Denne formen for latskap vitner om forakt for eget publikum
«Pitch Perfect»-franchisen går offisielt tom for drivstoff i den begredelige tredjefilmen. 

FILM: «Tonedøv», «umusikalsk», «dårlig gehør»: 
Hvis det noensinne har eksistert en film som ber om å bli oppsummert via billige musikk-relaterte ordspill er det Trish Sies «Pitch Perfect 3». 
«Pitch Perfect» var en usannsynlig franchise da den fikk sin første oppfølger i 2015, men med dette tredje kapittelet i sagaen om acapellakoret The Bellas, forsøker ikke filmskaperne engang å legge skjul på at konseptet har utspilt sin rolle. 

Klønete 
Det begynner å bli en stund siden Beca (Anna Kendrick), Amy (Rebel Wilson) og de andre jentene i The Bellas ble ferdige på college, men det betyr ikke at de har mistet lidenskapen for acapella – snarere tvert i mot. 
Og takket være et plott som konsekvent bruker brekkjern for å sannsynliggjøre rollefigurenes handlinger, ender de opp med å turnere amerikanske militærbaser i Europa som oppvarmere for DJ Khaled. 

Jeg skal ikke hevde at det er fysisk umulig å lage en film som virkelig trenger DJ Khaled, men som en person som er mest kjent for å rope navnet sitt over popmusikk som synes å greie seg utmerket godt på egenhånd, er han selve legemliggjørelsen av overfladisk merkevaresynergi – og dermed grunnleggende overflødig. 
Og det er ikke sånn å forstå at Khaled bare stikker innom en scene for å gi filmen et lite push på Instagram: 
Uten den profilerte produsenten, app-mogulen og joggeskoentusiasten rakner plottet i «Pitch Perfect 3» fullstendig. 

Fornærmende 
Det vil si, rakner gjør det naturligvis uansett. 
«Pitch Perfect 3» er en fornærmende dårlig film, og gjennomsyres av en altomfattende latskap som favner alt fra personregi og komisk timing til foto og det eksepsjonelt klønete manuset (det er dypt, dypt deprimerende å tenke på at Mike White har gått fra HBO-serien «Enlightened» til «Emojifilmen» og dette). 
Denne tredje «Pitch Perfect»-filmen er det du får når du har en franchise som selger seg selv og et komplett fravær av andre grunner til å fortsette å lage film: 
En meningsløs fortelling, en selvironi som både understreker filmens største og mest skjemmende feil og trekker de to langt mer vellykkede forløperne med seg ned i dragsuget, samt et manus som er villig til å gjøre bokstavelig talt hva som helst for å tilpasse seg insentivordninger og slå mynt på den amerikanske hærens bisarre popularitet. 

Selv den harde kjernen av fans – hvis tilværelse ikke har noen annen mening enn å se Anna Kendrick og hennes skvadron av privilegerte amerikanske middelklassekvinner harmonisere seg gjennom mainstream-R’n’B som om det fortsatt var 2004 – kan med fordel tenke seg om to ganger før de løser billett til dette makkverket. 
