Duettdronningen
Norah Jones fyller et helt album med venner. 

ALBUM: 
«Featuring Norah Jones» er et overskuddsalbum på alle måter — og ikke bare fordi det består av allerede innspilte låter. 
Hvem kunne tro at Norah Jones har gjort så mange duetter at hun kan fylle et helt album? 

De 18 låtene her demonstrerer samtidig Norah Jones' bredde. 

Hun solgte over 20 millioner eksemplarer av debutalbumet «Come Away With Me» (2002). 

Siden har hun gitt ut tre album som riktignok ikke har matchet salgsmessig, men som alle er solgt til platina. 

Gjestevokalisten Norah Innimellom har hun altså også hatt tid til en rekke samarbeidsprosjekter med andre artister. 

Og tro ikke at de musikalsk er begrenset til hennes vanlige miks av jazz, country og folk. 

«Featuring Norah Jones» inneholder også hip hop, reggae og prosjekter med de skotske indie-favorittene Belle & Sebastian og det amerikanske lo-fi-ikonet M.Ward. 

Og så lenge den røde tråden heter Norah Jones, blir det likevel ikke sprikende. 

For første gang er duettene samlet på ett album, og ikke en eneste av dem virker malplassert. 

Sjøl om det består av spredte duetter, kunne dette vært et fullverdig Norah Jones-album — der hun med sin slepne sangstil framstår som en crooner av klasse. 

Little Willies og Willie Det starter med Leiber & Stollers «Love Me» med Norahs sideprosjekt The Little Willies, som ga ut ei glimrende plate i 2006. 
Bandet er oppkalt etter Willie Nelson, som dukker opp bare tre spor seinere på «Baby It's Cold Outside» (fra hans album «American Classics» fra i fjor). 

«Turn Them» 

«Virginia Moon» er en bossa nova-ballade hentet fra Foo Fighters' 2005-album «In Your Honour», mens Sasha Dobson, som synger på «Bull Rider», har vært i to band med Norah. 

Dirty Dozen Brass Band fra New Orleans bidrar med «Ruler Of My Heart» og «The Best Part» er en låt fra Norahs duosamarbeid med Daru Oda — der de spilte henholdsvis gitar og bass. 

De kalte seg 
El Madmo og stilte i «Blade Runner»-kostymer på scenen! 

Rap-avdelingen 
Så er det klart for avdelingen for rap — duetter med Oukast, Q-Tip og Talib Kweli, etterfulgt av duetter med Ray Charles, Gillian Welch & David Rawlings (Townes Van Zandts «Loretta»), Ryan Adams og selveste Dolly Parton — før Herbie Hancock (Joni Mitchells «Court & Spark») og Charlie Hunter (Roxy Musics «More Than This») øker jazzandelen kraftig. 

M. 
Ward får avslutte med en småskummel versjon av Roy Orbisons «Blue Bayou». 

Ikke forutsigbar Duettplater kan ofte virke både unødvendige og noe påklistret, kanskje fordi låtene ikke er skrevet som duetter. 

Det verste eksempelet i år er nok Santanas tolkning av klassiske rockelåter med gjestevokalister, «Guitar Heaven». 

Ray Davies' ferske «See My Friends», nyinnspilte Kinks-låter med gjestevokalister, virker også unødvendig — kanskje først og fremst fordi originalene er så mye bedre. 

Norah Jones går fri av denne fellen, først og fremst fordi sangene som tolkes verken er opplagte eller forutsigbare. 

Arrangementene er oppfinnsomme og kule, og det er bare å takke Norah og plateselskapet hennes for å ha samlet dem på denne gavepakka av et album. 
