Nick Cave traff farlig nær blink i Oslo Spektrum
Vekkelsespredikant og sjelesørger. 

KONSERT: 
Nick Cave har bestandig vært opptatt av de store, eksistensielle spørsmålene. 
Liv, død, religion. 
Som artist spenner han opp buen mellom ekstase og apokalypse. 
Med konserten i Oslo Spektrum traff han farlig nær blink. 

Bakteppet er dystert. 
Midt i arbeidet med Nick Caves forrige album falt sønnen hans på 15 i døden fra en klippe. 
Tragedien farget både musikken på «Skeleton Tree» og lytterens opplevelse av den. 

Skisseaktige melodier som noen ganger murrer, andre ganger bringer lindring. 
Tekstene dykker ned i mørket, men dveler også ved det vakre. 

Låtene på dette 16. albumet utgjør et tyngdepunkt i Oslo Spektrum, uten at de tar overhånd. 
I et intervju nylig sa Cave at han ville at konsertene skulle være oppløftende og inspirerende, ikke det motsatte. 

Starter rolig 

Det starter rolig med «Anthroscene». 
«With my voice I am calling you» synger Cave varsomt. 
En forsiktig klagesang der hovedpersonen berører publikums hender, noe som gjentar seg flere ganger utover kvelden. 

De innledende låtene fra «Skeleton Tree» har selv med sitt neddempede uttrykk tyngde og substans. 
De holder igjen, gir en følelse av stille-før-stormen. 
Også lyssettingen er dempet, i blålilla toner. 

Men så eksploderer det i rødt og «Higgs Bosom Blues» fra «Push the Sky Away». 

Det er endelig tid for å bla tilbake til et par tidlige favoritter. 
«From Here to Eternity» blir et kvernende monster, før «Tupelo» løfter det videre. 
Publikums armer vaier som tentakler mot Cave, der han vandrer hvileløst langs scenekanten. 
The Bad Seeds spiller høyt nå, skarptromma smeller som rifleskudd. 

Tar det ned 

«Jubilee Street» tar det ned, uten at Caves rastløse autoritet slakker grepet. 
Med et brutalt taktomslag viser bandet hvilket dreiemoment de har. 

Så får Cave tid til å hente seg inn igjen med «Ship Song». 
En trygg havn, selv om den kanskje kunne vært tatt enda lenger inn i smult farvann. 

«You can sing with this if you like», sier Cave før han drar i gang «Into My Arms» etterfulgt av enda to låter fra fjorårsalbumet. 
Foran et fullstatt Spektrum får de en mer forsonende tone enn på plate. 
«I need you» blir en meditativ, dvelende bønn fremført fra barkrakken. 

Braker løs 

Så braker det løs igjen med «Red Right Hand». 
Cave er leken nå, slenger kommentarer til publikum mens han virrer rundt hengslete og energisk. 
«The Mercy Seat» får en dypere klangbunn enn jeg har hørt før. 

Cave har nettopp rundet 60, han har opplevd smerte, tap og triumf. 
Selv om han alltid har vært sjef på scenen, er det som om livserfaringen gir ham en annen form for autoritet. 

«Distant Sky» blir en renselse, rørende og nær, før «Skeleton Tree» er der som en siste forsonende hymne. 
«Thank you, good night Oslo». 
Så langt har dramaturgien vært perfekt. 
Uten radikale nytolkninger har Cave og bandet spisset låtene og bygd opp settet på mesterlig vis. 

Som første ekstranummer gjør «Weeping Song» susen. 
Cave vandrer ut til en liten scene blant publikum, former dem som en pulserende organisme. 
Et tilfeldig rosa skjerf må til for å tørke svetten. 

«I love you» 

«Stagger Lee» viser igjen bandets voldsomme dynamikk. 
Hele publikum er invitert med opp på scenen, eller i hvert fall så mange som det er plass til. 
Cave river av seg raseri, desperasjon og humor. 

En jente blir dratt fram for å konfronteres med «The devils pitchfork», før Cave ironiserer over de mange iPhonene som lyser mot ham. 

«I love you» ropes det fra langt bak i salen. 
«I love you too, obviously», repliserer hovedpersonen. 
Avsluttende «Push the sky away» er som et vekkelsesmøte. 

Etter knappe to og en halv time ender det i mild melankoli.«Some people say it’s just rock and roll. 
Oh but it gets you right down to your soul». 
Utvilsomt. 
