Play it again, Sam
Han er ingen opplagt superhelt for spillfantaster, Sam Fisher. 
En superagent i 40-årene, som i «Splinter Cell: Chaos Theory» må tåle hint om at han snart er klar for å bruke bleier. 

Ja, så sitter du der igjen da. 
For tredje gang. 
I et mørkt hjørne og studerer rommet foran deg. 
Tre patruljerende vakter med automatvåpen er mellom deg og neste rom, og du har god tid til å fundere. 

Kanskje på om du muligens begynner å bli for gammel for denne typen ting. 
Knirker det ikke litt i leddene? 
Og var det noe i det med de bleiene? 

Eller kanskje du grubler over hvorfor du er der. 
En avansert algoritme er stjålet, Tokyo og New York City ble mørklagt samtidig, nordkoreanske soldater velter over grensen til Sør-Korea, Japan trygler verdenssamfunnet om lov til å bli en militær supermakt på ny og USA klør etter å løse konflikten med makt. 

Men hvem står egentlig bak? 
Og klarer du å grave opp sannheten bak kaoset verden er kastet ut i før det er for sent? 

Du har mange muligheter til å gå bananas. 
Du kan pepre løs med dine to våpen, du kan slenge avgårde en granat eller to, du kan snike deg opp til vaktene - en etter en - og dytte kniven i strupene deres eller du kan henge fra et rør i taket og knekke nakkene deres. 

Du kan også finne en åpen luftsjakt, en vei ned til underjordiske ganger eller hacke deg forbi elektronisk låste dører og glemme at de tre vaktene i det hele tatt eksisterer. 
Eller du kan liste deg innpå dem i skyggene, gripe tak i dem, avhøre dem, gjøre dem bevisstløse og stue kroppene deres i mørket. 

Og det er her «Splinter Cell: Chaos Theory», det tredje og beste spillet i serien, gjør størst inntrykk på meg i alle fall. 
For det naturlige valget, valget som gir deg full pott i vurderingen av deg etter hvert brett, er å oppføre seg som en gentleman. 

Hele spillet er bygd opp rundt konseptet om at du IKKE skal opptre som en kaldblodig morder. 
Våpnene brukes stort sett til å skyte i stykker lamper, og for ethvert dødelig hånd- og knivangrep, har du en ikke-dødelig variant. 

Graden av innlevelse og realisme, godt hjulpet av den glimrende historien og de gode rollene, er mye større enn i de to forrige spillene, og en superagent som Sam Fisher løper liksom ikke rundt og dreper folk for moro skyld. 

Der de to forrige spillene fungerte mer som lekegrinder for kule gadgets og spillmekanikker ingen hadde sett maken til før, fremstår «Chaos Theory» som en helstøpt interaktiv teknothriller. 

Dessuten har du nå langt flere valgmuligheter til å navigere i miljøene, på flere av brettene er det tre-fire forskjellige måter å komme seg fra A til B på. 

Disse valgmulighetene svekkes noe av det elendige kartet, jeg opplevde blant annet å finne en spennende luftsjakt jeg ikke hadde vært i, for å så oppdage at jeg endte opp ti meter fra der brettet startet. 

Man kan si mye flott om å krype i luftsjakter altså, jeg kjenner det kribler i magen bare å tenke på det, men det føles ikke særlig barskt å krype i sirkel. 

Spillet har i tillegg utrolig mye bra humor, særlig i dialogen mellom Sam og vakter han avhører. 
Dette hever spillopplevelsen ytterligere, og totalt sett er enspillerdelen i «Splinter Cell: Chaos Theory» svært vellykket. 

Men de gode nyhetene stanser ikke der. 
Tvert imot, det blir bedre: 

For første gang kan du nå samarbeide med en venn, enten via splittet skjerm, over lokalnettverk eller over Internett. 
Her får du et knippe brett som er spesialtilpasset for to superagenter, og samarbeidet består av alt fra endel lettere homoerotiske spesialbevegelser, som å klatre på hverandre for å komme høyere, til å hacke elektronikk samtidig og å beskytte hverandre mens man sniker avgårde. 

En fantastisk utvidelse er det, samarbeidsmoduset er verdt prisen på spillet alene. 

Det er også flerspillerdelen, som er videreført fra fjorårets «Splinter Cell: Pandora Tomorrow». 
Her går det i to-mot-to, det ene laget er snikende superagenter og det andre slagkraftige leiesoldater. 
Flerspillerdelen er riktignok bare skikkelig morsom dersom du spiller med og mot folk du kjenner, men konseptet er fremdeles både friskt og unikt. 

Den kunstige intelligensen hos vaktene er ikke alltid like patent (men begrensningene blir ofte dekket over med humor), den økte bevegelsesfriheten fremstår muligens som en gimmick mer enn en reell nyvinning og det er ikke lett å bli fullstendig bergtatt etter å ha spilt tre «Splinter Cell»-spill på litt over to år. 

Men i sum leverer «Splinter Cell: Chaos Theory» allikevel en svært slagkraftig spilltroika, med en fantastisk enspillerdel, en utrolig underholdende samarbeidsdel og en innovativ flerspillerdel. 

For min del snakker vi garantert om et av årets beste spill. 

Og da får det ikke hjelpe om leddene til Sam knirker eller om det skulle komme en skvett eller to der nede mens han smyger ned mørklagte ganger. 
