Sundfør byr på vakre sanger for en vanskelig tid
Susanne Sundfør går tilbake til røttene på sin nye plate. 
Det fungerer strålende. 

Ikke bare er Susanne Sundfør en av landets fremste låtskrivere og musikere, hun er også en av de mest produktive. 
Knappe 31 år gammel har hun fem suksessplater under beltet, og er nå i ferd med å gi ut sitt sjette album, «Music For People In Trouble». 

Hennes bakgrunn fra både klassisk musikk og jazz satte sitt preg på hennes debutalbum og den påfølgende «Take One». 
Men når vi ser tilbake på karrieren til Sundfør, er det neppe disse utgivelsene som kommer til å stå som hennes definerende øyeblikk. 
Sundfør var på ingen måte den første til å arbeide i krysningen mellom pop, jazz og klassisk. 

Det var først da hun introduserte elementer av elektronika, på ikoniske «The Brothel», at det virkelig klaffet for Sundfør. 
Det var da hun ble den bautaen i norsk musikkhistorie hun nå er blitt. 

Så er det kanskje overraskende, og samtidig ikke, at hun etter ytterligere to utgivelser som fulgte nettopp denne sjangerstien, vender tilbake til det opprinnelige. 
Tittelen «Music For People In Trouble» snakker til oss, et folk som i stadig større grad lever i en verden i ubalanse; politisk, klimatisk, sosialt. 
Sundfør skriver primært historier fra sitt eget levde liv, og denne platen er på ingen måte et unntak. 
Samtidig er den også vendt utover, mot lytterne. 
Det er en dialog. 

I en turbulent tid finnes det verdi i det stille, det respektfulle og det meditative – en stemme som ikke hever seg unødig. 
Og akkurat dette virker det som om Sundfør har forstått på «Music For People In Trouble». 

Den første singelen fra platen, «Undercover», er en appell til å snakke sant, å eliminere løgn, manipulasjon. 
Det er ikke nødvendigvis håpefullt, faktisk heller indignert og skuffet. 
Hun synger nærmest som et slag for naiviteten. 
Ut med kynismen, inn med kjærligheten. 
Det er et vakkert sammensurium som viser hvordan Sundfør mestrer både det eksperimentelle og det klassiske. 

På «Good Luck Bad Luck» er hun sår, men selvsikker, en balanse hun mestrer suverent gjennom hele platen. 
Den dramatiske kurven underveis er merkbar, akkurat som om hver låt har sin historie å fortelle. 

Når blåseinstrumentene slår inn i enden av låtens knappe tre og et halvt minutter, kjennes det som et kapittel lukkes. 
Bekken og fuglene på den etterfølgende «The Sound of War», leder oss inn i et nytt. 
Serenaden minner om visetradisjon fra både Sverige og USA, som et ekko av antikrigsfolken som definerte en hel generasjon. 

Sundfør er blitt best kjent for det store; hennes musikk har de siste årene hatt så mange, tykke lag. 
«Music For People In Trouble» handler derimot om intimitet og det mikroskopiske. 
Det er fullkomment nedstrippet, som på «Bedtime Story». 

Låter som «No One Believes In Love Anymore» tyder på en nedstemt artist, en som sliter med å holde på optimismen gjennom de mange nederlag – både personlige, og de på avstand. 

Det er også denne sinnsstemningen som gjør platen så relatérbar, og et bilde på sin tid. 
Frustrasjon preger lyrikken, men mesterstykket ligger i at Susanne Sundfør har omgjort den til noe stille og vakkert, med en sjelden nerve. 
Det demonstrerer hun på en av årets mest hjemsøkende låter, «The Golden Age». 

«Mountaineers» avslutter platen med verdighet, styrke og håp på nærmest sakralt vis. 
Som for å si at voldsomhet, brutalitet og fortvilelse finnes det nok av, uansett. 
