Fin-fint og originalt
GRIMSTAD (VG) 
Cecilie Steinmann Næss og Jon Niklas Rønning passer hverandre som stekt makrell og rabarbrasuppe en solbeskint Sørlands-kveld: 
Sommerens «Drømmeshow» i Grimstad er glimrende! 

De er slett ikke alene; sammen med pianomann Ole Morten Aagenæs utgjør de en sommetrio. 
Mens to strykere og en bassist fyller ut i bakgrunnen. 

Men det er og blir «Cess» og Rønnings show - helt uunngåelig. 
Begge er rutinerte lagspillere med andre artister. 
Så det er ikke uten videre gitt at de hadde passet hverandre. 
Men de gjør de, altså: 
Klovnen og kraftpakken Cess med sitt fysiske og verbale fyrverkeri og den langt mer tilbakelente Rønning - som til gjengjeld ikke bare behersker formidlingens nådegave, men i tillegg har et følelsesregister som ytterst få andre i norsk showbiz. 
Han kan slippe seg løs - men han kan også se gravalvoret midt i hvitøyet, uten at det på noe vis blir kleint. 

Sommershow har ikke sjeldent et visst preg av å være sammenrasket. 
Ikke dette! 
Tilpasningen til Apotekeraardens bakhage - under sitt vide seiltak - er krevende. 
Artistene er så å si oppå sitt publikum. 
Og akustikken er ikke alltid gavmild. 
Intimiteten kan bli påtrengende. 
Men denne gangen fungerer showet i et tilnærmet perfekt kammer-format; stort nok, lite nok, men først og fremst solid kvalitetsbevisst på et fint nasjonalt nivå - dog lokalt rotfestet. 

Dette er altså et show som tar sin oppgave ytterst alvorlig. 
Ikke bare er tekstene befriende nyskrevet, også mye av musikken er komponert for denne forestillingen av muntre tonsettere om revyens egne Rønning og Aaenæs - samt Trond Hanssen. 

Hva har vi så? 
Jo: Drømmer. 
I de fleste former og fasonger. 
Men også revy-spit av forsvarlig giftig sort, som når Rønning tar for seg vaksinemotstander Sølje Bergmann på ytterst perfid lyrisk, vis. 
Hans vakkert presise pappa-meditasjon i «Er jeg framme nå?» kaller til gjengjeld på en ekte tåre eller to. 

Cess har mye av en stand-upper i seg, og gir et par akter med det. 
Når hun snakker om sine egne drømmer, blir hun bedre og bedre jo nærmere hun kommer sitt eget underliv. 
Og hun drar denne gangen «jødekortet» så definitivt og ettertrykkelig, at ørlite politisk korrekthet må viljenedkjempes i løpet av hennes «En liten jøde i lave sko». 
Bravo, bravo, bravo! 

Og mens Aagenæs spiller tangenter og indisk tabla (på bånd, da), og to fioliner og en stødig bass komper det hele, får man en gjennomført, uspjåkete og no-nonsens-kveld i den sørlandske sommersolen. 
Og det er jo akkurat det man kan drømme om! 

JON SELÅS 
