Teateranmeldelse:Utmattende etterfest 

Skal du bare på ett nachspiel i år, dra til Oslo Nye! 

Premiere: 
«Hvem er redd for Virginia Woolf?». 
Oslo Nye Teater. 
Regi: Kim Bjarke. 
Med: 
Linn Skåber, Sven Nordin, Ingvild Holthe Bygdenes, Eldar Skar. 

Vi møter det middelaldrende ekteparet Martha (Linn Skåber) og George (Sven Nordin) på vei hjem fra fest, ironisk hakkende på hverandre. 
Det skal bli verre, mye verre – og det starter i det Martha frekt annonserer at hun har bedt et yngre par på nachspiel. 
De dras uforvarende inn i et destruktivt maktspill mellom de to eldre, et «kosehat» som setter de unge ut – samtidig som det avkler deres eget forhold. 

14 år etter at stykket gikk sin seiersgang på Oslo 
Nye er det klart for en ny runde med nachspielet fra helvete, første gang satt opp i 1962. 
Det er absolutt ingen ting ved Kim Bjarkes oppsetning av klassikeren som lukter utdatert: 
Dette er rystende, gnistrende teater som vil sitte i lenge på den som er så heldig å få tak i billett. 
Jeg har prøvd, men jeg har ennå ikke klart å finne dødpunkter i løpet av de nesten tre timene stykket varer. 
Vi befinner oss i et amerikansk universitetsmiljø på 60-tallet, men tidskoloritten er dempet. 
Den enkle scenografien med en minimalistisk sofagruppe midt på scenen kunne godt ha vært fra et professorhjem på Nordberg i dag. 
Teksten ligger veldig tett opp mot originalen, men slik føles det ikke. 
Uten desperate forsøk på å freshe opp språket oppnår man en flyt som oppleves som «her og nå». 
Utgangspunktet er 60-tallets øvre middelklasse, men tematikken er tidløs og griper en like sterkt i 2016: 
Hvordan vi fremstiller oss selv for omverdenen, verdien vi hele tiden legger i hvem vi er og hva/hvem vi har. 

Eldar Skar og Ingvild Holthe Bygdenes spiller det unge paret Nick og Honey. 
I utgangspunktet «streitinger», men de to skaper svært komplekse karakterer vi følger intenst mot en mulig smell. 
Nordins George er utilnærmelig, ubehøvlet og desillusjonert. 
Skåbers Martha er infamt ertende, mens hun hele tiden forsøker å tøye strikken og teste ektemannens grenser. 
Mye, det aller meste i denne oppsetningen, hviler på de fire skuespillerne. 
Timingen dem imellom er forrykende, men det som fascinerer mest er måten de nyanserer og overrasker absolutt hele veien. 
Det er intensivt, men aldri gnålete, emosjonelt, men aldri sentimentalt såpete. 

Ondskapen mellom Martha og George er brutal – det gjør vondt å se på, men hadde det ikke vært for at det er snev av gjenkjennelighet i stoffet ville vi avvist det for lengst. 
Og hadde vi ikke øynet håp, hadde det ikke vært liv: 
I korte, korte glimt aner vi bitte små kimer av håp: 
Som når George raser inn med gevær og later til å skyte ned hele nachspielet. 
Martha vet akkurat hva han holder på med – hun kjenner ham – og i disse øyeblikkene maner Skåber og Nordin frem ren teatermagi på Oslo Nye. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
