For mye spionkropp i «Red Sparrow»
Jennifer Lawrence i midt på treet spionfilm. 

Når Filmweb lokker oss til å se Red Sparrow, har de valgt å bruke et fotografi av Jennifer Lawrence hvor hun går langs bassenget i en svømmehall. 
Ansiktet hennes er uttrykksløst kjølig og vagt spionaktig. 
Dessuten, eller snarere ikke minst, har hun en intrikat badedrakt som er designet for å fortelle oss ganske mye om hva den forsøker å pakke inn. 

Dessverre, skjønner man etter hvert, er dette fotografiet filmen i et nøtteskall. 
Den utnytter Lawrences kropp mer enn hennes egenskaper som skuespiller, noe som er alltid er umusikalsk, men spesielt i disse #metoo-tider, og ikke minst når vi vet hvor god Lawrence kan være. 
For meg er Winter´s Bone (2010) fortsatt hennes beste prestasjon. 

USA mot Russland 

På forhånd tenkte jeg at Jennifer Lawrence i en hovedrolle i en spionfilm kunne være et kvalitetstegn, men etter hvert forstår jeg at hun må ha sagt ja til rollen fordi hun kjenner regissøren godt fra Hunger Games-filmene, og ikke fordi hun opplevde at manuset var supert. 
For det er det ikke. 
Det går stort sett i det samme som alltid, i den stadig mer nostalgiske USA- mot-Russland-spionsjangeren. 
Noen lengter tydeligvis tilbake til tiden da verden hadde to hovedfiender, alt var oversiktlig og man kunne lage store titler med røde kommunistbokstaver. 

Riktignok foregår Red Sparrow i dag, men fargepalett og russiske objekter og klær har mest lyst til å være i slekt med den bleke fortiden Tomas Alfredson skapte i Muldvarpen (2013). 
Her finnes også gamle telefoner og små, klumpete tv-apparater. 

Stereotyp torturist 

Filmen er basert på en amerikansk debutroman som etter det jeg forstår må inneha en del språklige kvaliteter. 
Disse er vanskelige å gjenfinne i filmen. 
Den forteller bare historien rett ut, noe som ofte er problemet når gode bøker ikke blir til like gode filmer. 

En ballerina blir skadet og tvinges til å skifte yrke. 
Hun må betale legeutgifter for sin syke mor (noe jeg ikke trodde man måtte i Russland), så hun blir rekruttert som spion av sin slemme onkel. 
Svakhetstrekkene er mange. 
Moren er litt syk. 
I hvert fall ikke nok til å godtgjøre at datteren (altså Lawrence) godtar den behandlingen hun utsettes for. 
Og spionopptreningen på statens skole nummer fire står ikke til troende. 
For alt jeg vet funker dette strålende i boken. 

Joel Edgerton dukker opp og vi aner at vi har en kjærlighetshistorie på hånden. 
Men en temmelig blodig en. 
Og med en overraskende stereotyp torturist som oppfører seg som om han har gått ut med svake karakterer fra nazi/kommunist-filmskolen. 
Som sjangeren krever, kommer det twister og vrier, men når man bruker Jeremy Irons i en tilsynelatende liten rolle, vil flere enn meg mistenke ugler i mosen. 

Det finnes en mengde spionfilmer som er bedre enn denne, men hvis man er veldig opptatt av Jennifer Lawrence, kan man saktens klare å holde ut i de drøye to timene som kreves. 
