Her er den nye Robbie-låten
«Sølete», mener Dagbladets anmelder. 

LÅT: 

Favorittscenene vil selvsagt utspille seg i det de høye herrer med overdimensjonerte stereoanlegg på kontorene sine opplever en ny, akutt finanskrise hver gang de mottar siste nytt fra Robbie-studio, som selvsagt aldri innfrir deres helt urealistiske forhåpninger til hva Robbie skal utrette for dem rent finansielt. 

Slik sett er han for EMI omtrent det Slash & Friends har vært for nye Quart-festivalen. 

Gode forutsetninger Utover dette, er forutsetningene for et Robbie-comeback gode nå. 
Det har vært stille lenge nok til at man ikke lenger er lei av trynet på fyren, og de siste platene så middelmådige/kjedelige at det ikke skal så mye til at en ny Robbie-plate kan bli en opptur av et eller annet slag. 

Men i mellomtiden har også markedet for den type ortodokse, plateselskapsskapte melkekupopartister som Robbie gått på en smell. 
Man kan ikke lenger forvente at gud, hvermansen og hvermansens svigerinne vil løpe til butikkene og kjøpe en ny Robbie-CD. 

Der Robbie før shippet massive mengder album og sikret EMIs driftsmarginer, vil man nå lett kunne plukke opp de to-tre mest radiospilte og attraktive kirsebærene i iTunes og la det bli med det. 

Må skape nytt momentum Det nye albumet «Reality Killed The Video Star» (slippes 9. november) vil derfor være avhengig av en voldsom tetthet av potensielle hits for å kunne hjelpe EMI med å dekke inn tidenes forskudd. 
Og da er Robbie — og EMI — avhengig av å matche hans beste og mest folkekjære singlestunder fra start, og skape et momentum — helt fra scratch. 
Et klassisk «blanke ark»-øyeblikk. 

Om «Bodies» er måten å gjøre et slikt «etterlengtet» og storstilt comeback på, er derimot tvilsomt. 
Forutsetningene rent musikalsk er også gode, med produsentveteranen Trevor Horn hanket inn for å gi Robbie nødvendig tyngde og den rette glossen. 

Det er godt tenkt, Horn har evnen til å få artister til å bli tydeligere i uttrykket sitt, og hans kommersielle produsentgrep holder seg som regel godt innenfor grensene for smakfullhet. 

Sølete virkemiddelbruk Nettopp derfor framstår også «Bodies» som en unødvendig sølete låt, med en maksimalistisk virkemiddelbruk selv der låten skal være tilbakeholden og stram i regien. 

Det pøses på med gregoriansk korsang, traktorfuzz og pizzicatostrykere innledningsvis, tempoet er like seigt som på en gjennomsnittlig solosingle med Stone Roses-vokalist Ian Brown, og det er en anstrengthet her som ikke er så kledelig for en fyr som er best når han klarer å være tilbakelent cool. 

Et forsøksvis strengt elektrokomp på verset skal nok være et tidsriktig soundalibi, mens refrenget for så vidt er tilforlatelig nok og byr på den oppskriftsmessige forløsningen. 
Men det er ikke i nærheten av de hektende kvalitetene som har pleid å prege Robbies mest ihjelspilte hitstunder, selv om den bærer med seg en tydelig Robbie-signatur. 

Inni der er det et grusomt parti med mer mer gregoriansk korsang og et annet hvor Robbie messer om Jesus i et slags forsøk på himmelstormende gospel, noe som kanskje en George Michael i 90-tallsrevival-modus kunne kommet seg unna med, men hvor Robbie bare ender opp som en kritthvit, stiv soulstreber. 
Det er ikke spesielt stilig. 

Og da sitter man igjen med en comebacksingle som minner publikum om at Robbie Williams er tilbake, men ikke stort mer enn det. 
