Mesterlig minneskrift om en massakre
Virtuost komponert sørgesang som svinger mellom brutalitet og ømhet. 

Han Kan: 
Levende og døde. 
Roman. 
Oversatt av Vivian Evelina Øverås. 
245 sider. 
Pax 

Da Anders Behring Breivik gjennom terrorangrepene i regjeringskvartalet og på Utøya den 22. juli 2011 drepte 77 mennesker og såret over hundre, oppsto et nasjonalt traume. 

Samme effekt hadde den massakren som sørkoreanske Han Kang (f. 1970) dveler ved i den kritikerroste romanen «Levende og døde». 
Hun tar fatt i det som skjedde i hjembyen Gwangju sør i landet i mai 1980 da diktatoren Chun Doo-wan mobiliserte hæren og politiet mot demonstrerende fagforeningsfolk, studenter og skoleelever. 
Tallet på drepte demokratiforkjempere er usikkert, men det dreier seg om mange hundre, kanskje over tusen, som ble skutt, slått eller stukket i hjel i løpet av en drøy uke. 
I tillegg ble mange idømt strenge fengselsdommer, torturen var nådeløs, de som overlevde overgrepene, ble tatovert på sjel og kropp for bestandig. 
Et nasjonalt traume var skapt, og Han Kans flerstemte, suverent strukturerte roman minner oss på at tragedien aldri må bli glemt. 

Den statlig styrte volden i Sør-Korea anno 1980 hadde større dimensjoner enn det massedrapet som den høyreradikale, følelseskalde svermeren A.B. B. fra Oslo vest sto bak noen tiår seinere. 
Men tankegangen bak de to massakrene var det samme: 
Meningsmotstandere har ikke livets rett. 
Ideologisk baserte mord på demokratisk orienterte arbeidere som krever høyere lønn eller på ungdom som kjemper for sosialistiske idealer, er nødvendig. 

Fiksjon bygd på den typen historisk-dokumentarisk konfliktstoff kan lett resultere i en propagandistisk preget plakatkunst full av enkle slagord og politisk vinklete sannheter. 
Det unngår Han Kang på imponerende vis. 

For komposisjonen av «Levende og døde» er ikke bare komplisert, den er virtuos. 
Vi står overfor en mosaikkaktig tekstvev spunnet rundt sju tidfestede kapitler eller fortellinger, alle med en tittel og fulle av motivisk-tematiske ekko. 
Diverse karakterer av begge kjønn, i ulik alder og med forskjellig sosial status tildeles synsvinkelen og skildrer det infernoet av maltrakterte kropper, råtnende lik og massegraver som demokratiforkjemperne ble kastet inn i. 
Langtidsvirkningen av en sigarettglo mot øyelokket, en syl under fingerneglene, slag mot ansiktet, en geværkolbe som smadrer livmoren, fengselsopphold avtegner seg. 
Bare gjennom sjølmord kan enkelte distansere seg fra massakren og torturen og oppheve skammen ved å overleve. 
I de to første fortellingene befinner vi oss i 1980, deretter svipper vi innom 1985, 1990, 2002, 2010 og 2013. 
Overalt trenger minnene seg på. 
Fiksjonsfigurene vi følger gjennom tid og rom, bærer massedrapene, smerten, sensuren, sviket, yrkesforbudet med seg. 

Snart holdes framstillingen i «du»- eller «jeg»-form, snart står vi overfor en tradisjonell beretning i tredje person med synsvinkelen plassert hos «hun» eller «han». 
Til tross for at den sjuende historien er utilslørt virkelighetsdiktning, siden jeg-personen der åpenbart er Han Kang sjøl, framstår «Levende og døde» like fullt som en polyfon roman der evnen til innlevelse og fantasi står minst like sentralt som formidlingen av historiske fakta. 
I dette fiktive universet basert på virkelige hendelser føles det ikke sentimentalt eller kunstig når en av de døde tenåringene griper ordet og kommenterer dramatikken som fortsetter etter at han sjøl er blitt drept. 

Den 14-årige gutten som i åpningskapitlet leter etter en forsvunnet kamerat i haugene av råtnende, uidentifiserte lik - han som snart blir offer for soldatenes aggresjon og tjener som viktigste ledefigur i teksten - er som epilogen fastslår i utgangspunktet en faktisk skikkelse som i dag ligger begravd i Gwangjju. 

Men Han Kangs bedrift ligger ikke i dette at hun avdekker den typen fakta. 
Romanen hennes er intrikat, setter krav til leseren og vitner om et artistisk talent av sjeldent format. 
«Levende og døde» er en mangesidig, skakende beretning knyttet til menneskelig mot og diktaturstatens nærmest ufattelige voldsvilje. 
Den er brutal, gripende, vakker og vond, sår, suggestiv og sanselig, med en rekke moralsk-eksistensielle refleksjoner og magisk-realistiske innslag som utfordrer og skaper mulighet for meddiktning. 

Så at Han Kang i 2016 vant Booker-prisen for romanen «The Vegetarian» - en tekst som vil komme på norsk neste år – overrasker ikke. 
