Dyp bunn i stille vann
Det er gått fire år siden det fine albumet "Tork av deg fliret". 
I mellomtiden har vi fått oppsamlingsplaten "Sobihop" og en appetittvekkende smak av Skjelvekommode, et bandprosjekt med Tønes og Frode Strømstad. 
Samme Strømstad, kjernen i I Was A King, er produsent på dette albumet. 
Det har Tønes hatt godt av. 

Ikke det at han har hatt noe akutt behov for kursending, og Strømstads fikling med lydbildet har helst bestått i å gjøre det fyldigere. 
Flotte detaljer har fått plass her: 
Hør den ørlille gitarsoloen på "Eg går og legger meg", koringen på "Sånn koga eg", countrykompet i refrenget på "Min venn" og bassintroen og gitarklangen i "Min venn". 
Mer americana, mindre visesang. 
Mer kjøtt på beina. 

Tekstmessig er det også endringer. 
Vi får fortsatt de ekstremt detaljerte hverdagsskildringene, som i "Eg går og legger meg", men også sanger som lodder et annet dyp, som "Lyset" og "Det besta". 
Eller kjærlighetserklæringen 
"Et godt aua" og livsstil-sukket "Det skitna". 

Kanskje er det også Strømstad kristne ståsted som gjør at Tønes denne gang tillater seg en strofe som " du e sendt frå Gud " ("Min venn"). 
Strømstad er samtidig blant dem som holder troen for seg selv, og Tønes er heller ikke særlig utadvendt. 
Det bombastiske ligger ikke for ham: 
" De kan sedda to strege onna svaret kem så vil for meg, eg sedde ikkje ein ei gong " ("Lyset"). 

Den gamle Tønes er godt representert her, men han har lagt et par alen til musikken og tekstene. 
Det kan godt hende jeg legger for mye i ordene, men Frank "Tønes" Tønnesen har alltid stått for meg som en artist med dyp bunn. 
Når han i "Fluene" synger om anstrengelsene for å holde fluene ute av huset, trekker jeg paralleller til festning Europa.Det er kanskje ikke det han har ment, og han serverer heller ingen moralske konklusjoner i sangen. 
Men det er som med all god kunst: 
Enhver mottaker vil oppfatte den på sin måte. 
Du kan se på Tønes som enkel sjel fra Sokndal, eller du kan oppfatte ham som en artist med usedvanlig mye i ballasten. 
Og mens vi er inne på det; er "Reisa aleina" bare observasjoner fra en togtur, eller handler det om selve livet? 

Sangene krydres av banjoen og mandolinen til Erlend Aasland, steelgitaren til Kjell Gudmestad og hammondorgelet til Øystein Holmen, kjente navn i Tønes-sammenheng. 
Musikalsk er dette litt Neil Young, litt Bob Dylan, litt Will Oldham og mye Tønes. 

Beste spor: 
"Fluene", "Sånn koga eg", "Min venn", "Sån av Salve". 
