Operaanmeldelse:Carmen er Carmen 

Operaens nye «Carmen» er strålende både musikalsk og visuelt, og sangerne passer i rollene som hender i hansker. 
Historien er det tynneste. 

En hver ny versjon av operaen «Carmen» er spennende, og en hver ny oppsetning av regissøren Calixto Bieito er interessant. 
Forestillingen er ikke helt ny, riktig nok, den hadde premiere i Spania i 1999, men premieren i Bjørvika fant sted fredag kveld. 

To sangerlag alternerer, og premierekvelden fylte serbiske Katarina Badic rollen som Carmen på en enestående måte, både vokalt og scenisk. 
Det er sjelden man opplever en sanger som fyller sin rolle så godt med stemmen, og i tillegg har et utseende, en utstråling og framtoning som matcher rollefiguren så til de grader. 
Hun var Carmen, rett og slett, det var helt fantastisk å oppleve. 
Men også Henrik Engelsviken som Don José gjorde en glimrende figur, nesten en slags psykopat. 
I det hele tatt var det et knallsterkt sangerlag. 

Scenebildene bygges langt på vei opp av menneskene, som det er mange av, i alle slags fargerike klær. 
Sigøynerne kjører i Mercedeser fulle av pikk og pakk. 
Bieito har lagt handlingen til ca. 1970, under eller rett etter Franco-regimet. 
Diktaturet ligger der, mannssjåvinismen likeså. 
Vulgære soldater i bare overkropper brauter seg fram, det er fyll og spetakkel. 
Carmen er ikke en så utpreget femme fatale som hun noen ganger kan være, men hun sjekker opp Don José på få minutter for så å fordufte og kommer og går som det passer henne. 

Bieto har strøket en god del, og resultatet er at vi sitter igjen med det helt essensielle rundt kjærligheten, friheten og døden. 
Det er vel og bra, men alt dette til tross, jeg er av dem som ikke lar meg rive helt med av det som skjer handlingsmessig. 
Forflytningen til moderne tid gjør selvfølgelig at det er mange aktuelle spørsmål som reiser seg, men det gjør også at historien mister det nesten mytiske perspektivet. 
Og dermed er det først og fremst musikken og de visuelle inntrykkene scene for scene for gjør denne forestillingen god. 
Orkesteret spiller gnistrende, velformulert og klangfylt. 
Katarina Badic er som sagt enestående i rollen sin, hun synger fantastisk vakkert og henne som karakter er det ikke vanskelig å bli fascinert av. 
Egentlig er hun verdt billettprisen alene. 
