Både himmel og helvete fra Thom Hell
Leverer mektige saker på album nummer seks. 

ALBUM: 
Thom Hell bygger videre på det behagelige poplydbildet på «Suddenly Past» fra 2012, men drar den her enda litt lengre i symfonisk retning - sjøl om han bruker synth og ikke «ordentlige» strykere. 

«Six» er kanskje mindre kommersiell, men består av flere lag. 
Det gjør det spennende. 

Han passer alltid på å gjøre en ny omdreining, sånn at han ikke gjentar seg sjøl. 

«Six» er Hells mest breiale - og også modigste album. 

Signaturlyd 
Det er tydelig allerede på den sju minutter lange åpningen, majestetiske og svært så positive «The Smell Of Home» - som ved siden av kreativt pianospill løftes av gitaren til Kjetil Grande. 

Han har fått en signaturlåt som er til å kjenne igjen, på linje med Hells falsettang. 

Beach Boys Hell har sjøl, i forbindelse med dette albumet, oppgitt 70-tallet og Pink Floyd, The Who og Dennis Wilson som inspirasjonskilder. 
Som sist er det Wilsons Beach Boys som skinner sterkest gjennom, men det skal også sies at «Nothing Ever Lasts» lyser «Who's Next» og Pete Townshend lang vei - med Hells egen vri. 

På «Time Has Yet To Be Found» minner han om Calfornia-bandet America, mens lystige «See Through You» og «How» først og fremst er Thom Hell sånn vi alltid har hørt ham. 

Han har produsert sjøl, sammen med Morten Martens, og begge spiller ganske mange av instrumentene. 
Gunnar Sæter og Olaf Olsen veksler på å holde i trommestikkene. 

Konseptalbum Thom Hells plater føles nesten hver gang som konseptalbum, tilsiktet eller ikke, også tekstlig. 

Album nummer seks er ikke noe unntak. 
Spesielt i oppbyggingen kan han tidvis minne om en annen artist som er glad i konseptalbum, Julian Berntzen. 
Brudd «Suddenly Past» var preget av bruddet med Marit Larsen, og det er etter sigende et tidligere brudd som er tema for «I Never Cared For Her» - og sikkert også «So This is Goodbye». 

Likevel er det en mer oppløftet stemning denne gang, selv om også dommedag er et tema. 
Det kommer best til uttrykk i avsluttende «At Dawn», et aldri så lite prog-eventyr. 

Men først og sist er albumet smakfullt. 

«Dirty Dancing» 
På tampen får vi også en interessant - og noe mørkere - versjon av Patrick Swayzes «She's Like The Wind» fra «Dirty Dancing» - med Lissie. 

Coveret må for øvrig sies å være svært minimalistisk. 
Det er ihverfall ikke der pengene ligger på denne plata. 
