«Le Bureau» sesong 4: Mesterlig, paranoid spionfortelling |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Franske fremmedkrigere, Donald Trump og russisk etterretning. 
Le Bureau har fremdeles fingeren på spionpulsen. 

Hva gjør avhopperen Malotru som foodtruck-hjelpegutt i Moskva? 
Hvorfor forsøker en glatt karrierebyråkrat å utrydde etterretningens avdeling for hemmelige operasjoner? 

Kan den nye sjefen Marie-Jeanne Dutilleul beholde støtten oppover i det franske etterretningsnettverket? 
Eksisterer Abu Jihad, eller er han kun en IS-skapt Kaiser Söze-myte for å holde franske fremmedkrigere i sjakk? 

Superspion blir salatkokk i Moskva 

Sesong 4 av den franske suksesserien Le Bureau hopper rett inn i kaoset som fulgte i kjølvannet av Guillaume Debaillys (kodenavn Malotru) dramatiske forsvinning i sesong 3. 

Mathieu Amalric – kjent som James Bond-skurk i The Quantum of Solace – kommer inn som den småparanoide direktøren som mener alle bør sparkes for å ha tillatt Malotrus eksistens, og samtidig følger vi Malotrus nye, lavprofilerte liv som salatkokk i Moskva. 

Hans jevnlige forsøk på å ta kontakt med sin gamle sjef i fransk etterretning fører frem, men ikke helt som forventet. 
La oss si det slik at Tom Cruises spektakulære russiske fengselsscener fra Mission: 
Impossible 4 får en verdig, brutal og langt mer lavmælt arvtager. 

Scenene fra Irak blir mer spennende av ord enn skudd 

Le Bureau er den kanskje beste seriene som flimrer over en skjerm i nærheten av deg om dagen, men noen enkel serie er dette ikke. 

Det er vanskelig å begynne rett på denne sesongen, hvor historien om den franske etterretningsorganisasjonen DGSE allerede er så full av aksjoner, løse tråder, hemmelige agenter og stille maktkamp at også vi som har fulgt med i tre sesonger må bruke google-fingrene for å søke opp referat fra forrige sesong. 

Som andre gode etterretningsserier opp gjennom tidene – Tinker Tailor Soldier Spy, The Sandbaggers, alt som involverer eller er inspirert av den paranoide CIA-toppen James Jesus Angleton – bygger Le Bureau møysommelig opp historielinjene med større doser kontorarbeid enn eksplosive aksjoner i feltet. 

Dette tydeliggjøres hver gang Irak-scenene i sesong 4, hvor kontorets Midtøsten-entusiast Jonas Maury er ute på tur for å avhøre franske fremmedkrigere, blir mer spennende av ord enn skudd. 

Trump, Russland og franske fremmedkrigere 

Der ligger nøkkelen til Le Bureaus globale suksess. 
Serien hylles av sikkerhetsbransjen som en troverdig rapport fra livet i etterretningen, samtidig som den aldri er redd for å fremstå nerdete, detaljert og betonggrå som et bomberom fra 70-tallet. 

Samtidig treffer serien nok en gang tidsånden. 
Trump og kinesiske datavirus blir stadig referert, mens hovedlinjene handler om Russland, cyberkrig og franske fremmedkrigere. 

Det gjør at serien oppleves langt mer aktuell og virkelighetspresis enn Condor, Jack Ryan og de andre spionseriene av 2018. 

Årets spion 

Det eneste man kan utsette på denne fjerde sesongen, er noen svake campus-scener fra Marina Loiseaus nye undercoverliv blant datahackere i Moskva. 

På sitt enkleste minner barsekvensene mer om kaféscenene fra Helene & Gutta enn troverdige muldvarpscener fra Russland, sett bort fra at skuespillerne er av et annet kaliber. 

Dét gjelder da også over hele spekteret i Le Bureau. 
Mathieu Amalric er kald og kalkulerende som JJA (gjett hvor det kallenavnet kommer fra, løsningen ligger i denne teksten), men nok en gang stjeler Mathieu Kassovitz scene etter scene som Malotru. 
Tilsynelatende slukøret og duknakket, men alltid subtilt handlekraftig når det trengs, manøvrerer han seg gjennom russiske gater, saunas og fengsler. 
Nok en gang er han årets spion. 

Anmeldelsen er basert på sesongens tre første episoder. 
