Skuffende anonym Lykke Li
Den svenske artisten klarte ikke å mane frem følelsene. 

Lykke Li. 
Selve epitomen av skandinavisk noir, med et alvor vanligvis forbeholdt de med lenger livserfaring. 
Tristesse-popen som dominerte indiescenen på 00-tallet fikk en ny ledestjerne da den unge svenske artisten slapp Youth Novels i 2008, denne skjÃ¸re vokalen â tykk av svensk aksent. 
Hun fortsatte å lage melankolsk popmusikk, alltid med disse mørke understrømmene, både med Wounded Rhymes og senere med I Never Learn. 
Et tiår etter debutalbumet ble lyden en annen. 
Årets So Sad, So Sexy følger ikke det akustiske sporet fra forrige album, men dykker heller inn i R&B-sfæren. 
En svakere utgivelse er det, på mange måter. 
På Øyafestivalen spiller hun sin største konsert i Norge noensinne. 

Foran parkens største scene har et stort publikum trosset den sterke vinden, og jubler henne frem på scenen. 
Det glimrer i rødt lys bak et forheng med bilde av artistens triste øyne. 
Lykke 
Li er sitt sedvanlige seriøse selv, stramt antrukket i en svart glinsende drakt, blond wetlook, alvoret liksom understreker den kommende timen med tematikk som kretser rundt smerte forløst av følelser, selvpining og endt kjærlighet og påfølgende trist sex. 
Omtrent. 

Sliter med å holde på publikum 

Hun åpner med «No Rest for the Wicked», dansende, med en noe ustø, vokal som forsvinner litt bak arrangementene. 
I den smektende «Deep End» fra det siste albumet, blir den nærmest skjærende. 
Den tar seg opp litt i «Just Like a Dream» fra I Never Learn, denne bittersøte slå opp-låten, men Lykke Li sliter med å holde på sitt publikum. 
Skravling tar overhånd oppover i rekkene, og folkemengden låses opp flere steder. 
Men hun kommer i bedre humør: 
«Vi ni dansa?» spør hun, og fortsetter med hihats og «Sadness is a blessing». 
Pussig valg for det. 

Langt mellom følelsesladede øyeblikk 

Hun evner å få opp stemningen når hun ber om det, prøver å vispe opp jubel. 
Men tross det triste låtmaterialet, de melankolske arrangementene tilpasset en stor scene, er det få øyeblikk der hun klare å røre i følelsene. 
Men øyeblikkene finnes. 
I siste halvdelen av konserten er vokalen bedre, «Utopia» er vakkert fremført, det samme er «So sad, so sexy». 
Her er særegenheten hennes synlig, hun demonstrerer hvorfor hun ble et stort navn i indiepop. 
For de første radene er det nok en fin opplevelse. 
Bak dem gjør et usedvanlig lite konsertvant publikum sitt ytterste for å overdøve hverandre med prating. 
(Kan dere ikke holde litt kjeft, Øya?). 

Avslutningsvis får vi selvsagt «I Follow Rivers», hiten fra 2011 og albumet Wounded Rhymes. 
Da bryter jubelen løs. 
Men da er det også litt sent. 
