Til krampa tar henne
Popindustriens mest veltrente 53-åring prøver seg – med varierende hell – på dum og deilig dansepop. 

Singlene ”Girl Gone Wild” og ”Give Me All Your Luvin’” var illevarslende tegn på at Madonna nærmer seg sin artistiske utløpsdato i et rasende tempo. 
En albumtittel som MDNA og sanger titulert ”Gang Bang”, ”I’m Addicted” og ”I Don’t Give A” ga ytterligere grobunn for bekymring – her prøves det hardt, gitt. 

Det er en klisjé, men ikke mindre sant av den grunn: 
Madonnas fremste styrke som artist har bestandig vært hennes øre for bevegelsene i popkulturens randsoner – og hennes evne til å omsette det hun plukker opp i hard mainstream-kapital. 
Det handler i stor grad om hvem hun velger å omgi seg med. 

Her har hun fått med seg italienske Benny Benassi, franske Martin Solveig og sin mangeårige samarbeidspartner William Orbit på laget. 
Nicki Minaj og M.I.A. – to kvinner som på hvert sitt vis har overtatt Madonnas posisjon som premissleverandør – bidrar med vokal. 
Resultatet er pussig uengasjerende. 

Spor som ”Turn Up The Radio” og ”Superstar” skiller seg positivt ut – de kunne vært fra når som helst i damens karriere, men låter paradoksalt nok friskere enn de mange og lett pinlige forsøkene på å fremstå tidsriktig og ”farlig” (jeg klarer ikke skrive det uten anførselstegn). 

”I’m A Sinner” er en elegant oppdatering av ”Beautiful Stranger”, mens mørke, truende ”Gang Bang” styrer Nancy Sinatras lignende titulerte ny-klassiker inn i et dekadent klubbhabitat. 

På den annen side: 
Singlene er allerede nevnt; de gjør seg på ingen måte noe bedre i en albumhelhet. 
Og infantile ”Some Girls”, generiske og bleiknebbede ”Love Spent” og drepende kjedelige ”Masterpiece” gjør det de kan for å kverke de nevnte tilløpene til momentum. 
Nicki Minajs innhopp på ikke-låten 
”I Don’t Give A”, der hun reduseres til rappkjefta heiajente, er en av årets hittil groveste sløsing med musikalske ressurser. 

Avslutningslåten ”Falling Free”, skrevet med svogeren Joe Henry, skal etter sigende handle om skilsmissen hun gjennomgikk noen år tilbake. 
Sangen er ikke bare vakker – den er også et nokså enslig streif av noe annet enn den store, skinnende tomheten som dominerer MDNA. 
