- Den fineste, mest fantastiske fuglebok jeg noensinne har sett!
Et hanhauk må fange tretten kilo kjøtt for å fø opp et ungekull i løpet av sommeren; det betyr ti troster, meiser og spurver daglig. 

Dette er den fineste, mest fantastiske fuglebok jeg noensinne har sett! 
De nyskapende fotografiene til svenske Roine Magnussons er åpenbaringer av fargespill og dynamikk der fuglenes fjærdrakt spiles ut i symmetrisk skjønnhet. 
Teksten er formet som korte kåserier med innlagte sitater som små poetiske perler, som Joar Tibergs hyllest til skjæra: 

«Hun er egentlig kolossalt vakker. 
Det man tror er svart, er egentlig et dypt, uendelig skimmer i alle retninger: grønnblåbrytende rygg, rødbrennende stjert, det flimrer som graffiti.» 

Ja, men her finnes også matnyttig viten om spurvehauken, småfuglenes skrekk. 
Taktikken, skriver forfatterne Mats Ottosson og Åsa Ottosson, er å spane på avstand og deretter skyte fart ved å stupe ned og flate ut like over bakken. 

Kjøtt og ånd 

Et hanhauk må fange tretten kilo kjøtt for å fø opp et ungekull i løpet av sommeren; det betyr ti troster, meiser og spurver daglig, det. 
Naturen er grusom, den. 
Vi har lett for å glemme det, når vi hører svarttrosten synge kjærlighetssanger en tidlig vårkveld. 

I tidligere tider trodde vi at fuglene sang i fryd for å glede oss mennesker. 
Å, nei. 
De bryr seg nok ikke mye om vår arme sjel. 
Budskapet er: 
Dette er meg, hør min styrke! 

Og som de synger ut, fuglene våre! 

Og ikke visste jeg at strupen, kall den rødstrupen om du vil, er konstruert slik at fuglene kan synge tostemt. 

Som svarttrosten, eller var det måltrosten, som hele 10 000 ganger i døgnet kan stemme opp med sin fraserte, melodiøse sang, tostemt i duett med seg selv. 

Hunnen hører et forlokkende Velg meg! 
Hannen et truende Forsvinn! 

Våre to fugleforfattere skriver i sin bok: 
Sangen treffer oss, treffer og gir resonans. 
Vi får lyst til å kaste av både klærne og sorgene når vi hører sanglerka juble! 

Mangler havørn og fossekallen 

En fabelaktig fin bok er det altså blitt. 
Men noen nødtørftige innvendinger er nødvendig: 
Jeg savner havørnen som var i ferd med å bli utryddet, men som i dag er synlig over store deler av norskekysten. 
Og hvor er det blitt av Norges nasjonalfugl, fossekallen, den lille hardhausen som lever i nærheten av rennende vann, han som kan dykke og spasere på bunnen – mot strømmen? 
Mot strømmen! 
Det er norsk, det. 

Svaret er nok at «Nære fugler» opprinnelig er et svensk prosjekt, så kritikken rettes mot Spartacus forlag som burde ha spandert en forsiktig oppnorsking av denne utgivelsen. 
Jeg våger å tro at fotograf Roine Magnusson ville bli henrykt over å få fossekallen som fotooppdrag. 

Portrettet av blåmeisen 

Men nå til begynnelsen. 
Boka åpner, som en hilsen til oss alle, med et portrett av den matglad kjøttmeisen, eller blåmeisen for å være mer nøyaktig. 

Vi kjenner jo alle denne hissigproppen som midt i vinterstormen har energi og pågangsmot nok til å feie bort både finker og spurver fra fuglebrettet. 
Fotograf Magnusson har fanget den i flukten, mesterlig, i et nærgående bilde på omslagspermen, der det runde hodet er som en blåskimrende edelstein. 

Noen boksider seinere får vi vite at kjøttmeisen også kan snakke; den kan i hvert fall med ti ulike lyder i ulik rekkefølge formidle budskap som: 
Kom hit og hold utkikk etter farer på bakken! 
Og til alt overmål, dersom de samme lydene kombineres i en annen rekkefølge, framkaller sangen ingen reaksjon. 
Med andre ord: 
Ingen hauk her! 

Fri som fuglen 

For mange er fuglenes flukt det mest fullendte symbolet på frihet. 
Og for en flukt. 
Ta tårnseileren, vakkert navn du har, du kan spise, drikke, elske, du, og sove (en ti sekunders høneblund) i luften. 

Og tror du at tårnseileren, går inn for landing når uværet kommer? 
Ingenlunde. 
Tårnseileren flyr bare videre, den, over sjø og land, og så vender den hjem igjen med solskinn. 

Men knapt noen slår fregattfuglen som kan være på vingene 48 dager i strekk. 
Eller dobbeltbekkasinen som overvintrer i Kongo og som kan fly med 500 mil over kontinenter og verdenshav i en hastighet på 96 kilometer i timen uten å hvile. 

Den amerikanske filosofen og kulturøkologen David Abram siteres med disse ordene: 

«Når noen snakker nedsettende om fuglenes intelligens eller størrelsen på hjernen deres, glemmer vi at selve flukten er en form for tenkning, en glidende flukt i sinnet, en nåde som sjelden forunnes oss mennesker i våre kontemplasjoner – men når vi følger en falk med oppmerksomhet, merker vi iblant at selv tankene våre svever». 

«Nære fugler» er ingen ornitologisk fagbok, den er som et fascinerende og sjarmerende møte med våre beste og mest kjente gjester her nord. 
Ja, boka er både biologi og poesi – ja, som en lang, inspirerende tankeflukt. 
