Rørende om barn og sorg og nye familier
«Sommer 1993» viser frem vanskelige barnefølelser i et katalansk paradis 

FILM: 
Filmplakaten er skimrende grønn og lyst himmelblå, og selve filmen heter «Sommer 1993». 
Det er et uttalt løfte om at vi skal tas med inn i et solfylt paradis. 

Og på én måte er det det som skjer i historien om seks år gamle Frida, som blir hentet i hjembyen Barcelona av onkelen og tanten, for å bo hos dem i landlige omgivelser, idylliske, men mer fattigslige enn hun er vant til. 
Frida tar demonstrativt frem dukkene sine den første kvelden, og forteller den nesegruse yngre kusinen sin at hun ikke får lov å røre dem, for da kan de gå i stykker. 

Det ubehagelige barnet 

Scenen med dukkene er bare den første av mengden av små friksjoner og spenninger som skal oppstå i løpet av filmen. 
Frida er ikke på ferie, hun er hos onkelfamilien fordi moren hennes er død, av grunner som gradvis blir åpenbart. 
Forholdet til kusinen, som betatt følger gjesten fra byen rundt og helst vil leke med den nye søsteren hele tiden, blir komplisert. 
På et punkt blir det manipulerende, og slemt, på en måte som får familien til å lure på om det er noe slangeaktig de har brakt inn i paradiset, og Frida selv til å skjønne at hun ikke har oppført seg bra. 

Det er tøft av regissør og manusforfatter Carla Simón at hun lar publikum i så stor grad kjenne på fostermorens ubehag over det uforutsigbare nye barnet, særlig med tanke på at «Sommer 1993» er sterkt selvbiografisk. 
Simón har dedisert filmen til sin egen mor. 
Men den er også en hyllest til en fosterfamilie som ofte er frustrert og rådvill, men som holder ut, og som etter hvert når inn til et barn som strever både med stor sorg og med sjokket av de nye omgivelsene. 

Sosial gnisning 

«Sommer 1993» er en ganske kort film, liten i skala og åpenbart laget på et begrenset budsjett. 
Likevel er det stunder i den første halvdelen av filmen som føles som om de er tværet ut, som burde vært kuttet tidligere. 
Men det er også en intenst fokusert historie. 
Du merker en sosial gnisning, at Fridas besteforeldre i byen er skuffet over valgene barna deres har tatt. 
Det er mest en antydning, men det bidrar til å skape en mettet og overbevisende historie, i noe som blir en rørende liten historie. 
«Sommer 1993» kan kalles en slags feelgood-film, men er befriende fri for melis. 
