Marie Hamsuns liv var herjet av sjalusi, ensomhet og nazisme
Omsider har også dikterens kone fått sin biografi. 

Mange såkalte dikterhustruer har skrevet bøker om sine menn. 
Jeg kan ikke komme på et eneste eksempel på det motsatte. 
Marie Hamsun skrev to bøker om sin berømte ektemann Knut. 
Men hun ventet til han ikke lenger var i live. 

Bøkene om Knut Hamsun og hans diktverk er nærmest et eget, lite bibliotek. 
Marie derimot, er bare skildret i én bok, og den har viktige mangler. 
Anne Hege Simonsen har nå gjort norsk kulturliv en stor tjeneste og skrevet den første, helhetlige biografi om denne omstridte kvinnen. 

Venninnebrev 

Simonsen har hatt nye kilder til rådighet, ikke minst brev som forteller mye om Marie Hamsuns personlighet og utvikling. 
Mangeårig brevveksling med venninnene Aslaug Hauge og Cecilia Aagaard kaster sterkt lys over stort og smått. 
Som Simonsen skriver: 

«Venninnebrev er en enestående kilde for en biograf fordi de ofte handler om alt mellom himmel og jord. 
I det ene øyeblikket er det ekteskapsfrustrasjoner og bekymringer for barn som utveksles, i det neste er det råd om slanking, hetetokter, matoppskrifter eller hagestell. 
Og altså politikk.» 

Levde i synd 

Marie Hamsun ble født i 1881 og vokste opp i et konkursrammet kjøpmannshjem på Elverum. 
Hun var skoleflink og leste mye. 
Tiltrukket av teatret begynte hun å opptre og fikk et forhold til skuespilleren Dore Lavik. 
Hun ble aktiv i Det norske skuespillerselskab, som han hadde startet. 
De to planla å gifte seg, men kom ikke lenger enn til å bo sammen – altså leve i synd. 

Men så møtes Marie og Knut Hamsun i Nationaltheatret, der hun skulle spille Elina i Hamsuns stykke «Rigets port». 
Det var meningen at de to skulle snakke om rollen. 
I stedet sa Hamsun de berømte ordene: 
«Nei, herregud så pen 
De er da, barn!». 
Dermed var deres skjebne beseglet. 
Etter fire måneder «hadde hun vært både lykkeligere og ulykkligere enn noen gang tidligere i sitt liv», skriver Simonsen. 
Året etter gifter de seg. 

Sykelig sjalusi 

Begge ble syke, herjet av lidenskap og særlig sjalusi. 
Dikteren «kom seirende ut av konkurransen om hvem som var mest sjalu,» slår biografen fast. 
Å kalle denne sjalusien for sykelig, kan ikke være langt fra sannheten. 
Han forlangte at hun ga opp teatret, og han nektet henne å sørge over Dore Lavik, som praktisk nok døde av tarmslyng i 1908. 
Den minste kontakt med andre menn fikk Hamsun til å koke over. 
Det er noe strindbergsk over det hele. 
Forskjellen er at de ikke forlater hverandre, men forblir gift til Hamsun dør i 1952, som en døv olding. 
Marie overlever sin 22 år eldre ektemann med 17 år og dør først i 1969. 

Marie blir bondekone, først på Hamarøy i Nordland 1911-1917, dernest på Nørholm utenfor Grimstad, som Hamsun kjøper i 1918. 
Hun er ofte alene, hver gang Hamsun forlater hjemmet for å bo på hotell og skrive romaner. 
Han var borte både under fødsler og dåp. 
Simonsen beskriver forholdet som «en ekstrem blanding av nærhet og avstand». 
Idet de forlater Hamarøy, har Marie Hamsun ifølge boka lært tre ting: 
«Samlivet med Knut handlet om å tåle, om å vente og om å søke trøst i arbeid.» 

Troverdig biograf 

Simonsen går kronologisk til verks og skriver effektivt, uten tyngende sitater eller pretensiøse analyser. 
Hun fører et språk som på samme tid forteller og kommenterer. 
Hun stiller spørsmål der hun ikke vet, og tolker kildene uten å spekulere eller trekke mer ut av dem enn det som fins. 
«Knut Hamsun skrev i sannhet med sitt hjerteblod, og Marie måtte tørke opp etter ham,» lyder en av hennes treffende formuleringer. 
Som biograf virker hun ytterst troverdig. 

I 1936 oppholder Marie Hamsun seg i Tyskland, blant annet for å besøke barna sine, fire i alt, som til dels voldte store bekymringer. 
Fascinasjonen for Adolf Hitler blir stadig sterkere. 
Tilsvarende kritisk blir hun til «bolsjevismen». 
Høsten 1940 melder hun seg inn i NS, og under krigen reiser hun på turneer i Tyskland der hun opptrer for opptil 20 000 mennesker. 
Hun hilser fra sin mann og leser opp fra hans bøker. 

«Unntagelsen» 

Simonsen veier hennes motiver med fin hånd, men det er ingen tvil om at Marie er en ivrig nazist. 
I brev skrevet etter at hun var blitt kjent med utryddelsesleirene, omtaler hun jødene som «utøi» og skriver at «det nytter ikke med halve forholdsregler, det må hel avlusning til». 
Forholdet til ektemannen ble stadig dårligere. 
Simonsen skriver: 
«Å påstå at Adolf Hitler tok Knuts plass, er selvfølgelig både en forenkling og banalisering.» 
Men hun trivdes med ideer hun kunne gløde for, og likte å tale til store folkemengder. 

Etter krigen fulgte arrestasjon, straff, fengsel og økonomisk ruin. 
Hun forble nazist, og angret ingenting. 
«Jeg respekterer alle kulører, men jødene er unntagelsen,» skriver hun så seint som i 1957. 
Anne Hege Simonsen har utvilsomt skrevet den definitive biografien om Marie Hamsun. 
