Bullshit Society
Perfekt plassert i en valgkamp kommer denne satiren om å snakke seg til noe som likner troverdighet, men som egentlig bare er ritualer i Bullshit Society. 
Veldig vittig om avantgarde-kunst i New York. 

New Yorklove affair (untitled): 
Amerikansk dramakomedie. 
2009. 
1 time, 35minutter. 
11 år. 
Regi: 
Jonathan Parker og Manfred Baumann. 
Med: 
Adam Goldberg,Marley Shelton, Lucy Punch, Eion Bailey, Vinnie Jones. 

Å drive gjøn med avantgarde-fenomener i forfengelighetens frynseområder er egentlig for lett.Men det må gjøres. 

"Harmoni er kapitalistkomplott for åselge pianoer", sier den rasende komponisten i "Untitled". 
Musikkenhans består av gutturale utskeielser, klirring, klanking, klaging og sparking isinkbøtte. 
Det blir en blanding av Angry Bird og barnebursdag med piano.Perkusjonisten får kjeft for at han sparker sinkbøtte uten følelse og øver helenatta etterpå. 

Nei. 
Det er ikke en farse. 
Komedien er laget med etvederkvegende alvor, og for mitt vedkommende ender det med at jeg likermusikken til Adam Goldberg uten at jeg noensinne ville ha bevega meg fem meterfor å høre på den. 
Utfordrende mennesker er sjarmerende fenomener, men man blirfort lei. 

Goldberg blir sammen med en avantgarde-gallerist i Chelsea,New York etter at han har fått sample lyden av det svarte plastskjørtet hennes.Hun spilles av Marley Shelton med et guddommelig talent for drittpreik. 
Denordflinke galleristen gjør filmen viktigere enn utdritinga av alleredeunderkjent kunst (milliardhus bygges bare for den bønsjen som vil høre om igjenTom Jones for tredje gang og Vivaldis høstvise for tjuende). 
Dama er i standtil å si noe kryptisk-intellektuelt om alt. 
En gul lapp festes til veggen, oghun forklarer den. 
Når Vinnie Jones som britisk installasjonskunstner hengeropp utstoppa dyr i rare fasonger, forklarer hun det som genialt fordi alle kangjøre det: 
Han skriver Vestens historie. 

Man burde se filmen to ganger bare for å legge merke tilSheltons definisjonskunst. 
Det er kvalifisert nonsens på en måte som brukes isamfunnet vårt hver eneste dag. 
Ikke bare når folk skal forklare kunst, menogså når talsmenn og alle slags lobbyister og kritikere og debattanter skalforsøke å oppnå illusoriske anerkjennelser ved hjelp av verbal konfetti: 
Bullshit Society. 
Dette er en film om Bullshit Society. 
Stavanger 2008 sto foren del. 
Men medlemmene er der hver dag. 
På alle arbeidsplasser. 
I alle media. 
Iforbindelse med alle situasjoner av noenlunde viktighet. 

Kunsthandlerdama er en overlevelseskunstner, en smyger, eneksistens-smalner som lever av innsiktens utvendighet. 
Lær henne utenat. 
Det ermitt råd. 

En annen ting som du skal merke deg: 
Hvis du syns kunst errar eller teit, kommer det helt sikkert en som sier at folk til å begynne medogså mislikte ekspresjonistene, impresjonistene, surrealistene osv.Forklarings-kunstnere driver med historie-vampyrisme: 
De suger gammelt blod forå få nytt liv. 

Det finnes utrolig mye bra i "untitled". 
Den raresaksofondama, den naive datagrunderen som bruker pengene sine på kunst han ikkeskjønner, for da vet han at det er kvalitet. 
Den ubønnhørlige russiskesangerinnen som sier at hovedpersonens musikk stinker og burde graves ned i jorda. 

Dere kommer til å elske denne satiren. 
Kunstkritikere kommerikke til å le. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
