Sine mødres døtre
BOK: 
Vidtfavnende om kjærlighetens veier og avveier. 

Kirsten Thorup: 
Erindring om kjærligheten. 
Roman. 
Oversatt av Bente Klinge. 
464 sider. 
Gyldendal. 

Da danske Kirsten Thorup (f. 1942, debut 1967) vant Nordisk råds litteraturpris 2017 for sin 11. roman, nå stilsikkert oversatt til norsk, betonte hun bl.a. at dette bredt anlagte, psykologisk- realistiske familiedramaet fører sammen de fleste av forfatterskapets sentrale motivisk-tematiske tråder på tilsiktet vis. 

Da jeg anmeldte hennes to første romaner på norsk, «Lille Jonna» (1979) og «Himmel og helvete» (1984), la jeg stor vekt på de kompliserte mor-datter-forholdene og den gjennomgripende identitetsproblematikken som forplantet seg gjennom disse tekstene der stadige fall mot avgrunnen, altså «helvete», er langt mer markant enn flukten mot en blå «himmel». 
Den turbulente, fynske oppveksten som Jonna beretter om, med en mor som svikter og trange sosiale rammer som må brytes, gjenfinnes til fulle i «Erindring om kjærligheten». 

Der heter hovedkarakteren Tara. 
Som barn lider også hun under mangel på omsorg fra sin aldrende mor, og hun bærer på vakre drømmer som vanskelig lar seg realisere. 
I stedet for å bli suksessombrust skuespiller ender hun opp som psykiatrisk pasient, vaskehjelp, privatsekretær og omsider også hjemløs i København, uten kontakt med Siri, den datteren hun føder og elsker og likevel svikter. 
Tara gjør mot Siri akkurat det hun anklaget sin mor for å gjøre, å bli for opptatt av seg selv og andre voksne på bekostning av egen datter. 

Siri makter riktignok å skape seg en karriere som performancekunstner og forsone seg med Tara da hun selv finner kjærligheten og føder et barn - en overrumplende feel good-avslutning som demonstrerer at alle mødrenes og døtrenes synder ikke nødvendigvis skvalper rundt til evig tid i denne typen dickensk realisme som Kirsten Thorup har gjort til sitt dikteriske bumerke der hun veksler målbevisst mellom en jeg-forteller og det å berette i tredje person, på stadig jakt etter psykologisk, sosialt, politisk innsyn i en innfløkt verden. 

Men mørket og smerten og sorgen, i form av fattigdom, depresjoner, selvmord, moralsk svik, politivold og uinnfridd lengsel, er gjennomgående langt lettere å få øye på enn de lyse øyeblikkene i livet til Tara og Siri, bare så det er sagt. 

Dessverre spoleres stramme scener, med innebygd psykologisk-sosialt skarpsyn, for ofte av belærende formuleringer: 
«Hennes forestillinger om Siri var og ble projeksjoner av hennes følelsesspenninger og komplekser». 
Eller hva med pekefingerfortolkning som: 
«Sjalusien gjorde henne blind og ondsinnet», «Lucas kunne bli bitende ond», «Hun følte en uskyldig ømhet for ham.» 
