Bergens grimmeste enmannsband
Bunnsolid syvendealbum fra Taake. 

Bergen har fostret mange svartmetallband, men få har klart å holde seg så relevante som Taake. 
Det skyldes sannsynligvis at Ørjan «Hoest» Stedjeberg som enmannsband kun må svare for seg selv og sin kunstneriske visjon. 
Musikalsk eventyrlyst og en god porsjon beksvart humor har gjort at han har kunnet presse grensene for tradisjonell, norsk svartmetall. 

Taake har holdt jevnt høyt nivå på de fleste av sine syv album, men «Stridens Hus» (2014) manglet noe av lekenheten og variasjonen fra særlig «Noregs Vaapen» (2011) og «Taake» (2008). 
På «Kong Vinter» er de gode taktene derimot tilbake. 
Grim pønkrock, iskalde folketoner og sørgmodige, soniske tablåer kvesses mot elleville rocketoner, svingende riff og snodige stilbrudd, som skurrer litt ved første møte, men viser seg å fungere overraskende bra etter hvert som låtene får utvikle seg. 
For eksempel starter «Jernhaand» som klassisk svartmetall fra mørkeste 90-tallet, men den tykke eimen av 70-talls doom metal som gjennomsyrer grunnriffet tar tidsnok overhånd. 
«Sverdets Vei» er en hissig, liten rocker, mens «Huset i Havet» frister med både grumsete, seig stonerrock og det som må være Taakes mest fengende partier til nå. 

På vokalsiden er Hoest blitt en anelse grimmere enn sist, men ofte blir det litt for gurglete til at tekstene kommer ordentlig frem. 
En del unødvendig lange instrumentalpartier trekker også noe ned, men det rokker likevel ikke ved det faktum at Taake fremdeles er det mest interessante og kompromissløse norske bandet innen sjangeren. 
