Skjær i sikte ved Sjøhuset
Beliggenheten er fantastisk, og stemningen rundt og i restauranten Sjøhuset er upåklagelig. 
Men maten og servicen står ikke helt i stil, der Markens møter havet. 

Solen hadde lokket mange til Sjøhusets uteservering denne kvelden, og det var nesten naturstridig for Rosmarin og Estragon å trekke inn i hovedrestauranten. 
De store vinduene og den flotte utsikten fikk Rosmarin til å utbryte i det dunkle lyset: 

– 
Det føles litt som å være om bord på et skip, dette. 

Så er det kanskje litt av tanken med interiøret også. 
Skipsdekorasjoner er et tydelig tema. 

Det er ofte et krevende konsept å kombinere en stor og populær bryggekafé med masse gjester, sommermeny (og full à la carte i deler av uteseksjonen) med en stor restaurant innendørs. 
Det skulle vise seg å bli lang ventetid på mat og en service som ikke helt holdt mål. 

Menyen på Sjøhuset er naturlig nok preget av havet, både innen skalldyr og fisk. 
Men for de som sverger til kjøtt, er det også alternativer. 

– 
Vi holder vel oss til hvitvin i kveld? spurte Estragon retorisk og hadde fått los på en skalldyr-plateau, et skikkelig berg av et fat som skulle inneholde det meste av skalldyr og duge både som forrett og hovedrett. 

Men til en pris på over 600 kroner var det også mye forventninger i lufta. 

– 
Jeg tror jeg prøver en skalldyrbisque til forrett og breiflabb til hovedrett, slo Rosmarin fast. 

Med en flaske Joseph Mellot Pouilly-Fumé lå det til rette for gode smaker. 

Menyvalget ble i stor grad gjort uten bistand fra servitøren tildelt anmeldernes bord. 
Det var ikke så mye hjelp til anbefalinger verken på mat eller drikke, og kontrastene blir store til dansk dynamitt i Ny-Hellesund, som de opplevde ved forrige restaurantsjekk. 

Forretten til Rosmarin ble servert, og den sterkt reduserte bisquen med sjøkrepshale og julienne-kuttede grønnsaker så tiltalende ut. 
Men smaken var ramsalt. 

– 
Det må nesten ha skjedd en feil på kjøkkenet, hvisket Rosmarin litt brydd, som ikke klarte å spise mer enn et par skjeer, samt dyppe biter av brødet i den salte suppen. 

Estragon, som ennå ikke hadde sett noe til sin kombinasjonsrett, smakte og var enig. 

– 
Det kan virke som om kokken har saltet kraften før den ble redusert, da går det fort galt. 

Med galgenhumor skulle man tro det opprinnelige saltlageret fra 1892 bygningen en gang var, fremdeles satt i kjøkkenveggene. 

Estragon begynte å bli utålmodig. 
På en restaurant som selv proklamerer høy kvalitet både på mat og service, er det underlig ikke å tenke på den ventetiden som gjorde seg gjeldende denne kvelden. 

– 
Det føles litt som å vente på Godot, sa Estragon matt da det hadde gått fem kvarter siden de bestilte. 

– Men Godot kom jo aldri, kjære Estragon , svarte Rosmarin som hadde fått øye på servitøren som kom bærende på hovedrettene. 

Rosmarin fikk sin breiflabb, dampet med en liten grillfinish i overflaten, dandert med savoykål, bacon og skalldyrsaus. 
Det tok ikke mange bitene for å merke at dette var godt. 
Riktig tilberedt fisk og smakfullt tilbehør. 

Estragons skalldyrkombinasjon kom på et fat i to etasjer og så riktig så innbydende ut da det ble plassert foran ham. 
Øverst var det dampede blåskjell og panneristede kamskjell. 

Det var velsmakende selv om ferske kamskjell med rogn hadde vært enda bedre enn frosne. 
Å bevege seg til underetasjen av kreasjonen var derimot en skuffelse. 

Tilsynelatende fine råvarer; reker, kongekrabbe, krabbe og hummer høres tiltalende og fristende ut for skalldyrfantaster. 
Men kokt canadisk hummer, som ikke smakte som den ble levert levende til kjøkkenet, fylt krabbeskjell, slik man får det i nærbutikken og kongekrabbe som kom helt naturell, blir ikke det helt store. 

– 
Jeg savner tilbehør og kreative løsninger , slo Estragon fast. 

Det var ingen sauser, hjemmelaget majones, aioli, focacciabrød eller annet som hadde løftet råvarene (majones og aioli stod i menyen og ble nok bare glemt). 

– 
Du var den heldige i dag, Rosmarin, vi skulle holdt oss til de varme hovedrettene . 

Det er viktig å vektlegge det som er bra, og breiflabben var god. 
Skalldyrtallerkenen innfridde på sin side absolutt ikke, mye på grunn av manglende helhet og valg av råvarer. 

Sjøhuset har fem desserter på menyen. 
Mangosuppe hørtes mest spennende ut, men da karamellisen ikke kunne tilskrives kjøkkenet, falt valget på Vår lille fristelse (to kuler hjemmelaget sorbet) og sjokoladefondant med nougat. 

Det var ikke dårlige valg, og dessertene ble en fin avslutning på måltidet. 
Sorbeten hadde kraftig bjørnebærsmak, små biter av kiwi og granateple passet godt sammen. 

Estragons fondant hadde sterk og konsentrert sjokoladesmak. 
Den kom med en kule is, som dessverre ikke var hjemmelaget, samt friske bær. 

– 
Dette var litt ujevnt, konkluderte Rosmarin. 

Det gode utgangspunktet med beliggenhet og lokaler kunne gitt en perle av perfeksjonisme om det var ønske om å satse på mat og detaljer i stil med rammene rundt dette stedet. 

Papirservietter og papirduker, smør i aluminiumskåler, og servitører som ikke vasker og rydder bordet mellom hovedrett og dessert, er dessverre ikke et slikt sted helt verdig. 

Prisnivået, regningen kom på rett under to tusen, er i toppsjiktet, maten var dessverre ikke helt i samme stil. 
