TV-anmeldelse:«En natt» 
Det motsatte av Dag 

Livet, døden og kjærligheten - minutt for minutt. 

«En natt» 

Drama i ti deler 

I NRK TV fredag 2. februar og NRK3 tirsdager kl. 22.15 

Av: 
Øystein Karlsen og Kristopher Schau 

Regi: 
Øystein Karlsen (konseptuell), Agnes Kittelsen 

Det er noe sjarmerende smidig over at Øystein Karlsen og Kristopher Schau går fra et detaljstyrt univers med maniske og outrerte karakterer i «Dag» til et åpnere, nesten fritt improvisert Oslo-univers med kontrastnavnet «En natt». 
Og realistiske karakterer man kan tro på. 

Det bærende premisset for serien er en blind date. 
En julinatt i Oslo sentrum, der byen er en karakter i seg selv. 
Det nytenkende er at det fortelles i sanntid, slik at ett minutt i filmen også er ett minutt i virkeligheten. 
Sånn sett kan det høres ut som en blanding av Richard Linklaters «Før Soloppgang» og spenningsserien «24». 

Noe som høres både spennende og traurig ut. 
Hva skjer når praten stilner - når man går tom for samtaletema, eller man bare visner hen i en blanding av vår tids mobile forstyrrelser? 
Det siste har manuset løst med å tidlig etablere Baasmo Christiansens rolle som en aktiv motstander av sosiale medier. 
Det første er gjort med en del dramaturgiske grep som virker usannsynlige om de gjenfortelles, men som man tror på når de skjer. 

Og det er «En natts» virkelige styrke. 

Selv om man har sett Anders Baasmo Christiansen som alt fra racerbilsjåfør til Hamkam-supporter med sosial angst, tror man fremdeles på ham som Jonas Pedersen, jovial snekker med glede for reisverk og takstoler. 
MyAnna Buring stråler som den innadvendte, usikre og til tider maniske Elisabeth. 
Bakhistorien hennes rulles mer forsiktig fram. 
Måten hun håndterer de ulike maskefallene gjør dette til stort kammerspill. 
Tidligere har hun vært på norske skjermer som husholderske i Downton Abbey. 
Sitt svenske morsmål har hun derimot bare såvidt vært innom i fjerde sesong av «Dag». 

Flere fjes både foran og bak kamera overlapper fra nettopp den serien. 
Lars Winnerbäck har laget et skummelt og vakkert lydspor. 
Agnes Kittelsen får regissere en definerende episode. 
Og Baasmo Christiansen virker egentlig som en virkelighetsnær Benedict. 
Like magevridende i sin vurderinger, mindre karikert i konklusjonene og mer livsnært. 

Til tider har vi også her å gjøre med menneskelig fornedrelse på sitt mørkeste. 
Det er tett skrevne dialoger som ikke alltid er like sannsynlige, men det gjør ikke noe. 
Spesielt ikke når det gjøres så nært at det gjør vondt. 
Og spennende. 

Samtalene vandrer gjennom Oslo, deisende innom de fleste eksistensielle spørsmål og sentrumspunkter. 
De håndteres balansert, uten å bli masete kvasifilosofiske. 
Dessuten klarer ikke Schau og Karlsen å la være å by på lengre utlegninger a la «Dag» om for eksempel grilling og varmebehandling av kjøtt. 
Alt er kanskje ikke like mellom-menneskelig sannsynlig, men som Jonas påpeker et sted: livet er ikke en ligning som skal gå opp. 

Men det gjør selvsagt «En natt». 
