Bokanmeldelse:Erika Fatland: 
«Sovjetistan» 

Erika Fatlands reiseskildring fra de sentralasiatiske landene dveler både ved småfolkets hverdag og det lange historiske perspektivet. 

Det går ingen fly fra Norge til Turkmenistan, Kasakhstan, Tadsjikistan, Kirgisistan og Usbekistan. 
Ingen aviser har korrespondenter der, og landene dukker bare opp i nyhetsbildet hvis de rammes av jordskjelv eller borgerkrig. 
Hele regionen synes å være frakoblet vår globale tidsalder. 

Erika Fatland bruker betegnelsen Sovjetistan som samlebegrep, med god grunn, da deres mest formative periode som statsdannelser skjedde i regi av kommunistherskerne i Moskva. 
I hovedstedene sitter fortsatt tidligere kommunistpamper som tilranet seg total makt da Sovjetunionen brøt sammen. 

En bok fra en så underbelyst region er kjærkommen i seg selv. 
Fatland behandler hvert land for seg, og nøyer seg ikke med å besøke hovedstedene. 
I utkantenes utkanter treffer hun folk med livshistorier vi knapt kan fatte. 
Hun inviteres blant annet til flere bryllup, og blir kjent med skikken «bruderov». 

Det er vanskelig å skrive om disse landene uten at fremstillingen tipper over i eksotisme, kanskje spesielt i tilfellet Turkmenistan, hvor selv Charlie Chaplin ville fått problemer med å parodiere diktatorene. 
Fatland mister imidlertid aldri den seriøse dimensjonen av syne, og forsøker med vekslende hell å snakke politikk med folk overalt hvor hun reiser. 
Flere er livredde for å gi uttrykk for sine meninger, noen serverer innarbeidede fraser om herskerens fortreffelighet på slutten av annenhver setning. 
Men det er også mange som åpner seg. 

Bokens definitive styrke er likevel forfatterens stadige dveling ved den historiske dimensjonen. 
Går man langt nok tilbake i tid var dette slett ingen utkant, men både et handelsmessig og kulturelt sentrum. 
Fatland beretter utfyllende om de gamle rikene, frem til tsar-Russland og Storbritannia begynte å kjempe om regionen, til kommunisttiden og i dag. 

Vi blir kjent med store vitenskapsmenn fra den arabiske gullalderen på 900-tallet, som Ibn Sina og Abu Raihan al-Buruni. 
Sinas bok om medisin var faktisk standardverk i Europa i mange hundre år etter at det ble oversatt. 

Fatland har en god penn, og klarer å skape et fint driv i fortellingen. 
Med tanke på hvor få berøringspunkter det fins mellom nordmenn og denne regionen i dag, er det ingen liten bragd at hun holder leserens nysgjerrighet oppe hele veien 
