Tomheten bak masken
Uforpliktende slentring gjennom melodramaets klisjeer. 

Det er ikke vanskelig å forstå hvorfor 1800-tallets Storbritannia, med dets stivede skjortebryst, nådeløse klasseinndeling, og nevrotiske oppheng i skikk, bruk og uendelig komplisert kutyme, fremstår som et attraktivt bakgrunnsteppe for film— og TV-arbeidere. 

Det britene på denne tidenlykkes med i større grad enn noen før eller siden, var å konstruere en sosial infrastruktur basert på tanken om at menneskelige behov til enhver tid skulle undertrykkes til fordel for å opprettholde en ulastelig fasade. 
Det må ha vært en slitsomt verden å leve i, men denne vedvarende undertrykkingen av følelser danner om ikke annet et ypperlig utgangspunkt for mellommenneskelig drama. 

Og utgangspunktet for «Albert Nobbs» høres i og for seg lovende ut. 
Glenn Close spiller tittelrollen, en kvinne som lever som mann og arbeider som tjener på et fasjonabelt hotell i Dublin. 
Hun lever i konstant frykt for at hemmeligheten hennes skal bli oppdaget, og sparer hver skilling hun tjener for en dag å kunne virkeliggjøre drømmen om å eie sin egen forretning. 
Så en dag blir hun avslørt av en fremmed mann, hvilket får store konsekvenser for tilværelsen hennes. 

At Glenn Close ble Oscar-nominert for sin innsats i denne filmen, bekrefter inntrykket av amerikanerne blir mo i knærne hver gang de ser kjente skuespillere spille psykisk utviklingshemmede rollefigurer. 
Close spiller Albert Nobbs med en stiv, voksaktig maske og et blikk som hele tiden er festet på noe langt bortenfor veggene i rommene hun befinner seg i. 
Kjønnsspørsmålet er i realiteten en ikke-sak; kun et grep for å gi rollefiguren et anstrøk av noe annerledes. 
Figuren kunne like gjerne vært autist, romvesen eller robot, og manus gjør kun et halvhjertet forsøk på å forklare hvorfor dets hovedperson mangler personlighet. 

Halvhjertetheten stopper imidlertid ikke der: 
Med unntak av tittelrollen og hennes skjebnefelle Hubert Page, er alle rollefigurene klisjeer fra tjenerskapsfiksjonens standardsortiment. 
Filmen bruker ingen tid på å nyansere dem, og dermed vokser heller ingen av dem utover sjablonger som Den senile butleren, Den flørtende tjenestepiken, Den usympatiske husfruen og Den upålitelige unge håndverkeren. 

Kjærlighetshistorien som etter hvert utgjør filmens kjerne er dessuten umulig å engasjere seg i, da det ikke er en kjærlighetshistorie mellom to personer, men snarere en kjærlighetshistorie mellom et menneske med svært begrensede empatiske evner og hennes vagt formulerte drøm om et lykkelig liv. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
