Plateanmeldelse:Elbow - «The Take Off And Landing Of Everything» 

Nasjonalskatter i England. 
Doldiser i Norge. 
Alle bør unne seg Elbow. 

ALBUM: 
POP Elbow «The Take Off And Landing Of Everything» (Fiction/Universal) 
Mye mas om mannlig «identitetskrise» nå om dagen. 
Drikke seg i hjel på hybel? 
Familiemann på flukt, på «filosofisk fluefiske» med «gutta»? 

Elbows Guy Garvey, som fylte 40 i går, ivrer for en tredje vei: 
Ta livet - denne smertefulle vitsen - som en dugandes myk og ordentlig modig mann, og fortsett å leve så lenge du får lov. 

Ikke siden salige, avdøde Jackie Leven har en tekstforfatter skrevet så klokt om «mannsrollen» som den røslige Guy. 

Bandet hans utstråler alt det Coldplay og Snow Patrol og alle de andre wannabe-arenarockerne så desperat ønsker å utstråle, men som så ofte ender opp i føleri: 

Elbow bugner av naturlig varmhjertethet. 

Å høre Garvey er å bli bjørneklemmet av en beruset person i sentimentalitetsstadiet. 
Det er en tynn linje mellom «hjertelig» og «svett». 

Du vil, i ettertid, være glad for at du fikk den klemmen. 
Trass i sikkelet i øret. 
Og aldri før har Elbows musikk holdt Garveys ord bedre i sjakk - og omvendt - enn på det sjette studioalbumet deres. 

Elbow er nasjonalskatter i England. 
De spiller en type progpop. 
«Prog» i den forstand at sangene ikke nøyer seg med vers/refreng-trikset, men utvikler seg som små organismer. 

Som om Genesis, med Peter Gabriel, hadde rukket å bli velartede voksne. 
Med en dæsj av undringen til Talk Talk, og håpefullheten i The Blue Nile. 

Ingen i denne musikken tar ecstasy lenger, ingen krever eufori. 
Men litt nåde må det være lov å håpe på. 

«The Take Off And Landing Of Everything» er for voksne. 
Den balanserer det triumfartet fengende med det klokt tilbakeholdne. 
Den tar flere sjanser enn forgjengeren. 
Føles mer pulsorientert perkussiv, spartansk og utprøvende. 

Noen ganger litt langhalmaktig (jeg tenker først og fremst på deg, «Real Life (Angel)»). 
Som om bandet holder tilbake i frykt for å bli for horete. 

Tre av sangene har de hymnekvalitetene som Elbow tilsynelatende kan skru av og på, og som Garveys behagelig ru røst så lett kan ri til himmels. 

«New York Morning» kunne lett ha blitt vulgær «heltemusikk». 
Men den er praktfull. 
Om Garvey er den nye Peter Gabriel, er dette hans andre «Solisbury Hill». 
(Den første var «One Day Like This»). 

Kjærlighetssangen til mannlig vennskap og dårskap, «My Sad Captains», er en nasjonalsang for all verdens svirebrødre. 
Med trompet! 

Tittelkuttet er en ualminnelig takknemlig sang til en ekskjæreste, hvis motiv bare er det: 
Å si takk, ikke å «vinne henne tilbake». 

Fristende å latterliggjøre Elbow som en musikalsk cocker spaniel - storøyd logrende for å vinne vår gunst. 
Men de fortjener beundring. 

Legg igjen kynismen din i garderoben. 
Det er varmt her inne. 

BESTE LÅT: 
«New York Morning» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
