Plateanmeldelse:Mikhael Paskalev - «What's Life Without Losers» 

Stort talent. 
Middels plate. 

ALBUM: 
INDIEPOP Mikhael Paskalev «What's Life Without Losers» (Pretty Boy Floyd/Universal) 

Bulgarsk-sunnmørske Paskalev opererer innenfor en snever akse av norsk rock, som strekker seg fra P3s Urørt-konkurranse til by:Larm. 
Kort fortalt: 
I fjor vant han Urørt, og nå lanserer han debutplate noen skarve dager før by:Larm. 
«Indie ghetto», som Elvis sang. 

Også musikalsk er 25-åringen som skreddersydd for Youngstorget: singer/songwriter med nesegrus kjærlighet til Paul Simon, dog uten forbildets trang til å putte litt Afrika i musikken. 
I tillegg har han bra bart og en skakk tilnærming til vokalkunsten. 

Debutalbumet hans er en overraskelse sett i lys av singlene han har sluppet, den anmasende ompalåten «I Spy» og den langt mer fantastiske «Jive Babe». 
Disse føyer seg inn i trenden med krakilsk gospel-på-steroider-indie som herjer norsk undergrunn for tiden. 

Platen forøvrig er preget av dempet tempo og strippede arrangementer. 
Den grove, rustikke lyden gir Paskalev god hjelp og tyngde på kutt som «I Remember You», «Come On» og «Jailhouse Talk», som alle brenner sakte men sikkert. 

På en sang som «Susie» låter han imidlertid irriterende karikert, som en ung Dylan på Red Bull i stedet for amfetamin. 

Redigeringen har gått over styr: 
De 13 sporene og 49 minuttene føles ekstra lange når ting går så sakte for seg som her. 
En debut skal helst være en liten actionpakke, ikke minst i denne sjangeren. 

Paskalev er en begavelse, og kan fort bli en slags ny Sondre Lerche. 
Den betagende «Hey Joseph» er solid bevis på dét. 
Men dette albumet kunne og burde vært bedre. 

BESTE LÅT: 
«Jive Babe» 
