Britshit
Dette er en britisk film som forsøker å være vittig uten å bli lun, og i et land der folk nyter innvollspaier mens de kikker på uutspungne og sotete rhododendron i regnet, kommer fraværet av lunhet ikke naturlig. 

Det verste er at Stockard Channing opptrer som forførerisk middelaldrende kvinne uten særlig overbevisning: 
Malere med aldersangst har sminket henne så tungt at hun ser ut som Michael Jacksons etterlikning av Elizabeth Taylor. 

Handlingen beskriver hvordan kelnersønnen til en eksentrisk amatørsangerinne blir med Channing hjem og drikker champagne. 
Så hengir de seg antakelig til en seksualform som virker mer avslappende enn innslag om bading av hunder i Frokost-TV. 
De virkelige problemene oppstår da den unge mannen treffer ei eksentrisk ung dame, som han ikke vet er dattera til Stockard. 

Fremdeles er den unge briten mer handlingslamma enn en bakterie i en penicillinboks. 
Mannen roter seg inn i dobbeltløgner og seksuell fortrengning samt uhederlig oppførsel. 

I Stavanger finnes det mer enn femti mennesker som lager bedre film enn «Sparkle». 
Filmen tilhører den oppskrytte britiske hverdagsromansen; det vil si at den formidler en eksistensiell kjedsomhet som får ovarier til å likne uvanna påskeliljer og testikler til å føles som svisker. 
I hvert fall led mine ovarier. 
