Filmanmeldelse «Star Wars: The Last Jedi»:Stjerneseier 

Romkrigen løsrives endelig fra fortiden. 

ACTION/EVENTYR 

«Star Wars: The Last Jedi» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Rian Johnson 

Med: Daisy Ridley, Adam Driver, John Boyega, Oscar Isaac, Mark Hamill, Carrie Fisher og Andy Serkis. 

Den umiddelbare hyllesten som møtte «The Force Awakens» (2015) var vel kanskje aller mest preget av at filmen føltes mer som en vaskeekte «Star Wars»-film enn det prequel-trilogien gjorde. 
Akkurat det skulle vel ikke så mye til. 

Les også: 
Nostalgisk nedtur 

Men på tross av de lovende hovedkarakterene i oppsparket, var J. J. Abrams mer opptatt av å fremkalle deja vu enn å gi oss en minneverdig historie. 

Følelsen av reprise inntreffer også i oppfølgeren «The Last Jedi», og forutsigbart nok nikker den tilbake til den mer ikoniske toeren, «The Empire Strikes Back» (1980). 

Rey (Ridley) er like naiv som det Luke Skywalker var den gang, og sistnevnte har blitt en selvforaktende Yoda. 
Sirkelen sluttes igjen. 

Se trailer fra filmen her. 
Anmeldelsen fortsetter under videoen: 

Bakteppet er det samme som alltid: 
Kampen mellom det teknologisk overlegne galaktiske diktaturet og opprørerne med et sterkere «purpose». 
I likhet med i «The Empire Strikes Back» splittes våre tre hovedkarakter inn i hver sin plan. 
Rey søker kunnskap om kraften, Finn (Boyega) utnytter bakgrunnen som stormtropp og X-wing-piloten Poe Dameron (Isaac) går commando. 

Les også: 
«Rogue One: A Star Wars Story» 

«The Last Jedi» kunne fort ha falt i samme «sample»-fellen som forgjengeren, men holdes i mer stødige hender. 
Regissør Rian Johnson, mannen bak science fiction-noiren «Looper» (2012), sprøyter inn mer originalitet. 
Uten å røpe for mye, kan vi si at han kapper av enkelte av Abrams’ tråder, og syr sammen nye, i en film med flere overraskelser enn klisjeer. 
Det man savnet sist, altså. 

Den nye filmen er dessuten visuelt penere – spesielt Reys indre reiser i det irske landskapet på jedi-øya og det røde saltet i den klimatiske krigen tok pusten fra meg. 
Effektene er mer organiske og mindre tegnefilmaktige, om man ser bort fra noen søte små ugledyr og en casinosekvens. 

Dessuten gjør Hamill sin sterkeste tolkning av den siste Skywalkeren. 
Hans tilstedeværelse fyller hvert bilde, og man skulle nesten tro at Han Solo testamenterte pondusen sin til svigerbroren. 

Johnson bygger også figurer det er vanskelig å stille seg likegyldig til. 
Kjemien mellom Rey og Ben Solo (Driver), samt båndet mellom Luke og Leia, er rørende saker. 
Sekvensene der langdistanseforholdene dyrkes gjennom ForceTime får deg under huden på dem. 

Men den viktigste zeitgeisten inntreffer i filmens behandling av ekstremisme – den onde sirkelen man kan snuble i når dine mørke tanker blir møtt med uforsiktighet. 
Adam Driver er nok en gang knall som en gneldrende og psykopatisk drittunge med altfor mye makt. 

Les også: 
Luke Skywalkers lyssabel fra «Star Wars» er solgt 

Det starter humpete, med i overkant selvbevisst humor som kanskje hører mer hjemme i en oppfølger til «Spaceballs» (1987), og et par langdryge digresjoner, men filmen lander elegant gjennom den siste halvdelen. 
«The Last Jedi» er stjernekrig på høyoktan og en følelsesmessig oppslukende familiesaga som faktisk klarer å løsrive seg fra fortiden. 

La oss håpe J. J. Abrams klarer det samme i trilogiavslutningen, nå som han gjeninntar registolen. 

Se nok en smakebit fra filmen her: 
