Japan, bit for bit
Er Hanami på Tjuvholmen Norges svar på Nobu? 
Ikke helt, men nesten. 

Hanami har posisjonert seg som et slags norsk svar på de internasjonale ledestjernene innenfor moderne asiatisk kjøkken. 
Da Robinson og Fredag var innom det nyåpnede stedet i fjor høst, var de imponerte, men også enige om at dette var et sted for små mager eller store lomme-bøker. 
Er noe skjedd med kost/nytte-forholdet siden da? 

Stedet er ikke blant de enkleste å finne i den nye bydelen Tjuvholmen, der det ligger på innsida av holmen ved «kanalen». 

- Dette er jo egentlig en fabelaktig beliggenhet for en restaurant. 
Vi begynner nok å bli en anelse bortskjemte her ute, fastslo Robinson, mens han nippet til et glass av husets champagne, og så seg rundt i det elegante lokalet med fine kombinasjoner av varmt treverk og kjøligere materialer. 
Fredag hadde valgt en av stedets utmerkede cocktailer, laget fra bunnen av med fersk frukt og krydder fra restauranten. 

Hanami byr på et slags «new style» fusion-konsept, med moderne japansk kokekunst basert på tradisjonelle teknikker og regionale spesialiteter. 
Det skilles ikke mellom forretter og hovedretter. 
Man plukker fra ulike kategorier, til det blir et passelig måltid. 
Utvalget spenner fra sushi og diverse småretter i såkalt Izikaya-stil, via ceviche, som er rå sjømat «kokt» i sitrussaft, til diverse kjøtt, fisk og fugl stekt på restaurantens Robota-grill, og et utvalg spesialiteter som spenner fra østers til helstekt gårdskylling. 
Hele veien oppfordres det til deling. 
Noe forvirrende, det hele, men de vennlige, men ikke direkte overstrømmende svenske kelnerne hjalp våre venner å kombinere et passelig måltid. 

Robison og Fredag gikk for «new style sashimi» som første rett. 
At det viste seg å være den gamle traveren kveite med ponzusaus, etter hvert kjent til kjedsommelighet fra Alex, Nodee og flere andre steder, var en liten nedtur. 
Ponzusausen manglet dessuten syre og smaksdybde. 

Det gjorde ikke haneskjell-cevichen, der en lekker liten haug av de små fetterne til kamskjellet hadde smaksfølge av safran, koriander, cherrytomater og rødløk, samt limesaften som hadde «kokt» proteinene til fin, fast konsistens. 

- Men ceviche bør ikke serveres så kjølig. 
Dette nærmer seg kjøleromstemperatur, og da mister skjellene litt av smaken, fastslo Robinson. 

Til maten hadde de ønsket seg Riesling, og fulgt kelnerens anbefaling om en smaksrik Prinz von Hessen Dachsfilet 2010, med fin syre, tanniner fra gjæring med skall og et lite hint av restsødme som gjorde at den bar flott gjennom hele måltidet. 
Velvoksne kamskjell fra Hitra var grillet på høy temperatur, servert med shiso-dressing tilsatt hakket rød chili. 
Saftig og godt, med lekker grillskorpe, og det søtlige kjøttet fint balansert mot den salte dressingen. 
Men skjellene var for store til å ta i én bit, så Robinson og Fredag ble noe uelegant tvunget til å rive dem i biter på tallerkenen med spisepinnene. 
En kniv burde det gå an å by på, uten å ødelegge konseptet. 

Kelneren hadde anbefalt det hun kalte en av Hanamis signaturretter: 
Torskefilet marinert over flere dager i søt, rik misosaus, og så grillet. 

- Det er vel strengt tatt bare legenden Nobu Matsushita som har lov til å kalle dette sin signaturrett, men denne var nesten like god som den vi spiste på Nobu i London, fastslo Robinson. 

Dagens spesialitet var grillet Wagyu-kjøtt, servert med rødbetpuré, teriyaki-dressing og ristede valnøtter. 
Wagyu brukes ofte, og feilaktig, som betegnelse på kjøttet til den eksklusive og himmelsk gode Kobe-biffen. 
I virkeligheten lages den bare av rasen Tajima fra Hyogo-provinsen i Japan, og det var neppe det som lå på tallerkenen. 
Men perfekt grillet, saftig og intenst smaksrikt var det, med rike, mørke smaker i tilbehøret. 
En innertier. 

Det samme var Robinsons sjokoladefondant med melkeis, som på kelnerens anbefaling ble servert med en rød Recioto fra Tommasi. 
Fredags ingefærbrulee var like god, og fikk følge av en iskald sake smaksatt med plommer som hadde ligget og kost seg lenge i flaska med risvin. 

Veldig mye på Hanami er veldig godt, men totalopplevelsen er ikke like «wow» som hos de utenlandske forbildene. 
Noen små feilskjær trakk også ned totalopplevelsen denne gangen. 

- Men drøyt to tusen kroner for to, med drinker før maten og god dessertvin, det var faktisk ikke ille, sa Fredag.• 

robinson&fredag;@dagbladet.no 

Velg en tag for type anmeldelse! 
En av disse: 
