Helnorsk og populært
En drøyt hundre år gammel og nyoppdaget fiolinkonsert av Johan Halvorsen lød riktig flott med Henning Kraggerud som solist med KSO. 

Hovedattraksjonen i denne ukens symfonikonsert var fremførelsen av den gjenfunne fiolinkonserten av Johan Halvorsen, han med Bojarenes Inntogsmarsj og sørlandsvisene til Vilhelm Krags tekster, blant annet «Krøllane». 
Konserten ble urfremført av Berliner Philharmoniker i 1909 og fikk blandet mottakelse, så blandet at Halvorsen sørget for å få notene brent noen år senere. 
Og dermed trodde man den var tapt, inntil den for svært få år siden dukket opp – i Halvorsens håndskrift – i de etterlatte papirene til den kanadiske fiolinisten som hadde urfremført den i 1909. 
Så ble den publisert i 2016 og har vært fremført noen få ganger med samme solist og dirigent som gjorde den i Kristiansand torsdag og i Arendal fredag denne uka. 

Konserten er flott den. 
Man trenger nok å høre den noen flere ganger for å bli fortrolig med den, og det er full mulig, den ligger på Youtube. 
Halvorsens fascinasjon for den norske folkemusikken skinner diskret igjennom noen ganger, både helt først, og ikke minst i sistesatsen. 
Den opprinnelige kritikken gikk på at den manglet sammenheng, men jeg tror sannelig jeg skal være i stand til å oppdage noen tematiske fellestrekk gjennom satsene etter hvert. 
Den var vakker, velspilt av Kraggerud, og gjort av et velinstruert orkester under Engesets ledelse. 

Konserten åpnet med Johan Svendsens symfoniske ouverture inspirert av og med navn etter Bjørnsons skuespill Sigurd Slembe. 
Den er stort anlagt, og ble ypperlig spilt. 
Bjarte Engeset imponerer både ved sin ledige og bestemte ledelse, og ved at han har det hele inne. 
Både Svendsens verk og hele Peer Gynt-musikken etter pause dirigerte han uten partitur. 

Peer Gynt-musikken var denne gangen mer enn de to suitene. 
Og det er noen forfriskende innspill og mellomspill som fins fra Griegs hånd. 
«Alle» kjenner den første suiten, med I Dovregubbens hall, Åses død, Morgenstemning og Anitras dans. 
Mindre spilt er den andre, og de små stykkene som Grieg selv ikke tok med i suitene er jo ganske lite kjent musikk for mange. 
En positiv ting derfor av KSO å gjøre dette levende nok en gang, og det var tydelig populært hos publikum. 
