Balsam for våre slitte sjeler
Han trengte bare å vise sitt legeme på scenen i ett sekund før et fullsatt Stavanger konserthus reiste seg til trampeklapp for James Taylor, legenden med de skjønne visene og den følsomme stemmen. 

Som folk har gledet seg. 
Ikke rart: for mange av de svært så godt voksne publikummerne i salen har James Taylor vært en viktig bidragsyter til deres livs lydspor. 
Historiene om ham og sangene hans er ekte rock-mytologi. 
Gitarplukkingen hans har vært skoledannende. 
Det var nok ingen tilfeldighet at påfallende mange av distriktets musikere var til stede i konserthuset. 

Selv er jeg ikke en av dem som er oppvokst med James Taylors stemme og gitarspill under huden. 
Han har jo alltid vært der, og flere av låtene hans er kjente og kjære. 
Men han imponerte meg i går, selv om jeg ikke ble helt bergtatt av musikken. 

40 års patina 

Låtkatalogen hans er tidløs og slitesterk, med mange perler. 
Med 40 års patina og framført av briljante musikere er det ingenting ikke å like her. 
Samtidig hører Taylor hjemme i en singer songwriter-sjanger der det finnes mange dyktige musikere og mange skjønne låter. 
Men en lang karriere på veien har lært ham hvordan han skal bygge opp en konsertopplevelse som aldri får blir ensformig, og som smører våre såre og slitte sjeler hele og varme igjen. 
Må si det er skjønt av og til bare å lene seg tilbake og nyte en konsert av alminnelig kledde, upretensiøse musikere, som bare har litt lek med lyskastere, rutine, spilleglede og fantastisk musikalsk håndverk å by på. 
Både Larry Golding på tangenter og den trommis-legenden Steve Gadd fikk rikelig med plass til å briljere på sine respektive instrumenter. 

Den største overraskelsen var faktisk hvor munter, humoristisk og rytmisk i kroppen Taylor var. 
Han som er kjent som en introvert, litt plaget mann småvitset og skrøt av Stavanger mellom låtene og gitarbyttene, og kostet også på seg noen heftige dansetrinn når han trådte skikkelig til med elgitaren. 
Og noen av låtene, særlig visene fra tidlig i karrieren, startet nakent og vakkert med bare Taylor og hans kassegitar, for deretter å vokse seg store og mektige med resten av bandet. 
Slik fikk vi oppleve de kjente låtene i ny drakt. 

Men pause? 

Jeg er generelt skeptisk til pauseavbrudd i kulturarrangementer, det gagner aldri opplevelsen å bli trukket ut av stemningen du er i for å stå i en eller annen kø. 
I teateret kan pausen være nødvendig å rigge om, men på en konsert av denne sorten? 
Nei og atter nei! 
Veldig dårlig idé. 
Det viste seg også at James Taylor var enig. 
For før siste låten i første sett påpekte han at han og bandet nå skulle stå bak forhenget og glo på klokka i 20 minutter, uten at de forsto hvorfor. 

Vel tilbake til andre sett har Taylor fått på seg en sixpence og har skiftet skjorte. 
Varm i trøya nå. 
Presenterer den gamle Revox-spilleren han har med for bakgrunnsvokal. 
Helt herlig. 

Jeg kommer til å huske best var de kraftige blueslåtene i første sett, og selvfølgelig den nydelige "Fire and rain". 
Taylor trengte bare to plukk på gitaren før salen brøt ut i varm applaus. 
Og – ikke minst – historiene Taylor fortalte før låter som "Sweet baby James" og "You've got a friend". 

For han er en fantastisk historieforteller – også mellom låtene. 
