Vellykket balansegang av Ingebjørg Bratland
Det tradisjonelle møter det moderne på Ingebjørg Bratlands tredje soloalbum. 

Etter gjennombruddet for fire år siden med Heimafrå, et samarbeid med Odd Nordstoga, har Ingebjørg Bratland sakte, men sikkert funnet frem til sin egen stemme. 

De musikalske røttene ligger i folkemusikken, som hun ikler en fengende og tilgjengelig popuniform. 
Resultatet har alltid vært vellydende, og egenarten stadig mer tydelig. 
På sitt tredje album høres hun mer selvsikker ut enn noen gang tidligere. 

God variasjon 

Bratland opererer fremdeles i et rolig, følsomt lydbilde, hvor hvert instrument får god plass til å utfolde seg. 
Selv om det er en god dose melankoli i mange av låtene, er det fremdeles noe koselig over det hele, kanskje grunnet det folkelige uttrykket. 

Hun mestrer balansegangen mellom sjangere godt. 
Tidlig ut kommer «Hysj hysj hysj», en nærsymfonisk låt med ekkoer av Secret Garden. 
Den lyder stort og åpent, drevet av en moderne rytme. 
Strykerne får en sentral plass, noe de også gjør utover i albumet. 
Klassisk, og samtidig tidsriktig. 

Man kan fremdeles høre sporene av visepop, som et slags skjelett i komposisjonene, men musikken favner videre. 
Flere produsenter har vært innom, blant annet Espen Lind og Geir Hvidsten, som også produserte hennes forrige album. 
Albumet klinger allikevel helhetlig. 

Med låten «Kun for deg» er vi brått over i fengende R & B, med en personlig vri. 
Vokalen har fremdeles den typiske vridningen vi har lært å kjenne, mens instrumenteringen får et mer elektronisk preg uten å virke mistilpasset på albumet. 
Gøy. 

Små dramaer virker store 

Tekstinnholdet er naturlig nok en stor del av Bratlands musikk. 
Hun har som sist skrevet mesteparten av eget materiale, ispedd noen lånte låter – blant annet en flott oversettelse av Thåströms sterke «Over sundet». 

Det er blitt en god balanse mellom det svevende romantiske og det nære konkrete. 
Naturkrefter og tung symbolikk møter hverdagens små og store dilemmaer på en måte som får små dramaer til å virke store og viktige, som regel uten at det blir for svulstig. 
Stemmen er dynamisk, og måten hun vektlegger enkelte stavelser bidrar til dramatikken i formidlingen. 

I likhet med Bratlands tidligere slipp er Hjarteskjell en relativt kort affære, med ti spor på en drøy halvtime. 
Det passer stilen godt; hun rekker å prøve ut forskjellige ideer, og samtidig ende opp med et helhetlig produkt uten unødvendig fyll. 

Hun vokser fremdeles som artist, og har truffet sin nisje i venndiagrammet mellom kommersiell pop og følsom folkemusikk. 
