Skal vi heie på skamløshet?
«Skamløs» er en bibel for minoritetsjenter. 
Spørsmålet er hvor klokt det er å kuppe et ord vi fortsatt trenger til å stemple lovbrytere. 

Norsk-somaliske Amina Bile (19), norsk-libanesiske Sofia Nesrine Srour (21) og Nancy Herz (21) tilhører de såkalt skamløse jentene. 
I muslimske innvandrermiljøer blir de kritisert for å være for norske, for nordmenn blir de aldri norske nok. 
De opplever stadig å bli begrenset, korrigert og skambelagt. 
Kampen mot urettferdighetene har de ført i avisspalter, debattpanel og på sosiale medier. 
De er belønnet blant annet med Fritt Ords honnørpris 2017. 
Nå kommer opprøret i bokform. 

Levende portrettfotografier viser at de tre kvinnene ikke først og fremst representerer en gruppe. 
De er seg selv, med hver sin styrke og sårbarhet, og inngår i Maria Gossés prisbelønte serie om den fjerde bølgen av feminister. 
Fotografens mål er å motarbeide stereotypier som at feminister er stygge, sinte, mangler humor og hater menn. 
Smilende poserer Amina med hijab, Sofia og Nancy poserer uten. 
Det finnes ikke én fasit på hva det vil si å være fri. 

De gir autentiske eksempler på urettferdigheter og diskuterer dem i engasjerte samtaler. 
Det handler om svømmetimer med alternativ badedrakt, om å forelske seg i ikke-muslimer og om å bli møtt med strengere krav enn broren sin. 
Med slike nyanser snakker bare de som har opplevd noe lignende selv. 
Trioen forstår virkelig hvilke utfordringer minoritetsungdommer sliter med. 

Kampen mot ukultur går ut på å gjøre leserne i stand til selv å vurdere hvilke normer som er rimelige og hvilke som bare tjener undertrykkere og ideen om familiens ære. 
Kvinnene krever å få kle seg som de vil, omgås menn fritt og bestemme sin egen fremtid. 
Rettighetene er slike jeg tar for gitt. 
Innsikten i vilkårene de lever under gjør meg desto mer imponert over kampen de fører. 
Det inkluderer kampen mot bedreviterske nordmenn. 
Etter å ha lest «Skamløs» er jeg overbevist om at å nekte noen å bære hijab er omtrent som å nekte folk å barbere leggene. 
For meg er det underordnet om det er skjønnhetsindustrien eller undertrykkende imamer som får kvinner til å oppleve seg som skitne av å vise for mye hår. 
Frihet er å velge selv. 

Eier ikke disse kvinnene skam? 
Selv vil de nok svare at du ikke kan eie skam når du ikke har noe å skamme deg over. 
Forsøket på å gjøre ordet skamløs til noe positivt kan sammenlignes med en strategi brukt blant homofile. 
Når du med stolthet kaller deg selv lesbe, tar du kraften fra dem som bruker det nedsettende. 
Men hvis en skamløs jente er et frigjort forbilde, hva skal jeg da kalle mennene på Tahrir-plassen som brukte nyttårsaften til trakassering? 
Trioen er ikke imot all sosial kontroll, og jeg forstår godt at kampen mot negativ sosial kontroll i minoritetsmiljøene handler om å frigjøre guttene også. 
Men språksenteret i hjernen min slår ut på Richters skala når Amina sier: 
«Jeg gleder meg til å bli kjent med de skamløse gutta.» 
Opprøret blir vanskeligere å støtte når det er basert på et ord som ikke automatisk skiller mellom lovbrytere og dem som kjemper mot unødvendig sosial kontroll. 
Å påføre bøller skam en av de viktigste formene for regulering samfunnet vårt har. 

Gyldendal viser i det hele tatt en unnfallende holdning til språket i boken. 
Visst kjennes det nært og friskt at trioen ordlegger seg på en muntlig måte som minner om TV-serien Skam. 
Ordet «liksom» behøver likevel ikke å forekomme 100 ganger. 
Sett fra Bergen virker det dessuten nokså vilkårlig hvilke arabiske begreper og andre fremmedord som blir forklart. 
Slikt svekker kvinnenes gjennomslagskraft. 
Det er synd for en bevegelse som ønsker å bli tatt på alvor også utenfor sitt eget miljø. 
