Romantisk bunads-ekshibisjonisme
Bak all den lettvinte kiosk-romantikken i «Memoirs of a geisha» vil man sikkert oppdage en delvis fordekt påminnelse: 
Det finnes ingen store kulturer der kvinner ikke mishandles. 

Under dekket av forskjellige former for styrt næringsfrihet og bunads-ekshibisjonisme deler menns kulturer et uforgjengelig, uutslettelig overflate-idioti: 
Ikke i én av dem kan en kvinne gå inn i et rom uten å lure på hvordan hun ser ut i stedet for å tenke på hva hun skal si. 

Når mennene er blitt enige om at det endelig er fred dem i mellom, kommer de framleis til å bli fulgt til FNs Hovedforsamling av universitetsutdanna damer som vil grine hvis strømpebuksa rakna. 
Alle kulturer deler på det: 
Kvinner blir ikke oppdratt, men skamfert. 
De er geishaer. 
Se så fine de er. 

«Memoirs of a geisha» er ikke en feministisk kampfilm, men et romantisk drama med noen behags-sviende bilder av urettferdighet, sjalusi, intriger og undertrykkelse. 
Intrigene er tydeligere enn det kjønnspolitiske innholdet, og det styrker underholdningsverdien, men svekker gangsynet. 
Rob Marshall er tross alt mannen som regisserte den vulgære musikalen «Chicago», og det er ingen grunn til å anta at han noensinne har visst hva han holdt på med. 

«Memoirs of a geisha» er i lange sekvenser nydelig på den eksotiske måten som folk i Norge lengter etter når vinternettene blir så lange og mange at du får følelsen av at sjela sitter fast i dem som sei i torskemære. 
Flagrende farger, bølgende gevanter, kimonoer som er edlere enn Guds hår, hastige rytmer mot stille kamuflasjebleikhet, djupe mandelblikk. 
«Geisha» er en visuell feiring av nøyaktig utforma natur og nøyaktig utforma kvinnebilder. 

Chiyo og søstera blir kasta ut av fiskerheimen fordi mor er dødssjuk. 
Den ene havner i bordellet, den andre i geisha-huset til Mor. 
Der venter frodige, dickenske prøvelser for ei lita jente, men på Broen ser hun også Formannen med de milde øyne og den fine dress — og hun forelsker seg for livet. 
Filmen handler om hvordan hun blir mellomkrigstidas super-geisha i Japan, hvordan det gis 15.000 yen for hennes jomfrudom, på tross av den onde heksa Hatsumomos (Gong Li) løgner, hvordan krigen kommer og hun lider over at hun ikke kan bekjenne sin kjærlighet. 

Egentlig forteller «Geisha» en litt begeistra og litt bitter-øm karriere-historie. 
Men man skal være ganske influensasvak for ikke å se at en geisha-fortelling alltid og uvegerlig vil bli en metaforisk framstilling av et nesten antropologisk undertrykkelses-grep: 
En kvinne finnes ikke før hun er forandra. 

Filmens hovedpersoner spilles av feira kinesiske skuespillere som Ziyi Zhang, Gong Li, Michelle Yeoh. 
De er bra på en tilsikta dekorativ måte som først og fremst er selvnytersk og smiskende. 
Men OK. 
Dette er svært vellaga romantisk underholdning, og vi kan like gjerne tåle «Geisha» som «Pretty woman». 
