Det går altså an å fortelle om Midtøsten gjennom et hipt jentekollektiv i Tel Aviv
FILMANMELDELSE: 
«In Between» er en eksplosiv og elegant fortelling om å være ung og bundet til kultur og konflikt i Midtøsten. 

«In Between». 
Regi: Maysaloun Hamoud. 
Med: 
Mouna Hawa, Shaden Kanboura og Sana Jammalieh. 
1 t. 42 min., aldersgrense 12 år. 

«Ikke hev stemmen, menn liker ikke kvinner som hever stemmen», sier en eldre kvinne til en yngre. 
Allerede i denne første replikken ligger konflikten mellom det liberale og det konservative. 

Vi befinner oss i det arabiske miljøet i Tel Aviv i Israel, der tre svært ulike israelsk-arabiske jenter havner i samme kollektiv. 
Nour (Shaden Kanboura) har hijab og er lovet bort til en konservativ muslim, mens Layla (Mouna Hawa) og Salma (Sana Jammalieh) har revet seg løs fra tradisjonene og valgt et liv med fest, røyking og drikking. 
Ingen av dem passer helt inn verken på den ene eller andre siden i det motsetningsfulle Midtøsten. 

Det herlige med denne beretningen er likevel at den ikke prøver for hardt å være en Israel-Palestina-film. 
Den prøver ikke å undervise, den åpner ikke med tv-bilder som setter det hele i årstall og kontekst, og den har få dialoger med store ord om konflikt og kulturforskjeller og kræsj. 

Vi er derimot i de unges verden, isolert fra konflikten, men på samme tid svært involvert i den. 
Her er det stilig interiør i kollektivet, det er kul musikk, det er fest og gøy og ungdomsliv og det er hovedpersoner som kunne vært naboene våre. 
Livet på kollektiv i det så moderne Tel Aviv skaper gjenkjennelse og ligner det vi kjenner. 

En eksplosjon på vei 

Og det er derfor det oppleves så sterkt når vi ser hintene av hva som er i ferd med å skje rundt dem, hvordan konfliktene og motsetningene i samfunnet er i ferd med å ramme dem svært hardt. 
Vi ser det på det skremte blikket til muslimske Nour når romvenninnen uten hijab møter hennes svært konservative forlovede. 

Vi skjønner det når Salma sier «vi biter ikke» til en jente som ser skeptisk på henne på butikken. 
Vi ser det på hendene som rykker fra hverandre når Salma blir oppdaget sammen med kjæresten, som også er jente. 

De små hintene av kulturkollisjon er nok til at vi skjønner at alt må eksplodere til slutt. 
Det er stilfullt fortalt, filmen er fengslende og opprørende fordi vi rekker å bli kjent med Nour før hun plutselig utsettes for et overgrep av forloveden. 

Og det er sterkt når de to andre deretter oppdager henne gråtende på badet og hjelper henne. 
Da er de bare tre mennesker som ikke først og fremst er arabere eller israelere eller palestinere eller troende eller ikke-troende. 
Men rett og slett tre mennesker. 

Kjemien stemmer ikke helt 

Men i dette ligger også filmens eneste svakhet. 
Det som kunne blitt en kruttsterk historie om et vennskap som trumfer kulturforskjeller, blir ikke helt slik fordi selve vennskapet ikke oppleves som sterkt nok. 
Der en av jentene er mild, er de to andre litt for harde til at kjemien stemmer, og dette forandrer seg aldri. 
Her havner filmen litt «in between», for å bruke dens egen tittel. 

Men dette er visuelt en svært god film, altså meget bra jobba av han på lys og lyd. 
Det dunker herlig i bakgrunnen fra musikkanlegget i kollektivet, fargene er varme og stilige rundt kvinnene og blir straks kaldere med en gang vi møter de dominerende mennene som holder alt dette i trådene. 

Det er ekle nærbilder av en blodappelsin som skvises i hånda til en av mennene - og det forteller noe om hvordan hennes undertrykkede forlovede føler seg. 
Det er i de små detaljene vi ser det store bildet, før kameraene skynder seg raskt videre slik at den underliggende linja i filmen kommer svært elegant fram. 

Dette er både sterkt og ståpels og herlig upretensiøst, den forteller og belærer uten å være fortellende eller belærende. 
