Mamma og monsterbarnet
«We Need To Talk About Kevin» er ingen behagelig kinoopplevelse. 
Du bør se den likevel. 

FILM: 
Det er alltid et litt tricky foretagende, dette - å skulle fortelle at «We Need To Talk About Kevin» er en meget ubehagelig film, og samtidig at du ikke vil angre om du ser den. 

Filmen er like intens og uforutsigbar som Kevin (Ezra Miller) selv, det sorte hullet i fortellingens sentrum. 
Og den er nesten mest skremmende i scenene der det ikke skjer noe nevneverdig nifst, men der regissør Lynne Ramsay på sin stofflige, skittenlyriske måte viser at noe er helt galt i forstadslivet til Eva (Tilda Swinton) og familien hennes. 
Det er noe med de usunne fargene, eller strukturen på maten og stoffene. 
Alt er litt ekkelt. 

Monsterbarn 

«We Need To Talk About Kevin» fortelles på to plan. 
Begge oppleves gjennom Evas øyne. 
Det ene er en nåtidsfortelling: 
Eva lever alene, hun er utstøtt i lokalmiljøet, og alt er på grunn av noe grufullt som har skjedd. 
Det andre er et fortidsplan som forteller hva som skjedde før katastrofen. 

Hva, men ikke hvorfor. 
Dét er det spørsmålet Eva stiller seg selv ustanselig. 
Var det vanskelige barnet et monster helt fra begynnelsen? 
Eller vokste det fæle frem i sønnen fordi han fanget opp at hun selv var en ambivalent mor, at hun lengtet tilbake til det spennende livet som reiseskribent, at hun ikke klarte å elske ham som hun burde? 

Shriver og Hustvedt 

Filmen tar side i den diskusjonen i større grad enn hva Lionel Shrivers roman, som den er basert på, gjør. 
Kanskje har det med å gjøre at en regissør må ta tydeligere valg enn en forfatter, at filmatiseringen må vise det romanen kan tilsløre ved å være subjektiv og språklig gåtefull. 

Faktisk er det en av få innvendinger mot filmen at det er vanskelig å tro på at ingen tok tak i denne psykopaten av et barn tidligere, at Evas uro ikke blir lyttet til. 
Kevin er så destruktiv og manipulerende, så tidlig, ikke minst mot lillesøsteren, at farens (John C. Reilly) ettergivenhet blir nesten ubegripelig. 
Samtidig sitter det selvfølgelig langt inne å erkjenne en slik fryktelighet i sitt eget barn. 

«We Need To Talk About Kevin» bringer tankene hen på Siri Hustvedts «Det jeg elsket», en varmere historie, som også tar for seg hvor langt voksne strekker seg for å unngå å kalle et barn de er knyttet til ved sitt rette, uhellssvangre navn. 

Formidabel Swinton 

Skuespillerne sparer seg ikke. 
Det er umulig å forestille seg at Miller er et ordentlig menneske etter å ha sett ham som Kevin. 
Det sier mye om hvor godt han spiller. 
Han holder fortet mot den formidable Swinton. 

Kampen mellom dem utkjempes i et komplekst og kontrollert filmunivers. 
Ramsay har full styring. 
Hun legger ut sine clues som hvite stener på stien, og lar symbolene snakke, både som estetiske virkemidler og mer konkret som pekepinnene de voksne i grim etterpåklokskap skjønner at de burde sett. 
«We Need To Talk About Kevin» er en film om hvordan du forholder deg til at det faktisk er for sent. 
