Ta gueule!
Dette er en velspilt og egentlig veldreid fransk komedie, men innholdet er så forferdelig at alt snakket antakelig er i stand til å løse opp ørevoks. 
Velstandsfranskmenn legger barna og snakker ut om alt som skjedde siden Bastillen. 

Det er bare fornavnet (Le prénom) 

Frankrike. 
2012. 
1 time, 49 minutter. 
7 år. 
Regi: 
Alexandre de La Patielliere, Matthieu Delaporte. 
Med: 
Patrick Bruel, Valerie Genguigui, Charles Berling, Guillaume de Tonquedec, Judith El Zein. 

Menneskenes evne til meningsløst snakk er utømmelig, den er i nærheten av darwinistisk, for etter hvert som det gikk opp for oss uferdige at vi aldri ville få vinger eller gjeller likevel, begynte vi å konkurrere med krangling. 

Le dernier combat: 
Den som kan snakke fortest og lengst om ingenting, vinner orrhøna og får gene-prisen. 
Før laget forfattere bøker om kriger, regissører filmet sjalu sverdfektere og innesperra grever og djupe urettferdigheter og sjørøveri. 

Nå er det garantert innholdsfrie talk show-imitasjoner fra eksperten på ekspert-kommentarer kommenterer i morgen-nyhetene på TV2 til man legger seg med den overflate-dykkende samtale-skarven Skavlan; det er snakk om svulmende overflødighetshorn av oppkonstruerte motsetninger i en så kastrert kultur at Solhjell og Hareide kan møtes til diskusjon og det eneste du tenker er at de må jo være medlemmer av samme forening. 

Le grand bleu: 
Den franske filmen «Le prénom» er som en alternativ nasjonaldagsfeiring for De Uengasjertes Union. 
Den bruker både meningsmotsetninger og temperamenter som drops, som eksistensiell fyllmasse, som tomromsforlengelse, som smilende, smålig småborger-smisk. 

To par og en enslig trombonist med aggresjonshemninger møtes til middag i Paris. 
Det intellektuelle paret har lagt også barnet på 12 år klokka 20.15, for det er jo samedi, og voksen-verdenen skal feire sin ordrike ubegrunnelse. 

Kamikaze: 
Det starter med at den ikke-intellektuelle Vincent sier at hans ufødte sønn skal hete Adolphe. 
Dermed starter en fektende diskusjon om respekten for annen verdenskrig. 
Det er den morsomste uenigheten, sjøl om den varer for lenge. 
Etter hvert dukker det opp en sann overflødighet av tidligere uberørte aggresjonsområder sjøl om disse folka har kjent hverandre i 30 år. 
Er Claude homofil, eller har han bare oransje skjorte og skjelver i orkestergraven? 
Er Vincent egoist? 
Har Babous barn jålete navn? 

The fifth element: 
Fransk småprat er som å høre noen helle tjukk saus i vasken. 
Men oppstemtheten til indignasjons-narkomane parisere er enda verre, og etter mer enn én time var det nok. 
Da blødde den ene neseblod, og Babou gjennomgikk sitt 15-årige martyrium med husmorrolle og forsømt doktorgrad. 
Da gikk jeg. 

Ja, filmen er laget etter et skuespill for scenen. 

Jeg tror ikke alle vil oppleve det sånn. 
Mange vil like 
«Det er bare fornavnet». 
De skal vi ikke forakte, men møte dem med åpenhet og nysgjerrighet så lenge de ikke snakker. 
