Håndholdt strategivinner
«Advance Wars»-serien har skåret ut sin egen nisje med fargesprakende, håndholdt, turbasert krigsstrategi. 
«Dark Conflict» er siste tilskudd til serien og et solid stykke spillhåndtverk. 

Før det originale «Advance Wars» kom ut for drøye fem år siden, var krig gjerne noe man forbandt med bleke fargepaletter og en dyster atmosfære. 
Med «Advance Wars» gjorde Intelligent Systems panservognene søte, flyene morsomme og offiserene til tenåringer. 

Nå vil kanskje noen si at sistnevnte er litt moralsk betenkelig, men spillet var iallefall en kritikerrost suksess, mye på grunn av den simplistiske og avhengighetsskapende spillbarheten. 
Det var et strategispill skreddersydd for en håndholdt konsoll. 
Du kunne bruke halvannet minutt på en enkelt runde mens du ventet på bussen eller halvannen time på et helt slag under en lengre flytur. 

Med «Dark Conflict» har serien blitt voksen. 
Atmosfæren er røffere, offiserene eldre og de tidligere så sterke fargene er tonet atskillige hakk ned. 
Persongalleriet er skiftet ut og historien utspiller seg i en ny, post-apokalyptisk verden preget av krig og nød. 

Tilhengere av serien har allikevel lite å frykte, under det nye skallet er det liten tvil om at vi har å gjøre med et «Advance Wars»-spill. 

Den turbaserte spillbarheten minner på mange måter om sjakk. 
Du starter hvert slag med et knippe enheter på et relativt lite kart. 
Din oppgave er enten å utslette alle fientlige enheter på kartet eller å ta over fiendens base. 

I tillegg til det viktige «papir, saks, sten»-forholdet mellom de ulike enhetene, er det viktig å posisjonere seg slik at man kan angripe fienden før fienden kan angripe en selv. 
Angriperen får nemlig store fordeler når kampresultatet regnes ut. 
Disse er såpass viktige at man noen ganger kan ta ut for eksempel anti-luftskyts med luftenheter. 

Det nytter allikevel ikke å angripe fiendtlige panservogner med infanteri eller bruke panservogner til å skyte ned jagerfly, i tillegg til posisjoneringen er sammensettingen av enhetene dine ofte nøkkelen til suksess. 

Utplassert på kartet er dessuten en rekke viktige strategiske byggninger som lar deg lage nye enheter, øker inntektene dine eller gir deg ulike strategiske fordeler. 
Kampen om slike ressurser er ofte avgjørende for hvem som går seirende ut av et slag. 

Stort mer innviklet enn det er ikke «Dark Conflict», men det gjør absolutt ingenting. 
Det hele er nemlig svært velbalansert og engasjerende. 
Hvem som går seirende ut er aldri klart før helt mot slutten og den berømte «bare-en-runde-til»-faktoren er skyhøy. 
Dessverre kan man ikke si det samme om kvaliteten på historien. 

Nå er strengt tatt ikke spillhistorien det viktigste med håndholdte spill, men her skuffer «Dark Conflict». 
Historien blir fortalt gjennom unødvendig lange dialogsekvenser før og etter hvert oppdrag. 
Til å ha så mye dialog er plottet forbausende grunt, mesteparten går med til meningsløs kjekling mellom hovedpersonene og det jeg tror skal være vitser. 

Personene i spillet er ekstremt stereotypiske og bruker mesteparten av tiden sin på å overgå seg selv i å formidle dette til spilleren. 
Jada, jeg skjønner at den garvede, muskuløse militærkapteinen er snill og grei, men at han ikke engang blir litt hissig i møte med den mest egoistiske, utakknemlige og ufyselige figuren i håndholdt spillhistorie, tror jeg ikke på et sekund. 

På tross av den litt merkelig historien, er «Dark Conflict» et svært bra strategispill. 
Er du en svoren «Advance War»-tilhenger vil muligheten for å spille mot andre over Wi-Fi være grunn nok til å skaffe spillet. 
Er du glad i turbasert strategi og enda ikke har tatt en titt på «Advance War»-serien, er «Dark Conflict» det beste stedet å starte. 

PS: 
«Advance Wars: 
Dark Conflict» går under navnet «Advance Wars: 
Days of Ruin» i USA og «Famicom Wars DS 2» i Japan. 
