SKAM anno 1957
Andre bind av Saabye Christensens bebudede trilogi «Byens spor» mer enn innfrir forventningene som ble skapt etter fjorårets bok. 

Kameratene Jesper og Jostein på Fagerborg og Majorstua i Oslo er blitt 15 år. 
Sommeren 1956 var nesten like varm som den i 2018. 
Her sør kalte vi den Riksmesse-sommeren og mange av oss eldre husker den, sommeren som aldri tok slutt. 

Sovjet invaderte Ungarn og mange flyktninger kom til Norge. 
Det blir vinter og vår, og Jesper blir realskoleelev på Fagerborg mens Jostein går i slakterlære i farens bedrift. 
Boka har undertittelen Maj. 
Det er Jespers mor, enke etter første bok, som er en slags hovedperson. 
Hun skaper dramatikk både i familien og i Fagerborg-avdelingen av Røde Kors når hun reiser til Roma med sønnens pianolærer og etterlater de to barna hjemme i en hel uke, «den fineste uken i livet». 

Men hun blir gravid i sitt førtiende år, og må bære skammen enten ved å få et uønsket barn eller å ta det bort ulovlig. 
Ei jente i klassen til Jesper tar livet av seg etter en klassefest. 
Jostein slår ned en fyr, og Jesper blir slått ned av fetteren til han som Jostein fornærmet. 
Bare for å ha nevnt at her skjer det saker og ting. 
Bind to er mer dramatisk enn første bok. 

Mamma 
Maj skammer seg over så mye. 
Og når det er som verst sies det at «Hun vet ikke om hun er skamfull eller rasende. 
Hun er begge deler. 
Hun er rasende og skamfull». 
Det slår meg som leser og som barn på 1950-tallet at det var mye mer som var skamfullt den gang enn i dag. 

Forfatterens språk er noen ganger som poesi, andre ganger flommer det av ordrike kaskader som nærmer seg Mykle, og rett som det er kommer det pregnante aforismer: 
«Hvis Jesus noensinne kommer tilbake må det være i rulletrappen på Magasin du Nord». 
«Ingenting er så troløst som et varemagasin». 
«Hvis man synger på Fagerborg hører alle det». 

Jostein hopper på ski i Frognerparken: 
«Han satte utfor om vinteren og landet i våronna». 
«Alle ansatte blusser på Bristol i desember». 

På et punkt i boka dukker forfatteren selv opp og reflekterer over skrivingen: 
«Før skrev jeg for å huske. 
Nå skriver jeg for å glemme». 
Og: 
«Det er ikke ytringsfriheten som får meg til å dikte. 
Det er taushetsplikten». 
Resultatet er uansett i litteraturens øverste klasse. 
