Denne bergensduoen må du følge med på
The Other End fikk oppmerksomhet langt utenfor Norges grenser da de kom med debutsingelen. 
Nå viser duoen at de har mer å fare med. 

Sjelden har jeg hørt en så sterk debutsingel som «Far From Home» fra bergensduoen The Other End. 
Og mindre ble ikke begeistringen over deres første større utgivelse, EP-en «The Other End». 
Der «Far From Home» lovet noe stillferdig og ettertenksomt, er det nye materialet langt fra beskjedent. 
Tvert imot rammer vokalist Ida Knoph-Solholm tungt med sin karakteristiske stemme som veksler mellom det selvsikre, sterke og en sårbar, dirrende falsett. 
Det er intet mindre enn fullstendig gåsehudfremkallende. 

Man kan dra paralleller til artister som Cat Power og Sharon Van Etten, kanskje aller mest på den sentimentale og dvelende «A Piece of a Mind». 
Dens bluestendenser tar den bort fra balladens sjangerklisjeer og løfter frem det sublime samspillet mellom Knoph-Solholm og hennes makker, multiinstrumentalisten Alexander Breidvik. 

Et av platens klare blinkskudd kommer like etter, i form av «Broken Glass», som bygger opp en dramatikk som kryper inn under huden. 
Vokalen slår innover låten som bølger av desperasjon, og trekker seg i versene tilbake for refleksjon og hvile. 
Det er nettopp denne evnen til å bygge opp en dramaturgi, en scene for låten, som gjør The Other End så spennende å lytte til. 
Sammen vever duoen rike lydlandskaper som gjør det lett for lytteren å krype nedi deres sko, å ta til seg det følelsesladde som preger samtlige av deres låter. 
«Thin Ice, Part 1» er et perfekt eksempel på det, full av krinkler og kroker man kan fordype seg i. 

Selv kaller de sin musikk for indie og slowcore, og jeg gir dem riktig i begge. 
Spesielt relevant er sistnevnte, som beskriver den liksom tålmodige, durende lyden de er blitt kjente for. 
Det finnes ingen brå bevegelser på «The Other End» – men det kjennes heller aldri kalkulert. 
Platen er genuin og lar oss komme tett på, den er verken minimalistisk eller maksimalistisk, den flyter ganske enkelt helt naturlig. 

The Other End lager ikke lettsindig musikk, på samme måte som Elliott Smith i sin tid primært skrev låter som gjenspeilet en indre uro og tristesse. 
Det betyr ikke at bandets musikk nødvendigvis er tung å høre på. 
«Leave» demonstrerer nettopp dette; stemningsskiftene nyanserer låten, det viser frem kompleksiteten i The Other Ends følelsesregister. 
Det vonde kommer ikke uten det gode. 
