Bokanmeldelse:Nina Stibbe: 
«En mann ved roret» 

Romanen er en uengasjerende overklassekomedie der handlingen hviler på et meget enkelt prosjekt: å finne en ny ektemann. 

En britisk overklassedame på 70-tallet opplever det utenkelige: skilsmisse og etter hvert økonomiske problemer. 
Hun og de tre barna flytter på landsbygda, og må leve på avkastningen av aksjer i eksmannens firma, som det går nedover med. 
Fortelleren er den mellomste datteren, og sammen med storesøsteren setter de seg fore å skaffe moren en mann som kan overta styringen (derav tittelen) og på nytt sikre deres sosiale status. 

Mannejakten fører til mange rare møter, men er for trist til å være en forviklingskomedie. 
Moren synker ned i en tilværelse av alkohol- og pillemisbruk, og har seg med hvem som helst. 

De veslevoksne brevene døtrene skriver til potensielle kandidater i morens navn er søte i begynnelsen, men forutsigbare etter hvert. 
Det hjelper ikke at moren har sjarm med sine sarkastiske kommentarer og produksjon av absurde skuespill. 
Barna hennes vansmekter, og det er vanskelig å ha sympati med henne. 

Egentlig er det vanskelig å ha varme følelser for noen av personene i romanen. 
Derfor klarer jeg heller ikke å engasjere meg i døtrenes prosjekt, som hele handlingen er basert på. 

Det kan ha med den coole og tørrvittige tonen til fortelleren, som ikke gir stemmen til en 11-årig jente særlig troverdighet. 
Her er det aldri noe som står på spill, og leseren vet at det kommer til å ordne seg til slutt. 
Imens må man lide seg gjennom morens søvngjengertilstand og hverdagslige hendelser som skoleavslutninger og veterinærbesøk. 

For lesere med gode kunnskaper om britisk overklassekodeks, er det sikkert mer humor å hente ut fra teksten. 
Moren er en opprører blant sine egne, men i landsbyen går hun for å være en amoralsk soss. 

Hun provoserer overklassen når hun oppbevarer stettglassene sine opp ned i skapet, men jeg forstår ikke helt ironien i denne handlingen. 
Det er nok flere morsomme detaljer og replikker som spiller på klassetilhørighet som går meg hus forbi. 
Landsbymiljøet føles også fremmed, var det virkelig så provoserende å være skilt, lettsindig kvinne så sent som på 70-tallet? 

Kanskje språket i originalen er mer elegant og ironien kommer bedre til sin rett der. 
Humoren redder i hvert fall ikke handlingen i den norske oversettelsen. 
Det skjer for lite i denne boken, og personene i den engasjerer ikke. 

Oversatt av Elisabeth Haukeland. 
