«Vil aspirere sterkt til topp 10-plassering i år»
Jens Carelius tøffer seg på glimrende andreplate. 

ALBUM: 
Jens Jørgen Carelius Krogsveen (født i 1982) er med andre ord en «gammel ung» reint musikalsk. 
Likevel treffer han på nesten forunderlig vis tidsånden med sitt nostalgiske lydbilde — fordi det ved siden av å smake førstegenerasjons folkrock, føles så friskt at det også framstår som nytt. 
Og lettere eksotisk. 

Lovende debut Konserten på Bylarm i februar viste en spennende artist som går egne veier. 
Og debuten, som logisk nok heter «The First Songs» og ble spilt inn på en tosporsbåndopptaker, var det som ofte kalles lovende. 
Der var Carelius alene med gitaren, og tankene gikk straks til britiske Bert Jansch og Nick Drake. 
Dagbladets anmelder var positiv, men etterlyste også et mer personlig sound. 
Det kommer her — til gagns. 
Han tør mer. 

Et helt fotballag — med reserver — har vært i studio for å spille inn et album som nok vil aspirere sterkt til topp 10-plassering hos mange når plateåret skal oppsummeres. 
Og vi snakker om en sound du nok ikke hørt fra en norsk artist tidligere. 
Det låter særdeles organisk — i hvert fall på vinylutgaven denne anmeldelsen er basert på. 
Ikke så underlig, siden det er spilt inn analogt. 
Viking Records ble for øvrig startet først og fremst for å gi ut akkurat denne plata. 

De metaforrike tekstene er mer indirekte enn direkte. 
Du blir kanskje ikke klokere, og han redder ikke verden, men ordene flyter gjennom lufta som boblene på et lysshow på sceneveggen under en Jefferson Airplane-konsert. 

Folkrockpionerer 
Det er vanskelig å forstå at Carelius har bakgrunn fra bluesrockband, for det er så langt unna der han er som soloartist — hvis vi ser bort fra tendensen til å repetere temaene. 

Her er først og fremst ekko av britiske folkrockpionerer som, igjen, Bert Jansch (ikke minst det akustiske gitarspillet) og hans Pentangle, Fairport Convention og Incredible String Band (særlig fraseringen), men også Donovan, Cat Stevens, norskamerikanske Eric Andersen og «skjegge-folk» som Devendra Banhart og Samuel Beam (Iron & Wine). 

Samtidig går arrangementene lenger enn hos disse, i form av mektige strykere, blåsere eller store, mektige kor som ofte fører Carelius langt inn i psykedelia — toppet med hans slentrende og myke, men insisterende stemme. 
«Face Of A Dream», «Faces Leaving On A Train», «Into The Fog» og «The Talent» er for eksempel, og kanskje særlig av den grunn, noe av det tøffeste denne anmelder har hørt på plate i år. 
