Alle pinligheters mor
Iherdig forsøk på å skvise en gammel sitron. 

FILM: Puh, orker vi dette? 
Som om ikke denne sommeren er heftig nok, så skal vi tvangsfores med et oppkok av gresk øyidyll, ABBA-svisker og dancing queens forkledd som hippier. 

«Here We Go Again» er en presis undertittel til «Mamma Mia»-universets del to. 
Ønskereprise, eller bare en hard skvising av en gammel sitron? 
Ingen har jo lagt skjul på at prosjektet handler om «Money, Money Money» i kjent ABBA-tapning, men holder dette til å lokke feriefolk inn fra strender og fjellhyller? 

Sikkert. 
Men det er ikke bra; det er farger, effekter og musikk dynget oppå hverandre så man nesten mister pusten. 
Jeg husker godt at jeg satt og gaulet i kor med en stappfull kinolsal ved forrige korsvei i 2008 da første «Mamma Mia» hadde premiere. 
Da var det bare å svelge unna filmfaglige innvendinger og la seg rive med i energien, tempoet og den solbakte gløden. 
Det var feel-good på høyoktan, med selveste Meryl Streep som bonus. 

Forhistorien 

Men det skal godt la seg gjøre å gjenta fiestaen, selv om filmdebutanten Phyllida Lloyd nå er byttet ut med den mer erfarne Ol Parker i regissørstolen. 
Catherine Johnson er fortsatt med på manussiden, sammen med Parker. 
Manuset er fortsatt tynt, for å si det mildt. 
Her dreier det seg om en «prequel», altså historien om hva som skjedde før den første filmen. 

Handlingen foregår på to tidsplan, i 1979 da unge Donna (Lily James) forfører tre unge menn som alle påtar seg farskapet til Sophie (Amanda Seyfried), slik det framgikk i den første filmen, der Meryl Streep spilte en godt voksen Donna. 
Så klippes det litt forvirrende fram og tilbake mellom da og nå. 

Åletrangt 

I nåtid er Meryl Streep bare til stede i to scener avslutningsvis; resten handler om Sophie som skal åpne hotell på mors eiendom. 
Selvsagt dukker alle de aldrende sjarmørene opp. 
Det er nesten ubetalelig å bevitne Colin Firth, Stellan Skarsgård og Pierce Brosnan presse sine mager inn i åletrange, glinsende ABBA-kostymer. 
. 
Og Pierce Brosnan synger like dårlig som i forrige film. 

De to aldrende venninnene, her spilt av Julie Walters og Christine Baranski, står for alle filmens frekke morsomheter, nå som før. 
Ellers er det ganske langt mellom drammene. 
Og kort mellom pinlighetene. 
Av og til må man klype seg i armen og spørre om flere av de mest cheesy scenene er villet dårlige, eller bare ufrivillig komiske. 
Noe er rein og skjær camp. 
Som når Cher entrer partyet – hun spiller bestemor, snart oldemor – vipper av seg solbrillene og sier «Je suis arrivé». 
Tadaaaa! 

Gamle og grå 

Med sin dype, mørke stemme gjør hun en praktfull «Fernando», det skal hun ha. 
Men når hun synger til sin gamlekjæreste (Andy Garcia) fra en fjern fortid i Mexico om at de er blitt gamle og grå – og Cher kaster på sin platinablonde hårmanke over sine blodrøde lepper og stramt løftede ansiktstrekk – da føler man at tida står litt for stille. 
Det må være lov til å le innimellom scener av tåredryppende savn og usannsynlig elskov. 

Og endelig har manusforfatterne klart å skvise «Waterloo» inn handlingen. 
Den framføres på en bistro i Paris der alle kelnerne er utkledd som Napoleon. 
Ellers har filmmakerne også klart å skvise to originale ABBA-medlemmer inn i filmen; Björn og Benny, som lett gjenkjennelige signaturer. 
Vet de hva de har vært med på, bortsett fra å betjene en seddelpresse? 

«Super Trouper» er filmens finalenummer der alle medvirkende framføres i partymodus. 
Det burde jo vært «Money, Money, Money». 
Om igjen og om igjen. 
