Vakker å se på, lite verdt å tenke over
«Blade Runner 2049» er for selvhøytidelig og banal for sitt eget beste. 

Jeg lurer på om «Blade Runner 2049» prøver seg på en spøk: 
Den handler om androider, roboter som ser ut som mennesker, men som mangler sjel. 
Det vittige er at filmen er vakker å se på og denne estetiske skjønnheten behager i 163 lange minutter, men når det gjelder kompleksitet og sjelelige aspekter, så bare later den som. 

All behandling av filosofiske spørsmål – en viktig ingrediens i sjangeren «science fiction» – er såpass overflatisk at man lurer på om mangelen på dybde er ment å gjenspeile de kunstige menneskene som «Blade Runner 2049» handler om. 

Akkurat som i originalen, følger vi også her en politidetektiv jakte «replikanter» (humanoide roboter) i et USA som har gått i hundene, denne gangen i form av Ryan Gosling som spiller en barsk detektiv med det Kafka-inspirerte navnet «K». 

Og akkurat som forrige gang er historiens utgangspunkt et enkelt oppdrag som skal vise seg å avsløre en stor konspirasjon. 
Vi møter geniale vitenskapsmenn (Jared Leto) og maktsyke byråkrater (Robin Wright), som alle gjør sitt for å komplisere et ellers enkelt plott: 
Finn en mystisk, verdifull replikant før de andre gjør det. 

«Blade Runner» ble regissert av Ridley Scott, og i likhet med den aktuelle oppfølgeren er filmen stilig og påkostet. 
Dessverre floppet den på kino i 1982, men etter at Scott senere klippet den om, fikk «Blade Runner» en ny vår. 
Filmens problem var ikke at den var forut sin tid. 
Problemet var «tonen», i den forstand at dens visjon av et skakkjørt USA og totalitært politi ikke lød så bra i et Ronald Reagan-styrt land som var i propagandakrig med Sovjetunionen. 

Sånn sett har «Blade Runner 2049» og regissør Denis Villeneuve langt bedre forutsetninger for suksess: 
Ikke bare lever vi i urolige politiske tider, men vi er også i en tid der kinomarkedet er preget av gjenopplivede konsepter og univers. 

Hvorfor? 
Fordi det stort sett funker å spille på nostalgi og kjente merkevarer. 
Annonseringen av «Blade Runner 2049» ville sjokkert for ti år siden, men i en tid der «Star Wars»-universet er blitt relansert og enda en versjon av Stephen Kings «It» slår alle rekorder, gir det økonomisk mening å gå tilbake til kjente, men likevel mystiske univers. 

Nostalgi er likevel ingen garanti for suksess, og produksjonsselskapet Sony gjør lurt i satse tungt på produksjonen. 
Flere ting signaliserer kvalitet for den filmfrelste: 
De viktigste nøkkelpersonene er tilbake (manusforfattere, produsenter og Harrison Ford), mens regissør Villeneuve og Ryan Gosling er spreke, kreative menn. 
Roger Deakins – verdens beste filmfotograf – skaper et visuelt univers så vakkert at man får lyst til å kjøpe billett simpelthen så man kan se et nyte disse fagpersonene levere arbeid som er langt, langt over gjennomsnittet. 

Denne høye produksjonsverdien er samtidig hovedkilden til det meste man kan finne mellom linjene i «Blade Runner 2049»: 
De ulike neonfargene som antyder en verden overøst med reklame, eller en verden der klimaet har ødelagt det naturlige sollyset. 

Kostymene som hinter om et forskjellssamfunn. 
Scenografi og arkitektur som viser oss paranoide institusjoner. 
Men når det er på tide for skuespillerne å åpne kjeften, så renner det ut «teknobabbel» hvor folk diskuterer filmens univers som om de er konkurrerende prester – og «Blade Runner» den hellige teksten. 

Effekten er at «Blade Runner 2049» fremstår som mer selvhøytidelig enn den trenger å være. 
Det er den ikke smart nok til å slippe unna med. 
Etter 163 vakre minutter sitter vi igjen med et enkelt thrillerplott som tilhører den samme «detektivkrim»-sjangeren den prøver å overskride. 
Handlingen bygger rundt frigjøring av fortrengte traumer som ikke bare minner om scientologi, men også om filmen «Ghost In The Shell». 

Disse filmene er begge vakre, selvhøytidelige science fiction filmer om identitet og sjelens essens. 
De er begge like overflatiske som skjønnheten de prøver å lokke oss med. 

Forskjellen? 
«Blade Runner 2049» er dyrere. 
Men den er resultatet av det samme systemet som den later som om den kritiserer. 
