Musikkanmeldelse:Linnea Dale - «Wait for the morning» 
En ny debut 

Overraskende morgengry i karriere som egentlig hadde tatt kvelden. 

ALBUM: 
POP Linnea Dale «Wait for the Morning» (Aftertouch Records) 

Linnea Dales karriere utenfor de snart ti år gamle refrengene til Donkeyboy har vært brokete og søkende: 
Til dels en skuffelse, til dels en form for resignert oppgitthet man gjerne tilkjenner popens døgnfluer. 
Tradisjonelt skulle dette tredje soloalbumet vært den endelige spikeren i karrierekisten, før artisten trekker pusten og trer inn i hverdagslivet. 

Men noen må ha glemt å formidle disse transformative ritene til 27-åringen fra Tinn i Telemark. 
For i stedet for å lage et forglemmelig stykke halvystet pop, har hun gjort det motsatte. 
Sammen med gode hjelpere har hun kommet seg helt bort fra det manierte, tildels iskalde og ganske identitetssøkende poprock-uttrykket fra tidligere. 
Varmen er skrudd opp, tempoet er skrudd ned. 
Det er som en helt ny start. 

De som har fulgt litt med, vil ikke oppleve dét som noen overraskelse. 
Førstesingelen «Favourite Mistake» var noe så uvanlig som en låt som ikke prøvde å presse seg inn i de matematiske forutsetningene som streamingteknologien elsker. 
I stedet festet den seg med seige rytmer og dvelende stemninger som om det var 1979. 
Det er masse slike langfingre til den mekanikken her. 

Videreføringen av dette tankesettet gir albumet en helhetsforståelse som både er usedvanlig moden og retrospektivt nytenkende. 
Det åpner i noe som like gjerne kunne vært Neus syttitall eller William Orbits tidlige nittitall. 
Særlig sistnevntes vokalstrategier kan være en ledesnor til å forklare hvordan Dales dunkle, presise og smidige vokal dynker albumet. 
Like deler nøkternt og tørt, men alltid som en integrert del. 

Låtskrivingen har hun delt med Sigurd Thomassen (Pow Pow) og Kim Edward Bergseth – i tillegg til svoger Jonas Alaska. 
Sistnevnte gjemmer seg godt i tittellåten, som angivelig er en duett. 
Sammen med utelukkende flinke folk har denne utvidete trioen skapt en vidunderlig sjangerblanding som beveger seg mellom myk soul og mørk elektronika. 
Nye detaljer smyger seg inn ved hver lytting, med noe av den samme tidløse formsansen som den edle norske duoen Band of Gold også utviser: 
Neddempet og behagelig, uten å bli for bekvem. 
Ubegripelig dansbart og strengt formatert. 

Knappe åtte låter har Dale gitt plass til i den snaue halvtimen som foreligger. 
Det inkluderer en søt, men smått underlig plassert opptak av en 12 år gammel Dale som introduserer og spiller en sang hun har skrevet selv. 
15 år senere har den blitt en brikke i hennes beste album. 
La oss heller si at dette er den egentlige begynnelsen. 

BESTE LÅT: 
«Like a Bullet» 
