I Eirik Jensens nye roman trues Norge av kyniske gangstere fra Tsjetsjenia
På livet løs i en svakt komponert roman. 

For andre gang bruker Eirik Jensen sine erfaringer i en roman, i kompaniskap med Thomas Winje Øijord. 

Jensen har mange tanker om hvordan man kan bekjempe kriminalitet, ikke minst de tilløpene vi har hatt i Norge til gjenger og organiserte ligaer. 

Dette har han skrevet spennende og polemisk om i boka «På innsiden. 
Historien om mitt politiliv» (2015), som fortsatt er den beste han har levert fra seg. 

Kyniske gangstere 

Hans forslag til uortodokse politimetoder preger også de to romanene han har signert, der politimannen Sjur Holt går langt i kampen mot kriminelle som ikke skyr noen midler for å tjene penger på lovløs virksomhet. 

I denne historien er det en bande som kaller seg 
De skjulte djevlene som truer Norge. 
Dette er tsjetsjenere, som vil smugle narkotika, våpen og mennesker inn i landet. 
For å vinne makt og utkonkurrere sine rivaler innen forbrytersamfunnet, bruker de metoder så bestialske og skremmende at de tradisjonelle forbrytermiljøene trues til taushet. 

Tsjetsjensk djevel 

«Vi har ikke plass til dette i Norge. 
Jeg skal ikke påstå at krimmiljøet var en blomsterdans fra før, men det var faen ikke noe sammenlignet med dette her,» som Sjur Holt uttrykker det. 
En av de kriminelle sier det slik: 
«Nå er det ingen som gjør en dritt uten at den tjetsjenske djevelen har sanksjonert det.» 

For å gi intrigen troverdighet, innleder forfatterne boka med sitater fra autentiske nyheter om den tsjetsjenske truselen. 
Temaet er utvilsomt både tankevekkende og brennaktuelt, men kunne kanskje vært mer troverdig utredet i en dokumentarbok enn i en roman, der ikke minst kjeltringene får et preg av klisjeer. 

Skjult i lang tid 

Selve romantittelen henviser til tsjetsjenernes navn på seg selv. 
Det vil si, de fikk opprinnelig tilnavnet «De skjulte djevlene» i hjemlandet, forklarer en av dem, og legger til at riktignok var de djevler, men ikke spesielt skjult. 
De fant etter hvert ut at betegnelsen passet bedre på deres virksomhet i land som Norge. 
«Vi har vært skjult i lang tid… 
Ingen visste at vi var djeveler før vi bestemte oss for å vise det for verden.» 

Når spaneren Vegard blir godkjent, etter harde prøvelser, sier bandelederen: 
«Jeg sier som jeg bare har sagt til noen få menn før deg: 
Vi djevler holder sammen – i det skjulte. 
Skål.» 
Dette hemmelighetskremmeriet kommer i et litt merkelig lys når politiet bare noen sider seinere begynner å snakke om «De skjulte djevlene», som om dette var en alment kjent betegnelse. 

Surrete sjefer 

Politiet står maktesløse overfor denne nye trusselen. 
Men Holt vet råd. 
Han trosser sine overordnede og handler slik han selv mener er riktig, selv om det innebærer både selvtekt og å utsette kolleger for livsfare. 
I tradisjonell politiromanstil lager sjefen først og fremst trøbbel for sine underordnede. 
«Hvorfor kan ikke folk bare tilpasse seg mine ideer, skjønne at jeg har rett?» spør Holt, bare halvveis spøkefullt. 

Boka er skrevet i et kjapt, korthogd språk, fullt av replikkvekslinger. 
Men til tross for den hardkokte stilen virker romanen både pratsom, utflytende og svakt komponert. 
En bihistorie om utdannelsen til spaneren Vegard er altfor lang. 
Bifigurer som kunne vært interessante, for eksempel kriminologen Nystrøm og Holts ekskjæreste Victoria, er uten liv og sjel. 

Det samme gjelder de som befinner seg på den andre siden av loven. 
Forfatterne kunne lært litt av den svenske forfatteren Jens Lapidus, som opererer i samme sjanger, om hvordan man gir bipersoner liv på noen få setninger. 

Trøblete privatliv 

Nystrøm blir ansatt til tross for sin manglende politierfaring, og Holt får ansvaret for å introdusere ham for sin nye arbeidsplass. 
I virkeligheten er Nystrøm plassert av Holts overordnede for å holde øye med ham, et element i romanen med et potensiale som ikke blir godt nok utnyttet. 
Heller ikke Holt selv har personlighetstrekk som gjør ham til en bærekraftig og fascinerende hovedperson. 

Riktignok forsøker forfatterne å vise hvordan kampen mot kriminaliteten får innvirkning på privatlivet både til lovens voktere og forbryterne. 
Men disse skildringene utvikles ikke til interessante konflikter. 
De utdyper ikke problemene utover det som er selvinnlysende. 

Boka viser at Eirik Jensen kan det meste om politiarbeid. 
Men ikke nok om å skrive en roman. 
