Film:Tilbake til fortiden 

Takket være overdose overmot, blir «Bullet to the Head» aldri mer enn en sliten tidsmaskin. 

Nok en gang spiller Sylvester Stallone en slåsskjempe med et klovneklingende navn. 
Jimmy Bobo er en hardbarket leiemorder som legger ut på et hevntokt etter at partneren hans blir drept. 
Jakten inkluderer assistanse fra en tilreisende politimann (Kang), og går farlig høyt opp i New Orleans' korrupte maktelite. 

Og denne formelen kunne funket fint, om ikke samtlige av filmens byggeklosser hadde jobbet sammen om å fremstå parodisk. 
Bare uten å være morsom. 

Skuespillet er like stivt som Stallones stakkato replikker. 
Samspillet mellom han og Kang som «det umake paret» er blottet for både kjemi og troverdighet. 
Manuset snubler i sin egen usannsynlighet like mange ganger som det skal ha oss til å tro at mobiltelefon med datatilgang er oppsiktsvekkende. 
Og det hele er sauset ned i Steve Mazzaros seige, gamle grungerester av et lydspor. 

Med unntak av bildekvaliteten, er det lite som skiller å se «Bullet to the Head» fra å se en action-VHS fra sent 80-tall. 
Jeg tok meg stadig i å forvente at Jean-Claude Van Damme skulle komme galopperende til unnsetning i god «Hard Target»-stil. 

Thriller-merkelappen gir falske forhåpninger. 
Du lurer aldri på om datteren til Bobo (Sarah Shahi), som har akkurat stor nok rolle til at hun får vist seg naken, kommer til å bli brukt mot ham, eller om Bobo og leiesoldaten som dreper partneren hans (Momoa) kommer til å slåss til slutt. 

Derimot leverer filmen noen streite actionscener, og, som tittelen antyder, svært mange skudd mot skaller. 
Hadde regissør Walter Hill bare holdt seg til basisen, hadde «Bullet to the Head» vært en helt grei «action-anthem» for Stallone. 
I stedet tynges den av forsøk på finesser. 

Kang i rollen som Stallones samvittighet fungerer dårlig, mye takket være et manus som stort sett gir dem rasistiske morsomheter å «bonde» over, foruten den opplagte lovlydig/kriminell-motsetningen. 

Sly har heldigvis fått hovedsakelig korte replikker, som han mumler gjennom i kjent stil mens han knuser neser og blåser ut skaller. 
Tidvis, før det tipper over i parodi-sfæren, er det underholdende å se den overraskende spenstige actionhelten i aksjon. 

Høydepunktet er en klimatisk slåsscene mellom Bobo og leiesoldaten, som det er vanskelig å se på som noe annet enn Khal Drogo fra «Game of Thrones». 
Den gjør nesten filmen verdt å se. 

Og om ikke annet, demonstrerer «Bullet to the Head» effektivt hva «cheesy» betyr. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
