Så du tror du kan danse?
«Fame», filmklassikeren fra 1980 er tilbake. 

||| 
FILM: 
Det finnes ett uomgjengelig krav til dansefilmer. 
Når du går ut fra kinomørket, skal du ha lyst til å gå på byen og danse. 
Eller å gå hjem og sette på den hitlåta du ikke tør innrømme overfor vennene dine at du elsker, og riste løs. 
Og du skal i alle fall kjenne et lite stikk av anger over at du ikke kastet all fornuft overbord og gikk til scenen, i stedet for å begynne på noe snusfornuftig og samfunnsnyttig som jus eller sykepleie. 

IKKE GØY 
Det uoverkommelige problemet med «Fame» anno 2009 er at den aldri vekker denne følelsen. 
Det ser aldri særlig gøy ut å drive med musikk. 
De to store dansescenene er glatte og forutsigbare. 
Og de øvrige musikknumrene er for det meste loete ballader der vi liksom skal falle i staver overfor hovedpersonenes talent. 

Den opprinnelige «Fame» fra 1980 var ujevn, men fant en egen nerve i spenningen mellom drømmene og desperasjonen til de begavede elevene ved New York City High School for Performing Arts. 
Ikke minst fikk den en hel verden til å tro at musikkstudenter når som helst bryter ut i sang og dans og fyller gatene med spontane jamsessions. 

KLISJEER Årets oppdatering er på sitt beste når den tør å være usentimental og konfronterer studentene med den grimme hverdagen som utøvende. 
Det legges ikke skjul på at en stor del av stjerneaspirantene ender opp med å undervise tolvåringer. 
Men for det meste står vi igjen med et knippe halvhjertede historier som bruker de mest utgåtte påskudd for å skape drama. 
Hvorfor må vi belemres med en uendelig krangel mellom årets kjedeligste filmkjærestepar, som finner sted fordi, I kid you not, jenta snakket til en forførerisk halvkjendis på en fest? 
Hvorfor må vi bruke tid på feiden mellom pianotalentet og faren hennes, som av uante grunner hopper i taket av raseri og truer med torden og lynild fordi datteren har lyst til å synge r'n'b? 
Finnes disse foreldrene andre steder enn i hodene på giddalause manusforfattere? 
Og som om ikke det blir nok klisjeer på 107 minutter, tror du ikke de må komme trekkende med ghettogutten med et hjerte av gull som vil skaffe seg et bedre liv? 

SVIKTER Plott og karaktertegning er ikke det viktigste i en dansefilm. 
Det er ikke utenkelig at disse flosklene, disse fantasiløse historiebrokkene, kunne fungert hvis studentene hadde hatt den minste stjerneglans i blikket og hvis selve sangen og dansen hadde føltes eksplosiv og levende.. 
Men slik ble det ikke. 
«Fame» svikter sin første forpliktelse, som er å underholde. 
Den har ikke lært å fly. 
Og den kommer slett ikke til å leve evig. 
