Orgelkunst av ypperste slag
Norsk orgelfestival vartet opp med litt av et program lørdag kveld. 

Olivier Messiaens L’Ascension (Kristi himmelfart) og Igor Stravinskijs 
Le sacre du printemps (Vårofferet) i versjon for to organister. 
Og med organister på toppnivå: 
Olivier Latry er organist ved den berømte Notre-Dame-katedralen i Paris og en av verdens mest profilerte på sitt instrument. 
Shin-Young Lee har studert med Latry, vunnet mange priser og deltatt på en rekke internasjonale orgelfestivaler. 

Messiaens L’Ascension er et tidlig verk (1933) der lyder transkribert fra fuglesang, som vi forbinder med hans senere verker, er fraværende. 
Derimot hører vi et annet Messiaen-kjennetegn: den utstrakte bruk av klangfarger der han helt konkret forbinder toner og klanger med bestemte farger. 
Verket består av fire meditasjoner der komponisten har føyd til skriftsteder fra Bibelen eller messetekster. 
De fire delene står i tonearter som symbolsk utgjør en oppstigning: E-dur, F-dur, Fiss-dur, G-dur. 
Latry spilte første del, forherligelsen, sterkere og med mer fylde enn jeg har hørt det tidligere. 
Men det var overbevisende og helt i tråd med Messiaens religiøse estetikk: himmelsk prakt tåler de voldsomste klanger. 
Slik var det også i den tredje delen, som handler om gledesutbrudd. 

Derimot var det stille og meditativt i siste del, Kristi bønn idet han stiger opp til Faderen. 
Bønn er et språk og et uttrykk som kommer musikken nærmere enn andre menneskelige uttrykksformer. 
Andre del, en Avklaret Halleluja – så langt man vel kan komme fra alskens halleluja— og hosianna-vræl i lydlige vignetter til sportsprogrammer – lød nettopp avklaret og med en nesten mystisk lengsel etter formæling med Gud. 

Om Valen-salen ble omgjort til et sakralt rom i Messiaen, så ble det rene hedenskapen i Stravinskij. 
Jeg må innrømme at jeg var skeptisk til en versjon av dette overveldende og besettende orkesterverket til orgel. 
Stravinskij har selv laget en versjon for firhendig klaver som Latrys versjon for to organister bygger på. 
Men klaveret er jo på mange måter et slaginstrument, som passer Stravinskijs primitivistiske uttrykk og rytmikk godt. 
Likevel – jeg ble både betatt og imponert over denne versjonen som ble så blendende godt spilt. 
Et stort orgel kan bedre enn klaveret etterligne orkesterets forskjellige instrumenter, særlig treblåserne. 
Og når det gjelder lydmasser og klangkaskader, er orgelet i Valen-salen overveldende. 
At dette storartede orgelet hang seg opp ikke mange takter før slutt, gjorde ingenting. 
Det viser orgelets, tross alt, menneskelige side. 
Og det fikk en lykkelig avslutning som vakte stor begeistring. 
