Sterke saker
Én ting er motet til de som forteller sine historier. 
En annen er støtten fra deres nærmeste. 

TV: 
«Jeg har vært gutt. 
Så har jeg på en måte... bytta kjønn, da. 
Til jente. 
Nå heter jeg Emma.» 
Bare tolv år er hun. 
Hun ser rett i kamera, kanskje bittelitt sjenert for å bli filmet, men ellers veldig, veldig trygg i ord og kropp. 
Emma er en av fjorten personer i alderen åtte til sytti år som forteller sine historier i dokumentarserien «Født i feil kropp» som starter i kveld. 

Det er en serie som er sterk og som beveger. 
Mest på grunn av de ærlige intervjusekvensene med gutter, jenter, kvinner og menn i ulike livsfaser og i ulike stadier av kjønnskorrigerende behandling. 
Men like sterke er møtene med støttende mødre, fedre, søsken, partnere og venner. 

Varsom tilnærming 
Regi er ved veteranen Petter Vennerød (ja, han fra sosialrelismeduoen Wam og Vennerød). 
Han har valgt å gi de respektive deltagernes historier mye rom. 
De får tid til å fortelle, til å dvele. 
Øyeblikk og scener fra dagligliv får vare. 
Det gir oss ro til å komme «innpå» på en respektfull måte. 
Vi får lære dem å kjenne. 

Gamle foto og privatvideoer av deltakerne som viser hvordan de allerede tidlig i barndommen utviste tegn til å være i feil kropp kjønnsmessig, åpner også for at vi kan forstå hvordan det må føles å være født som gutt eller jente, men å føle seg som det motsatte. 

Et fint stykke Norge Joda, at flere av deltakerne har slitt og sliter med vanskeligheter, kommer godt frem. 
Som en sier: 
«Kjønnsbekreftende operasjon er ikke et valg. 
Jeg hadde ikke noe valg. 
Alternativet var å ikke leve». 
Men mest av alt er serien - egentlig - et stykke gledelig historie. 
De vi møter er jo modige og har turt å stå fram og å be sine nærmeste og samfunnet om hjelp og aksept. 
Deres nærmeste (i hvert fall de vi får møte!) er varme, ihuga støttespillere. 

Møtet med en far som gråter når han tenker på at han burde visst tidligere, han burde sett.... 
Det er sterkt, men igjen: 
Følelsen vi får, er positiv. 
Han ser jo nå! 
Han gjør så godt han bare kan! 

Det er ikke til å unngå å bli sittende og tenke på hvor godt samfunn vi har. 
Her kan man si «jeg er født med feil kropp, hjelp!», og bli møtt med aksept og få avansert behandling. 
Aberet er tanken på de som vi ikke ser. 
Som ikke tør å fortelle. 
Som aldri vil gjøre det. 
Vi får håpe de ser denne serien! 
At det til tider blir vel mange gjentakelser av tema, vel dvelende scener og vel mye sentimentalt piano, bærer vi over med. 

(Anmeldelse ut fra de to første av seks episoder). 
