Film:Potent politikerprat 

«Lincoln» klarer å engasjere med dialog. 
Og en ladning kruttsterke skuespillerprestasjoner. 

Spielbergs portrett av den amerikanske presidenten starter med så mye sødmefylt patos at man frykter at filmen sklir rett i klisjéklisteret. 

Lincoln troner som en halvgud på en dunkel platting mens sorte som hvite soldater klare for slagmarken siterer hans Gettysburg-tale om frihet og likhet, før de kalles til avmarsj og John Williams pianotoner pirrer tårekanalene. 

Heldigvis er det en mer sober Spielberg vi følger videre. 
Filmen starter fire år inn i den amerikanske borgerkrigen, men viser oss lite av blodige slagmarker. 
Filmens fokus er Lincolns private og politiske kvaler i gjennomføringen av det trettende grunnlovstillegget, som forbyr slaveri. 

Daniel Day-Lewis som presidenten selv er som støpt inn i en historisk form, men en form han likevel makter å bryte sprekker i. 
Han nærmest snubler rundt i presidentboligen i en kropp som virker for tung å bære, mens han balanserer humor og retorisk genialitet mot bunnløs sorg og maktesløshet. 

Manuset av Tony Kushner, delvis basert på Doris Kearns bok «Team of Rivals: The Political Genius of Abraham Lincoln», gir oss en ikonisk president med feil, både profesjonelt og på hjemmebane, i en historie som nærmest fremstår som en politisk thriller - med ventiler av komikk. 

De komiske avbrekkene kommer foruten fra Lincoln selv, som gjerne bruker lange anekdoter midt i opphetede politiske diskusjoner, fra Tommy Lee Jones som den radikale trykkokeren Thaddeus Stevens og James Spader som W.N. Bilbo, en av «fikserne», datidens lobbyister, som blir hentet inn for å skaffe nok stemmer. 

Alle tre roller besatt av skuespillere som fremstår som født til rollen. 
Det gjør også Sally Fields i birollen som Lincolns plagede kone Mary Todd Lincoln, hvor hun makter å demonstrere fullt spekter fra hysteri til kontrollert manipulasjon i det spillerommet hun er gitt. 

Selv omringet av skuespill som gnistrer, er det Day-Lewis som, bokstavelig talt i Janusz Kaminskis foto, stjeler rampelyset. 
Han får fram det skrøpelige mennesket i legenden, og hvordan Lincoln dras mellom ønsket om å få slutt på krigen snarest mulig og ønsket om å få avskaffet slaveriet. 

Får han fred først, er det bare å glemme det siste. 
Og presidenten kjent som «Ærlige-Abe» holder seg ikke for god til å ta i bruk skitne triks for å vinne det politiske spillet. 

Den største bragden i «Lincoln» ligger i å få en film hvis handling i stor grad drives av langdryg, politisk innviklet og gammelmodig dialog, fylt av juridiske detaljer, til å bli spennende. 

Og det klarer Speilberg og stjernelaget hans. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
