Følsom fengselsfabel
«Kongen av Bastøy» vil underholde og opprøre. 

FILM: 
Filminstituttet og investorene kan puste ut. 
For sine 50 millioner har de i «Kongen av Bastøy» fått en dyktig turnert, drivende film, som også fyller et slags krav om å være viktig, hvilket synes å være et kriterium for å få adgang til de virkelig gullkantede budsjettene. 

I likhet med «Max Manus» og «Kautokeino-opprøret» er regissør Marius Holsts hjertebarn et eventyr med helter og skurker, innrammet av et dramatisk kapittel fra norsk historie og skreddersydd for landets ungdomsskoleklasser. 
«Kongen av Bastøy» er en bedre film enn de førnevnte. 
Men iblant blir den for enkel. 

Følsomt 

I historien om det fengselsaktige skolehjemmet for uregjerlige gutter på Bastøy finner Holst en mulighet til å fortelle en variant av historien han har fortalt flere ganger før: 
Om usikre, engstelige og aggressive unge gutter i en brytningsalder, om lojalitet og rivalisering. 
Han er også dyktigere enn nær sagt alle andre til å lokke frem intuitive og følsomme prestasjoner fra skuespillerne sine, og finne sammensatte og såre uttrykk i de unge ansiktene. 

Han får også fint frem bevegelsene under overflaten: hvordan institusjonens mest ressurssterke innsatte, den nyankomne og testosteronridde sjømannen Erling (Benjamin Helstad) og den pliktoppfyllende lederskikkelsen Olav (Trond Nilssen) instinktivt søker sammen og danner en uoffisiell allianse, og hvordan den autoritære bestyreren (Stellan Skarsgård) slites ut av alle hensyn han må veie mot hverandre og faller for fristelsen det er å velte skyld og ansvar over på de ustyrlige undersåttene sine. 

Sadistisk 

Dette er filmens sterkeste side - dét, og Holsts evne i filmens siste halvdel til å skape spenning der det egentlig ikke finnes noen. 
Historien marsjerer mot et tragisk vendepunkt idet Olav, med frihetsbrevet bokstavelig talt i lommen, må velge om han skal gå unna et oppgjør eller ikke. 
Selv om det er åpenbart hva som vil skje, venter man nervøst på øyeblikket, og Holst haler det nesten sadistisk ut før det brister og kaos bryter løs. 
Det samme gjelder filmens aller siste fase, en actionscene som tross sjangerforutsigbarheten er intens og underholdende. 
Det er meget godt gjort. 

Indignasjon 

Til sammenligning er filmens første akt forstemmende svak på nerve. 
Dialogen varierer fra det platt etablerende til det teatrale: 
«Se til at de lærer!», hveses det, og senere: 
«Du er en løgner!». 
Manus bærer preg av at en hel parade med kokker har vært innom og sagt sitt. 
Den åpenbare, og fullt forståelige, moralske indignasjonen overfor den åpenbare barnemishandlingen på Bastøy, der tukt og age ble sett på som løsningen på ethvert problem, er også uheldig: 
Litt knuffing til tross fremstår guttefellesskapet som påfallende rent og pent og snilt, særlig stilt opp mot Kristoffer Joners nedrige overgriper. 

Sett som definerende drama er ikke «Kongen av Bastøy» så skjellsettende og innsiktsfull som den ønsker å være. 
Men sett som en sentimental røverhistorie og storslagen moralfabel er den riktig god. 
Femmeren gis under tvil til Marius Holsts' blødende hjerte, som, når det kommer til stykket, er mer til gagn enn til skade. 
