Steinansiktet Clooney er for kjedelig
Problemet med denne påstått «nervepirrende thrilleren» er hvor lite nervepirrende den er. 
Altfor mye tid kastes bort i å måtte se på steinansiktet til George Clooney der han filer på et nytt gevær. 

For noen år siden sto jeg to meter fra en sjarmørsmilende George i festivalpalasset i Cannes. 
Men det han oppviser på lerretet, gjør at jeg nok må gi Arild Abrahamsen rett i hva han skrev i januar: 
«Clooney er faktisk verdens kjedeligste mann». 

Rett nok har figuren han nå framstiller – amerikaneren Jack Clarke – lite å smile av. 
Hva har fyren drevet på med hele sitt liv? 

Lyssky handlinger, må vite, slike som krever dødelige våpen, med lyddemper. 
Agent Jack har årelang erfaring med oppdrag som innkasserer feite dollarbunker, men som også skaffer ham fiender etter hvert som likene ligger strødd på snødekt mark i Sverige eller våt brostein i Italia. 

Den sjokkerende åpningssekvensen er så nådeløs at selv Jack får lyst til å hoppe av karusellen. 
Men hvis dine synder er røde som blod, hvor lett er det da å vaske dem hvite som snø? 
Filmens beste replikk kommer fra den italienske landsbypresten som sier: 
«Jack, du lever i helvetet, du». 

Utsagnet roper etter en filmskaper som kunne gitt oss en psykologisk thriller om samvittighetskvalene til et villfarent menneske. 
At Jack gis kallenavnet Mister Falfalla (herr Sommerfugl), skal muligens antyde lengselen etter et vakrere, renere liv, men det virker utenpåklistret. 

Regissør Anton Corbijn tør ikke satse nok på det myke sporet. 
I stedet tyr han til ordinære thrillergrep som at Jack ser skummel mann i solbriller og mystisk fyr i bil; avisutklipp varsler hevner, hevner dukker opp. 
Jack kverker ham snart. 

All filmkunst strever med å finne måter å avsløre personenes innerste tanker og følelser på. 
Ett viktig verktøy er skuespillerens evne til å røpe hva som gjemmer seg bak ansiktets maskespill. 

Men Clooney makter ikke noe mer enn å stirre mørkt på våpenutstyret han lager til en drapslysten dame. 
Bare i møte med vakre Clara på landsbyens bordell, er han på nippet til å tø opp i et smil. 
Men nervepirrende? 
Nei. 

I filmens sjuende kvarter viser Clooney interessante ansatser, men da er det på alle vis for seint. 
