Overraskelsen 1
Satiren er den mest stivna av kunstgenrene. 
Egentlig driver et sosiolektisk korrekt utvalg av helt like alminnelighetsdyrkere gjøn med nøyaktig de samme tingene hele tida, og hvis noen forsøker en skarp sving, kommer Gahr Støre og beklager det. 

«American Dreamz» utfordrer få. 
Komedien driver gjøn med Idol, med selvopptatte TV-programledere, med president Bush, med presidentrådgivere – den er nesten som et slags korrespondansekurs i politisk korrekt humor. 
Man blir kvalifisert til jobb som spaltist i Dagbladet etter å ha sett den. 

Hugh Grant spiller en seertall-avhengig programleder for et Idol-liknende TV-show, Dennis Quaid spiller den tungnemme presidenten som melder seg på som dommer i finalen – og Mandy Moore er hysterisk karriere-opptatt karaokesangerske. 
Det er som å se smør surfe på smult. 

Bare ett viktig poeng striker: 
Sjarmerende Sam Golzari spiller en irakisk terrorist som bruker deltakelse på TV til å selvmordsbombe presidenten. 
Det er faktisk verken satirisk eller morsomt, men funker som «American Pie»-regissøren Paul Weitz' versjon av «Det våres for Hitler». 
Han har maktet det utrolige i 2006 å konstruere en satire som faktisk er så politisk ukorrekt at den burde vært sensurert bort i Danmark. 
Vittige arabere som går inn i forsamlinger med bomber teipa til brystet, funker like elendig som en tsunami-musikal ville gjort. 

Men skuespillerne bærer denne rare filmen. 
Hugh Grant med modningens stivhet i huden er en storarta kyniker og minner om Tony Blair. 
Nasjonalsang-ikonet Mandy Moore er en sjokkerende bra eplekinn-komiker, og Dennis Quaid spiller en tilbakelent og utlevert president Bush som man kan komme til å bli glad i, der han sitter og blir fôra med lykkepiller av en forståelsesfull hustru som også er i stand til å lese aviser. 

Noen ganger er gode skuespillere nok. 
Sånn ble det her. 
