Provokativ og hudløs feminismeutstilling
Mye provokativ og banebrytende kunst vokste ut fra kvinners behov for omskrive sin egen historie på 70-tallet. 
Stavanger kunstmuseum viser fram noe av det ypperste av denne kunsten. 

KVINNE - 1970 tallets feministiske avantgarde 

Verk fra SAMMLUNG VERBUND i Wien 

Hva: Fotografi, video, installasjon, objekt 

Hvor: 
Stavanger Kunstmuseum 

Står til: 
14. oktober 2018 

I løpet av 1960 og 70 tallet var den vestlige verden, og i denne sammenheng særlig USA, gjenstand for store politiske, sosiale og kulturelle omveltninger. 
Dette turbulente klimaet fostret flere feministiske kunstneriske spydspisser, som blant andre Judy Chicago og Miriam Schapiro. 
Disse kvinnene banet på vei for mange av kunstnerne representert i denne utstillingen, og sammen ble de ansvarlige for den vestlige kunstverdens mest eksplosive tiår. 
Gjennom sitt felles formål om blant annet å omskrive og nedtegne kvinners egen historie,og rive ned de kulturelle, sosiale og religiøse restriksjoner påtvunget dem av et patriarkalsk samfunn, skapte de kunst med det mest provokative og hudløst ærlige uttrykk. 
Samlingen SAMMLUNG VERBUND, som denne utstillingen er hentet fra, inneholder noen av de ypperste av disse arbeidene. 

Tuller med «Nattverden» 

Judy Chicagos ikoniske verk «The Dinner Party» fra 1979, er ikke en del av samlingen. 
Ei heller Miriam Schapiro og hennes «Anatomy of a Kimono» fra 1974. 
Men et like viktig, tidligere verk av Mary Beth Edelson; «Some living American women artists/ The last supper» (1972) har fått en velfortjent sentral plass i utstillingen. 

Med utgangspunkt i Leonardo da Vincis kanon, renessansemaleri Den siste nattverd, har Edelson skapt en collage hvor Jesus og disiplenes hoder er byttet ut med fotografier av samtidens store kvinnelige kunstnere som Georgia O'Keefe, Louise Bourgeois, Helen Frankenthaler med flere. 
Som en ramme rundt det hele har hun inkludert hodene av en hel rekke andre, vesentlige kvinnelige kunstnere. 
Med enkle grep har Edelson altså plassert kvinnene i sentrum av samfunnsområder uforbeholdent dominert av menn, det være seg i religiøs, kulturell, sosial, historisk så vel som kunsthistorisk forstand. 
Hun har gitt dem sin lenge etterlengtede og rettmessige plass ved bordet. 

Sinne, sorg, frustrasjon 

Utstillingen er inndelt i fem kategorier, et takknemlig kuratorisk grep. 
For det er en heftig utstilling å ta innover seg, med over 200 verk av 48 kunstnere. 
Tematikken er i seg selv utfordrende. 
Verkene rommer mye sinne, sorg og frustrasjon. 
Og med innslag av befriende ironisering og humoristiske grep, blir den en medrivende, tankevekkende og sterk opplevelse. 

Et av feministbevegelsens hovedfokus ble den evige seksualisering av kvinnekroppen. 
Som en protest mot «the male gaze», det mannlige blikket, og objektifisering av kvinner, skyter mange av kunstnerne nå tilbake - med sin egen kropp som våpen. 
Den tradisjonelle mannlige fremstillingen av kvinnen blir utfordret ved at kvinnene blottlegger seg og selv definerer sin identitet. 

Big Dick Energy 

At mannens penis forbindes med makt, er et urgammelt fenomen. 
På vår tids sosiale plattformer refereres det stadig til Big Dick Energy. 
Uttrykket, som illuderer forestillingen om den energien som besitteren av en stor penis utstråler, blir i dag i større grad brukt av kvinner som et kompliment til andre, sterke, selvsikre kvinner. 

Det var like fullt banebrytende da Lynda Benglis i 1974 sjokkerte med sin heftige annonse i Artforum Magazine. 
Fotografiet viser en naken Benglis, kun iført et par solbriller. 
Med kameraet vinklet skrått nedenfra, inntar hun en positur som oser av selvsikkerhet og forakt, og med et godt grep rundt en gigantisk latexpenis, plassert i skrittet, sender hun et ufiltrert «Fuck you» nedover til de etablerte konvensjoner. 
Dette ikoniske bildet var forøvrig lenge ikke å finne på biblioteker, da det som regel etter kort tid ble stjålet. 

Mor på fjernsynskjøkkenet 

Martha Rosslers videoverk «Semiotics of the Kitchen» (1975) gir et eksempel på en fabelaktig passivt-aggressiv ironisering over medias stereotype fremstilling av kvinnerollen. 
Med datidens Julia Childs, eller vår egen Ingrid Espelid Hovig om man vil, som mal på den perfekte husmor, har Rossler skapt et fjernsynskjøkken-aktig tablå. 
Hun har selv inntatt plass bak et kjøkkenbord fylt med ulike kjøkkenredskaper. 
Hun fremstår fjern og uengasjert, og med en monoton stemme og tomt blikk løfter hun redskapene opp foran seg. 

En etter en og i alfabetisk orden uttaler hun det enkelte objekts benevnelse, samtidig som hun med overdrevne bevegelser simulerer bruken. 
Gjennom kontrasten mellom den flate, avkoblede framtoningen og en stadig økende aggressiv bevegelse dreies stemningen raskt fra pussig absurd, til noe foruroligende mørkt i det Rossler demonstrerer (den alternative?) bruken av mundane, hverdagslige redskaper som nøtteknekker, kjevle, kniv og kjøttbanker. 

Utstrakt bruk av veggtekst, blant annet i form av en ekstensiv tidslinje, tilfører verkene ytterligere bakgrunn og kontekst. 
Selv om de fleste verkene taler for seg selv, gir innsikt i vesentlige begivenheter en større forståelse for feministbevegelsens opphav og utvikling. 

Flott utstillingskatalog 

I tillegg er utstillingskatalogen en opplevelse i seg selv. 
Hele 559 sider er viet samlingen med kunstnerpresentasjoner og bakgrunnsmateriale. 
For meg havner boken på topp ti-listen over kunstbøker man bør ha lest. 

Selv om jeg alltid blir lykkelig over å møte ikoner som Cindy Sherman, Judy Chicago og Hanna Wilke, blir jeg her vel så takknemlig for de mange for meg hittil ukjente bekjentskaper. 
Utstillingen bærer likevel preg av en hovedsakelig hvit-middelklasse-kvinnekamp, med noen få, hederlige unntak. 
Forhåpentligvis vil samlingen fortsette å vokse til også å inkludere verk av viktige fargede feminister som Betye Saar, Senga Nengudi, Adrian Piper med flere. 
