Bok for late lesere!Bokanmeldelse: 
Johan Harstad: 
«Ferskenen» 

Hvordan gjøre det banale og klisjéfylte lærd og tankevekkende? 
Svaret er enkelt: 
Det handler om fotnoter! 
Velkommen til Johan Harstads nye roman av året! 

En mislykket forfatter bestemmer seg for å skrive ultra-minimalistiske krimromaner for folk som «elsker krimromaner, men som hater å lese dem». 
I Dresden kommer han over en litterær tilrettelegger som kan hjelpe ham. 
Han samler romanene i én utgivelse og gir dem en overdådig kontekst ved å føye til en stor bolk med entusiastiske fotnoter, over 250 i tallet ... 

Den oppmerksomme leser vil forstå at romanen inntar en særstilling i hele Harstads forfatterskap. 

Kanskje har han villet frigjøre seg fra posisjonen som kritikerrost suksessforfatter. 
Kanskje har han sett seg lei og forbannet på visse trekk innen bokbransje, forfatterstand og skjønnlitterær resepsjon. 

Resultatet har uansett blitt en original metaroman som problematiserer forholdet mellom romantekst, «utenomtekstlige» forhold og litterær kvalitet. 
Her kan man lese inn store mengder underliggende sarkasme, det er lekkert og smart gjort. 
Romanen sparker i flere retninger samtidig som den¨tar opp viktige litterære problemstillinger. 

Forordet opplyser at romanene er skrevet av forfatteren Frode Brandeggen (1970 – 2014). 
Han bestemte seg for å satse på mini-krimromaner for et internasjonalt publikum etter at hans tykke eksperimentelle debutroman «Konglomeratisk pust» ble forbigått i taushet. 

Helten i alle de 15 miniromanene er detektiven «Ferskenen». 
Personene likner tegneseriefigurer, og tekstmassen er skåret ned til et minimum. 
Den korteste romanen er på fire ord, de lengste på 13-14 glisne sider. 
Dette er minimalisme på sitt mest effektive. 
Her går det ikke mange sidene fra forbrytelse til arrestasjon og oppklaring. 

Fotnotene utgjør en uuttømmelig blanding av trivia, bagateller og frie litterære assosiasjoner. 
Faktastoff og fiktiv dokumentarisme glir over i hverandre. 
Og hver setning i Ferskenen-romanene veies og drøftes med nerdens uuttømmelige entusiasme. 

Den mytologiserende undertonen i den hengivne litteratens Brandeggen-anekdoter kaller ofte på smilet. 
I hans omfangsrike noteapparat forsvinner forskjellen mellom det banale og det betydningsfulle. 
Nye fortellinger dukker opp, inne i andre fortellinger. 
Men hva skjer med den litterære kvaliteten når alt blir like viktig, når alt tilsynelatende henger sammen med alt? 

Kudos til Harstad for utvist litterært mot og vilje til å reise viktige litterære diskusjoner med denne romanen! 

Anmeldt av: 
Arne Hugo Stølan 
