Sentimentalt spleiselag
Tidsklemma klemmer på forutsigbareste vis i «Wish I Was Here». 

FILM: 
Tidsklemt, umoden far (Zach Braff) kjører barna på skolen, feiler på nok en skuespilleraudition og hengir seg til superheltfantasier. 
Fornuftig, frustrert mor (Kate Hudson) er streng, men til syvende og sist forståelsesfull. 

Far har komplekser fordi han aldri har blitt anerkjent av sin egen, kravstore far (Mandy Patinkin) og prøver å få sin tverre, overvektige bror (Josh Gad) til å stikke hodet opp av Star Wars-figursamlingen og ut av døren på campingvogna og kanskje treffe noen jenter. 

Det er med andre ord en helt vanlig dag hjemme hos familien Klisjé. 
Så kommer bestefars kreftdiagnose, oppgjør må tas og dagen må gripes. 

Zach Braff, som har skrevet manus og regissert «Wish I Was Here», måtte ty til kronerullingssiden Kickstarter for å få finansiert filmen sin. 
Pengene som strømmet inn, red antagelig på en bølge av gammel kjærlighet for Braffs indiesøtladne «Garden State» fra 2004, for det er ingen annen åpenbar grunn til at vanlige mennesker skulle gi av nettoinnekten for å lage sentimental posesuppe de store filmstudioene kunne gjort bedre og skarpere i bakfylla. 

Fin Patinkin 

Her finnes varme scener på tomannshånd, mimrende blikk bakover og prøvende fremtidsplaner. 
Og Mandy Patinkin hever «Wish I Was Here» med sine egne to hender: 
Det er hans fortjeneste at det ikke kjennes likegyldig når mannen med ljåen begynner å kaste skygge i California-solen. 
Men så mye av strevet er så generelt at det blir upersonlig, og omveiene innom bred komedie har humper. 

Nevrotikerens møte med det konservativt jødiske på barnas strenge privatskole er et av flere utslag av Braffs kjærlighet til Woody Allen, men han mangler forbildets observasjonsevne. 

Det er som om Braff prøver å fremstille seg selv som en overhøstet hipster, men ikke klarer å skjule at han føler seg mer hjemme i sentimentaliteten enn i ironien han halvhjertet bruker som maske. 
