En norsk elektronika-debut som genererer både smil og tårer
Gundelachs debutalbum er en emosjonell reise. 

ALBUM: 
Siden fjorårets spenstige singelutgivelse, «Garden» har Kai Gundelach passende nok vært en del av stallen til det nystartede Oslo-labelet/managementet U OK? 

Er du OK er et spørsmål som definitivt gjør seg gjeldende etter et par timer i artistens musikalske verden. 

Åpen om sin egen kamp med depresjon, hviler blå stemninger hele tiden over både produksjon og vokal, samtidig som de også ofte får selskap av oppløftende undertoner. 
Livsviktige lysglimt i det både vakre og destruktive mørket. 

Den samme balansegangen som på få år har posisjonert Gundelach blant landets mest lovende nykommere, med high-five fra både Pharrell Williams og nå seinest Brooklyn-labelet Terrible Records – hjemmet til smått monumentale navn som Blood Orange, Solange og Twin Shadow. 

Debutalbumet «Baltus» er oppkalt etter en gammel kråke som bodde i treet til familien Gundelach gjennom 12 lange år. 
Nok til å gi en felles introvert fuktige øyne. 
Til tross for bonussporet «Crow» handler skiva likevel ikke om den ensomme fuglen, men heller følelsene som omgir den. 
Forvist til evig isolasjon takket være sin tilgitte rolle som dødens sendebud. 

«You don't know how it feels to be alone» repeteres det i refrenget til «Control», som fire spor ut i albumet følger opp åpningslinjene fra flotte «Duck Hunting» («I was looking for someone / If you thought of it you would understand / I've been waiting for so long / And I'm probably gonna be waiting again»). 

Ærlige linjer om det fundamentale behovet for medmenneskelig støtte, men også en overhengende følelse om at man alltid kommer til å måtte håndtere smerten på egen hånd. 

Håpefullt pakket inn i deilige lag av 80-tallsnostalgi, gir den synthvarme landeveisturen av en låt akkurat nok solstråler til å ta oss gjennom truende bass-stabs og utilsiktet svik på «Iron» og «Hurt». 
Deretter er det den drivende førstesingelen «Games» som får innlede albumets steg opp fra dypet med sin mektig assistanse fra Gundelachs nye studiobestevenn ARY. 

Kombinasjonen av de to gir en ny dimensjon til hovedpersonens lydbilde – som på dette albumet så ofte nettopp handler om hjelpen fra en partner – og plukkes opp igjen på «Past Building». 
​ Hyllet for sin falsett viser «Nighty Sky» at Gundelach ikke trenger høye toner for å framprovosere gåsehud, og peker om noe til en enda større meloditeft når han beveger seg lenger ned i toneartene. 

Etter en både tung og tidvis emosjonelt drenerende halvtime, glimter solstrålene så nok en gang med sitt nærvær på albumets fenomenale finale «Slo Rock». 
Tre ytterst vakre minutter med melodisk trøst for istykkerrevne hjerter og lappede sinn. 

«I want you to know that I’m feeling all right, I’m out in the plains and it feels like the end of the night [ …] 
I was hoping for rain, when the sun kept shining a bright light.» 

Like betryggende som en flytur på den pelskledde nakken til Falkor i «The NeverEnding Story», og ikke minst en verdifull påminner om at selv de verste regnskurer tar slutt en dag. 
