Americana med flotte harmonier
Det har tatt dem lang tid å nå ut. 
Til gjengjeld er musikken slitesterk. 

Cordovas: "That Santa Fe Channel" (ATO/Border) 

Cordovas' første og selvtitulerte album fra 2012 ble oversett, men de fortsatte turneringen på kryss og tvers. 
I fjor plukket det svenske selskapet Rootsy opp platen og ga den ut på ny, og dermed begynte hjulene omsider å rulle. 

Plateselskapet ATO ga dem deretter en sjanse, med Kenneth Pattengale fra Milk Carton Kids som produsent. 
Musikken kan spores tilbake den gang Grateful Dead, The Band og Allman Bothers visket ut grensene mellom rock, country og folk. 
I dag kaller vi det americana. 

De holder hus i Nashville, mens bandleder Joe Firstman er fra North Carolina og har bodd mye av livet i California. 
Vinteren tilbringer bandet i Todos Santos i Mexico, der nye sanger skrives og konserter arrangeres. 

Denne miksen og tid og sted er konsentrert ned til ni sanger. 
Med spilletid rundt en halv time bør det helst ikke være mye dødtid, og det er det da heller ikke. 

Firstman forsøkte seg opprinnelig som soloartist med albumet "War of women" utgitt på Atlantic i 2003. 
Det ble ingen salgssuksess, og han fikk seg jobb som musikalsk leder på et tv-show. 
Han ga ut nye plater for egen regning, før han fikk med seg en gjeng som kunne dele på vokal og harmonier. 

I Cordovas har han nå med seg gitaristene Lucca Soria og Toby Weaver, trommis Graham Spillman og keyboardist Sevans Henderson. 
Hvilken småby Firstman sikter til med åpningslinjen this town's a drag, no drugs, er ikke godt å si, men i fjor spilte de i hvert fall en serie konserter i Norge. 

Uansett er "This town's a drag" er fin låt, mens "Selfish loner" viser hva harmonier kan gjøre med en sang. 
Tidløs country med steelgitar og et piano med løse tøyler, før den elektriske gitaren viser hvem som er sjefen. 

"Talk to me" er en kjærlighetssang til noen som ikke gjengjelder følelsene. 
Stalking? 
Fascinerende nok har sangen et par sekunder som likner refrenget i Tommy og Tigerens "Kongen på besøg". 

"I'm the one who needs you tonight" er albumets vakreste 2 minutter og 50 sekunder, med et vers ikke langt unna Bob Dylans "Girl from The North Country". 
På den annen side stjal Dylan selv deler fra den britiske folkesangen "Scarborough Fair". 
Slik går ting i arv, og det er ikke noe galt i det. 
Gjenbruk er tingen. 

"Frozen rose" ble plukket ut som singel, men er langt fra det beste kuttet her. 
Dårlig er det likevel ikke, så lenge harmoniene er på plass. 
De bærer også "Santa Fe" trygt av sted, en sang av det myke slaget. 

Standin’ on the porch with a gun in his hand, just because he can, heter det i blues- og boogie woogie-aktige "Standin' on the porch". 
Med tanke på den opphetede våpendebatten i USA, kunne det utviklet seg til en politisk sang, men det gjør det ikke. 

"Your town" bygger på det bandet kan best: fine melodier og myke harmonier. 
De slipper seg noe mer løs i avslutningen "Step back Red", uten at vi snakker om musikk som setter en støkk i noen. 
Gitaren og pianoet får likevel lov til å leke seg. 

Det har vært en lang reise for Firstman og Cordovas, men de har holdt ut. 
Godt er det. 

Beste spor: 
"This town's a drag", "Selfish loner", "I'm the one who needs you tonight", "Santa Fe". 
