God barnefilm om kjærlighetens galskap
Det mest likandes i «Jørgen + Anne = sant» er det gode utvalget av skuespillere som skaper et friskt miljø av 5.-klassinger. 
Regissør Anne Sewitsky lykkes med å få 10-11-åringene til å spille ut forelskelse, sjalusi og fortvilelse. 

Filmen balanserer i skjæringspunktet mellom et velkjent formular og mer originale vendinger. 
Hovedpersonen Anne Lunde er en Pippi Langstrømpe-figur – mer glad i å klatre i trær og gå i gutteklær og mindre opptatt av å gjøre det godt på skolen. 
Målt mot jevngamle Ellen som er så feminin at hun lager sjamporeklame, går Anne rett inn i rollen som klassens taper. 
Hvordan skal hun da greie å bli kjæreste med den nytilflyttede gutten, Jørgen? 
Det lyder særdeles velkjent og forutsigbart. 
Likevel tilfører Sewitsky handlingen ny energi ved å vise fram galskapen i Annes reaksjonsmønster. 
10-åringen blir så forelsket at hun gjør sprø ting for å nå sitt mål. 

«Betagende» og «nydelig» er slike gloser som anmeldere ikke bør strø om seg med, da de fort virker for søte. 
Men yndig er likevel ordet som beskriver hovedrolleinnehaver Maria Annette Tanderø Berglyd. 
Hun har en spøkefull måte å smile på, en mimikk som gjør at man tror på den forelskelsen som Anne rammes av. 
Otto Garli klarer seg bra som Jørgen, likevel blir han blekere fordi han i større grad er et objekt – gutten som jentene slåss om – heller enn et aktivt subjekt. 
Slike passive roller har kvinner måttet spille i utallige filmer. 
Flott at det her er omvendt. 

«Jørgen + Anne = sant» åpnet nylig barnefilmseksjonen i Berlin. 
Samtidig er Sewitsky i vinden fordi hun vant pris for beste utenlandske film på Sundance-festivalen i USA med samlivskomedien «Sykt lykkelig» (utmerkelsen forundrer da filmen slett ikke er så god). 

Det interessante her er at regissøren i begge filmer fletter inn fortellingsplan som setter hovedhandlingen i relieff. 
I «Sykt lykkelig» var stavangerartist Nils Christian Fossdal blant sangerne som framførte delvis ironiske kommentarer til det to ektepar strever med i hverdagen. 
I herværende barnefilm iscenesettes en fantasifortelling som Anne dikter fram om den forsvunne Helga i nabohuset. 
Ikke bare ble hun gal av kjærlighet, hun ble visstnok også drept av på grunn av sin forelskelse. 

Dette planet tilfører filmen en viss stemning av skrekk og gru. 
Men på meg virker Annes fantasier påklistret og konstruerte. 

I denne type film bør barnas foreldre bare ha mindre funksjoner. 
Men én sentral replikk formidles av Annes mor: 
«Det viktige er ikke feilene du gjør, men hva du gjør etterpå.» 

Så blir moralen: 
Selv om man blir gal av forelskelse, er det lurt å si unnskyld når man tråkker på andre for å oppnå prinsen. 
