Nifs krim:Bokanmeldelse: 
C. J. Tudor: 
«Krittmannen» 

«Krittmannen» er en nifs krimroman om jakten på en morder - der mystiske krittfigurer både tåkelegger og peker på den skyldige. 

Tolvåringen Eddie og vennegjengen hans tegner figurer i kritt på asfalten for å gi hverandre hemmelige beskjeder. 
En dag leder krittfigurene barna til liket av en ung jente. 

Tredve år senere får Eddie besøk av en barndomskompis som vil skrive bok om hendelsene. 
Eddie fornemmer at ikke alt er som det skal. 
Ikke minst da han mottar et brev med et kritt og tegningen av en «hangman». 

Norsk sensasjon: 
Norsk forfatter solgte aller mest i Tyskland i 2017 

Fortellingen veksler mellom alt som skjedde i 1986, og hvordan fortiden hjemsøker hovedpersonene i vår egen tid. 
Ingenting er riktig slik Eddie husker. 
Selv ikke nåtiden er helt i vater. 

Søvning landsby 

Eddie bor fortsatt i den søvnige, britiske landsbyen - som i denne lesers hode fremsto langt mer amerikansk enn britisk. 
Han er betatt av sin unge leieboer, Chloe, og jobber som lærer på den lokale skolen. 

I 1986 var faren hans en mislykket skribent, mens moren drev en abortklinikk som ble hjemsøkt av kristenfundamentalistiske demonstranter. 

Minner om Stephen King 

Sentralt i handlingen står også en omstridt lærer og en hyklersk prest. 

Dansk sterk snakkis: 
Dødevaskeren 

Tonen og atmosfæren i boken kan minne om Stephen Kings barndomsskildringer, der naiv, barnlig lykke går hånd i hånd med frykten for alt det uhyggelige som skjuler seg i mørket - og i menneskesinnet. 
Hvis du så tv-serien «Stranger Things» på Netflix - minus de Lovecraft-aktige monstrene - vet du sånn omtrent hvilket landskap vi befinner oss i. 

Som kriminalroman er «Krittmannen» langsom og utforskende mer enn intens og heseblesende. 
C.J. Tudor vier god plass til jeg-fortellerens barndomsminner, hverdagsobservasjoner og refleksjoner. 

Samvittighetsfullt oversatt 

Språket i boken - samvittighetsfullt oversatt av Guro Dimmen - har en tilbakelent, tilbakeskuende kvalitet. 
Nåtidens Eddie er desillusjonert og drikkfeldig - utvilsomt martret av barndommens tragedier. 
Kapitlene der Eddie er tolv, er åpenbart skrevet av den voksne Eddie, men likevel i en tone farget av barnets perspektiv. 

Barndommen kan utvilsomt være idyllisk - men også fylt med frykt og uhygge. 
I «Krittmannen» får vi alt i rikt monn. 

Anmeldt av: 
Tom Egeland 
