Om å være verdig som et jeg i verden
Hanne Ørstaviks nye essaysamling utforsker eksistensen og det å være et synlig subjekt i verden, gjennom kropp og språk. 

Hanne Ørstavik har i romanform lett etter et selv i kroppen og seksualiteten. 
I sin første sakprosabok gjør hun et innstendig forsøk på å finne ut hva som er jeg-ets plass i virkeligheten. 
Resultatet åpner, jeg-et blir tydeligere, både som et sted å se fra, som identitet og kropp. 

Samlingen er basert på foredrag og essays tilbake til 2001. 
De er satt opp kronologisk, nærmest uredigerte. 

Ørstavik har mye kunnskap, og bruker mange ulike innganger til temaet, kunst, seksualitet, eget og andres forfatterskap, filosofi, linjer i landskapet, kropp, mellomrom og tekstens holdning, for å nevne noe. 

En av inngangene er drømmen tittelen henviser til, «Jeg drømte at alle bøkene mine sto i kjøkkenskap». 
Kjøkkenet er forstått som det feminine rommet (forfatteren) og bøkene (lesningen, og særlig filosofien, som er kilden til skrivingen) det maskuline. 

I essayet reflekterer hun over at patriarkatet ikke bare finnes i menn og i samfunnet, men at den er kroppsliggjort hos oss alle. 

Slik identifiserer hun kampen for å slippe til det mannlige i seg, en kamp hun fører gjennom skrivingen. 
Dette er ikke bare et indre erkjennelsesprosjekt, men et forsøk på å «utvide sirkelen av lys», skriver Ørstavik – og slik forstå mer av verden. 

Interessant er det også når Ørstavik beskriver seg selv under et av kunstneren Louise Bourgeouis’ verk, «Fillette», som betyr liten jente. 
Skulpturen forestiller en kjempekuk, og forfatteren beskriver hvor liten hun blir under den store gummikuken. 

Hun erkjenner; 
Det var ikke skulpturen som var stilt ut, men selve blikket på den. 
Spørsmålet om hvem den som ser er (jeg-et), blir sentralt. 

«Og verket sier: 
Se meg fra stedet jeg åpner, fra stedet til en liten jente». 

Det skjer ikke uten motstand, men, som Ørstavik skriver: 
Motstanden mot kunsten kan være motstand mot å være i sannheten verket åpner, og ikke motstand mot verket i seg selv. 

Det som blir veldig tydelig med disse tekstene, er deres ærlighet. 
Forfatteren er dypt seriøs i sine betraktninger. 
Samtidig som dette jeg-et hun forsøker å gripe, ifølge henne selv, sklir unna, er det veldig tydelig for leseren at det hele tiden er tilstede. 
Som en overdommer i teksten, som kommenterer refleksjonene og tvilen «... disse tingene jeg så gjerne vil skrive om, jeg vil ikke gi meg (hørte du: gi meg) – men også som jeg-et som hele tiden forsøker å nå fram til et sted å se forsonlig og omfavnende på seg selv.» 
