«Paddington 2» er sykt koselig
Sympatisk, morsomt og elegant. 
Del to er både fornøyelig og imponerende. 

Langt fra alle populære barnebøker blir vellykkede filmer, men Paddington-filmene, både den første for tre år siden, og nå denne toeren, er perler. 
De er så forseggjorte, fargeglade, visuelt oppfinnsomme og lekre at de i enkelte sekvenser ser ut som om de kunne vært laget av formsikre mestere som Wes Anderson eller Michel Gondry. 

Skumle planer 

I den første filmen var Nicole Kidman skurken som ville stoppe ut Paddington og ha ham på naturhistorisk museum. 
I denne er det Hugh Grant som har skumle planer. 
Han når ikke helt opp til Kidmans nivå, men bidrar på sedvanlig Hugh Grant-vis til mye fin tørrvittighet og punktert korrekthet. 

Ellers er skuespillergalleriet langt på vei det samme som sist. 
Best er Sally Hawkins som spiller mammaen i Brown-familien. 
Hun har en unik evne til å bringe solskinn og uforutsigbarhet inn i alt hun er med i, (for øvrig er hun snart aktuell i Guillermo del Toros The Shape of Water, som ut fra traileren virker herlig). 
Pappaen spilles av Hugh Bonneville som godt kler midtlivskrisen han havner i da en sjefsjobb i forsikringsselskapet ikke går til ham, men til en ungdom. 

Kardemomme by i stort format 

Det er en velfungerende familie som portretteres. 
Og ikke minst et velfungerende London. 
Det er mulig å argumentere for at filmene først og fremst er påkostede og veldig finurlige London-reklamer. 
Mennesker av alle farger lever sammen i fordragelighet og hjelper hverandre uten tanke på egennytte. 
Til og med forbrytere er egentlig snille. 

Dette er Kardemomme by i større format, men ikke mindre koselig. 
De eneste som trekker ned er i grunnen gatens surpomp spilt av Peter Capaldi, og naturligvis Hugh Grants forsofne skuespiller-karakter som er besatt av tanken på å skinne i kjente roller igjen etter å ha ydmyket seg med å leve av å spille i hundematreklamer. 

Store estetiske høyder 

Paddington er som før klosset og dønn sjarmerende, og fortellerstilen er kontinuerlig overskuddspreget med et vell av ideer og innfall som med stor sans for akkuratesse er spredt utover alle scener. 
Noen scener leker med den gamle utbrettsbok-stilen og når virkelig store estetiske høyder. 
En fengsels-sekvens vrir på forslitte klisjeer og blir også et høydepunkt. 

Det ligger en vag eim av antikvert imperialisme og lurer et sted i grunnvollene til Paddington-ideen – den søte og heldige bjørnen som reddes ut av det mørkeste Peru og får lov til å lære seg sivilisasjonens gleder – men man skal nesten være ondsinnet for å velge å fremheve det i en kort omtale som dette, så det skal jeg forsøke å unngå. 

Paddingtons skaper Michael Bond døde i sommer, 91 år gammel, etter å ha gitt ut bøker om denne bjørnen i 59 år. 
Få ting kan hedre hans minne bedre enn en så godt som perfekt film. 
