Årets skranglepop-sensasjon
Girls er høstens amerikanske indiehype. 
Fortjent nok. 

||| 

ALBUM: 
Overflatisk hørt, lager Christopher Owens og JR White den slags skranglete, fuzzbelagte imitasjoner av klassisk pop og rock som alltid har vært tilstedeværende i undergrunnsmiljøer over hele verden. 

Ikke nødvendigvis hundre prosent retrofetisjistisk, snarere «over evne»-aktige forsøk på å gjenskape, si Phil Spectors vegg-til-vegg-sound (eller gjerne bare trommelyden), Motowns sorgmunterhet, Velvet Undergrounds popminimalisme, Byrds' ringlende gitarer eller en og annen tidlig Beatles-single. 

Band som spiller og synger som best de kan, men hvis musikk preges av mangelfulle instrumentferdigheter eller primitivt opptaksutstyr, eller gjerne begge deler. 
En slags punk, bare at det er Pop. 
Med stor P. 

San Francisco-duoen Girls har slik sett en grunnstilling ikke ulik skotske Jesus & Mary Chain, med en felles fot i Beach Boys-sanda og et snev av shoegaze i kroppsholdningen, men for øvrig med mer oppheng i tidlig rock'n'roll, særlig Buddy Holly, og med stadige ekkoer av tidlig Beatles. 

Bredde og dybde Stemmemessig er Owens tidvis en ung Elvis Costello opp av dage, andre ganger legger han seg mer på crooner-Morrissey, hvilket bare bidrar til å skape bredde og dybde i referanseporteføljen. 

Denne bredden egner seg også utmerket til å kjøre både fort og sakte over de emosjonelle fartsdumpene som er spredt utover «Album». 

Det er en oppstemthet og en livsbejaende eskapisme her som på mange måter dominerer, men under ligger de mørke hemmelighetene, tvilen, angsten og dystopien og lugger i popidyllen. 

Beyond melankolsk 

Den reverbforsterket understrømmen er beyond melankolsk, og kan trolig tilskrives Christopher Owens høyst dysfunksjonelle bakgrunn og barndom, født inn i det omstridte sekten Children of God. 
Denne historien høres så ulidelig trist ut - på et nesten roman-aktig nivå - at det på mange måter er en klassisk gladsak at han fortsatt står oppreist og er i stand til å lage fortreffelige, skranglete, fuzzbelagte imitasjoner av klassisk pop og rock. 

Men hør for all del plata for det den er, en rik, triumferende popplate med slitesterke låter hvor det naskes inspirert fra noen av rockhistoriens øverste hyller, og hvor duoen har mer orden i sysakene sine enn de liker å gi inntrykk av. 
