Simon Joyner:I skyggen av de store 

Simon Joyner har i et kvart århundre gått under radaren hos det store publikum. 

Simon Joyner: 
"Step into the earthquake" (Ba Da Bing/Border) 

Tilbake i 1994 spilte BBCs legendariske John Peel et Joyner-album fra ende til annen. 
Det burde endret karrieren, men programmene ble ikke sendt hjemme i USA og bølgene la seg. 

Platen het "The cowardly traveller pays his toll" og var Joyners fjerde. 
Siden har han kommet med en jevn strøm av nye, og de første albumene er også blitt gjenutgitt i håp om å nå en større lytterskare. 
Men, nei. 

Beck har ham på sin topp 10-liste. 
Conor Oberst har ham som forbilde og som sin favoritt-tekstforfatter, noe Gillian Welch også har vært inne på. 
Hun kaller ham en blanding av Henry Miller, Townes Van Zandt og Lou Reed. 

Hun kunne lagt til Cohen og Dylan, og kanskje det er alle disse store navnene som har kastet en skygge av anonymitet over Joyner. 

Han virker ikke å være plaget av sammenlikningene og åpner med en Dylan/Van Zandt-krysning kalt "Hail Mary". 
En nydelig sang, som han vrir og vender på. 

"Annie's blues" befinner seg i samme landskap, men en typisk Joyner-sang tar aldri den beineste veien. 
Han tar små avstikkere og pauser og får deg til å tro at han mistet sporet. 
Så er han plutselig tilbake på stien igjen. 
Flott gjort, men kanskje ikke slik man lager en radiohit. 

Hør for eksempel "Another midnight special", der de første 40 sekundene går med på å få instrumentene til å samle seg. 
Sangen har hint av gamle "Midnight special", før den skeiner ut til siden og ender på et jorde med kubjeller i bakgrunnen. 

"I'm feeling it today" åpner med kassegitar og munnspill, før en elektrisk gitar sender den i retning "Blonde on blonde". 
Sangen ble skrevet under og etter det amerikanske presidentvalget, og Joyner følte behov for å gi den et preg av 60-tallets protestsanger. 

Han skildrer et USA der moralen er borte, som når han synger om Frihetsstatuen: America said, let's just rip off the scab and sink that French bitch into the bay. 

Det siste minuttet bruker han til å trekke pusten, noe som også bringer tankene hen på Don McLeans "American pie". 

"Atlanta bypass" er flotte fem minutter i følge med stemme, piano, orgel og det som ellers skal til. 

På "Flash forward to the moon" starter han med the only way out of this is into this, said the spider to the fly. 

Ikke helt ulikt Dylans åpning på "All along the watchtower": 
There must be some kind of way outta here, said the joker to the thief. 

Når han i tillegg legger inn litt gitarspill som minner om Hendrix-versjonen, er det mer enn en tilfeldighet. 

"Earthquake" er en vakker vise beslektet med Cohen, men med utflukter i andre retninger. 
"Illuminations" er en saktegående fortelling, og "Galveston" bukter seg av gårde på beste vis. 

Mørke "Daylight" følges av "As long as we are in danger", en sang som behandler raskeskillet i dagens USA. 
Ikke så rart det dukker opp noen disharmoniske partier. 

Vi trenger flotte "I'll fly away" før vi hives inn i det nesten 20 minutter lange kaoset på "I dreamed I saw Lou Reed last night". 

Ingen lettfordøyelig avslutning på den 80 minutter lange platen, men Simon Joyner har vel aldri vært så opptatt av å flørte med sitt publikum. 
En artistens artist, men unn deg å høre ham likevel. 

Beste spor: 
"Hail Mary", "Atlanta bypass", "I'm feeling it today", "Galveston", "I'll fly away". 
