Diane Kruger er det sterkeste kortet i Fatih Akins film om nynazismens konsekvenser
«Ut av intet» fungerer godt som nyansert portrett av et terroroffer. 
Men den kunne vært hakket kvassere og langt mer original. 

I mai i fjor konkurrerte «Ut av intet» om Gullpalmen i Cannes. 
Siden da har tematikken bare økt i aktualitet, også i Norge, der nynazister i sommer tok til gatene. 

Nå er ikke nynazisme som sådan emne for Fatih Akins film. 
Den er mer en psykologisk studie av en kvinne som blir offer for nynazistenes gjerninger. 

Diane Kruger spiller Katja, bosatt i Hamburg og gift med tysk-kurdiske Nuri, som hun har en seks år gammel sønn med. 
Etter et fengselsopphold for narkokriminalitet, har han fått skikk på livet og driver et lite firma. 
En bombe går av utenfor. 
Nuri og sønnen blir drept. 
Katja er ikke i tvil om at anslaget er rasistisk motivert. 

Med sine tre vignetterte akter følger «Ut av intet» det klassiske dramaet, der vi først får en finstemt studie av Katjas tidlige sorgprosess, deretter et like klassisk rettssalsdrama og så en sisteakt drevet frem av Katjas hevntrang. 

Finstemtheten er det særlig Kruger som står for, i en velbalansert veksling mellom sårbarhet og styrke, utagerende smerte og en sorg som synes å ha lagt et slør over ansikt og øyne, der minimal mimikk røper sterke reaksjoner og følelser. 

Det er en stund siden sist en film av Fatih Akin var å se på ordinær kino i Norge, og det er det kanskje en grunn til. 
Den siste var «Soul Kitchen» i 2009. 
Før det huskes «Den andre siden» fra 2007 og gjennombruddsfilmen «Mot veggen» fra 2004, begge sterke og energiske filmer om globalisering og identitet. 

Det er tråder Akin på sett og vis tar opp også nå. 
Men som helhet mangler «In the Fade» den vare, filmatiske kraften som preger hans tidligste og beste filmer. 
Særlig rettssalsdramaet oppleves stivt og tungt på labben, og forutsigbart, preget av velkjente forsøk på å mistenkeliggjøre offeret, Katja. 

Det gjør førsteakten til filmens mest interessante og relevante. 
Originaltittelen er «Aus Dem Nichts» – ut av intet. 
I sin skildring av reaksjonen ved brå død, forteller den noe allment om å miste dem man elsker, enten det skjer i en ulykke eller i en terroraksjon – uavhengig av hvem som står bak terroren. 
Og selv om det heller ikke her bringer til torgs noen nye innfallsvinkler på sorg, er dette partiet til tider gripende og ganske energisk, især i den fascinerende effektive måten Akin presenterer den lille familiens forhistorie, særegenhet og kjærlighet til hverandre på. 

Det gjør at rettssalsdramaet oppleves ekstra stillestående og tungt, overspilt og konstruert. 
Særlig fordi det følger like etter en visuelt og emosjonelt gripende scene, der Katja synker stadig lenger ned i badekaret med blodet pumpende ut av snittsår ved håndleddene. 
Scenen er et både dramaturgisk og filmatisk vendepunkt. 
Telefonen som ringer redder Katjas liv og bekrefter hennes antakelser om et rasistisk motivert bombeangrep. 
Men for filmens del går det herfra bare nedover. 

At filmen ikke dveler mer ved nynazismen som sådan, eller de to som står anklaget for bombeangrepet, er for så vidt greit. 
Dette er som nevnt ikke en film om nazisme, og som sådan er de to anklagede mer som rekvisitter å regne. 
Men den nesten skisseaktige presentasjonen av dem, og filmens mangel på krasshet og originalitet, gjør at den oppleves mer som en velspilt, men velkjent historie enn som en slående fortelling om Europa i dag. 

(Anmeldelsen ble skrevet i forbindelse med førpremieren på Bergen Internasjonale Filmfestival). 
