Voldelige vaner er vonde å vende
Her kommer familien du aldri ville likt å ha til naboer: 
Mafiabossen med kone og barn som har fått ny identitet av FBI. 
Av det følger mye blodig tøys og tull. 

"Farvel til mafiaen". 
"The family". 
Regi/manus: Luc Besson. 
Med: 
Robert De Niro, Tommy Lee Jones, Michelle Pfeiffer, Dianna Agron, Dominic Chianese, Vincent Pastore. 
USA/Frankrike 2013. 
Aldersgrense: 15 år. 

Det er den franske regissøren Luc Besson som har laget en av høstens svarteste komedier, med et manus som flyter videre på stilen fra tv-seriene "Sopranos" og "Lilyhammer". 
Dessverre er humoren ujevnt fordelt, slik at filmen etter hvert går på tomgang. 

Det hjelper noe at mafiafamilien livliggjøres av et par amerikanske stjerner. 
Robert de Niro spiller pappa Manzoni, en sliten, men altfor erfaren mafialeder som ikke tar fem øre for å tyste på sine fiender for å få dem i kasjotten, eller ta dem av dage. 
Michelle Pfeiffer framstiller hans kone Maggie. 
Hun er på intet vis uskyldig uvitende om ektemannens voldelige uvaner. 

Nytt liv i Normandie 

Nå vel. 
Mye av den svarte komikken oppstår da ekteparet med to tenåringsbarn flytter inn med ny identitet – familien Blake – i en landsby i Normandie. 
Men for en bukett amerikanere å måtte tilpasse seg franske småbyvaner og holdninger skal vise seg å være en tålmodighetsprøve. 

Dermed får vi atskillige scener av hvordan mafiabossens kone og barn slår grusomt tilbake mot stedets beboere, enten det er mamma Maggie som småbomber en dagligvarebutikk, datteren Belle som slår ned frekke franske gutter (med noen latterlig påklistrede kviser), eller sønnen Warren som tar innersvingen på skolens mobbere ved å starte egen, kynisk mafiageskjeft. 

Pappa Manzoni selv, alias Fred Blake, forsøker å oppføre seg anstendig og fredelig – han er tross alt plassert i landsbyen via et vitnebeskyttelsesprogram og overvåkes av selveste Tommy Lee Jones i rollen som en sliten FBI-agent. 
En skjeggete Robert de Niro humrer og brummer lakoniske replikker mens han skriver på sine memoarer og forsøker å undertrykke sin aggresjon overfor nysgjerrige franske naboer. 

Tvetydig satire 

Over alle filmens voldsscener svever tvetydigheten. 
De kan tolkes som en svart karikatur av hvor blodig og nådeløst livet i mafiaen er, men samtidig skal vi jo flire av det hele og ikke ta noe som helst det minste alvorlig. 
Selvfølgelig vinner underholdningssjangeren over satiren, men dermed oppstår etter hvert følelsen av tomgang. 

Besson, som har skrevet manuset selv, prøver å berge seg med en porsjon tenåringselskov (vakre Belle og en fransk mattelærer), en presteparodi med et riktig morsomt sluttpoeng, pluss rare replikker der familien Blake belærer landsbybeboerne om at olivenolje er en sunnere enn smør. 
Regissøren, som bodde noen år i USA, får det til å høres ut som at franskmenn er villere etter hamburgere enn amerikanerne, men dette er vel også en karikatur? 

Hvordan Manzonis fiender kommer på sporet av hvor familien er gjemt bort, er morsomt løst. 
Men resten av filmen er en nedplaffing av gangstere i kjent stil. 
Jeg lo ikke så veldig mye. 
