Bokanmeldelse:Jón Kalman Stefánsson: 
«Fiskene har ingen føtter» 

Islandske Jón Kalman Stefánsson er nominert til Nordisk Råds litteraturpris for denne romanen. 
Om han skulle vinne prisen senere denne måneden, ville det i så fall være fullt fortjent. 
«Fiskene har ingen føtter» er nordisk romankunst på aller høyeste nivå. 

Handlingen i denne boken er ikke blant de letteste å referere. 
Den beveger seg over et stort tidsspenn, med et rikholdig persongalleri og med hyppige tidssprang i handlingen. 

I nåtid er det bokens forteller og vennen hans Ari som er hovedpersonene. 
De befinner seg begge i midten av livet da Ari vender tilbake til Island fordi hans far er blitt alvorlig syk. 

Ari har etablert seg som forlegger i København, og gjør suksess med titler om hvordan mestre kjærlighetssorg og om meningen med livet. 
Ikke overraskende har han selv en avbrutt forfatterkarriere bak seg, og ikke minst et havarert ekteskap og barn han har mistet kontakten med hjemme på Island. 

Alt dette, samt oppveksten i Keflavik med den amerikanske militærbasen som dominerende innslag, blir han nå konfrontert med. 
Stedet Keflavik blir på den måten også en slags hovedperson i boken. 

Romanens to øvrige hovedpersoner er Aris besteforeldre Margrét og Oddur. 
Deres liv var det klassisk islandske, der havet og naturen for øvrig spilte en styrende rolle i alles liv. 

Historien om deres liv og ekteskap spinner seg inn i handlingen ellers, og viser hvordan generasjoner preger hverandre på en måte som ikke er til å unnslippe. 
Relasjoner, skuffelser og selvoppholdelsesdrift gjennom flere slektsledd kan kanskje sies å være et hovedtema i denne boken. 

«Fiskene har ingen føtter» er en svært rik bok, både språklig og tematisk. 
I tillegg til å være en moderne samlivsroman, inneholder den også folkelivsskildringer av høy komisk verdi, eksistensielt psykologisk drama og presise politiske visitter til Islands etterkrigshistorie. 

Det virker til tider som om Stefánsson skriver innenfor en egen islandsk utgave av den magiske realismen. 
Han balanserer ofte mot det melodramatiske, men blir reddet av sin store språklige styrke, glimrende formidlet på norsk av oversetter Tone Myklebost. 

At Island er en litterær stormakt vet vi allerede. 
Med forfattere som Jón Kalman Stefánsson er det liten grunn til å frykte at denne posisjonen vil bli svekket med det første. 
