Slangen i spillparadiset
Det var her det hele begynte. 
Snake er tilbake i «Metal Gear Solid 3» for å spise slanger, smyge i gresset og stirre på pupper. 

Det er mange måter å begynne en anmeldelse av «Metal Gear Solid 3: Snake Eater» på. 

Man kan starte med å lovprise den sensasjonelt nydelige grafikken eller det fantastiske lydbildet. 
Man kan antyde hva som skiller dette spillet fra de to klassiske forgjengerne, «Metal Gear Solid» og «Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty». 

Man kan beskrive spillbarheten, som blander sniking i jungelen med heftig action. 
Eller man kan sørge for å understreke at «Metal Gear Solid 3» er en blanding av interaktiv film og spill. 

Man kan til og med starte med å ramse opp ukulelens mange bruksområder, men det ville muligens ikke vært særlig relevant. 

Selv velger jeg å begynne i en hvit blomstereng. 

Det komplekse forholdet mellom læremesteren, The Boss, og læregutten, Snake, er i ferd med å nå sitt uunngåelige klimaks. 
De står på hver sin side i konflikten «Metal Gear Solid 3» snirkler seg rundt - en konflikt som involverer den kalde krigen og verdens mest farlige atomvåpen, Shagohod. 

En av dem må dø. 
Her finner du essensen i «Metal Gear Solid 3». 

Veien til denne hvite blomsterengen har vært lang, innviklet og preget av en mengde vidt forskjellige opplevelser for spilleren. 
Elitesoldaten Snake er på sitt aller første oppdrag for USA da han innser at oppdraget vil bli langt mer vanskelig å gjennomføre enn først antatt. 

The Boss har hoppet av og gjenforent den fryktede Cobra Unit. 
Dermed må Snake både stanse den sadistiske generalen Volgin fra å ta i bruk Shagohod, han må finne og redde Shagohods motvillige skaper og han må likvidere The Boss og hennes medsoldater. 

Kort sagt, redde verden fra atomkrig. 
Ingen liten byrde å ha på skuldrene der Snake og The Boss forbereder seg til duell i det hvite, bølgende blomsterhavet. 

Der og da er det vanskelig å huske hvor det hele startet - som et overdådig pompøst studie i selvironi og Bond-parodierende humor, iblandet solide doser japansk galskap. 
For derfra og ut går «Metal Gear Solid 3» fra det ene intense høydepunktet til det neste. 

Man ler av den absurde humoren, man gisper av spenning når begivenhetene tar uventede vendinger, man klapper i hendene av heftige actionsekvenser og sannelig om man ikke får en klump i halsen mot slutten også. 

Og for en slutt det er. 
Jeg får gåsehud bare av å tenke på den. 

«Metal Gear Solid 3» dveler uanstrengt ved høyaktuelle temaer som at dagens venner er morgendagens fiender, at enhver løst konflikt skaper nye konflikter og det meningsløse ved å i det hele tatt krige. 

Og det fokuserer på mennene og kvinnene på slagmarken, soldater som handler på ordre fra slipskledde og maktsyke menn - fjernt fra krigens sentrum. 

Det er med andre ord et spill med voldelig innhold som reflekterer over krig og vold i den virkelige verden. 
Når man står der på den hvite blomsterengen har man egentlig ikke lyst til å drepe The Boss, man har lyst til å gi henne en klem. 
Effekten er slående. 

Som du kanskje skjønner, er «Metal Gear Solid 3» et uvanlig spill. 
Det lever i sin egen verden, milevis fra det man konvensjonelt sett mener et spill skal være. 

Først og fremst på grunn av de mange og lange filmsekvensene, hvor man må finne seg i å være passiv tilskuer i steden for å selv regissere begivenhetene. 

Men også på grunn av spillbarheten, som inviterer til eksperimentering, utforsking og kreativitet i langt større grad enn man er vant til. 
«Metal Gear Solid 3» er en lekegrind for spilleren, som får stor frihet til å bruke våpen, omgivelser, diverse spillmekanikker og utstyr for å oppnå både forventede og totalt uventede resultater. 

Det er hele sekvenser som bare dukker opp dersom du lagrer på et bestemt sted, avslutter spillet og laster det inn igjen. 
Det er hysterisk morsomme dialoger som kun dukker opp dersom du snakker med en spesifikk person i en spesifikk situasjon. 
Kamuflasje du bare får tilgang til dersom du vinner over bossene på en bestemt måte. 
Og så videre. 
Og så videre. 

