Bokanmeldelse:Tore Renberg: 
«Vi ses i morgen» 

Mørk, gyllen, depressiv, råttenvarm, våt, omskiftelig, kald og blårød fortellerkunst. 

Roman 604 sider Kr. 379,- Oktober 

Det er vanskelig å formidle hvorfor denne romanen er så bra. 
Da vet en kritiker bare at den er ekstremt bra. 

Det er rett og slett en «balansekunstroman»: innovativ og samtidig mettet med eldgamle fortellertriks. 

Hvis man behersker selve kunsten å lese, finner alle litt gull her - enten bokhyllene fra før er fulle av av Sandemo eller av Sandemose. 

Teksten fremstår som elegant, respektløst intuitiv, enkel, kompleks, glødende og avslappet. 
Forfatteren kan lignes med en sportsfisker, som bruker sin lokalkunnskap som åte for å fange lesere som lurker rundt i hans hjemlige farvann. 

For å håve inn oss andre, agner han med populærkulturelle godbiter og fellesreferanser: 
Det er nemlig ikke så langt mellom Lady Gaga og «Kvinesdals egen giftblanderske». 

Personene i romanen funkler alle sammen - men de hører ikke sammen. 
Fortellerstemmene burde teknisk sett ikke vært så like. 
Hvis man sitter med en rødpenn i hånden vil både indre psykologisk logikk og språket blø, men på renbergsk klinger de mest skurrende metaforer forunderlig søtt. 

I rest my case, kioskdronningen slenger en sekser i grønn misunnelse og sier som en av romanens mange rogalands-anglifiserte hovedpersoner: 
«Hvorfuckhardufåttdenideenfra, brother of tears?» 
