Rasemessig degenerert
All livsens ondskap mellom to permer. 

Det er krevende å lese Steve Sem-Sandbergs (1958) faktabaserte romaner, sprengfylte av lidelse, fornedring, fanatisme og hat, perversjoner og menneskeforakt, av all tenkelig – og for de fleste av oss helst utenkelig, før vi blir satt på det – livsens ondskap: 
«De fattige i Lodz» (på norsk i 2010) er en monumental roman fra polsk jødeghetto under andre verdenskrig, om en befolknings systematiserte desimering. 

Så fikk vi «Theres», med tittelfiguren Ulrike Meinhof (1934-76), journalist, tobarnsmor og terrorist, som siden 1970-tallet sammen med Bader-Meinhof-gruppen er herostratisk berømt verden over. 
Med årets «De utvalgte» er Sem-Sandberg tilbake i det helt store format, i en roman om nazistenes eutanasiprogram til utryddelse av uønskete individer, evneveike, retarderte, vanskapte, «rasemessig retarderte» og uregjerlige menneskebarn. 
Og hva som siden skjedde; eller, helst, ikke skjedde. 

Det dreier seg under nazismen og hitlerismen om utryddelse som statlig politikk, samvittighetsfullt eksekvert av ideologiske fanatikere uten samvittighet, eller av helt «vanlige», pliktoppfyllende mennesker uten moralsk kompass. 
Som den ene hovedpersonen, det «utøvende redskapet», sykepleieren Anna Katschenka, som «bare» gjør det hun blir satt til. 
Som er å ha ansvaret for den andre hovedpersonen, Adrian Ziegler, 13 år gammel da han vinteren 1941 havner på den østerrikske Spiegelgrund-klinikken, en transittstasjon i bekjempelsen av «syke og livsudugelige». 

Ved testing og grotesk eksperimentering på barna, blir de fleste vanskjøttet og deformert til døde, eller de blir avlivet når de ikke lenger er interessante til forsøk. 
I sin «bestialitetens historie» (Bjørneboe) lesser Sem-Sandberg ustoppelige pinsler og fornedrelser over de vergeløse barna. 
De fleste lar seg pine til døde, en og annen klarer å flykte – før han blir innhentet og tilbakesendt til klinikken, en enkelt kan orke å drepe seg selv – også det beskrevet; noen overlever. 
Gjennom mange frampeik i teksten forstår leseren at både Adrian og Anna vil være blant overleverne. 

Anna Katschenka ble flere år etter krigen dømt til åtte års straffarbeid, som hun sonte 4 år og 5 måneder av, og som siden, i egen fornemmelse av subjektiv uskyld for sin krigsinnsats, presterte å søke om økonomisk kompensasjon. 
Det fikk hun ikke. 
Hun døde i 1966, 61 år gammel. 
For å se hvordan Adrian Zieglers liv arter seg, fra vanskjøttet barndom, til eutanasi-institusjonen og videre, er det alene verdt å følge Sem-Sandberg gjennom de mange sidene. 

«De utvalgte» blir da en roman om menneskets umenneskelighet mot mennesker, en uopphørlig lesepåkjenning over innpå seks hundre sider, der forfatteren gnir det inn, for så å gjenta elendigheten, vondskapen, smerten, igjen og igjen, og igjen. 
Han gjør det med romanteknisk kunstferdighet, ikke minst med tid— og stedsprang, vekslinger mellom rein fiksjonsdikting og bruk av samtidige legejournaler og domspapirer. 

Oversettelsen har atter en gang vært i gode hender hos Bjørn Alex Herrman, men sjelden savner man så mye lesefremmende punktuering som i denne massive tekstkroppen. 

Den som ikke blir rystende berørt av «De utvalgte», må være forherdet til det immune. 
I romanens etterliv blir kanskje det aller uhyrligste hvordan så mange på tysk område etter krigen ikke så ut til å kjenne ansvar og skyld, eller faktisk erklærte at de ikke visste hva som skjedde i konsentrasjons- og eutanasileirene, at de ikke så det landskapet de beveget seg i. 
Som mange av oss fortsatt ved vår taushet er skyldige. 
Spør noen ennå om romaner har en samtidig, politisk funksjon? 
Snakk med Steve Sem-Sandberg. 
