Forrykende!Bokanmeldelse: 
Jo Nesbø: 
«Macbeth» 

En krimforfatter i klinsj med verdenslitteraturens største dramatiker. 
Kan det gå bra? 
Jo, da! 

«Macbeth» er blant Shakespeares mest konsentrerte dramaer. 
Historien om generalen som drevet av maktlengsel, kjærlighetshunger og behov for bekreftelse ender som en despot – en som utrydder alt og alle i sin vei mot makten – inneholder også urmotivene for svært mye av den kriminallitteraturen som er skrevet i de fire hundre årene etter at stykket for første gang ble vist. 

Nesbø til VG: 
Nei til Stordalen 

Så det er ikke det minste rart om Jo Nesbø følte seg fristet til å dikte videre på historien, da tilbudet kom. 
Hybris eller ei. 

Esklusivt utdrag: 
Les første kapittel av Jo Nesbøs «Macbeth» her! 

Nesbø har flyttet handlingen fra middelalderens Skottland og nesten fram til vår tid. 
Vi er fremdeles i et land som minner om Skottland, i en nedslitt industri- og havneby på noe som minner om 1970-tallet. 
Byen svømmer over av narkotika, og er herjet av korrupsjon og vanstyre. 
Den nye politimesteren Duncan får i oppdrag å rydde opp. 

I Shakespeares original er Duncan konge og Macbeth en av hans generaler. 
I Nesbøs versjon er det altså på politikammeret at maktkampen utfolder seg. 

Men det er fortsatt mørke kulisser, regnvær og dysterhet som dominerer stemningen, og tempoet er gjennomgående høyt helt fra åpningsscenen der en narkotikaaksjon på havna går fryktelig galt. 
At Macbeth i 1970-tallsutgave ligger under for narko, eller «brygg» som det kalles, er et godt grep av forfatteren. 
Her som i originalen ser han syner, hallusinerer og har uforklarlige humørsvingninger. 

Les: 
Jo Nesbø: 
- Det nærmer seg slutten for Harry Hole. 

Lady Macbeth heter bare Lady i Nesbøs versjon og er bestyrer av byens «beste» kasino, og også hun har beholdt sine grunnleggende karaktertrekk: 
Det er hun som driver ham til det ene valget mer morbid enn det andre – også når det innebærer å ta livet av sine beste venner. 

For som ladyen sier: 
«Skal du være i stand til å oppnå dine mål, må du være i stand til å oppgi den du elsker». 

Macbeth mangler kanskje i utgangspunktet det rene maktbegjæret, men det er handlingenes egendynamikk som driver ham videre mot katastrofen. 

Lest? 
Jo Nesbø har krympet to centimeter 

Dramaturgisk, for å driste meg til bruke et slikt uttrykk, er det motivene og karaktertrekkene hos den enkelte som står i sentrum for handlingen. 
I det ganske store persongalleriet – med utro tjenere på alle kanter – er det derfor slik at alle har en klart definert funksjon i det som skal skje. 
Både de som er med fra originalen og alle de bipersonene Jo Nesbø dikter til. 

Resultatet er en ganske lang, kanskje vel lang, bok. 
Det er ikke noe nytt når det gjelder Nesbø. 
Men det er også noe dypt besettende både ved handlingen og ved de fleste av karakterene vi møter, som gjør at spenningsnivået stort sett holder seg på topp. 

Flere ganger underveis ble jeg minnet vel så mye om Oliver Stones film «Scarface» med Al Pacino i hovedrollen, som om Shakespeares «Macbeth». 
Ikke minst gjelder det den forrykende avslutningen. 

Men uansett hvem han har hentet inspirasjon fra, så viser denne boken at Nesbø på sitt beste har evnen til å skape dramatiske scener på linje med, ja – dere skjønner hvem. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
