Diesel på dumgang
Nei. 
Nei Nei. 
Jeg vil heller se Vin Diesel i «Riddick møter Elvis», jeg ville heller at han skulle spille «xXx-X» enn å rote seg borti en Disney-inspirert barnefilm om familie med and. 

Rollelista i «The pacifier» ser ut som en velment handlingsplan fra Aetat, og midt blant de tynneste parentesene finnes actionfolkets millennium-trøst Vin, mannen som ble laget for de som ikke orker å le mer. 

Hvorfor skulle akkurat han? 
Diesel har en uttrykksevne som kan sammenliknes med en normal Scania Vabis-front, og han sier replikker som om doktoren ba ham hoste. 
Vitsen med Vin Diesel er at han aldri skal spille godt og at han ikke skal være vittig, men veltrent. 
Alle andre idioter er selvironiske. 
Kunne ikke harrysegmentet fått beholde ihvertfall én skikkelig mann? 

Diesel spiller Navy SEAL-fyren Shane Wolfe som får i oppdrag å passe på nydød vitenskapsmanns muntre familie («vel, han var ikke så mye hjemme..»), og dette er faktisk ikke en svart komedie, men en rørende. 
Det eneste som kunne ha reddet et manus som antakelig ble skrevet med piasavakost langs garasjegolvet, var at Diesel spilte rollen sin som om han var med i en actionfilm. 
Ikke sjarmerende. 
Jeg gjentar: 
Vin Diesel må aldri, aldri være sjarmerende. 

Men «The pacifier» går den teiteste av alle finurlige frokostløyper. 
De uvillige barna og den dystre militærgubben blir gode venner, og Diesel overtar til og med rollen som instruktør for en amatøroppsetning av «Sound of music». 
Hvis filmen hadde vært regissert med råten intelligens, ødeleggelseshumor og kontemporær kaos-klipping, kunne mye vært reddet. 
Men de greiene her har sletnere tempo enn gammel Herbie-film, replikkene sitter omtrent like godt som tyggegummi på våt dusjvegg og påfunnene er pysete og fantasiløse — men så er da også regissøren Shankman koreograf og laget buksedressfilmen «The wedding planner». 
