Høstens store samlivsfilm
Så er den her: 
"Fortiden" av Asghar Farhadi som sågar overgår historien om Nader og Simin som han vant Gullbjørnen, Golden Globe og Oscar med i 2011. 
Det er bare å neie i beundring for den iranske regissøren. 

"Fortiden". 
(Le passé) Regi/manus: Asghar Farhadi. 
Med: 
Bérénice Bejo, Tahar Rahim, Ali Mosaffa, Pauline Burlet, Elyes Aguis, Jeanne Jestin, Sabrine Ouazani, Babak Karimi, Valeria Cavalli. 
Frankrike 2013. 
Lengde: 
2 timer 10 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Utallige filmer skildrer trekantforhold der kvinne eller mann ender med å avklare hvem man heretter vil ha. 
Men sjelden dybdeborer manus i hva som gikk galt mellom to som en gang elsket hverandre og så gled hver sin vei. 
Det er dette Farhadi greier på mange overraskende måter, også slik at det involverer følelsene hos barna. 

Glassvegg og vindusviskere 

Allerede i starten finner regissøren et talende visuelt uttrykk for hvor vanskelig det er å kommunisere for mennesker som har forlatt hverandre: 
Marie og eksmannen Ahmad står på hver side av en vindusrute der hun møter ham på flyplassen i Paris. 
Hun har bedt ham komme fra Teheran for å sluttføre skilsmissen deres. 

Filmtittelen "Fortiden" peker mot at det ikke er så enkelt å formalisere avgjørelsen som det de to tror. 
Slik vindusviskerne på Maries bil feier til side regnvannet, slik avdekker regissøren lag på lag med hendelser og konstellasjoner fra fortiden. 

I Maries hus, der hun forventer at eksmannen skal overnatte, bor hun med to døtre fra et tidligere ekteskap, jenter som Ahmad hadde et tett og nært forhold til. 
De vanskelige følelsene settes i sving da han oppdager at det i huset har flyttet inn en yngre mann og dennes sønn. 
Den nye kjæresten har selvfølgelig også en kone fra før. 

Stadig nye vendinger 

Jeg har ikke røpet for mye. 
Det er imponerende hvordan Farhadi lager stadig nye, uforutsigbare vendinger av hendelser som gjør at Ahmad må bli værende i Marie og hennes barns hjem mye lenger enn planlagt, ja, at han attpåtil er villig til å bruke krefter på å hjelpe Maries tenåringsdatter med å takle følgene av morens valg. 

Det originale dramaet er ytterst velspilt av små og store skuespillere, fullt av overraskelser og absolutt usentimentalt. 
Og likevel – selv ikke en film med terningkast 6 er perfekt. 
Jeg synes nok at Farhadi lager en eller to vendinger for mye i siste runde. 

Men det er pirk. 
Kom dere på kino og døm selv. 
