God komedie om myk mann
Det ligger i tiden: 
Nylig spurte en 35-årig, barnepassende oslojournalist om menn ødelegges av politisk korrekt likestilling. 
Nå kommer komedien om den 31 år gamle mannen som blir dumpet av kjæresten rett før han skal fri. 

Spillefilmdebutant Geir Greni har altså truffet en spiker på hodet med sitt manus om Stian som ikke fikser kjærligheten – til tross for at han har kjøpt inn både gullring og familiebil. 

Det vriene med «Umeå4ever» – sett fra et anmeldersynspunkt – er at jeg knapt kan skrive noe om oppførselen til Stians venn Anders uten å røpe for mye. 

Følgelig disse vage, men positive formuleringer: 
Greni løfter komedien flere hakk over de forutsigbare romantiske historier som det er laget dusinvis av. 
Han former Stian og Anders til to gjennomført forskjellige persontyper og lar Sondre Krogtoft Larsen og Vegar Hoel levendegjøre dem på underholdende og karikerende vis. 
Førstnevnte har en gutteaktig troskyldighet, sistnevnte har infame trekk som fører til diverse overraskelser, for å si det slik. 
Mye bra spill! 

Det som særlig imponerer, er at regissøren lykkes med den hårfine balansen mellom ironiserende karikatur (Stians selvmedlidende oppdagelse av at ingen bryr seg om ham) og et underliggende alvor (fyren blir sannelig bedratt – igjen og igjen!). 
Samtidig er musikken ypperlig, av det slentrende slaget som understreker det lystige perspektivet på den stakkars mannen. 

Handlingen utvikler seg til en roadmovie der Stian og Anders drar fra Oslo til en ungdomskjæreste i Umeå. 
Men turen blir etter en stund en krevende øvelse der manusforfatter/regissør jobber hardt for å holde drivet oppe. 

Til tross for morsomme påfunn i et hus ved svenskegrensen og i møte med en yppig haikerinne i de svenske skoger, klarer ikke Greni å skjule at han trår vannet på vei til målet. 
Kjappere klipping av gitarspill, øldrikking og noen plumpe scener kunne hjulpet. 
Men elg i soloppgang funker. 

En ting til debutanten lykkes med, er pendlingen mellom nåtid og fortid – hva skjedde egentlig da tenåringene Stian og Anders var på taekwondokurs i Umeå 16 år før? 
Her viser Greni gode dramaturgiske evner i måten han avslører sluttpoengene og runder av i et rørende alvor etter all farsen. 

Siste scene må bety at bare tøffe menn som ikke løper etter en kvinne, lykkes med å lokke henne til seg. 
Hm. 
