Anmeldelse:Jostein Gaarders første voksenroman på åtte år lykkes ikke helt 

Om en lektor som går i begravelser for fremmede. 

Det er tomt i livet til Jakop, hovedpersonen i Jostein Gaarders nye roman «Dukkeføreren». 
Gymnaslektoren er rundt seksti og bor alene etter et kortvarig ekteskap. 
Jakops eneste nære fortrolige er Pelle; en hånddukke som har fulgt ham fra barnsben. 
For å bøte på suget etter virkelig samtale og samvær har Jakop funnet en slags løsning: 

Han går i begravelse til fremmede og varmer seg på de sørgendes fellesskap. 

Den fremmede 

Den fremmede 

Brevet og romanen er Jakops forsøk på å forklare for Agnes, og kanskje også for seg selv, hvem han er. 
Jakop forteller om begravelser der han skamløst dikter og lyver på seg et bekjentskap til avdøde, om oppveksten som et «utskudd» «fra en vanstelt bondegård i Hallingdal», og om tida som hippie i Slottsparken på syttitallet. 

Hvor hen? 

Hvor hen? 

Jakop er en lidenskapelig lingvist og benytter enhver anledning til å pensle samtalen inn på den indoeuropeiske språkfamilien. 

Ikke sjelden virker dette søkt i sammenhengen, til tross for at Gaarder underbygger Jakops betatthet: 
«Og hvorfor er jeg besatt av slike språklige slektskap? 
Svaret er nesten pinlig enkelt: 
Annet slektskap har jeg ikke å vise til.» 

Utlegningene om språk og ordopprinnelser virker ofte ikke velintegrert og naturlig. 
Derimot synliggjør romanen at det kan være langt fra lærde samtaler til levende tekst. 
Det er svakheten som gjennomsyrer boka: 

«Dukkeføreren» fremstår som stiv og konstruert, heller enn pulserende, bestemt og nær. 
Dermed svekkes leserens mulighet til innlevelse. 

Tvilsom type 

Tvilsom type 

Doseringen hans kan virke ekskluderende. 
Her kommenterer Jakop opplesning av diktet «Voluspå» i en begravelse: 

«Jeg ser en klassisk indoeuropeisk kosmogoni, en dualistisk virkelighetsoppfatning av nesten iransk kaliber og apokalypse.» 
Han fortsetter «urjotnen Yme, verdens opphav, som presenteres i gudediktets tredje vers, er antakelig det samme gudenavnet som vediske Yama og iranske Yima. 
Er ikke også det fascinerende?» 

Krysning 

Krysning 

Kunnskap om filologi, filosofi og religionshistorie, samt vilje til å tenke omkring identitet, dødelighet og språk, har preget Gaarders romaner også tidligere, og med større hell. 

Verdens mestselgende roman i 1995, «Sofies verden», er et åpenbart eksempel. 
Her spiller tankestoff og fortelling på lag, slik at leseren forføres. 
Det skjer ikke i «Dukkeføreren». 

Som roman virker fortellingen for villet og konstruert, og berøringskraften svekkes tilsvarende. 
Det er synd, for bokas kjernespørsmål er spennende nok: 
Hvordan ender et menneske som ubuden gjest i de andres liv? 
