Med «Utopia» prøver Björk å lege såret etter det bitre bruddet med eksen
Et lite stykke paradis. 

ALBUM: 
Er alt håp ute? 
Om onde krefter får det som de vil, gjemmer atomvinteren seg bak horisonten. 
Flere av de beste albumene fra i år – sånn som Kaitlyn Aurelia Smiths romodyssé «The Kid» – ser imidlertid for seg en langt lystigere fremtid, der teknologien tvert imot kan hjelpe oss med å komme på rett kjøl igjen. 
Dette er musikk overbevist om at kjærligheten er det største av alt. 

«Utopia», den seneste bautaen til Björk, er blant dem. 
Den stiller seg i klar kontrast til forgjengeren «Vulnicura» (2015), en break up-plate så grandios og nådeløs som bare det islandske popenigmaet kunne gjort det. 
På det bitre midtpunktet «Black Milk» synger hun: 
«You fear my limitless emotions, I am bored of your apocalyptic obsessions», rettet mot ekskjæresten Matthew Barney. 

Uløselig forbundet 

Björks niende soloalbum prøver å lege dette vidåpne såret, som på omslaget av «Vulnicura» utgjorde en vulkansk vulva der hjertet pleide å være. 
Det er flere grunner til at disse to platene er uløselig forbundet, som yin og yang. 
Der det soniske landskapet på «Vulnicura» er like øde og forblåst som Island selv, er «Utopia» varm og frodig. 

51-åringens eviggrønne stemme omringes til stadighet av jungeldyr, fuglekvitter og tverrfløyter (sistnevnte har tilsynelatende en slags renessanse i 2017, blant annet på den unge oslotrioen Sassy 009s fenomenale «Are You Leaving», en låt som faktisk ikke ville vært fremmed på «Utopia»). 

Fyrverkeri 

Ikke minst er Alejandro Ghersi – bedre kjent som Arca – involvert som medprodusent på albumet, slik han også var på «Vulnicura». 
Det er slående at hun samarbeider med Ghersi, som er en generasjon yngre og hvis muterte klubbmusikk ville vært utenkelig uten Björks banebrytende genistreker fra 90-tallet. 
Da kanskje særlig «Homogenic» (1997), som forente klassisk og elektronisk musikk – det førmoderne og det futuristiske – ofte med hjerteskjærende resultat. 

Det samme kan sies om «Utopia». 
Åpningssporet «Arisen My Senses» kjennes allerede som en klassiker. 
Her gjenskaper hun den overveldende kroppslige følelsen av å endelig få kysse noen man er håpløst forelska i. 
Syntetisk harpespill og eksplosive trommebeats braker sammen som en himmel full av fyrverkeri, og man etterlates lamslått og euforisk. 
«He sees me for who I am», erklærer hun i etterdønningene. 

Spesielt sterke er også «The Gate» og «Sue Me». 
Der førstnevnte er albumets vektløse, new age-aktige popalibi – det låter som man er vitne til en spirituell seremoni i en klissvåt grotte – er sistnevnte like urovekkende som vondt. 
Her understreker Björk at det personlige er politisk: patriarkatets spøkelser vrimler rundt henne mens hun blar gjennom samværssøksmålet fra eksen. 

Bobler over av liv 

Björks kunstpop har riktignok blitt mer eksentrisk med årene. 
«Selv om mine arrangementer er ganske eksperimentelle, er jeg veldig konservativ når det kommer til sangstruktur», poengterte hun under lanseringen «Homogenic». 
Utsagnet er ikke like vanntett 20 år senere: 
Nå har også mange av melodiene blitt kryptiske. 
Det betyr at man, som med «Vulnicura», kan bli litt ør i hodet av å lytte gjennom «Utopia» i ett strekk (på 72 minutter er det for øvrig hennes lengste album til dags dato). 

Men selv de mer uhåndgripelige stundene på skiva – sånn som tittelsporet eller den mektige timinutteren «Body Memory» – bobler over av liv, og viser at verden ville vært et bedrøvelig sted uten Björk. 

Knapt noen musikere i vår tid er like innflytelsesrike, og store norske navn som Aurora, Highasakite og Nils Bech har hennes blod løpende gjennom årene. 
Men er det egentlig så interessant? 
Som filosofen Hannah Arendt en gang sa, er spørsmål om påvirkningskraft av maskulin art: 
«Ser jeg meg selv som innflytelsesrik? 
Nei, jeg prøver å forstå». 

«Utopia» slippes fredag 24. november. 
