Bokanmeldelse:Jodi Picoult: 
«Det store i det lille» 

Denne romanen av Jodi Picoult er under filmatisering med Julia Roberts og Viola Davids i hovedrollene - og selv sier Picoult at alle Trump-tilhengere bør lese den. 

Som afroamerikaner har fødselssykepleier Ruth Jefferson måttet bevise hva hun er god for hele livet, og gjennom hard jobbing greier hun å få seg en solid utdannelse og jobb på et sykehus hvor hun er anerkjent. 
Hun bor i et rekkehus i en hvit bydel, og hennes 16 år gamle sønn gjør det bra på skolen. 

Men så krysser Ruths veier med Turk Bauer, som kanaliserer sin indre smerte i et intenst hat mot jøder og fargede. 
Han nekter Ruth å komme i nærheten av sin nyfødte sønn og får Ruths sjef til å legge et notat om dette i guttens journal. 

Da gutten senere får hjertestans, og Ruth er alene på avdelingen, oppstår en situasjon som får etterspill i rettssystemet og som truer med å legge alt Ruth så møysommelig har bygget opp, i grus. 

Piccoult har spunnet en hjerteskjærende historie rundt et tema hun er tydelig engasjert i: 
Rasisme. 
Det er særlig scenene fra sykehuset, og senere rettssaken som gjør inntrykk, men Piccoult er også god på å løfte fram de små tingene i karakterenes hverdag og skape varme og levende scener. 

Det blir imidlertid for mange scener og detaljer som ikke tilfører handlingen noe nevneverdig, teksten burde vært kuttet ned for å intensivere driv og leserens engasjement. 

Handlingen blir også til tider for stereotyp, dette gjelder blant annet for Ruth som er en for konstruert karakter og hvis motivasjon ikke alltid er troverdig. 
Da er Turk langt mer spennende. 
Den kvinnelige advokaten, Kennedy, gjør ikke nevneverdig inntrykk. 
Dette kan endre seg i den bebudede filmversjonen, hvor Julia Roberts skal spille rollen som rettferdighetens forkjemper. 

Picoult har et ønske om å fremstille verden som mer enn svart og hvit, og lesesirkler vil kunne finne mye å ta tak i her. 
Bokens tydelige budskap er både dens styrke, og svakhet. 
Picoult bruker en rekke dramatiske og voldsomme metaforer og symboler. 
Historien er så sterk i seg selv at flere av de litterære virkemidlene burde vært tonet ned. 

Da for eksempel Ruth føres inn i rettssalen i ført nattkjole, hodetørkle og lenker, som et symbol på alle dem som i tidligere tider fikk friheten revet bort, blir Picoult for overtydelig i sin iver etter å overbevise leseren. 

Slutten av boken kommer dessuten for brått på og bærer preg av for mange klisjeer , og den føles ikke troverdig. 
Boken fungerer som lettlest underholdningsroman til ettertanke, ikke minst rundt temaet utilsiktet rasisme, men forfatteren blir for opptatt av sitt politiske budskap - og det lider historien, og formidlingen av denne, av. 

Anmeldt av: 
Elin Brend Bjørhei 
