Film:Billig og forhastet 

«The Host», basert på Stephenie «Twilight» Meyers roman («Verten» på norsk), begynner omtrent der «Twilight»-serien topper seg. 
Med at den kvinnelige heltinnen blir «en av dem». 

«Dem» er i dette tilfellet utenomjordiske vesener. 
Disse har skapt fred og harmoni på jordkloden. 
Problemet er bare at de har gjort det ved å ta over kroppene til forsvarsløse mennesker. 

Heltinnen, Melanie (Ronan), har i årevis vært på flukt fra inntrengerne. 
En dag jakter de henne ned. 
Et utenomjordisk vesen - kalt Wanderer eller Wanda - tar bolig i kroppen hennes. 
Men Melanies bevissthet lar seg ikke knekke. 
Hun overlever, og deler nå kropp med en annen. 

De to begynner å «snakke sammen», og kommer rimelig godt overens. 
Snart bærer det ut i ørkenen for å lete etter de gjenværende menneskene fra Melanies gamle liv: 
Lillebroren Jamie og kjæresten Jared (Irons). 

På overflaten er «The Host» lite annet enn nok en utgave av en gammel, hyppig filmatisert science fiction-arketype: 
«alien invasion»-historien. 

Men Meyer vet selvsagt å fylle den med sitt spesiale. 
Det hun skriver om, ofte med en slitsomt reaksjonær slagside, er unge, rotløse jenter på jakt etter trygghet, beskyttelse og felleskap. 
Så også her. 

Beskyttelsen skal helst besørges av ikke bare én, men to konkurrerende, forbausende kyske menn. 
I «The Host» løses dette ved å la Ian (Jake Abel) bli forelsket i Wanderer/Wanda, samtidig som Melanie fortsatt elsker Jared. 
Voilá! 
Den samme kroppen får anledning til å kline med begge to! 

Det klines i det hele tatt mye i «The Host». 
Jeg talte tre ganger i løpet av det første kvarteret. 
En kyniker ville kanskje tro at disse kyssescenene var regissør og manusforfatter Niccols hele og fulle motivasjon for å lage filmen. 
Kanskje det, ja. 
Ett er sikkert: 
Han bryr seg ikke nevneverdig om alt det andre. 

Han har for eksempel ikke funnet en velfungerende måte å presentere romanens indre dialoger på. 
Niccols lar Melanie vandre rundt i mer eller mindre kontinuerlig samtale med Wanderer - «inne i» sitt eget hode. 
(Sistnevnte er for enkelhets skyld blitt gitt en noe mer hysterisk stemme. 
Omtrent slik de utenomjordiske i filmen kan identifiseres ved de lysende øynene). 

Actionsekvensene er sjuskete og slappe, logikken er svak (Melanies onkel Jeb aksepterer «instinktivt» at hun fremdeles lever i den gamle kroppen sin, fordi han «er et geni»?). 

Mest overraskende er det at scenografien virker så billig, omtrent som i en sci fi-film fra 1950-tallet. 
Veggene i grotten der store deler av filmen utspiller seg, ser ut som de er laget av pappmasjé. 
Selv ekkoeffekten på stemmene høres «fake» ut. 
Budsjettet gikk vel med til de sølvfargede Lotus-bilene og de hvite dressene. 
Alt annet ser ut som om det er lånt fra en såpeopera. 

Og Melanie/Wanderer/Wanda - altså Ronan? 
Hun er nok en av Meyers spake, anemiske heltinner. 
«Sterk», men bare på liksom. 
En god morserstatning for lillebroren. 
Men ikke et helt menneske før hun hviler i armene til en annen. 

Undertegnede har ikke lest Meyers bok. 
Alt tyder imidlertid på at Niccols har forenklet den ganske så voldsomt. 
Han måtte vel rekke å kryste de siste kronene ut av «tween romance»-markedet «Twilight» skapte. 

Jeg tror Meyer kommer til å bli skuffet av det han har gjort med romanen hennes. 
Det tror jeg «Twilight»-fansen blir også. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
