Fableaktig!
Hønefotball, bondeslakting og utroskap - «Fable» er kanskje rollespillenes svar på «Grand Theft Auto». 

Endelig er det her. 

Xbox-spillet som har vært like mye omtalt som Xbox-konsollen selv. 
Utviklet av nykommeren Big Blue Box, men med designerlegenden Peter Molyneux i spissen, klar til å skryte for alle og alt om hvor fantastisk «Fable» skulle bli. 

Og det er rimelig klart, til tross for at «Fable» er et fantastisk spill, at det også er blitt et offer for sine egne ambisjoner. 

Utviklerne lovte oss det ene og det andre, hovedsakelig at «Fable» skulle bli tidenes rollespill, og at det skulle være så fritt og stort at en egentlig bare kunne flytte inn i verdenen Albion og bo der. 

Slik er det ikke. 
«Fable» er noe ganske annet enn det vi har blitt forespeilet, men det er likevel en svært vellykket tittel med sterke kvaliteter. 

Først og fremst er «Fable» et klassisk rollespill tvers gjennom, inkludert den typiske bakgrunnshistorien om hevn og familiebånd, sverd og magi, og en verden befolket av tomsete bønder som ikke kan se forskjell på en stekespade og en høygaffel. 

Men til tross for den noe åpenbare og forutsigbare verdenen i «Fable», er Albion aldeles innbydende, magisk og strålende vakker. 

Hvis en skyver vekk den første skuffelsen med at verdenen er veldig begrenset og overhodet ikke bygd på frihetskonseptet Molyneux og vennene hans skrøt om, er den samtidig proppfull av nydelige granskoger, majestetiske slott og kirkegårder som lukter død. 

Det er noe spesielt ved å se fullmånen ligge døsig over grantoppene, samtidig som flammesverdet ditt kaster skygger som danser lekende på bakken. 

Og det er slike øyeblikk en lever for i «Fable». 

Sentralt i det hele står karakterutviklingen. 
Dette er selve bærebjelken i «Fable», men i stedet for å pøse på med kjedelige tall og sanking av erfaringspoeng, har utviklerne gjort noe som for alltid vil sette spillet på kartet. 

Gjennom hele spillet balanserer du mellom godt og ondt, hyggelig og slem, lys og mørke. 

Figuren din vil føle tidens tann, rynkene springer frem, musklene vokser hvis du bruker tunge våpen, og håret ditt vil bli raskere grått hvis du bruker mye magi. 
Gjør du mange onde handlinger vil du gro horn og få røde øyne, mens dyrking av godhet vil gjøre det motsatte. 

Du er i konstant utvikling og får hele tiden en visuell tilbakemelding på hvordan du oppfører deg og hva slags kjørebane du velger på livets vei. 
Det er et genialt konsept, og er tilsvarende mesterlig utført. 

Og etter hvert som du blir kjent som enten god eller ond, vil skrekkslagne unger løpe i motsatt vei når du kommer inn i landsbyen, eller flokke seg rundt deg for å klasse med snørrete barnefingre på kappen din. 

For å heve detaljnivået, kaster «Fable» deg inn i mange hverdagslige valg og handlinger. 
Du kan kjøpe et hus, skaffe deg en make, spise deg overvektig og fiske på fritiden. 

Mye av dette føles dessverre som et gimmick. 
Huset kan du ikke gjøre noe med annet enn å leie det ut for penger, en livspartner er fremdeles dum som et brød og byr ikke på noen interessante samtaler, og fiskingen blir gammelt etter cirka tyve sekunder. 

Det er morsomt å ha mulighetene, men om utviklerne hadde kanalisert mye av arbeidet på dette over i selve historien og verdenen, ville nok «Fable» vært et mer fokusert og dypere spill. 

For til syvende og sist er «Fable» overraskende kort. 

Men heldigvis er det en forrykende opplevelse så lenge det varer. 
Det innholdet som er her vil få deg til å sikle av lyst, juble av glede og omfavne Xbox-konsollen i det du bare kunne ønske var en evigvarende lykke. 

Enkelte skuffelser til tross, «Fable» er ganske enkelt fabelaktig. 
