«Mother!»:En opplevelse som røsker tak i deg 

Darren Aronofskys «Mother!» promoteres som en grøsser, men den er et feberhett kunstprosjekt. 

Why does the sun go on shining Why does the sea rush to shore Don't they know it's the end of the world 'Cause you don't love me any more 

Idet rulleteksten starter og Skeeter Davis sang starter opp, får du kanskje et lite hint om hva det du har sett egentlig handler om. 
Darren Aronofskys Mother! er en film du må ha tid til å fordøye og forstå. 

Er Mother! en grøsser? 
En spøkelseshistorie? 
Kjærlighetsdrama? 
Fremmede-som-invaderer-hjemmet-ditt-thriller? 
Filmen er alt dette, samtidig som den ikke er noen av delene. 

Ukonvensjonelt mareritt 

I likhet med David Lynchs mystiske TV-mesterverk, Twin Peaks: 
The Return, gir heller ikke Aronofsky et klart svar og fasit på hvordan du skal forholde deg til dette bisarre og ukonvensjonelle marerittet av en film. 

Du kan tolke så mye eller lite inn i filmen som du ønsker. 
Men kanskje sier filmen mer om vårt skakkjørte samfunn enn du tror. 
Filmens undertone er dyster, skremmende og illevarslende. 
Mother! er som en feberhet drøm du håper å våkne opp fra. 
Livene og fremtiden føles usikker, truende og det er fullt av faktorer du ikke har kontroll over. 
F.eks. når gåtefulle fremmede inviterer seg inn i din fredelige eksistens – som slangen i paradis. 

Brutal, men ikke skummel 

Hun (Jennifer Lawrence) vandrer rundt i sitt trygge hjem. 
Hun pusser opp, lager mat, er den perfekte vertinne for ham (Javier Bardem). 
Noe skurrer under den perfekte overflaten. 
Han er poet med skrivesperre. 
Hun ønsker seg barn. 
Et eldre ektepar, spilt av Michelle Pfeiffer og Ed Harris, dukker opp og inntar huset som om det var deres. 

Thrillerelementet er på plass, og deler av filmen er dedikert spenningsmomentet, men underveis blir ting mer og mer surrealistiske. 
Det store, uferdige huset er en perfekt kulisse for en overnaturlig spøkelseshistorie, og referansene til Rosemary’s baby (1968) er tydelig. 
Kamera følger Jennifer Lawrence i skulderhøyde rundt i huset, fargene er nedtonet, og mange av sekvensene er en hyllest til skrekkfilmens ikonografi. 
Mother! er brutal, men den er ikke skummel som en tradisjonell grøsser. 
Halvveis i filmen tar den en brå vending og blir en allegori over kunsten, skaperprosessen og religionens mektige kraft. 

Søken etter gud 

Darren Aronofsky har tematisert søken etter noe – kall det gud om du vil – i sine filmer tidligere. 
Debutfilmen Pi (1998) er søken etter universets gåte i et tall, i Requiem for a dream (2000) søker de et svar gjennom heroinens tåkeslør, mens i Noah (2014) er søken etter det guddommelige mer konkret. 

I Mother! lever han og hun et perfekte liv i materiell velstand, men hva skjer når kjærlighet ikke er nok? 
Når den blir destruktiv og huler deg ut? 
Kjærlighet er som kjent så mangt. 
Den romantiske mellom mann og kvinne. 
Den intense mellom mor og barn. 
Den beundrende mellom en poet og hans leser. 

Strålende Lawrence og Pfeiffer 

Filmen kan ses på som et rekviem over den kunstneriske skapelsesprosessen. 
Hvordan kunsten kan lide i en tid hvor alt måles i penger. 
I Aronofskys verden skapes kunst i ild og smerte. 
Forholdet mellom den unge kvinnen og den eldre poeten kan også ses i lys av hvordan det er å leve med et narsissistisk menneske – det mannlige ego – som er mer opptatt kunsten enn partnerens behov. 
Om den oppofrende kvinnen og mannen som aldri slutter å ta. 
Kanskje er hovedpersonene personifiseringen av tradisjonelle maskuline og feminine verdier. 

Mother! promoteres som en kommersiell film med store stjerner, Lawrence og Pfeiffer er for øvrig fabelaktige, men den er et kunstprosjekt. 
Som et kunstverk kan den gi deg en stor opplevelse dersom du er åpen for en film som ikke serverer deg løsningen på det berømmelige sølvfatet. 
Den er en manisk og ustyrlig opplevelse. 

Uansett tolkning, om du elsker filmen eller hater den, får du en filmopplevelse som røsker i deg og ikke slipper taket så lett. 
