Pesende påfunn
Dette er tredje, og - håper vi - siste, avsnitt av sagaen om Arthur og Minimoyene 

Det handler om to dimensjoner: 
En «virkelig» verden. 
Og en animert mini-verden, med to millimeter høye hovedpersoner. 
Mye av spenningen knytter seg til at det faktisk er mulig for kreaturer fra de to ulike verdenene å tilpasse seg de to ulike formatene. 
En dråpe magisk trylledrikk er det eneste som skal til. 

Det suser og går i en vill fart. 
Det er intet å si på kvaliteten på animasjonsactionen. 
Men generelt er handlingen rotete og ytterst konstruert, volden bastant og sjarmen minimal. 

For å få nok stoff til en hel film, har regissørLuc Besson fulgt den enkleste av alle dramaoppskrifter: 
Sørg for at alt som kan gå galt, går galt - til de mest mulig dramaturgisk effektive tidspunkt. 

Joda, han kan sin filmteori, Luc Besson. 
Men greier aldri å passe måten: 
Hele filmen blir irriterende anmasende etter hvert. 

Det er jobbet sterkt med den norske versjoneringen - på filmens premisser. 
Og det er disse premissene som blir temmelig gale denne gangen denne gangen. 
