa Gumbo YaYa, klassikeren Jambalaya - her helt uten noen innslag fra havet - og Tiger ribs, det vil si grillet svineribbe. 
Robinson valgte Jambalaya (kr 185), mens Fredag lot seg friste av ribbe (kr 289) til tross for at jula fremdeles satt frisk i minne. 

-Selv om råmaterialet er det samme, minner ikke den kreolske ribba mye om den norske, trauste varianten, mente Fredag. 

Det er ikke noe problem å finne en vin som går til kraftig krydret mat, vinkartet avslørte at man hadde tatt hensyn til det. 
Men i stedet for å gamble, kjørte Robinson og Fredag safe, fulgte servitørens råd og valgte øl. 

Fredags forrett var Gumbo Cup (72), en tjukk suppe med Andouille-pølse og kylling. 
Også Robinson mente suppe passet bra på denne sure vinterdagen, og valgte en kremet variant basert på søtpotet. 

-Oj, der fant jeg en kyllingbit! sa Fredag overrasket, etter å ha svelget unna flere skjeer av den dypbrune væsken. 
-Og her var det jaggu et par små pølsebiter også. 
Men smaken er det ikke noe å si på. 

Robinsons forrett kom dårligere ut. 

-Det smaker greit nok, men jeg må innrømme at jeg får en følelse av dette er basert på halvfabrikata. 
En grusom anklage som ikke kan bevises, og jeg kan ta helt feil. 
Men at den assosiasjonen melder seg øyeblikkelig, er ikke bra, mente Robinson. 

Da hovedrettene kom på bordet, sank stemningen ytterligere. 
Fredags Tiger ribs var så kraftig grillet at den stedvis var forkullet. 
Tilbehøret besto av stekte poteter, coleslaw og stuet mais, og fikk «godkjent», men heller ikke mer. 

Robinsons Jambalaya var kort og brutalt sagt kjedelig. 
Denne retten, som kan være en eksplosjon av smak, var like flat og kjedelig som den så ut. 
Kjøttet var begrenset til pølse, og kokken hadde ikke vært spesielt sjenerøs med den. 
Men ris og «kreolsaus» (les: tomatsaus) var det desto mer av. 
Resultatet ble at retten både så - og smakte - som ris med pølsebiter i ketchup. 
Med en prislapp nær 200 kroner er det direkte uforskammet. 

-Får håpe desserten er med på å heve nivået, sa Robinson. 

Fredag nikket sakte. 

-Det kan nesten bare gå en vei herfra. 

Det gjorde det også, selv om verken ostekake eller Key Lime Pie kommer til å bli husket ganske lenge. 

-Frister det å ta turen til New Orleans igjen? spurte Robinson. 

-Til New Orleans i USA - absolutt. 
Men hvis jeg skal ta turen til avleggeren i Oslo sentrum, må det skje drastiske ting på kjøkkenet. 
Det hjelper lite med flott beliggenhet og god service når maten ikke holder mål, sa Fredag oppgitt. 

-New Orleans har monopol på kreolsk mat i hovedstaden for tiden. 
Og monopoler er aldri bra, sa Robinson. 
-Her trengs konkurranse - og det fort. 
