Engasjerende førjulsmirakel
Før «American gangster» ville jeg vært i stand til å vedde bort både min bil og naboens gassgrill på at det aldri kan lages en ny, interessant dramakrim om hvordan ærgjerrig lavlivsfyr bygger opp et så kaksete narko-kartell at man skulle tro han hadde fisket mussa på stamp. 

Men Russell Crowe og Denzel Washington har så høy egenvekt og så gjennomtrengende stråling at de antakelig kunne fått en Malta-kamp til å føles som et klassisk diktdrama. 
Washingtons ubevegelighet er etter hvert mytisk, og i film etter film fører fravær av mimikk til at du hektes enda mer av den abnormt tiltalende mannen. 

RUSSELL CROWE representerer troverdig arbeiderklasse-naivitet sammen med evnen til balstyrig binge-atferd, og du får følelsen av å se igjen en gammel venn i hver eneste film. 
Han har til og med en nabolagsnær, intim nostalgi-røyst som kunne ha kommet rett fra pianostemmeren. 
I denne filmen spiller Crowe en halvslarven narkotika-purk av Serpico-kvalitet. 
Fordi han leverer inn nesten én million dollars i umerka forbrytersedler, kan han ikke jobbe i politiet mer, for der anses ærlighet som et yrkessvik. 
Så blir han Nixons første narkotika-etterforsker i mytelandet New Jersey. 
Det er noe så risikabelt som en autentisk historie Ridley Scott har regissert, men den skjems ikke for det. 
Skribenten Steve Zaillan og regissøren Scott skaper en mirakuløst engasjerende kontrapunktlighet mellom de to mennene. 
Tilværelsene deres er nesten stilisert forskjellige i et nydelig syttitall der du både kan kjenne lukta av deodorantfriheten og altfor dyr dorisparfyme. 

SJÅFØREN LUCAS (Washington) blir skurkehistoriens første svarte mafia-magnat, og antakelig er Harlem-folk stoltere av ham enn av Martin Luther King. 
Lucas vet at en rik kjeltring ikke bør være synlig som en Lotto-millionær, men rikdommens skytsdjevler har sine egne torturmetoder – så han og familien utstafferer sin enkle, lykkelige slektskjærlighet med for mye chinchilla og for gullete glitter. 

Alltid gjør nyrikingene sånn. 
Det kan ikke bli bra film. 
Men det gjør. 

Crowe spiller en skilt jentefut som er i ferd med å miste sønnen sin, og han driver en slags garasjeversjon av enkel narkotika-etterforskning. 
Også denne klisjeen pleier å tryne som en tobeint traverhest, men til og med den surklete samlivsmyra klarer Crowe å danse over med sin guttaktige testosteron-eleganse. 
Kanskje kan han en dag gi testiklene sine til vitenskapen, og så kan de lage flydrivstoff fra dem. 

MED ANDRE ORD og med ekte beundring: 
Faste installasjoner fra fiaskoenes wonderwall forvandles til engasjerende handlingsfilm. 
Antakelig ble den først vist for markens hyrder. 

Og det gir seg ikke. 
Mot slutten står Crowe og askeladdgjengen hans med stygge klær og hagler utforbi heroinfabrikken, og de er klar til å starte et actionklimaks. 
Folk har mistet retten til å undervise i småskolen fordi de likte sånne scener – men også det kaotiske russtøv-raidet blir spennende. 
Og til slutt noe enda urimeligere: 
Crowe og Washington plasseres på pinnestoler og snakker ut om ting. 
Her skulle filmen ha tryna så plagsomt at publikum begynte å sende sms-er. 
Men det er flott. 
Samtalen er en perle. 

Naboen kan være glad for at jeg aldri satsa gassgrillen. 
For den hadde røket. 
