Nært, modig, varmt
«Liv & Ingmar» er det dobbelt selvportrett av et ekstraordinært kunstnerpar, ved en av dem. 
Regissør er indisk/amerikaner, en hengiven beundrer av begge to. 
Dette kunne gått riktig galt. 
Men blir helt usedvanlig vellykket. 

Det handler selvfølgelig om vår egen store skuespillerinne Liv Ullmann og svenskenes regigigant Ingmar Bergman, som levde sammen i fem år; siste halvdel av 60-tallet. 
Det ble det historisk viktige filmer, en datter og markante spor av - både kunstnerisk og privat. 

Ingen filmer - heller ikke dokumentarer - formidler en objektiv sannhet. 
Alt er avspeiling, fokusvalg og tolkning. 
Det gjelder selvfølgelig også denne. 

«Hvordan var det egentlig å leve og arbeide med Bergmann» må være det hyppigste spørsmålet stilt til Ullmann de siste 50 år. 
Denne filmen er nok hennes forsøk på å svare utførlig og offentlig på akkurat dette. 

Hun går i sitt 74 år, har viet hele sitt liv til kunsten på film og scene. 
Hun vet bedre enn noen hvor tett kunst og liv kan være vevd sammen, og hun vet at hennes og Bergmanns liv vil være interessante nettopp fordi deres samliv ville vært utenkelig uten kunsten - og motsatt. 

Etter så mange år, som etter hvert endte i varmt vennskap og fortsatt kunstnerisk samarbeid, kan også de vanskeligste sidene ved samlivet fortelles med et skjevt og medfølende smil - på vegne av begge parter. 

Så her stiller hun opp, med hele sitt formidlingspotensial, sin livserfaring, sine overveielser, sine prioriteringer, sin selvinnsikt og sin varme og humor. 
Med sin, verdifulle versjon. 

Det er et lykketreff å bruke en utenlandsk regissør og kjenner på dette stoffet. 
Akolkar er solidarisk med sitt intervjuobjekt. 
Men han tilber ikke. 
Som ikke-nordmann unngår han glimrende det tidvis slørede, ikke-forstående og tidvis direkte nedlatende synet mange i Norge har hatt på Ullmann. 
Hun får sin rettmessige plass! 

Filmens mest diskutable side er koblingen mellom visjon og virkelighet: 
Private forhold mellom paret Liv og Ingmar kommenteres med scener fra filmene Ullmann og Bergmann laget sammen. 
Slik forrykkes det dokumentariske til drama, «sannhet» til kunst. 
Og man ledes lettere inn i mytologiens verden, bort fra fakta. 

På det annen side: 
Virkemidlet er brukt med interessevekkende og kunnskapstung nedtonethet. 
Og understreker hele poenget med et dobbeltportrett av kunstparet: 

Det nærmeste en film kan komme en sannhet, er en poetisk sannhet. 
Som kan være den største sannhet av alle. 
