Anmeldelse:Britt Karin Larsens Finnskog-serie er en litterær bragd 

En kjærkommen annerledeshet i samtidslitteraturen. 

Med bok nummer sju avslutter Britt Karin Larsens sin skamroste serie fra Finnskogen. 

Det er en litterær bragd at hun, som i år fyller 70, har klart å holde drivet gjennom alle disse fortellingene og skjebnene hun årlig har tryllet frem siden «Det vokser et tre i Mostamägg» (1999). 

Serien starter på 1700-tallet, da lutfattige finner bosetter seg i grenselandene mellom Norge og Sverige. 
Nå har vi kommet til krigen. 
Flyktningelosen og kommunisten Oliver setter livet på spill for å få folk over grensa. 
Frida forelsker seg i en tysk soldat. 
Året etter blir Turid født, et uønsket «tyskerbarn», som blir blant dem som forsøker å redde restene av finnekulturen som er i ferd med å dø ut. 

Fattigdom og alkohol 

«Kunnskap som ikke er nedskrevet vil forsvinne, vil bli borte med det siste vitnet, den siste fortelleren, er tapt om noen år, en måned eller kanskje nå i dag, tenk om det alt er for sent?» 

Fattigdom og alkohol 

Skogfinneplassene forfaller, språket forsvinner, trærne de engang tilbad blir hugd ned. 
Ulvedebatten er også et heftig tema her. 

Alkohol og skam 

Alkohol og skam 

Det er en god dose sentimentalitet også i denne serien, ment i ordets beste forstand. 
Poeten Larsen åpner hvert kapitel med et vakkert bilde - på livet og døden - for så å zoome inn de ulike skjebnene i denne bemerkelsesverdige serien. 

Det er nettopp denne blandingen av Hamsunsk poesi og gammeldags romanfortelling á la Anne Karin Elstad — serien lanseres ikke tilfeldig som «Folket på Finnskogen» - som gjør disse syv bøkene til en kjærkommen sjeldenhet i samtidslitteraturen. 
