Jeff Beck overbeviste bluespublikum i Skånevik
Innfridde alle forventninger. 

Den engelske gitarlegenden Jeff Beck etterlater ingen tvil om at han – i en alder av 74 år – fremdeles er en av verdens mest innovative og unike gitarister. 
Noe han beviste til fulle foran et nesten fullsatt festivaltelt under lørdagens konsert på Bluesfestivalen i Skånevik. 

Nå er ikke Jeff Beck noen hyppig gjest på norske konsertscener. 
Sist var i Molde i 2010 og helgens opptreden på Skånevik Bluesfestival er det eneste showet han gjør her til lands på årets turné. 

Han skulle riktignok ha holdt i en utendørskonsert ved Grieghallen i 2011, men denne ble avlyst bare få dager etter at den var annonsert. 
Sånn i ettertid var det kanskje like greit, for den dagen Jeff Beck skulle ha spilt regnet det trollkjerringer. 

At det knapt finnes noe Jeff Beck-coverband er ingen tilfeldighet. 
Det ser så lett og uanstrengt ut, men hans unike spillestil er likevel så godt som umulig å kopiere. 
Siden han startet sin karriere i Yardbirds for mer enn 50 år siden – det samme bandet som også har fostret gitarguder som Eric Clapton og Jimmy Page – har Jeff Beck klart å beholde sin status som av verdens ledende gitarister. 

Den kommersielle suksessen kan kanskje ikke måle seg med Clapton og Page, men få gitarister kan på samme måte som Beck virkelig kalles en musikers musiker. 

For mange kan gjerne halvannen times konsert med ren instrumentalmusikk bli litt kjedelig i lengden. 
At Jeff Beck derfor hadde med seg en vokalist på noen av låtene er derfor forståelig. 
Bare så synd at han ikke hadde gjort et litt bedre valg. 

Vokalist Jimmy Hall ser mest av alt ut som en revisor med rødt pannebånd. 
Visst synger han rent, men det er også det beste som kan sies om mannen. 
En hvit soulsanger fullstendig uten sjel. 
Det hjalp lite at han hadde en viss suksess med bandet Wet Willie på 70-tallet. 
En patetisk bryllupssanger i dag. 
Takk og pris for at han bare deltok på et fåtall av låtene. 

Derimot var det ingenting å utsette på resten av bandet. 
Vinnie Colaiuta bak trommene er blant verdens fremste i sitt fag og mang en trommis blant publikum har nesten like mye kommet for å se ham spille som for sjefen selv. 
Bassist Rhonda Smith ble gitt rikelig med rom til å briljere, mens cellist Vanessa Freebaim-Smith ble mer diskret i bakgrunnen. 

Jeff Beck selv så nesten uforskammet ung og frisk ut. 
Knapt eldet det minste de siste 30 årene. 
Selv om han har fylt 74, ville han hatt store problemer med å få honnørbillett på bussen. 
Fingrene var minst like raske som før. 
Ingen tegn til alderdomssvakhet der i gården. 
Sammenliknet med mange andre gitarhelter gjør han derimot ikke særlig mye av seg på scenen. 
Ingen store fakter. 
Bare et fornøyd smil dann og vann. 

Til tross for at Jeff Beck har utgitt et lites snes plater de siste 50 årene, var bare et fåtall låter denne kvelden hentet fra hans egen produksjon. 
Resten var et assortert utvalg av soul, fusion og blues. 

Fra «Little Wing» av Jimi Hendrix til Mahavishnu Orchestra og Sam Cookes soulklassiker «A Change Is Gonna Come». 
Til og med hans høyst personlige tolkning «A Day In The Life» av Beatles kom mot slutten av konserten. 

Kanskje var årets konsert siste mulighet til å oppleve gitarlegenden Jeff Beck her til lands. 
Men med denne mannen kan en ikke være for sikker. 