Listen over skjulte godsaker i dette spillet er utrolig lang, en deilig skattejakt midt mellom alt det andre som skjer. 

Det nye kamuflasjesystemet og nødvendigheten av å spise flora og fauna fra omgivelsene for å overleve vokser også gradvis til å bli minneverdige elementer. 

De mer konvensjonelle elementene i spillet går i tillegg sirkler rundt det meste. 
Nærkampsystemet byr på herlig slåssing, mens den enorme mengden våpen og utstyr gir deg stor frihet til å komme deg videre på din egen måte og i ditt eget tempo. 

Dessuten er det en rekke spill i spillet du kan bryne deg på, som å finne alle de teite, grønne froskene og å spise alle dyre- og plantearter. 
Eller å komme deg gjennom hele spillet uten å drepe noen og uten å bli oppdaget en eneste gang. 
Lykke til. 

Når det gjelder grafikk og lydbilde, er spillet intet mindre enn sensasjonelt. 
Vi snakker om et av de peneste spillene på PS2 til nå og et lydbilde - inkludert den herlige musikken - som hele tiden jobber på høygir for å gi størst mulig grad av innlevelse. 

Det eneste jeg egentlig vil pirke på er kamerasystemet, som ofte føles hemmende. 
Jeg skulle gjerne hatt muligheten til å styre kameraet dit jeg vil i steden for å måtte gå i førsteperspektiv hele tiden for å få oversikt. 

Nei, det er absolutt ikke lett å sette «Metal Gear Solid 3» i en pen og pyntelig bås. 

Dels er det renspikket tøys og tull. 
Fra å skremme vakter med et krokodillehode tredd over ørene til Snake, til å stirre på puppene til Eva eller å ha absurde samtaler om monsterfilmer fra 60-tallet med Para-Medic. 
Dels er det et intenst snikespill, med tøffe våpen og farlige vakter. 
Og dels er det en stor grad av alvor. 

Mot formodning makter denne siste delen å fungere midt oppi alt sprøytet og de intense actionopplevelsene. 

På mesterlig vis forener spillskaperen Hideo Kojima øst med vest, selvironiske klisjéer med eksistensiell filosofi, herlig humor med tungt alvor, historiske fakta med ren fantasi og det overnaturlige med det jordnære. 

Seriøst, hadde Kojima-san forsøkt seg på å forene ketsjup med banan, tror jeg pinadø han hadde klart det også. 

Men alle de forskjellige elementene som utgjør «Metal Gear Solid 3» til tross - det er den hvite blomsterengen som virkelig etser seg fast i hukommelsen. 
Dramaet mellom The Boss og Snake. 

Et drama som forsterkes ytterligere når man tenker på at Snake i de øvrige Metal Gear-spillene, som foregår etter «Metal Gear Solid 3» tidsmessig, er Big Boss. 
Skurken over alle skurker. 

Og birollene som virkelig betyr noe i dette dramaet, Eva, Volgin og Ocelot - den kanskje mest interessante rollen i hele spillet, har mer dybde enn man strengt tatt har lov til å forvente av et spill. 

Derfor gjør det ikke så mye at Cobra Unit, med et par hederlige unntak, er ganske skuffende. 
Her spiller bossene som leder opp til oppgjøret mellom Snake og The Boss, nemlig en mindre betydningsfull rolle. 

Hideo Kojima og Konami står bak en spillserie hvor det ikke er så lett å skille rett og galt, hvor fiendebildet er sterkt nyansert og hvor man får sympati for skurkene. 
Det er kanskje her Metal Gear-serien skiller seg mest ut, og hvor det ligger nærmest virkeligheten. 

For den er heller ikke svart-hvit. 

Jeg vil nok fortsatt rangere «Metal Gear Solid» et ørlite hakk foran, men jeg mistenker at det har mye med nostalgi å gjøre. 
«Metal Gear Solid 3» har den mest menneskelige, den mest kreative, den mest dyptgående og den mest helhetlige spillopplevelsen i serien. 

Og når spillbarheten er den mest givende og avanserte i tillegg, sier det seg selv: 

«Metal Gear Solid 3: Snake Eater» er en helt spesiell opplevelse og en ny, umiddelbar klassiker. 

PS! 
I salg fra torsdag 3. mars. 
