Rånerampen og Brad Pitts hustru
Ved gjensyn på breid-TV blir også «Beowulf» en bortimot perfekt opplevelse. 

Gjenkjennelige skuespillere er digitalisert av verdens frekkeste forvandlingskunstnere, og de oppnår en uforutsigbar effekt: 
Vikinger og beslekta figurer fra den tvilsomme delen av historiefortellingen blir komiske hvis de framstilles av skuespillere. 
Hver gang. 
Når de i stedet opptrer som perfekte datafigurer, oppstår en nesten-ironisk illusjons-estetikk der Historien befinner seg meget vel. 

Vi er i det tåkelagte fjellandet Danmark på 500-tallet, noen år før Lars von Trier laget sin første filmteori. 
Hrotgar (Anthony Hopkins datamaske) er en småkonge av den sorten som tilbes ved Universitetet på Ullandhaug. 
John Malkovich hyler på mer øl. 
Men midt i festen kommer kongens bastardunge-monster og behandler festlyden som om den skulle være drosjeventere langs Skagenkaien. 
Hrotgar etterlyser en helt. 

Da kommer Beowulf. 
Men helter skal man være forsiktig med, for de kan komme til å angå dronninger på den delen av kroppen som ikke gjengis i kortstokken. 
Beowulf dreper den tilbakestående bondegutten og drar så siden til fjells (vi er stadig i Danmark) for å ta rotta på Angelina Jolies data-legeme. 
Imidlertid. 
Han holder ikke helt orden på rodentene. 
Brad Pitts hustru stiger av vann i en slags gyllen nakenhet som rammer sjøhelten fra olafenes land midt i prostata, og han blir stiv i maska og fast i huden. 

Herfra oppstår stor dramatikk. 
Hver eneste scene er en nytelse, som et dataspill der du slipper å prestere noe gudskjelov. 
