TYNN OG VITAL «MAMMA MIA!»
Tynn ABBA-suppe, som bare blir interessant når skuespillerne har det moro. 
Og det har de stadig vekk. 

HANDLER OM: 
Sophie er 20, bosatt med sin eks-hippie-mor, Donna, på en gresk øy. 
Nå skal Sophie gifte seg, og vil gjerne invitere sin far, som hun ikke aner hvem er. 
Gjennom smuglesing av morens dagbok fra 21 år tilbake, viser det seg at faren kan være èn av tre menn. 
Og Sophie inviterer like godt alle tre... 

Filmen er basert på det meget populære teaterstykket med samme navn - som igjen helt og fullt hviler på sangene til den svenske supergruppen Abba. 

DOM: 
«Mamma Mia» er en merkelig film; lett å like, lett å hate. 

Handlingen er et noe nær usannsynlig tynt oppkok av klisjeer og forventinger, helt og fullt konstruert som slalåmkjøring mellom et utvalg Abba-sanger. 
Jeg har aldri sett teaterversjonen, men innbiller meg at Abba-æraens lett surrealistiske historiske ettermæle av knallgod popmusikk, høyhælt glitter-kitsch, totalt manglende samfunnsorientering og romantiske drømmer, lettere lar seg gjennomføre på en scene enn på film. 
Film er, på flere måter, avhengig av en viss grad av realisme for å engasjere. 

Denne filmens manglende realisme blir på sett og vis oppveid av skuespillernes engasjement. 
Det skal riktignok nevnes at debutanten Amanda Seyfried er både dyktig og søt og aldeles fortryllende i sin hovedrolle. 
Når det gjelder hennes etablerte stjerne-kolleger, Meryl Streep, Pierce Brosnan, Colin Firth og Stellan Skarsgård, så er det faktisk ikke deres rollefigurer som er filmens clou, men dem selv som dem selv: 
Når de trives - og det gjør de stadig vekk - med sin lett absurde karaoke-tilværelse - da er filmen også på sitt mest trivelige. 
Meryl Streep er riktig morsom i sin småpike-letthet i «Dancing Queen». 
Herrene Brosnan, Firth og Skarsgård aldeles ubetalelige i kroppsnære og høyhælte Abba-kreasjoner i en avsluttende «Waterloo». 

Og så videre. 

Så vi får konkludere med at «Mamma Mia» er sommerens rytmiske sommersmil på kino. 
Ikke mer, ikke mindre. 
