En skikkelig drittfilm
«Kurt Josef Wagle og mordmysteriet på Hurtigruta» er akkurat så dum som Wirkola og Henriksen vil at den skal være. 

Tommy Wirkola er en på alle måter frittgående fyr på filmfeltet. 
Etter suksessen med «Død snø» ble han hentet til Hollywood, der han laget «Hansel and Gretl: Whitch Hunters», og fikk oppdraget med å få «What Happened to Monday» opp fra en ørkesløs tilværelse i skrivebordsskuffen. 
Resultatet ble en nesten bemerkelsesverdig humørløs film. 

Tilbake på hjemlige trakter tar han ti skritt tilbake når han nå vender tilbake til den førtidspensjonerte fiskeren Kurt Josef Wagle. 
De 295 bergenserne som så «Kurt Josef Wagle og legenden om Fjordheksa» i 2010 vet hva det betyr. 

Det lave besøkstallet da var grunnen til at Bergen kino først ikke ville vise oppfølgeren. 
I Oslo avlyste produsenten pressevisningen fordi komedien er «laget for å underholde en full kinosal», som det het i skrivet kritikerne østpå fikk presentert. 

Ja, ja. 
Hvor fulle salene blir, gjenstår å se. 

Forskjellen fra da og nå er at Wirkola og makker Stig Frode Henriksen cirka dobler mengdene spy og bæsj, og utstyrer Wagle med nekrofile tendenser. 

Som manager har Kurt Josef Wagle (Henriksen) skaffet den talentløse trubaduren Rock Fjellstad (Jørn Tore Nilsen) spillejobb på Hurtigruten Dronning Sonja. 
Det har også Marion Ravn fått, noe som gir henne anledning til å vise seg som bitch. 
Akkurat den selvironien er filmens bitte lille pluss. 

Så skjer et drap, og som en blanding av Derreck og Poirot utnevner Kurt Josef Wagle seg selv til sjefetterforsker, med en snei innom djevelutdrivelsens kunst, eller ukunst. 
Og sånn ruller nå det stakkars gamle hurtigruteskipet rundt i rom sjø, lastet med nordnorsk underbuksehumor, pubertale sexvitser og ufokusert kameraføring. 

Det er billig, det skal se billig ut, og stort mer er det ikke å si om saken. 
