Veldig veldig
David Finchers tilbakeholdne seriemorder-drama «Zodiac» er bare så aldeles ubegripelig genialt vellaga, så man blir sittende og måpe og glemmer nesten hele morderen. 

Filmen forteller så vidt jeg har skjønt om en uoppklart sak fra syttitallet, og Fincher tar seg urimelig tid til å skildre hvordan den forvandler livet til en politietterforsker og en avistegner. 

Det er noe med gåter og menn. 
De går dårlig sammen. 
Menn er i stand til å lamme kropp, sjel og sosialt liv på å ernære reine besettelser, og før man vet ordet av det, lever de like meningsløst som femtiåringer som følger fartsgrensene på motorsykkel. 

I «Zodiac» spiller amerikansk films mest følsomme fjes Jake Gyllenhaal avistegneren Robert Graysmith. 
Han skrev boka som filmen er bygd på, men forfatterens nærvær i filmen er umerkelig; du får hele tida følelsen av at også Gyllenhaal er sett langt utefra. 
Mark Ruffalo lager en sterk skikkelse som politimann, Robert Downey jr. 
bekrefter at han er en av de store tapte i amerikansk film – hans krimreporter er en hel liten novelle i seg sjøl. 
Hver gang Downey sier noe, følger du med som en sjåførskole-elev dagen før oppkjøring. 

Tidskoloritten er til stede uten å vise hvor flink den er. 
Realismen er til stede uten å bli plagsom. 
Til og med flinkheten har gjennomgått et slags beskjedenhetskurs før denne filmen. 
