Pedofilt, incestuøst
BOK: 
Ingegerd Henriksen smører vel tjukt på i sin lettleste, enkle og ubehagelige første roman. 

Ingegerd Henriksen: 
I min fars hus. 
Roman. 
299 sider. 
Juritzen. 

Hvis formålet med lesningen er å kose seg med en god roman, skal man styre langt unna Ingegerds Henriksens debut, «I min fars hus», for den inneholder ikke stort annet enn gru, bigotteri og grotesk mishandling av mange slag. 
Helt uavhengig av sitt tema, er den heller ikke en særlig vellykket romankonstruksjon. 

Det går slik: 
Tid og sted er like etter annen verdenskrig i og omkring Oslo, med trangboddhet og materiell knapphet, tydelige – også tydelig uttalte - klassemotsetninger i inntekt, status og språk, der man («folk flest») blir holdt på plass av sosiale, politiske og religiøse underkuingsmekanismer i en fortielsenes vedvarende, forskremte dressur. 

Her lar forfatteren den femårige Catharin selv, og i jeg-form, fortelle hvordan dagene og nettene hennes arter seg fram mot seksårsdagen hun frykter hun ikke får oppleve. 
De domineres av hennes far, en straffende hustyrann som banker sin kone og voldtar sin lille datter i lystens, Guds og Hallesbys navn: 
Igjen og igjen får vi lese hvordan han kler av både seg og datteren, til å begynne med sammen med sin kollega, «onkel» Gunstein – som etterhvert bare forsvinner ut av fortellingen, mens mora bokstavelig talt ser en annen vei. 

Den bigotte, snobbete mora er bare opptatt av at mannen en dag skal bli ferdig med prestestudiet slik at hun selv blir prestefrue. 
I mellomtida innprenter hun jentungen at hun må være snill og lydig og at far har det så strevsomt, og ellers holde seg borte fra nabobarna. 
De er arbeiderunger og sikkert kommunister; snakker fælt gjør de også. 

Forfatteren smører tjukt og repetitivt på, mens den traumatiserte, bleike, undervektige og isolerte femåringen med hodepine forteller det hele i sitt eget språk, med en vrimmel av barnlige «snill» og «slem», «stygg», «trist», «pent», «redd», «glad i stemmen». 
Fordi romanen skal bæres av et lite barns stemme, er teksten sånn sett uten litterære pretensjoner. 
Men det betyr ikke at den vel voksne forfatteren kan frita seg fra å gi den 300 sider historien en kunstferdigere dreis. 

Men ett sted svinger det. 
Da tenker Catharin: 
«Jeg visste ikke om jeg ville bli voksen. 
Kanskje det var verre enn å være barn.» 
Hun lever alt «en skjebne verre enn døden.» 
