Bergen fortjener bedre enn dette
Tenk at en tidsreise gjennom Bergens rike historie kan være såpass kjedelig. 

Sett at det var mulig å reise bakover i tid, for eksempel ved å klyve ned i kjelleren under Musikkpaviljongen, hviske frem en kode og vips, så var man på Stadion den fenomenale kvelden i 1963 da Norge slo Skottland – eller på Nordnes da den pur unge Amalie Skram lekte i gatene der, og det første buekorpset nettopp var etablert. 

Rundt denne ideen har Finn Bjørn Tønder spunnet en fortelling som henter litt fra Tom Egeland og Dan Browns univers av Illuminati og andre hemmelige brorskap, litt fra true crime-sjangeren og mye fra sin egen journalistiske karriere og lokalhistoriske interesse. 

En tidligere BT-journalist med god kjennskap til Den Nationale Scenes irrganger støter på en mann som har vært død i 22 år. 

Mannen er skremt, men ikke mer enn at han i løpet av forbløffende kort tid innvier journalisten både i strukturen til den hemmelige organisasjonen «de», og i muligheten for å bruke Musikkpaviljongen som en slags bystasjon for tidsreiser. 

Alt dette dytter Tønder inn i en rammefortelling som skal gi den endelige forklaring på hvem hun var, kvinnen i Isdalen. 
Tønder har fulgt saken i flere tiår, nå får han endelig sjansen til å knytte sammen alle de løse trådene. 

Dessverre ender forsøket i en floke, der de logiske bristene er for mange og spenningen for liten. 
Det er i beste fall en syltynn sammenheng mellom noen av de ulike historiene, mens andre peker frem mot den endelige løsningen på mysteriet i Isdalen, i hvert fall inntil vi får den neste. 

Bokens jeg-person flakker tilsynelatende på måfå rundt i byhistorien. 

Han kommer seg så vidt unna eksplosjonen i Vågen i april 1944, diskuterer Reksten-saken med Christian Michelsen og ser eldre damer sjekke opp unge menn på Reimers Conditori på 1970-tallet. 

Innimellom er det fine beskrivelser av byen slik den var. 
Det hele kunne blitt en morsom, lokalhistorisk tankelek om ikke boken sprikte slik i alle retninger og var så full av sjangermessig småjuks. 

Det er et fikst grep å ta med seg en iPhone tilbake til 1970 for å fotografere kvinnen fra Isdalen og mannen hun kanskje eller kanskje ikke forlot Hotell Hordaheimen sammen med. 

Men når telefonen i tillegg blir brukt til å google, 48 år før Google ble etablert og nesten like lenge før det var noe som liknet på et mobilnett i Bergen, sliter selv den mest velvillige leser med å akseptere premissene. 

Språket er enkelt og vipper ofte på grensen til det banale. 
Det blir for mange formuleringer av typen: 
«Kunst og kultur er viktig for samfunnet.» 

Det virker i det hele tatt som Tønder har valgt minste motstands vei, både når han har valgt stilnivå, konstruert strukturen og utpenslet de scenene som faktisk kunne gjort teksten til det den utgir seg for å være – en spenningsroman. 

Det samme gjelder faktasjekken. 
Julius Cæsar ble ikke drept i Forum Romanum, noe en hvilken som helst tidsreisende lett kan kontrollere. 

Finn Bjørn Tønder er tidligere journalist i BT. 
Sven Egil Omdal er litteraturanmelder i Stavanger Aftenblad 
