Original roadmovie fra grå, amerikansk bakevje
Her er en svart-hvit perle av en film – lavmæl, usentimental og rørende om forholdet mellom en far og hans voksne sønn. 

"Nebraska" Regi: 
Alexander Payne. 
Med: 
Bruce Dern, Bob Odenkirk, Will Forte, June Squibb med flere. 
USA 2013. 
1 time 55 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Hvem har ikke villet tro på annonsen som påstår at du har vunnet en svær pengesum? 
Regissør Alexander Payne har fått et originalt manus mellom hendene der den alkoholiserte, desillusjonerte Woody Grant biter på brevet om at én million dollar venter ham i Lincoln, Nebraska, mange mil fra der han selv bor. 

Fordi gamlingen nekter å høre snakk om at gevinsten ikke finnes, velger yngstesønnen David å kjøre ham av sted. 
Av slikt får vi en herlig, lett surrealistisk roadmovie som på det indre plan gradvis avdekker røttene til pappa Grant slik at vi faktisk får sympati med ham. 
Aller mest godhug får jeg for David som utholder alskens fortredeligheter for å vise faren respekt. 

Et vell av scener formidles med underspilt, ofte bisarr humor, som da far og sønn leter etter gebisset til oldingen etter et fall mellom toglinjene. 
Eller ta sofascenen hjemme hos Woodys eldre bror der to frekke døgenikter av noen feite fettere oser av forakt for alle andre. 

De mange skuespillerne glir perfekt inn i rollene som slitne, utstudert kjedelige amerikanere fra søvnige småbyer i Midtvesten. 
For eksempel imponerer 84 år gamle June Squibb som den eddiksure kona til Woody, skjønt man ikke et øyeblikk ville orke å være i hus med henne. 
Den svart-hvite fargeskalaen framhever det grå og hverdagslige i skikkelsenes liv. 

Men om disse folka av bondeætt er ute av stand til å føre hyggelige samtaler med hverandre, blir de desto mer kontaktsøkende da Woody er så dum å røpe at han har vunnet dollarmillionen. 
Straks oppstår giftige konfliktscener der det avsløres hvem som er grådig og hvem som unner ham alt godt. 
Bra. 

Den ytre jakten på gevinsten ender elendig. 
Men den indre historien – å gjenreise pappa Grants selvrespekt går riktig godt. 
