Nytt album:Alvor og kvalitet fra Bendik Hofseth 

Det er verdt å lytte oppmerksomt til modne mennesker. 

Det er så vemodig og vakkert at det fester seg i første møte. 
Jeg snakker om åpningssporet på Bendik Hofseths nye album Atonement, hans sjette. 

Tekst og musikk støtter hverandre. 
«Things Fall Apart» henger sammen fra første til siste følsomme pianoakkord. 
Dramaturgien er mildt sagt vellykket. 
Anslaget har en stillferdig blå puls. 
Det legges til rette for Hofseths første tekstlinjer: 
«Everything´s about to change/Every little thing turns into something else/You and I dissolve». 

Eivind Aarsets medfølende svev, en gitartone skapt for lavt skydekke, henger ved. 
Det skjelver lett i Hofseths saksofontone, før koret reiser seg i omkvedet. 
Vi blir introdusert for albumets sammensatte uttrykksregister i løpet av de to første minuttene, og det er en moden artists verden vi møter. 
Albumet tematiserer motstanden i livet, sorgen man møter, tap og sinne, men ikke alene det. 
Det er balanse i det som uttrykkes, og det er til å tro på. 

Seg selv lik 

Den som kjenner Bendik Hofseths musikk og karrière fra før, vil ikke bli overrasket over innholdet i Atonement. 
Det faller inn i forlengelsen av alt han tidligere har gjort, enten vi snakker om årene i jazzbandet Steps Ahead, der han erstattet selveste Michael Brecker, eller rekken av poprock-orienterte album der saksofonisten også synger. 

Det var, som mange vil vite, en gang et stort plateselskap som ville skape en ny Sting, og han skulle hete Bendik. 

Gode musikere 

Stemmen til Bendik Hofseth bærer godt, uten å være av de største. 
Han formidler med innlevelse. 
«Darwin´s Timepiece» er et lavmælt stykke der musikerne stiller skjørhet til skue. 
Mats Eilertsen på kontrabass og Helge Iberg på piano maler bakgrunnen og trer frem med egne farger. 
Det er et godt alvor i det de frembyr, og vokalisten er hjemme i stoffet. 

Så er det på tide å nevne trommeslageren. 
Paolo Vinaccia har både tyngden, forståelsen og kreativiteten som må til for å innfri det denne detaljrike musikken fordrer. 
Det er også fint å høre Mike Mainieri massere uttrykket med vibrafon. 
Den potente og renskårne saksofontonen til Hofseth kunne jeg tenkt meg mer av. 

Gjennomført helhet 

De elleve sangene på albumet speiler hverandre og henger sammen. 
Det er smaken av ballade som henger igjen etter gjennomhøring, men det er inntrykket av balanse som vinner. 

Det finnes nemlig partier der Aarset bruser med strengene og Hofseths linjer svulmer. 
På «Undestroyed» sitter hovedpersonen alene ved pianoet, og han bærer nakenheten godt. 
I «Stay» trygler han noen om å bli. 
Det er en gyngende sak som lett fester seg, med et rytmisk tiltrekkende fundament. 

Ja, det er den gjennomførte helheten som preger inntrykket av albumet, og det er de to rammelåtene som gjør det ekstra sterkt. 
«Things Fall Apart» som åpner og «Atonement» som avrunder, er grunnleggende solide. 
Sistnevnte bærer både fortvilelse og håp i seg, og musikken speiler grunnstemningen med ettertenksom eleganse. 

De tankevekkende livsbetraktningene fra Bendik Hofseth har godt akkompagnement. 
Dette musikalske måltidet gir meg virkelig en god metthetsfølelse. 
