Hjerteskjærende sårt, trist - og vakkert
Marianne Faithfull synger om ensomhet og savn på ett av sine beste album siden debuten for 53 år siden. 

ALBUM: 
Hvem skulle tro at Marianne Faithfull var så ensom, slik det kommer til uttrykk på damens 21. album, «Negative Capability» (en tittel hentet fra et dikt av John Keats fra 1817). 

At det blir stor kunst av det, er lettere å forstå. 
I en alder av snart 72 gir hun ut ett av sine beste album i karrieren - der det strålende comeback-albumet «Broken English» (1979) fortsatt er langt framme i hukommelsen. 

Jeg innrømmer det, jeg har vært svak for damen siden den gang - og det ble ytterligere forsterket under en fenomenal konsert i Grieghallen i Bergen i 2002. 

Ringen sluttes 

21 album er et imponerende antall fra ei som først ble kjent som Mick Jaggers kjæreste - før hun i 1965 slo igjennom som artist med debutsingelen «As Tears Go By», skrevet av Jagger og Keith Richards og Stones-manager Andrew Loog Oldham. 
Hun var 19 år gammel. 
Stones spilte den inn først året etter. 

Her henter hun den fram igjen, som hun også gjorde det på albumet «Strange Weather» i 1987. 
«Witches Song» fra «Broken English» er også spilt inn på nytt - sånn for virkelig å understreke at sirkelen er sluttet. 
Det samme er Bob Dylans «It's All Over Now, Baby Blue», med fela til Bad Seeds' Warren Ellis som et sentralt element (tidligere spilt inn på et album med samme tittel i 2000). 
Eliis' cello krydrer andre steder. 
. 

Cave-duett 

Som en tolker av andres sanger er hun uovertruffen, men denne gangen har hun en finger med på flere låter enn det som er vanlig som teksforfatter, den første med Sivert Høyem som medkomponist sammen med Ed Harcourt og Rob McEvey (som Høyem spilte med i bandet Paradise en kort periode). 
«Misunderstanding» åpner albumet med følgende tekstlinje over en klagende cello: 
«Misunderstanding is my name / what I am is not a game». 

Det skal likevel mye til å danke ut «The Gypsy Faerie Queen» (inspirert av Shakespeare’s «En midtsommernatts drøm»). 
skrevet og sunget sammen med Nick Cave. 
Andre musikalske gjester på albumet er som sist nevnte Harcourt og Rob Ellis - sistnevnte også produsent sammen med bror Warren og McEvey alias Head. 

Ensom i Paris 

De siste åra har Faithfull bodd i Paris, der hun også har spilt inn dette første studioalbumet siden «Give My Love To London» (2014). 
Men hun er åpenbart ikke omgitt av nære venner: 

«There's no moon, no moon in Paris, and it's very lonely here tonight (...) it's lonely and that's all I got» synger hun sårt som bare hun kan på tampen av albumet, fulgt av bonuslåten «Loneliest Person»: 
«You might be the loneliest person in the world / You'll never be as lonely as me». 
Såpass! 
Låten er for øvrig en Pretty Things-cover fra 1968. 

Savner en kjæreste 

Og - hun savner en kjæreste også. 
«Send me someone to love / someone who could love me back / love me for who I really am / not an image and not for money / I know I'm not young, and I'm damaged / but I'm still pretty, kind of funny.», synger hun vakkert på «In My Peculiar Way». 

Jeg tror ikke jeg har hørt henne frasere finere og renere. 
Det virker som det er ekstra mye følelse i stemmen hennes denne gang, og hun har en insisterende måte å synge på. 
Den raspete stemmen som har fulgt henne siden «de harde 70-åra» er akkurat der den skal være. 
Samtidig slår det meg at hun minner mer og mer om Patti Smith. 

Terror 

Mot slutten drar det seg virkelig til, når suggererende «They Come At Night» røsker i deg - en sang om terrorangrepet mot Bataclan i Paris for tre år siden, skrevet sammen med albumgjest Mark Lanegan og med et sound sterkt inspirert av den amerikanske «mørkemannen». 
Desperasjonen smitter over. 
Terroristene sammenliknes med nazistene, «som dukker opp hvert 70. år». 
Mesterlig! 
Vil du ha en enda råere og mer «skitten» versjon, får du den på de luxe-versjonen av albumet med tre ekstra låter/versjoner. 

Savn 

Det handler mye om savn på dette albumet, og venner som er borte. 
«To die a good death is my dream», synger Faithfull i «Born To Live», en hyllest til Anita Pallenberg, kjæreste med Brian Jones og seinere Keith Richards i Rolling Stones' «barndom». 
Hun døde i fjor. 

Marianne Faithfull er «ødelagt», som hun sjøl sier, men lever i beste velgående, og lager fortsatt stor kunst med musikk til. 
Det er ingen selvfølge for en gammel, anorektisk eks-junkie og -alkoholiker fra London. 
