Uutholdelig godt om smerte
Cecilie Engers første roman siden «Mors gaver» er nesten umulig å lese, men like umulig å legge fra seg. 

«Det er lidelse som skjerper sansene for hva som er vesentlig i livet», sier unge Synne til anestesilegen Carla Ruud. 
Sistnevnte er på vei fra Oslo til hjembygda for å besøke moren som bor på pleiehjem. 
Synne har fått sitte på, fordi hun skal sette opp et amatørteaterstykke i samme bygd. 
Det er vinter og glatt. 
Bilen sklir ut, og havner i en skråning. 
Synne dør. 

Åpningen på denne jeg-romanen er så nervepirrende at den nesten gjør fysisk vondt. 
Vi skjønner med en gang at noe katastrofalt kommer til å skje. 

Carla har aldri truffet Synne før. 
Hun liker henne ikke. 
Synne snakker i vei, skråsikkert og selvhøytidelig, om hvordan hun fasineres av lidelse og sykdom fordi «det skjerper blikket». 
Hun forteller at hun skal sette opp Dostojevkijs «Brødrene Karamasov», fordi verket «liksom aktiverer det livløse i deg, den får deg til å se annerledes på det som nesten er dødt av bare rutine». 
Og at hun som regissør liker å gi karakterene en diagnose eller lidelse som gjør dem mottagelig for De store spørsmålene. 

Elegant komponert 

Lidelse som erkjennelse, sykdom som gir innsikt. 
Tematikken er velkjent, og tema i blant annet Thomas Manns «Trollfjellet». 

Cecilie Enger har sin helt egen vri på temaet, gjennom en utrolig elegant komposisjon. 

Carla sitter med økende irritasjon og lytter til den unge, selvsikre Synnes litterære og nærmest romantiske forhold til lidelse og død. 
Hun spør om ikke Carla selv ser det med sine pasienter, at de liksom blir klokere av smerte. 
Og så - en sving - og døden. 
Synne gisper etter pusten. 
Carla klarer ikke å redde henne. 

Carla blir frikjent. 
Det var en issvull i veien. 
Likevel må hun leve med vissheten om at hun er skyld i et annet menneskes død. 
Hun søker trøst hos sin mor og datter. 

Sånn sett blir dette også en bok om tre generasjoner kvinner. 
Kvinneliv er forøvrig et tema 
Enger har vært opptatt av siden debuten «Nødvendigheten» i 1994. 
Hun har også skrevet de to anbefalelsesverdige romanbiografiene «Himmelstormeren» (2007), om den revolusjonære poeten og fotografen Ellisif Wessel. 
Og om Dronning Mauds kammerpike i «Kammerpiken» (2011 ). 
I 2013 fikk hun sitt egentlige gjennombrudd med den nydelige erindringsboka «Mors gaver», som blant annet gav henne Bokhandlerprisen. 

Problematiserer smerte 

Mor og erindring er sentralt også i denne boka. 
Etter ulykken drar Carla rett til barndomshjemmet. 

«Selv om jeg var seksti år, ville jeg til henne som hadde trøstet når jeg fikk skrubbsår eller var lei meg. 
Som hadde heist meg opp på kjøkkenbenken for å undersøke hvor det gjorde vondt.» 

Men det er ingen trøst å få. 
Når hun kommer på pleiehjemmet, og forteller moren om ulykken, sier moren bare: 
«Jeg er så gammel. 
Jeg har ikke noe å trøste med». 

Boka er et overflødighetshorn av disse lett-formulerte dyptloddende passasjene. 

«Pust for meg» henspeiler anestesilegens oppgave; å puste for pasientene mens de opereres. 
Anestesi betyr uten følelse, og underbygger dermed Synnes skråsikre påstand om at lidelse gir innsikt. 
Gjennom Carlas jobb som anestesilege problematiseres - eller dissekeres - smertebegrepet. 

Etter noen uutholdelige uker på jobben, tar hun permisjon, og begynner å skrive en bok om anestesi, og dermed smertelindringens historie. 

«I århundrer, ja i årtusener, har mennesket drevet med kirurgi. 
Åpnet hud og kranier, skåret bort, fjernet det man trodde var sykt. 
Men aldri med noen form for smertelindring. 
Derfor døde man. 
Av smerte og med smerte», heter det i forordet til boka Carla begynner å skrive. 
Smerten, som kan være uutholdelig, grusom, men som er livsnødvendig. 
Hun forteller om hvordan en tidligere mageopererte barn med så lite morfin i kroppen at motstanden ble senket, men smerten ble værende. 
Og om den troende pasienten som ikke vil ha smertelindring, fordi han opplevde kreftsykdommen som en del av Guds plan med livet. 

Umulig å legge fra seg 

En av Engers virkelige styrker er at hun skriver så behagelig, lekende lett, naturlig og rett fram, visse steder også med en tørrvittig humor. 
Som Carlas reaksjon da hennes alternative datter på tredve år, som framstår ganske naiv for alderen, begeistret forteller at hun har truffet en mann som holder kurs i «balansepust» og fargesymbolikk. 
Forholdet mellom de to er for øvrig også et tema utover i boka. 

I etterordet skriver Enger at Synnes tanker om lidelse, smerte og tilgivelse er inspirert av Susan Sonntag og Torill Moi. 
Med denne boka plasserer hun seg i deres sjikt. 

Hennes lette, behagelige tone, forsterker den eksistensielle tyngden i tematikken, og gjør boka nesten umulig å lese og like umulig å legge fra seg. 
Dette er bare så utrolig reflektert, gjennomarbeidet og velskrevet. 
