Ivo de Figueiredo med en helt usedvanlig familiefortelling om en eksotisk, men uberegnelig far
Farsportrett med historisk sus. 

Trøst dere med at jeg ikke kommer til å gifte meg med ham. 
(...) Vi skal ikke ha noen snusbrune indiere i slekta, skriver den unge au pairen Marit Walle fra England på slutten av femtitallet. 
Noen år senere gifter hun seg likevel med den intense og sjarmerende indieren i Vår frue kirke i Porsgrunn. 

Etter et tiår med knuste glass og møbler, raserianfall og slag, flykter hun med sine tre redde smågutter. 
En av dem er historikeren og forfatteren Ivo Bjarne de Figueiredo. 

«Trangen hans til å regjere, var grenseløs» skriver Ivo nesten et halvt hundre år senere. 
Men hvem var han egentlig, og hvorfor ble han som han ble? 
Ivo setter seg fore å finne ut av sin fars bakgrunn, gjennom det han kaller en familiefortelling. 
Nå er ikke brutale fedre ukjent i samtidslitteraturen. 
Tvert om. 
Sist vi møtte en, var i Vigdis Hjorths fiktive «Arv og miljø». 
Men det er få forfattere forunt å ha en far med en så eksotisk - ja historisk - bakgrunn som Ivo. 

Koloniherrenes butlere 

Xavier Hugo Ian Peter de Figueiredo var utdannet ingeniør i England, født på Zanzibar, dengang arabisk sultanat under britisk overherredømme. 
Foreldrene kom fra Goa, en portugisisk koloni i India kalt Østens Roma. 
Han var katolsk døpt, snakket engelsk og litt swahili, foreldrene snakket goanesernes konkani, mens farmoren også snakket portugisisk. 
Liksom mange andre indere, jobbet faren hans igjen som funksjonær for britene; som fant at indere passet utmerket som «butlere» i kolonisystemet; «føyelige, vennlige, nøysomme, arbeidsomme, fingernemme». 
Da kolonisystemet gikk i oppløsning, mistet de alt, også statsborgerskapet. 

Figueiredo bruker teknikker som kan minne om W. G. Sebalds «Austerlitz» (2005), når han går opp sporene fra fortiden: 
Brev, historiske fakta og fortolkninger, reiseskildringer og egne reiser. 

Han leter etter familiegraver og oppsøker slektninger. 
Her er fotografier fra forfedrene i Goa og Øst-Afrika, og fra hans egen barndom i Langesund. 
I passasjer briljerer han med sin blanding av erindringsbilder, kolonihistorie, litterære henvisninger, kjappe portretter og miljøskildringer. 
Han baker også inn norsk historie, klassereise og innvandring, gjennom den slående kontrasten mellom den eksotiske svigersønnen og morslekten som består av nøysomme bedehusfolk. 

Tomme fraser 

Alt er ikke like vellykket. 
«Blikket er åpent, tankene også», heter det blant annet om et barnefoto av faren. 
Eller: 
«Utsikten fra klasserommet var ikke mot øst, men mot vest. 
Ikke at det nødvendigvis betydde noe for far. 
Han var der han skulle være». 
Men hva vet Ivo om hva faren tenkte? 
Det blir tomme og pompøse fraser, som bryter med den ellers stramme stilen i boka. 

Etter hvert utvikler det seg til å bli et forsonende farsportrett, der Ivo etter mange år tar kontakt med faren, som er i elendig forfatning. 

Også faren er et offer, født inn i en slekt som i tre generasjoner har vært på vandring. 
Dette vist blant annet gjennom en av de mange vakre bildene i boka; «Det er en fin tanke at de har hatt for vane å legge igjen en av sine døde før de forsvinner, som en pant til vertslandet; en kropp som kan gi næring til jorden som en stund ga næring til dem.» 
