Filmanmeldelse «Mord på Orientekspressen»:Avsporing 

Agatha Christies gamle tog er på skinnene igjen. 
Hvorfor? 

KRIM/THRILLER 

«Mord på Orientekspressen» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Kenneth Branagh. 

Med: Kenneth Branagh, Johnny Depp, Michelle Pfeiffer, Willem Dafoe. 

Om det er noe verden neppe trenger, er det flere filmatiseringer av Agatha Christie-fortellinger. 
Og så «Mord på Orientekspressen» da? 
Filmet på lignende vis av Sidney Lumet i 1974, med en tilsvarende mengde store stjerner (Albert Finney som Hercule Poirot), badet i den samme typen gammel europeisk mellomkrigsluksus? 

Sist jeg sjekket, gikk Lumets film på TV med jevne mellomrom (og i hvert fall hver jul). 
Det er med andre ord ikke helt lett å forstå hva det er som har fristet Kenneth Branagh til å lage en ny versjon av et mordmysterium som 80% av alle potensielle kinogjengere allerede kjenner løsningen på. 

Les også: 
Agatha Christie-mysteriet løst 

Kanskje var det rollen som den belgiske mesterdetektiven i seg selv? 
Ett er sikkert: 
Branagh nyter åpenbart å spille ham, den eneste noenlunde fargelagte rollen i en film full av tynne «typer». 

Hans Poirot er en pinefull pedant, så vidt i stand til å fungere i en verden som ikke møter hans krav til logikk og rasjonalitet. 
Han er avhengig av at de to bløtkokte eggene han spiser hver morgen, er nøyaktig like store. 
Når han tråkker i en haug med hestemøkk på gaten, setter han sporenstreks det andre beinet i ruken – slik at livet hans skal ha «balanse». 
Det synes klart at han i dag ville fått all verdens diagnoser kastet etter seg. 

Mustasjen hans er gigantisk, og det er et aldri så lite sjokk å se ham med nokså løs slipsknute i den avsluttende «alle mann på plass, nå skal vi Hercule løs mysteriet»-scenen. 
Denne domineres ellers av Michelle Pfeiffer, som det er en glede å se arbeide jevnlig igjen (trass i at hun gjør et større inntrykk i ferske «Mother!» enn hun får anledning til her). 

Les også: 
Moderisk langtekkelig 

Filmen er tidvis en nytelse å se på – skutt med 65mm-kameraer som Branagh arvet av Christopher Nolan etter av «Dunkirk». 
Det er en del kreativ kameraføring her (Branagh er glad i å filme åstedet ovenfra), for å veie opp for de lukkede togkupeene og de tynne persontegningene. 

Det Branagh forsøker, og som kanskje kan sies å være i hvert fall delvis nytt, er at han etter hvert vektlegger det tragiske i historien, heri opptatt Poirots eksistensielle problemer med hvordan mysteriet spiller seg ut. 
Det er for lite, for sent, og bidrar til at også selve tonen i filmen føles uavklart. 

Det må sies: 
Det største mysteriet med «Mord på Orientekspressen» er Branaghs behov for å lage den én gang til. 
I den siste scenen mer enn antyder han at han gjerne vil spille Poirot igjen – nærmere bestemt i «Døden på Nilen». 
Det vil være overraskende om han får sjansen 
