«Savnet» er en drepende fabel om dagens Russland
«Savnet» ble Oscar-nominert i kategorien beste ikke-engelskspråklige film. 
I sentrum av handlingen står et bortkommet barn. 

Sist Andrej Zvyagintsev fikk oss til å gå på kino, var i 2014 med Leviathan, en elegant bibelsk tragedie om liv og død og korrupsjon i Murmansk-regionen. 
Den fikk massiv internasjonal oppmerksomhet, vant priser rundt omkring og gjorde nok temmelig vondt for russiske myndigheter. 
Som resultat mistet Zvjagintsev statsstøtten til neste film. 

Om det finnes noen direkte sammenheng mellom uteblitt støtte og krassheten i Savnet, er vanskelig å si, men filmen er uansett blitt et desperat trist portrett av dagens Russland. 

Den skildrer en iskald skilsmisse i et fascinerende dysfunksjonelt middelklassepar, Zhenya og Boris, hvor den tolv år gamle sønnen, Aleksej, overhører en krangel og forstår at ingen av dem vil ha ham med seg inn i sine nye forhold. 

Utopien som forsvant 

Metaforbruken er glassklar. 
Russland er en skilsmissefamilie. 
Varmen og samholdet som en gang fantes, er borte, og ingenting tyder på at noe annet enn tomhet er i vente. 
Russerne sitter i dag fast i et system hvor den nye staten sammen med den ortodokse kirken har overtatt troen som ble til overs fra utopien som forsvant. 

Tidligere KGB-ansatte Putin lot seg for få dager siden filme da han feiret Jesu dåp ved å skride ned i et korsformet hull i isen på Seliger-sjøen i Tver-distriktet. 
Samtidig rives i landet i stykker innenfra, og noen ganske få opposisjonspolitikere får aller nådigst lov til å drive valgkamp slik at det skal se ut som om det kommende valget fortsatt er åpent. 

Savnet foregår i 2012, og krigen mellom Russland og Ukraina dukker stadig vekk opp via bilradio og tv og minner oss om hva dette egentlig handler om. 
Både Boris (Alexej Rozin) og Zhenya (Marjana Spivak) er selvopptatt hinsides fornuft. 
Boris frykter at han kan komme til å miste jobben fordi sjefen hans er ortodoks og ikke tolerer skilsmisse. 
Zhenya føler hun har krav på å være lykkelig. 
Sent i filmen løper hun på en tredemølle ikledd landslagsdrakt. 
Tristere bilde skal det godt gjøres å finne. 

Nostalgi hjelper ikke 

I en fabel som dette blir skuespillerne lett produkter av tematikken snarere enn ordentlige personer. 
Likevel leverer de anstendige tolkninger som løfter fortellingen ut av den nokså trange ideen. 
Mest fascinerende er kanskje Zhenyas totalt uforsonlige mor. 
Hun forsøkte å advare, sier hun, men ingen hørte på henne. 

Lekre leiligheter, biler, strøkne salonger og restauranter kontrasteres konstant med bilder som kunne vært hentet fra en fotobok om Tsjernobyl. 
Noe viktig er borte. 
Og lite tyder på at det noensinne kommer tilbake. 
Det er ikke engang noen vits i å være nostalgisk. 
