TV-anmeldelse:Sex, drager og hoderulling 

«Game of Thrones» tar et dypt pust mens vi venter på den avgjørende kongerike-kollisjonen. 
Men selv med hvilepuls serverer serien nakne kropper, ildsprutende drager og avkuttede hoder på løpende bånd. 

Sesongpremiere: 
«Game of Thrones», sesong 5 

Fantasyserie i 10 deler 

Tilgjengelig natt til mandag 13. april kl. 03.00 på HBO Nordic, C More Series/HD og C More Play 

Det er taktskifte når vi vender tilbake til TV-versjonen av George R.R. Martins intrikate univers. 
Mens sesong fire startet med et brak av et bryllup og sluttet med det dramatiske angrepet på The Wall, lener sesong fem seg bedagelig tilbake og koster på seg både hvileskjær og tilbakeblikk. 

Sesongen er basert på bok fire og fem i boksagaen «A Song of Ice and Fire»: 
«A Feast for Crows» og «A Dance with Dragons» – de siste R.R. 
Martin har fått ferdig så langt. 
Forfatteren har selv sagt han planlegger syv bøker. 
Serieskaperne David Benioff og D.B. Weiss sa til VG i 2012 at de så for seg åtte sesonger. 
Så langt er det gitt klarsignal til seks. 

At TV-fortellingen nå er i ferd med å ta igjen bøkene, fører til at den tar seg større grad av friheter enn før, og det er flere sidehandlinger i sesong fem som ikke finnes i bøkene. 
Serien har nødvendigvis hele veien gjort endringer for å kunne fortette de rike mursteinsfortellingene til fungerende sesonger på ti episoder, men i sesong fem trer forskjellene ekstra tydelig frem. 

Benioff og Weiss har selv skrevet de første episodene i sesongen, som kler sine særegenheter. 
Vi forstår mer av enkelte av de etablerte rollefigurenes bakgrunn, og aner at handlingstråd-krysninger vi har ventet på siden sesong én, er nært forestående. 

Daenerys Targaryen har etter å ha frigjort slavene, slått seg ned i Meeren for å lære å regjere over både drager og mennesker. 
Brienne og Podrick er fremdeles på jakt etter Sansa Stark etter det mislykkede møtet med Arya i forrige sesong, og Arya Stark selv har kommet seg over havet til Bravoos. 
Jon Snow ser ut til å få en ny rolle blant svartkappene ved Castle Black, mens Lannister-familien fremstår sterkt svekket i King’s Landing etter tilbakeslagene i sesong fire. 

Som vanlig er det Tyrion Lannister (Peter Dinklage), nå på flukt med Varys, som står for det smarteste munnhuggeriet. 
Og som vanlig er det hans søster Cersei (Lena Heady) som er den mest hevnlystne og manipulerende. 
Begge skuespillerne er en fryd å følge i rollefigurenes fortvilte stunder. 

Denne gangen er det en religiøs bevegelse, ledet av High Sparrow (Jonathan Pryce) Cersei vender seg til for å spre maktnettverket sitt i nye retninger. 
Av andre nye rollefigurer har vi Oberyn Martells krigerdøtre som hans elskerinne Ellaria prøver å egge til krigserklæring mot Lannister-klanen, og prinsen av Dorne og Oberyns storebror, Doran Martell (Alexander Siddig). 

Og ja, den stadig voksende massen rollefigurer og de hyppige geografiske forflytningene er forvirrende, samtidig som seere som har fulgt med i flere sesonger begynner å kjenne hovedtrekkene. 

Ti episoder føles likevel fattig når den kanskje rikeste flettverkshistorien på TV skal fortelles. 
Sesongene hadde kledd mer lengde, for å unngå at fargelegging og dybde stadig kuttes på bekostning av effektiv fremdrift i fortellingen. 
Til gjengjeld er serieskaperne eksperter på å fange inn seernes oppmerksomhet med nakne kropper, kryssende klinger eller sprutende blodbad når de begynner å miste tråden. 

Men selv i sin nåværende form – hvor vi så vidt rekker å få en smak av favorittrollefigurene før vi haster videre til neste maktkamp – er «Game of Thrones» noe av det mest storslagne, velskrevne og velspilte du kan se på skjermen. 

Og sesong fem byr på ekstra lange smakebiter: 
Mer enn nok til å gi seerne blod på tann – og bite seg fast videre. 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
