Plateanmeldelse:Janelle Monáe: «Dirty Computer» 

Janelle Monáe er en av artistene i verden det er morsomst å høre på akkurat nå. 

Janelle Monáe 

«Dirty Computer» 

ALBUM: 
R & B 

Siden sist har Janelle Monáe spilt sentrale roller i to av de mest bejublede filmene i nyere tid – «Hidden Figures» og «Moonlight». 
Aller størst er hun imidlertid som låtskriver og musikalsk tenker. 

Monáe har i en årrekke benyttet musikken sin til å flørte med den androide fremtiden. 
I dette universet har jordboere og maskiner hatt sine funksjoner og finesser. 
«Dirty Computer» er imidlertid hennes mest menneskelige – og rikeste – utgivelse så langt. 

Brian Wilson gjester med kledelig nedtonede bølger av falsett på den innledende tittellåten. 
Hans eventyrlystne aura blir hengende over store deler av dette albumet. 

Monáe tar nemlig grådig for seg fra alle pophistoriens øvre hyller på «Dirty Computer», med overveldende resultater. 
Fluffy kaldkrigs-r & b («Screwed»), trippy elektropop (Grimes-gjestede «Pynk»), pur Prince («Make Me Feel») og doo-wop-trap («I Like That») – det meste føles friskt og naturlig i dette universet. 

Nytt av året er en dønn overbevisende rap-persona, hørt med knusende kraft på «Django Jane». 
Albumet byr for øvrig på oppdaterte snapshots fra den amerikanske virkeligheten, inkludert en minneverdig sjonglering av begrepet «pussygrabbing» og den sylskarpe avslutningslåten «Americans». 

Den mest naturlige referansen her er kanskje Outkast på sitt skarpeste og mest musikalske, eller Knowles-søstrene i toppform. 
Det blir nesten for mye å gape over, og store deler av sommeren må nok påregnes for å dykke helt til bunns i det hele. 

BESTE LÅT: 
«Django Jane» 
