Det norske fellesskapet før traktorens tid
Røyrane og Apneseth fortsetter med å nyansere historien om det norske bondesamfunnet. 

De gamle klyngetunene minner om små landsbyer. 
Forfatter Eva Røyrane skriver at de var urbane innslag i det ellers tynt befolkede landet vårt. 

Fremstillingen av odelsbonden som det norskeste av det norske er med andre ord en sannhet med mange små modifikasjoner. 

Boken handler om hvordan folk langs norskekysten bodde og arbeidet sammen, før den moderne tiden tvang seg på. 

På Vestlandet, Sørlandet og langs kysten til Nord-Norge bodde mange bønder i klyngetun frem til utskiftningslovene kom. 
Røyrane redegjør for hvorfor lovene kom, noe som førte til at mange klyngetun forsvant mellom 1850 og 1920. 

Årsaken var blant annet opplysningstiden, som agiterte for et mer effektivt jordbruk. 
I Norge var jorden delt i jordlapper, teiger, etter rettferdighetsprinsippet. 

Før hadde bøndene en liten jordlapp her og der, og boken «Klyngetunet» har bilder av gamle kart som viser den lappeteppe-aktige fordelingen av jorden. 

Bøndene bodde i klyngetun, som utgjorde et arbeidsfellesskap. 
Da de nye lovene kom, ble jorden fordelt slik at hver bonde fikk et større og sammenhengende areal med dyrkbar mark. 
Samtidig forsvant mange av disse gamle fellesskapene. 

Parhestene Eva Røyrane og Oddleiv Apneseth har tidligere gjort seg bemerket gjennom bøkene «Norges låver» og «Av stein». 

I «Klyngetunet» reiser Eva Røyrane og Oddleiv Apneseth rundt til klyngetun som fortsatt eksisterer på en eller annen måte. 
Oddleiv Apneseths bilder dokumenterer fenomener i kulturlandskapet, og tekstene trekker linjer mellom før og nå. 

Noen klyngetun er fredet og blitt til museum, andre byr på boliger for folk den dag i dag. 

Noen vedlikeholdes av nevenyttige ildsjeler, mens andre blir tatt vare på av riksantikvaren. 

Inntrykket jeg sitter igjen med, er at det ikke eksisterer noen helhetlig plan for hvordan klyngetunene skal bevares. 
Uten for eksempel Elsa Bjerck Eikaas’ innsats for Nedrebø i Jølster, hadde klyngetunet der sannsynligvis vært ødelagt for godt. 

Sånn sett kan «Klyngetunet» godt leses som et kulturpolitisk innspill til bevilgende myndigheter. 

Røyrane og Apneseth byr på korte og leseverdige reportasjereiser fra klyngetun til klyngetun. 
Underveis møter vi folk som forteller om forskjeller og likheter mellom nå og gamle dager. 

Reportasjene gir godt innblikk i vestlendinger, sørlendinger og nordlendingers levemåter. 
De drev i stor grad mangesysleri. 

Fiske var like viktig som jordbruk, de drev med jakt og var skipsredere på langfart. 
Fra Eidsbo ved Tvedestrand seilte de til Kina med selvlaget tauverk av hamp. 
Vestlendinger og nordlendinger seilte frem og tilbake langs kysten med fisk. 

Jordbruk var med andre ord bare en del av det de livnærte seg av, en tradisjon dagens klyngetunbeboere ser ut til å videreføre gjennom reportasjene i «Klyngetunet». 

«Klyngetunet» er rik på illustrasjoner og utgitt i typisk «coffe table»-format. 
Oddleiv Apneseths mange fotografier av varierende størrelse kommer til sin rett i denne boken. 

Kartillustrasjonene som viser teigdelingen før utskiftning ble foretatt, blir tydelige i stort format. 
Boken byr også på gamle fotografier og arkitekttegninger av forskjellige klyngetun. 

Det rike billedmaterialet gjør «Klyngetunet» velegnet å bla i, eller man kan lese den fra perm til perm. 

Ved å fortelle om et forholdsvis ukjent levesett som eksisterte siden middelalderen, nyanserer parhestene Røyrane/Apneseth også historien om den norske bonden. 
