Filmanmeldelse «Snømannen»:Hva i alle dager skjedde her? 

«Snømannen» har blitt en lite spennende thriller med veldig mye rart å sette fingeren på. 

Thriller: 
«Snømannen». 
USA. 
Aldersgrense: 15 år. 

Regi: 
Tomas Alfredson. 

Med: Michael Fassbender, Rebecca Ferguson, James D'Arcy, Val Kilmer, Charlotte Gainsbourg. 

Alt lå liksom til rette for triumf da Jo Nesbø til slutt sa ja, og Harry Hole endelig skulle bli klar for filmlerretet: 
Tomas Alfredson i registolen, svensken som Hollywood-debuterte med tre ganger Oscarnominerte «Muldvarpen». 
Michael Fassbender i hovedrollen, utvilsomt et av de desidert heiteste navnene i bransjen i 2017, en mann som vasser i de aller beste tilbudene. 
En rekke profilerte birollenavn. 
Og, stort for oss, og i utgangspunktet gull for filmen: 
Den er i sin helhet spilt inn i Norge. 
Han hører jo til her, og ikke i Chicago, hvor Martin Scorsese hadde tenkt til å flytte ham. 

Så går det altså slett ikke veien. 
Det skurrer allerede første gang vi møter ham: 
Sovende i en barnehage (selvsagt plassert midt blant statuene i Vigelandsanlegget for maks turisteffekt) i mange kuldegrader, med vodkaflasken i hånden! 
Greit vi har en krimroman å filme, men det får være måte på bred pensel. 
Kort tid etter ser vi Harry sovende utenfor klubben Blå, men så er plutselig slutt på drikkingen: 
Han tar seg en kaffe når vi treffer ham igjen på Schrøder. 
Fassbender er god til å se forsoffen ut (helt til han tar av seg genseren og blottlegger en perfekt trent kropp), men tilfører ikke «den herjede detektiven» noe nytt. 

Les også: 
Jo Nesbø: 
«Snømannen» på film er ikke min historie 

(Artikkelen fortsetter under video) 

En kvinne forsvinner fra en fornem adresse i Oslo – og en skummel snømann dukker opp i hagen. 
Kort tid etter forsvinner enda en kvinne, og seriemorder-ekspert Harry Hole får ferten av en ny sak. 
På «hjemmebane» pleier han forholdet til Rakel (Charlotte Gainsbourg), men den delen av historien behandles med harelabb: 
Vi tror ikke på de to i det hele tatt, Harry virker nesten mer til stede badende i vinyl-LP-haugene i sin egen leilighet, noe som forøvrig ser fryktelig påtatt ut. 
Det er i det hele tatt mange rollefigurer som dukker opp og forsvinner like fort her, uten at de klarer å nå frem til oss i kinosetet. 
Boken er også godt befolket, men i overgangen til filmlerretet virker det ikke som produsentene har vært enig med seg selv om hva som skal med, hva som skal vektes, ja hva slags film man skal lage. 

Og kanskje verst i en thriller som dette: 
Den dirrende «pageturner»-spenningen fra romanen er nesten helt fraværende. 
Jeg tror jeg talte 14 produsenter til sammen, meningene om hva som skal vises later til å ha vært minst like mange. 

Det mest påfallende med «Snømannen» er likevel flere merkelige elementer og scener som dunster kalkun. 
Noe virker som tatt rett ut fra en billig TV-produksjon: 
Val Kilmer spiller en tidligere etterforsker i Bergen, se for deg Varg Veum som 67-åring. 
Stemmen hans er dubbet av en annen, fullstendig ute av synk med det vi ser. 
90-tallets «IT-girl» Chloe Sevigny møter vi en låve langt til fjells. 
Hun hogger hodet av høner, bilder som fint kunne passet inn i en parodi på en black metal-video fra mange år tilbake. 
Den nærmest bokstavelige overgangen fra boken i slike tilfeller er på ingen måte vellykket, enn si skremmende. 
Bare litt ufrivillig morsomt. 
Det er nesten litt sjokkerende å se noe slikt i en stor studioproduksjon fra Hollywood som dette er. 

Produsentene har også valgt en dramatisk plotendring fra boken som jeg ikke skal røpe her, men som i hvert fall vil få Nesbø-fans til å ta til kommentarfeltene. 
Det er brukt 40,5 millioner norske insentiv-millioner på den internasjonale Harry Hole-filmen. 
Jeg våger påstanden at vi kunne laget en langt bedre film selv. 
