I euforiens skygge
Loreens debutalbum byr på anonyme kopier av ESC-vinnende "Euphoria". 

Da Loreen suverent vant Eurovision Song Contest i mai, utmerket hun seg i større grad enn den jevne ESC-vinner. 
Ikke bare holdt den kraftfulle popperlen "Euphoria" uvanlig høyt nivå i sin sammenheng 
- Loreen hadde både en bemerkelsesverdig sterk stemme og et vinnende vesen på scenen. 

Fem måneder og en viktig bestanddel i sommerens hitflora rikere er debutalbumet Heal klart. 
Gjennom tolv låter skal Loreen vise om hun klarer å ta karrieren videre - om hun er noe mer enn en av de mange sangkonkurransevinnerne som gjør "karriere" på å spille på kjøpesentre, sponsorfester og et og annet tv-program. 

Dessverre er Heal fattig på solid materiale med egenart. 
Låtene høres ut som trassige forsøk på å lage en ny "Euphoria". 
Vi får servert lett pop hvor det altfor fort går inflasjon i elementer fra eurodance og pophouse og synth-strykere. 

Selv om Loreen synger bra evner hun ikke å engasjere; hun låter distansert, anonym og kald - og resultatet er et monotont album med få lyspunkter. 

"Euphoria" er et selvsagt unntak. 
Låta er fremdeles bra, til tross for at den har bleknet noe i løpet av det knappe halvåret som er gått siden seieren i Baku. 
Andresingelen "My Heart Is Refusing Me" har også medrivende kvaliteter. 
Loreen bruker hele stemmekraften hun sitter på, og er på sitt beste når hun gjør nettopp dét. 

29-åringen tenderer i sine øyeblikk i lovende retning. 
"If She's The One" og "See You Again" har en intensitet som kan videreutvikles til noe interessant og mer særpreget om det spes i en god dose kreativitet i låtskriverprosessen - mangelen på nevnte er nemlig noe av det mest fellende for dette albumet. 

Tekstmessig er Heal uten nevneverdig verdi; linjer som "I'll be crying out your name/drink through all this pain tonight/you and I were never right" (fra den ferske singelen "Crying Out Your Name") og "You know me better than I know myself/But I'm about to burst I need your help/Don't wanna lose you but 
I can't go on" (fra "Do We Even Matter") er deler av låter verden ikke trenger, og føles tomme og intetsigende. 
Det er nærliggende å tenke at Loreen og apparatet rundt henne har ønsket å smi mens jernet fremdeles er lunkent, uten å egentlig ha noe å si. 

Det er mye fortvilelse og kjærlighetssorg å spore på Heal, men Loreen klarer ikke å formidle disse følelsene på troverdig vis. 
Som kollega Kim Klev skrev i sin kommentar om hva som skiller klinten fra hveten hva tekster angår: 
"Det handler om å våge å slippe lytteren inn til det innerste dypet, inn til de 21 grammene som er alt man egentlig er og tenker. 
Og dét bygger på langt mer enn å skape seg et osean av tomme tårer." 

Det svake materialet hindrer rett og slett talentet som ligger latent i Loreen i å utfolde seg. 
Eurotrance-elementene hadde blitt en fin signatur om låtene de krydret opp i utgangspunktet hadde vært bra, men på Heal fremstår de bare som et platt forsøk på å dekke over hvor dårlig resultatet kan bli selv med gode råvarer. 
