Her brukes ingen rosa pensel
Kunnskap bygger ned frykt og fordommer, og denne boka er et viktig bidrag til dette. 

Det enkle er ofte det beste, heter det. 
Jeg har lest ei enkel bok. 
Beskjedent utstyrt, ikke spesielt påkostet, nesten 90 sider, gode tekster og mange bilder, ofte private fotos av og ved de som er omtalt og intervjuet i boka «Et liv å leve». 

Leseren møter ti flyktninger og asylsøkere, de fleste fra Syria, noen fra Eritrea, Sudan og Afghanistan. 
Alle bor i Kristiansand. 
De har involvert seg i og helt sikkert hatt nytte og glede av Kirkens Bymisjons tiltak for flyktninger: 
INTER Aktiv, og det er i den sammenheng ekteparet Marianne og Ole Lillesvangstu har møtt disse menneskene. 

Boka gir Kristiansandere en flott mulighet til å møte ti av vår bys nye innbyggere. 
Teksten, måten personene omtales på, og hva de sier i intervjuene, er lettfattelig og gripende. 

Her møter vi enkeltmennesker med savn og traumer, med drømmer som brast og nye drømmer som er kommet til etter at de begynte sin tilværelse i Norge og i Kristiansand. 

Her brukes ingen rosa pensel. 
Her fortelles rett fram og liketil om hva som var bakgrunn, hvordan flukten var og hvordan livet er akkurat nå, i ny kultur med utfordringer og gleder. 

Noen forteller om møte med hjertevarme norske medmennesker som gjør en innsats for å hjelpe. 

Andre forteller om usikkerhet og vanskeligheter med å skjønne kulturelle koder, som han som i kassa i supermarkedet fikk spørsmålet: 
«Pose?». 
Det betyr: 
Vil du ha et kyss, på syrisk, men det ante jo ikke kassadama. 

«Jeg vet bare ikke helt hvordan jeg skal komme ordentlig inn i samfunnet rundt meg. 
Jeg tror mange kristiansandere er skeptiske til flyktninger», sier en av dem. 

Denne boka kan kanskje hjelpe noen av de engstelige kristiansanderne. 
Og kanskje kan den anspore noen til å tenke at, ok, vi får sørge for å bli kjent med, og kanskje venner, med noen av våre nye naboer. 
Da har denne boka hatt en verdifull funksjon. 
Den deles ut gratis i Bymisjonen og en del kirker. 
Ta en og les! 
