Min barndoms dal
«Hjem» er en generell historie som kunne foregått hvor som helst. 
Men det ble altså Vestfossen. 

TV: 
Da jeg vokste opp i Hokksund på åttitallet, var nabobygda Vestfossen en lillebror som ble betraktet med en viss overbærenhet. 
Vi hadde flere butikker, flere rundkjøringer, rådhuset og gymnaset. 
Det var vestfossingene som måtte komme til oss, slik det var bestemt å være, derfra til evigheten. 

«Kulturhovedstaden» 
Men så skjedde det noe. 
I løpet av femten år strødde vestfossingene kulturelt såkorn på sitt eget jordsmonn, som vokste opp og ga bugnende grøde. 
Cafeene kom til. 
Museer og kulturinstitusjoner oppstod i gamle fabrikklokaler. 
Morten Viskum kom og brakte med seg Vestfossen Kunstlaboratorium og generell furore. 
Den gamle herregården Fossesholm, der jeg jobbet to somre som guide, var og er et ærverdig nav. 

Da en oppildnet sjel malte «Kulturhovedstaden» med gotiske bokstaver over jernbanebroa i Vestfossen, var det kanskje en smule overmodig, men man skjønte jo hva han snakket om. 

Hemmeligheter 
Og nå skal lillebror minsanten bringes ut til resten av landet, takket være NRKs nye dramaserie «Hjem». 
Vestfossen danket ut blant andre Elverum og Rjukan i kampen om å bli åsted for intriger og utfordringer etter at «Himmelblå" ble avsluttet. 
Og fra de første scenene blir det klart at dette kommer til å bli emosjonelt og sosialt tuggete: 
Den lokale gitarsjarmøren Leif Åge (Stein Grønli) får et illebefinnende og faller om på scenen. 
På sykeleiet betror han datteren Annika (Jannike Kruse) at han også er far til to andre unge kvinner i bygda — odelsjenta Oda (Heidi Ruud Ellingsen) og skiesset Trine (Kaia Varjord). 

Hvis og hvordan de nye opplysningene skal bringes videre, gir tobarnsmoren Annika betydelig hodepine. 
Samfunnet er lite og tettvevd, hemmeligheter har kraft til å snu opp ned på alt om de sprekker. 
Og siden dette er et tv-drama, vet tilskueren godt at det bare er et spørsmål om tid. 

Idiotoppførsel 
Å plante en slik udetonert bombe på et lite sted er en god oppskrift på sammenfiltret tv-drama, og gir mange muligheter for fortsettelsen. 
«Hjem» er kompetent laget og beveger seg fremover i stødig trav. 

Problemet er at rollefigurene er forskrekkelig lite fascinerende. 
Den tvilende Annika, den handlekraftige Oda og den anspente og overlegne Trine fremstår som enkle karakterer med få egenskaper og forutsigbare personlige reiser foran seg. 
Odas urbane bror og svigerinne er grelle karikaturer. 
I Annikas tilfelle er det snakk om en voksen, fornuftig dame som i gitte øyeblikk tvinges til å oppføre seg som en idiot for å at plottet skal bevege seg fremover. 
Det er bare håpløst. 

Dette er ikke skuespillernes feil. 
De jobber hardt, ikke minst med den lokale dialekten, som de snakker ganske så overbevisende. 
Det er også gledelig at fotografene fanger særegenhetene til de vakre Eiker-bygdene, med sitt bølgende bondegårdslandskap og sine åser og blåner, men med nøktern realisme, uten å gjøre det til kitsch. 

Generell 
Og i dette ligger også en annen innvending mot «Hjem». 
Hvorfor gjøre 
Vestfossen til arena for en så generell historie? 
Hvorfor ikke heve blikket en smule og bruke mulighetene til å ta opp valgene og vurderingene som er knyttet til å bo på et sted med sitt spesifikke sett av begrensninger og muligheter? 
Det gjorde i alle fall alle småbyseriers mor, danske «Matador», med stor suksess. 
Vestfossens oppblomstring er knyttet til vilje og engasjement i lokalbefolkningen. 
Det ville vært fint å se denne siden av menneskene som bor der, hentet frem. 

«Hjem» bringer kanskje Vestfossen ut i verden, men det er med en historie som kunne foregått absolutt hvor som helst. 
