Gråtende hender er et rystende dokumentasjonsdrama
Sett denne forestillingen om døves skjebner i Hitler-tiden på planen i ungdomsskolen, undervisningsminister! 

«Jeg var fullstendig uvitende om den lovpålagte steriliseringen av døve menn, kvinner og barn som fant sted i Tyskland allerede på 30-tallet – jeg var heller ikke klar over at nazistene allerede den gang satte i gang systematiske tiltak for utryddelse av døve og anså dette som en naturlig del av deres rasehygieniske, eugeniske program.» 

Dette skriver manusforfatter og regissør Bentein Baardson i programmet til Teater Manus opprørende og opplysende forestilling Gråtende hender. 
Han kaller den ikke «en vanlig forestilling», fordi ingen forstiller seg, ingen dikter opp noe. 
«Vi ønsker bare å fortelle noe som virkelig har skjedd.» 

Bygger på sanne historier 

Nettopp dette er styrken i Gråtende hender. 
Manus bygger direkte på sanne historier fra overlevende, dyktig dramaturgisk oppbygd. 
Baardson har tilbrakt dager i Jerusalems Holocaust-dokumentasjonssenter Yad Vashem, han har selv intervjuet ti overlevende, og har sammenføyd ubestridelige fakta til to gripende menneskeskjebner: 
Hans og Gjertrud. 

Begge lot seg forføre av nazismen: 
Hans, en ung mann, føler seg endelig godtatt når han blir medlem i SS’ motorsykkeltropp for døve – inntil det bare er plass for de «lytefrie» i Tyskland. 
Han unngår kastrering, men ender i konsentrasjonsleir. 

Røyken fra krematoriet 

Gjertrud er legen som går helhjertet inn for eutanasiprosjektet av hensyn til Tysklands «helse», og arbeider under «Dødsengelen», den perverst sadistiske dr. 
Mengele, som likte å bedrive kirurgi uten bedøvelse på små barn, når han ikke stekte dem i ovn for å se hvor mye de tålte. 
Legene var den første faggruppen som støttet Hitler. 

Når det avsløres at Gjertruds bestemor er jøde, ender hun selv på den andre siden av det elektriske gjerdet i Auschwitz. 
Begge overlever redslene, hun som lege i leiren, han som bilmekaniker og ved å spille «døv idiot». 
Når den tykke, gule røyken fra krematorieovnene velter ut, forbanner Hans Gud, mens Gjertrud finner en slags ro i sin til da ukjente jødiske identitet. 

Øredøvende dur fra flyangrep 

Seks stoler, skinnjakker med hakekors eller gule stjerner, høye støvler og småsko, utgjør den diskrete scenografien mot bakveggen. 
På den ser vi videoprojeksjoner av stills som følger dramaets tidslinje fra Hitlers overtagelse i 1933. 

Lyddesignen er stigende, og går opp gjennom gulvplankene, forplanter seg til bein, opp gjennom stolseter, og til hjerte og hjerne. 
Øredøvende dur fra motorsykler, flyangrep, bombedrønn, alt oppleves like fysisk sterkt enten man hører eller ikke. 

Gjenforteller barnas grufulle skjebner 

Ipek D. Mehlum og Ronny Patrick Jacobsen spiller Gjertrud og Hans med en dynamisk uttrykksfullhet i kropp og mimikk, og ikke minst hender. 
Vantroen som overmanner Gjertrud, raseriet som holder liv i Hans, alt taler høyt og tydelig til alle som vil åpne øynene, skjønt enkelte øyeblikk er i sin rene faktaformidling nesten ikke til å se på. 

Dette rammet flest jøder, men også politiske fanger, homofile, fysisk og psykisk utviklingshemmede, sigøynere. 
Eitan Zuckerman gjenforteller handlingen i helt passende kjølig-forarget tegnspråk. 
Kjersti Fjeldstad er taleskuespiller, og den mørke, varme stemmen hennes er et eventyr av stille, neddempet innlevelse, usentimental, aldri overstyrt. 
Selv ikke når hun gjenforteller barnas grufulle skjebner. 

Europas nære historie 

I løpet av halvannen time får publikum en innføring i hvordan helvete kunne skapes på jord i løpet av så få år – 1933–1945. 
Dette er en uutryddelig del av Europas nære historie (eutanasi var også et tema i andre land, som USA og Norge), gjennomdokumentert av overgriperne selv. 
Når denne sannheten i dag relativiseres, er det fare på ferde. 
Det er også en grunn til at dette må fortelles om og om igjen, selv om det utvilsomt foregår grusomheter også i dag. 

Elie Wiesels ord avslutter forestillingen: 
«Den som glemmer historien, må leve den om igjen.» 
