Siste sprell før en ny Libertines-plate
Vi får ikke The Clash tilbake, men vi har noe som likner. 
I 2002 var tidligere Clash-gitarist Mick Jones produsent på debutalbumet til The Libertines. 
Siden har London-gjengen ligget i den gaten, som band og i andre sammenhenger. 

Etter noen opprivende år skilte de nemlig lag i 2004, men i fjor var de venner igjen. 
Den forhindrer ikke Carl Barât å komme med et soloalbum nå. 

Helt alene er han forresten ikke. 
I Libertines-pausen har han hatt bandet Dirty Pretty Things gående. 
De pakket sammen i 2008, og soloalbumet "Carl Barât" fulgte. 
Nå har han satt sammen backingbandet The Jackals, men først etter at albumet var spilt inn sammen med gitarist Joby J. Ford (The Bronx) og en håndfull andre. 
Platen er likevel kreditert hans nye band. 

Han åpner med singlen «Glory days», en sang om å misbruke sjansen. 
Barât har vært påpasselig med å understreke at det ikke handler om Libertines' Pete Doherty. 

Videoen understreker dette. 
Den handler om en henrettelse (av Barât) og er dedikert til de 306 soldatene fra Det britiske samveldet som ble skutt under første verdenskrig for feighet og desertering. 

Han fortsetter med «Victory gin», som blir tyngre underveis. 
Om The Clash spøker i bakgrunnen, så gjør jammen meg Nirvana det også. 

Med «Summer in the trenches» er han tilbake på engelsk grunn, om enn inspirert av ska fra Jamaica. 
Det hører med om man har Clash som forbilde. 

Albumets tre første sanger har sterke melodier, men Barat topper disse med "A storm is calling". 
Aaaaa-koringen er noe Mott The Hoople kunne servert for 40 år siden. 

Deretter finner han fram den akustiske gitaren og innleder et oppgjør med kristendommen på "Beginning to see". 
John Lennon med strykere. 

"March of the idle" er om vår moderne latskap, med et ropende refreng. 
36 år gammel er ikke Barat klar for å ta livet med ro foran tv-en. 

"We want more" er i likhet med «Victory gin» en låt som øker på underveis, og også her dukker det opp noen strofer Nirvana i yeah yeah-refrenget. 

Barât blir ikke dårligere mot slutten. 
Om ikke «Glory days» handler om Doherty, kan det utmerket godt hende han er inspirasjonen til kranglingen i Oasis-aktige "War of the roses". 

Han avslutter med å ramle av gårde i «The gears», før «Let it rain» er såpass majestetisk som et sistekutt bør være. 

Dette er det beste han gjort utenfor Libertines. 
Doherty leverte også et sterkt album forrige gang og er ute av både fengsel og rehab. 
Fortsettelsen blir spennende. 

Beste spor: 
«Glory days», «A storm is calling», «Beginning to see», «Let it rain». 
