Cave hviler i hulen
Nick Cave kan både bjeffe og bite, men denne gang legger han hodet på skakke og logrer forsiktig. 
Han får utløp for rocken gjennom bandet Grinderman, og dermed står vi igjen med de mørke, melodiøse balladene. 

Det er slett ikke det verste han har å by på, bare tenk på plater som "The good son" og "The boatman's call". 
Garasjerocken fra forrige album med bandet The Bad Seeds, tre år gamle "Dig, Lazarus, dig!!!", er definitivt borte. 
Det samme er gitarist Mick Harvey. 

Harveys avgang etter 14 album gjør at gitarene nesten er fraværende. 
Cave sitter ved pianoet, mens Warren Ellis er den som trakterer gitaren – ved siden av strykere, fløyte, synther og looper. 
Martyn Casey er bassist, Thomas Wydler er trommis, Jim Sclavunos er perkusjonist og Conway Savage korer.Vi snakker altså om et endret lydbilde, selv om den australskfødte 55-åringen har vært innom noe av det samme på filmmusikken han har lagd med Warren Ellis. 

Tekstene er skrevet i løpet av et års googling, der Cave har latt seg fascinere av kuriøse opplysninger på Wikipedia. 
På nettet finner man det vesentlige side om side med det absurde, og han forsøker å si noe om vektlegging. 

Albumet er spilt inn i en sørfransk 1800-tallsvilla, med Nick Launay som produsent. 
Cave stilte opp med et knippe ideer og lot bandet forme sangene. 

Den varsomme åpningen "We no who u r" er en sang av den typen bare Cave og Cohen kan lage. 
Når han følger opp med majestetisk flotte "Wide lovely eyes", hellende litt mot Dylan, er jeg i grunn tilfredsstilt. 
Resten av albumet blir en bonus. 

"Water's edge" er litt uryddig affære, der bandmedlemmene plukker opp det som ligger nærmest. 
Et kort, men nydelig refreng forankrer sangen, og det hele er noe Cave kunne spilt inn for 30 år siden med en annen instrumentering. 

"Jubilee Street" har et ekko av Lou Reed og Jim Morrison, mens "Mermaids" i likhet "Water's edge" har et refreng hentet fra skuffen for sjeldent vakre melodilinjer. 
"We real cool" har en truende bass og et forsonende piano, mens "Finishing Jubilee Street" nærmest er en jam der Cave snakkesynger. 

"Higgs Boson blues" er lang, mørk og saktegående, og Cave rimer Hannah Montana med african savanna. 
Låten fungerer bra med koring og buldrende komp. 
Tittelkuttet "Push the sky away" er en stillferdig avslutning på en avdempet plate. 

Omslagsbildet er tatt hjemme i hans eget hus. 
Vi har en liten trend gående med avkledde kvinner på plateomslagene. 
Natasha Khan alias Bat For Lashes lot seg avbilde naken i høst, så vidt skjult av en naken mann hun bar på. 
Også Christina Aguilera og Rihanna viste hud i høst, selv om det var forholdsvis uskyldige bilder. 

Mikhael Paskalevs ferske debutalbum prydes derimot av en ung kvinne som ble for mye for Itunes, mens danske Lukas Graham nøyde seg med en tegning. 
Kvinnen på Nick Caves omslag hevdes å være hans egen modellkone Susie Bick. 
Det er i hvert fall ikke så ulikt. 

Kanskje trenden er et forsøk på å få oss til å kjøpe fysiske plater igjen. 
Utgis 18. februar. 

Beste spor: "We no who u r", "Wide lovely eyes", "Mermaids". 
