Talking Heads-sjefen høres mer likegyldig enn inspirert ut
Geni på tomgang. 

ALBUM: 
Få musikere har like skarpt blikk for absurditetene ved det moderne liv som David Byrne. 
Der mindre begavede sjeler ville fortapt seg i kynismen, er Byrnes mange klassiske låter – de fleste med new wave-pionerene Talking Heads – minst like mye hyllest til som harselas over sivilisasjonen. 
Den forbløffa skapningen i «This Must Be the Place (Naive Melody)» er, som alle oss andre, en apekatt omringet av betongblokker og duppeditter. 

«American Utopia», navnet på amerikanerens syvende soloalbum, er en forbausende lettvint tittel til ham å være. 
I likhet med etterkommerne LCD Soundsystems hakket sterkere «American Dream» av fjoråret, vitner det om at likegyldighet fremfor opprørsvilje oppstår i møte med USAs forestående undergang. 

Innpakningen lyver ikke om innholdet: 
Brorparten av kuttene mangler underfundigheten som gjør Byrne til en spesiell stemme. 
Åpningsnummeret «I Dance Like This» er blant skivas svakeste og minner mest om Harald Eias «me dansar som robotar»-sketsj, som i hvert fall delvis kan tolkes som en parodi på den stivbeinte funken til Talking Heads. 

Selv på lovende låter som «Gasoline and Dirty Sheets» og «Doing the Right Thing» kjennes det mest som han gjengir gamle tekster etter hukommelsen. 
Når det ikke bærer med seg nevneverdige zen-sannheter om forstadsamerika, blir det evinnelige babbelet om kjøpesentre og kredittkort og hybridbiler og nettbutikker ganske masete. 

«American Utopia» inneholder en en haug med samarbeidspartnere, alle av dem menn. 
Å høre hvem som drar i de ulike spakene, er ikke helt enkelt. 
Det er imidlertid ingen tvil om at Oneohtrix 
Point 
Never har smidd det vakre, new age-flørtende karosseriet til «This Is That». 
Sammen med den storslåtte discopop-låta «Everybody’s Coming to My House» – hvor produsent Brian Eno inntar en mer aktiv rolle – er det unntaket der David Byrne sprudler, og ikke går på tomgang. 
