Bokanmeldelse:Katherine Webb: 
«Det forbudte barnet» 

Kjærlighet, sterke heltinner, begjær, drama og mystikk er noen av kjennetegnene på Katherine Webbs fortellinger. 

Siden debuten med romansuksessen «Arven» (2011), har Webb solgt over 135 000 bøker i Norge. 
Katherine Webb fortsetter å skrive bøker etter en forholdsvis trygg formel. 

«Det forbudte barnet» er en spennende fortelling som i kjent stil først og fremst rommer mange hemmeligheter. 
Disse avdekkes langsomt, gjennom flere tidslag og flere stemmer. 
Fortellingen åpner i Bath i 1803, da et lite barn blir funnet 

Alice er den unge kvinnen som tar seg av henne. 
De to blir som søstre, og Alice gir henne navnet Stær. 
Stær blir i voksen alder tjenestepike hos den velstående og herskapelige Alleyn-familien. 

Sønnen i huset, Jonathan Alleyn, har forskanset seg innendørs etter sin hjemkomst fra krigen. 
Han lider av traumer og posttraumatisk stress. 
Stær tror imidlertid det er andre hemmeligheter som plager Jonathan, og er sikker på at disse kan kobles til Alices plutselige død. 

Parallelt finner vi historien om Rachel Crofton. 
Hun gifter seg i 1821 med den velstående, men ikke særlig sympatiske Richard. 
Hun håper ekteskapet skal gi henne en god fremtid, og satser på at kjærligheten skal vokse etter hvert. 
Da hun treffer Alleyn-familien, begynner fortidens spøkelser og hemmeligheter å tre frem. 
Både Rachel og Stær er sterke kvinner som gjør alt som står i deres makt for å avsløre løgner og avdekke sannheten. 

Webb konstruerer sammensatte plot med stø hånd, i god oversettelse av Jan Chr. Næss. 
Hun er kunnskapsrik, og alle fortellingene hennes bærer preg av research og detaljert innsikt i det historiske materialet de til en viss grad forvalter. 

Likevel er det som om vi følger en velkjent formel, med mennesker og omgivelser som fort blir selvfølgelige og gitte. 

«Det forbudte barnet» forteller mye om å være kvinne for to hundre år siden, om makt og underkastelse. 
Det er romanens sterkeste kort, men for meg blir dette litt borte i altfor malende beskrivelser og klisjeer i kø av typen «hun kjente at hjertet hennes svulmet». 

Jeg tror faktisk Webb kan bedre enn det, og boka kunne godt ha vært strammet inn i lengde og metaforbruk. 

MARI NYMOEN NILSEN 
