Grenseland leverer alt: penger, makt, lojalitet |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

«Grenseland» og Tobias Santelmann får deg til å glemme at du ser på nordisk noir. 

«Hvorfor skal norske krimserier alltid være så mystiske,» spurte en bekjent nylig. 
«Hvorfor skal de alltid blande inn religion og overtro?» 
Han sukket over Mammons røring med Kain og Abel-motivet, og innrømmet som så mange andre at øyenlokkene ble tunge da Monster hallusinerte baklengs inn i tåkeheimen. 

50 Cent hadde nikket respektfullt 

Grenseland gir en umiddelbar massasje til dette behovet for ryddig motiv. 
I TV 2s nye krimserie er motivene så enkle at 50 Cent hadde nikket respektfullt: penger, makt og lojalitet. 

Tobias Santelmann spiller den kompromissløse, drevne politimannen Nikolai, som sørger for at en Eirik Jensen-aktig politistjerne blir arrestert for korrupsjon. 
Etter arrestasjonen fører presset på ledelsen til at Nikolai blir sendt på noen ufrivillige feriedager. 
Etter et ømt kyss med sin semi-hemmelige, mannlige kjæreste, drar han mot svenskegrensen og besøker bror Lars og onkelbarn. 

En død kropp dingler fra et tre 

Så langt er alt noenlunde som forventet, og før du har rukket å si nordisk noir høyt tre ganger, dingler selvsagt en død kropp fra et tre. 

Selvmord? 
Ser slik ut, sier de lokale politifolkene. 
Tjaaaaa, sier Nikolai, og snart er Kripos på plass med hvite åstedsdrakter og hovedstadsblikk. 

Innledningsvis trykker Grenseland litt for tydelig på etableringsknappene, og det er forståelig om man føler seg som flue på veggen hos Akademi for nordiske krimmanusforfattere. 
Men så går det seg til. 

I løpet av de første episodene spisses intrigene på superbt vis. 
Familiemedlemmer snur seg skeivt og ser brått annerledes ut. 
Ellen Dorritt Pedersens Kripos-etterforsker Anniken nekter å la Nikolai kjøre sitt eget løp, og Nikolais nedlatende, jeger-maskuline far kunne skremt alle Madonnas dansere inn i nærmeste skap. 

Dumme avgjørelser etter stengetid 

Grenseland blir medrivende fordi serien maler overraskende, uforutsigbare rollefigurer over det strengt dreide plottet. 
Samtidig har serien en kjapp rytme som drives fremover av godt timede introduksjoner av nye figurer. 

Selv om det er en drøy historie som fortelles, sitter man med følelsen av at de fleste kunne gjort noen av dumhetene som rører det til for Nikolai, Lars og de andre. 

For hvor langt er man ikke villig til å gå for å holde familiemedlemmer ute av fengsel? 
Lokalpolitikere har da vist seg troende til å ta noen brutale kamper på bakværelset for å albue seg til maktposisjoner? 
Og at man tar dumme avgjørelser etter stengetid på den lokale puben, er da vitterlig noe norske lokalaviser lever godt på. 

Forskjellen er at det i Grenseland får drøyere konsekvenser enn en artig, viralvennlig notis, og selvsagt: at det blir meget god seriespenning av de skjebnesvangre avgjørelsene. 

Tobias Santelmann: fra episodestjeler til stjerne 

Nevnes må også Ellen Dorrit Petersen, som følger opp sin undervurderte rolle i Aber Bergen med strålende Kripos-tolkning, og Benjamin Helstad som Nikolais tørste, ynkelige bror Lars. 

Stjernen er uansett Tobias Santelmann, som etter episodestjelende birolleinnsats i Frikjent, Marcella og The Last Kingdom nå elegant bærer en hel serie på skuldrene gjennom familiefeider, mørke myrskoger og korrupte politikontor. 

Det er nesten så man glemmer at man for noen episoder siden sa «nordisk noir» høyt tre ganger til skjermen. 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 
