En ny Änglagård
Siden dette er en svensk film, bør man begynne med motforestillingene, for svensker er et grettent folkeslag: 

Det er et par presise grunner til å mislike «Så som i himmelen». 
Man skal føle alarmklokkenes hissige dirring når alle på landsbygda er ålreit bortsett fra den strenge presten Stig og en håpløst fordrukken konemishandler-harry som selvsagt er umusikalsk trailersjåfør. 
Det gjør ikke klisjevalgene bedre at heltene er en følsom fiolinist som gir seg sjøl som gave til hjembygda, samt ei skuffa, lyshåra ungjente med dårlig omdømme i menighetsrådet. 
Her lukter det Uno-klær og rødvinsflekka vinyl. 

Men det får ikke hjelpe. 
Historien om det lille kirkekoret som tross all motgang kommer til Østerrike, blir aldeles uimotståelig vakker i all sin omtenksomme naivitet og spekulative følsomhet. 
I respekt for svenskenes nye «Änglagård» skal jeg stable begeistra klisjeer for hånd: 

Michael Nyqvist er en så bevegelig og lettlikt fiolinist og dirigent at du vil at søstera di skal gifte seg med ham, helst før 17. mai. 
Skuespilleren overdriver nakkedelen av rollen sin såvidt, men det gir ham en slags sjenert sårbarhet, og da jeg så TV-reklame noen dager etter pressevisningen, oppdaget jeg at jeg ble varm om hjertet av Nyqvist, som når man blar i familiealbum. 

Mannen med det ironiske navnet Lennart Jähkel spiller en næringsdrivende som er uten sidestykke etter Bør Børsson jr. 
Han er godhjerta og full av framdrift, han har fordommer og er altfor ivrig, men samtidig utstråler den enkle kremmeren en barnlig godhjertethet som gjør ham til varig filmhelt. 

Helen Sjöholm gir et rørende og sterkt portrett av slått hustru. 
Ingela Olsson skaper en prestefrue som antakelig vil få Sirene-prisen fra 1972 ettersendt, for hennes opprør mot mannen er ikke bare sterkt rasende, men poetisk i hver eneste hudcelle. 
Frida Hallgren, som en ny-oppdagelse av den lyshåra svenske synden, smiler som tusen blomsterenger. 
André Sjöberg som den tilbakestående overgår det risikable i rollen med engleaktig begeistring. 
Det er så mye bra folk her. 

Nyqvist spiller en utvandra suksess-musiker som får infarkt og kjøper den gamle skolestua i Harry Heaven, der han en gang var mobba gutt. 
Smått om senn begynner han å trene kirkekoret, og så begynner rørende ting å skje i raske rekkefølger. 

Slutten er fæl. 
Jeg håper han som fant på den, sitter i fengsel.Kjerestepar?: 
Michael Nyqvist og Frida Hallgren mens svenskesola skinner. 
