Søster Marguerites kall
En enkel og vakker film om å finne språket. 

Hvordan oppleves livet uten lyd, i totalt mørke? 

Søster Marguerite gjør et forsøk på å forstå. 
Hun putter korker i ørene og binder et tørkle stramt over øynene, snurrer rundt, prøver å orientere seg. 

Marguerite tilhører Larnay-instituttet, en nonneorden som vier seg spesielt til døve jenter og kvinner. 
En landsens håndverker har kommet dit med datteren Marie. 
Klosterledelsen avviser den unge jenten fordi hun er døvblind og dermed ikke kan kommunisere med tradisjonelt tegnspråk. 

Jenten er også diagnostisert som tilbakestående. 
Bortsett fra klosteret eksisterer bare ett alternativ: sinnssykehuset. 

Marguerite ser det som sitt kall å hjelpe henne. 
Hun overtaler priorinnen, og henter Marie tilbake til klosteret, overbevist om at det skal være mulig å lære henne en form for tegnspråk. 
Utfordringen er kolossal. 
Bare det å få kontakt med den redde og utagerende jenten synes umulig. 

«Historien om Marie« er inspirert av den virkelige historien om Marie Heurtin, født i Frankrike i 1885, fem år etter den mer berømte, amerikanske Helen Keller. 

Historien om Marguerite og Marie har også likhetstrekk med forholdet mellom Keller og hennes lærer, Anne Sullivan — gjenfortalt i Arthur Penns regi i «The Miracle Worker» (1962), med Patty Duke og Anne Bancroft i hovedrollene. 

Jean-Pierre Améris' film handler i bunn og grunn om språkets frigjørende kraft, fortalt gjennom beretningen om to menneskers møysommelige arbeid for å finne ordene, knekke språkkoden, arbeide seg frem til kommunikasjon. 
Under ligger en fortelling om tillit, nærhet, sensibilitet og en nærmest grenseløs tålmodighet. 

Améris legger en myk, landlig og billedskjønn ramme rundt et drama der tro og hengivenhet ligger som en understrøm, uten å bli påtrengende. 
Sterkt spilt av Isabelle Carré og Ariana Rivoire er «Historien om Marie» en relativt enkel, nærmest minimalistisk film, stillferdig og usentimental, men likevel bevegende. 
