Psykedelisk ørkenblues fra Mali
Absolutt annerledes, men ikke det minste sært. 

Forskjellen mellom syrete psykedelia fra San Fransisco anno 1967 og etnisk ngonimusikk fra Mali anno 2013 er faktisk ikke så stor som en gjerne skulle tro. 
I hvert fall ikke slik det ble fremført av en instrumentets største mestere under mandagens Nattjazz i Røkeriet. 
Så er da også Bassekou Kouyate blitt kalt dette strengeinstrumentets svar på Jimi Hendrix. 

Basselou Kouyate spiller på ngoni. 
En slags vestafrikansk lutt med fire strenger, og mannen regnes som en av verdens fremste på sitt instrument. 
Så har han da også spilt med både Bonnie Raitt og Bono og blitt omtalt i varme ordelag av Eric Clapton. 
Men Kouyate har videreført og modernisert ngonien og unnslår seg heller ikke for å bruke wahwah-pedal dann og vann. 

Med seg hadde han som alltid bandet Ngoni Ba. 
En samspilt gjeng som i tillegg til å være fremragende instrumentalister også viste seg som dyktige sangere. 
At alle på scenen virket som eneste stor familie, var kanskje ikke så rart. 
Den kvinnelige vokalisten var gift med Kouyate. 
Den ene sønnen spilte bassngoni og den andre vanlig ngoni. 
Nevøen trakterte samme instrument. 
Hvilken familietilknytning de to siste musikerne på henholdsvis trommer og perkusjon hadde, oppfattet jeg ikke, men sannsynligvis var det også nær slekt. 

De utradisjonelle instrumentene til tross er musikken lett tilgjengelig også for et publikum som er oppflasket på tradisjonell vestlig popmusikk. 
Både fordi det er både rytmisk, funky og inneholder de samme toneskalaene som rock og blues. 
Men også fordi Kouyate legger seg til tider tett opp til moderne rock og psykedelia, og benytter mange av de samme improvisasjonene. 
Han unnslår seg heller ikke for genuint publikumsfrieri til tider. 

Men ettersom det bare benyttes fire strenger, og halsen er uten bånd til å skille tonene fra hverandre, er det umulig å spille akkorder som på en tradisjonell gitar. 
Etterklangen er også svært kort, og det medfører at musikerne må spille desto flere toner for å få melodiene til å flyte. 
Litt statisk og repeterende kunne nok enkelte av låtene virke, men det ble til gjengjeld grundig kompensert ved humørfylt fremførelse og glitrende solopartier. 
Ikke minst fra mannen som spilte håndholdt tromme. 
