Bergens mest skamløse band
Det er vanskelig å se for seg et liv uten Datarock. 

Er det mulig å ha Datarock som favorittband? 
Datarock, dette krampaktige, skamløse hipsterbandet som har bygget en hel karriere på snodige grilldresser, tounge-in-cheek-referanser til mer kjente band og totale mangel på respekt for Den gode smak? 

Datarock har alltid laget smart musikk, men bandet har ofte vært litt for smart for sitt eget beste. 
Datarocks særegne elektropop har alltid balansert hårfint på grensen mellom utstudert retro-kjærlighet og ellevill skaperglede, men med unntak av et knippe fantastiske singler, har det vært vanskelig å finne en genuin kjerne i musikken. 

Datarock er artig, men kanskje ikke bandet man vil tilbringe resten av livet med. 
Det vil si, det var det jeg trodde før jeg hørte «Face The Brutality». 

Det var ikke noe ved «BMX» som tilsa at så mye hadde endret seg. 
En løpende rytme, syntetiske melodilinjer – ja vel. 
På «Ruffle Shuffle» skjedde det derimot noe: 
Den frekke, slepne gitaren fikk overleppen min til å krølle seg en ørliten smule og da Fredrik Saroeas nonchalante vokal gled gjennom rommet tok jeg meg selv i å nikke nesten umerkelig til den eggende rytmen. 

På soulrockeren «Sense of Reason» – med sin lekre koring og frekke kubjelle – var plutselig skuldrene mine med, før den mørke, nesten snerrende «Laugh In The Face Of Darkness» fikk høyrefoten med på taktene. 

Deretter gikk det slag i slag: den lekne rytmeflørten «Everything» og energibomben «Feathers And Wax» fikk hele overkroppen med på notene. 

Plutselig gikk det opp for meg: jeg sittedanset. 
Jeg sittedanset med så mye innlevelse at det knirket pinlig høyt i kontorstolen. 
Den forglemmelige «Outta Here» gjorde ikke nevneverdig inntrykk, men da kraftpønkeren «Darkness At The Edge Of The Pit» drønnet gjennom hodetelefonene hadde Datarock fått meg opp i stående, uten at jeg hadde merket det selv. 

Datarock har alltid hatt en fot solid plantet i postpønken og nyveiven, men denne gangen er det mer subtilt, som gitararbeidet og akkordprogresjonene på «Beautiful Monster» eller basslyden og effektene på «Invitation To Love». 

«Face The Brutality» er ikke like umiddelbart fengende som debuten «Datarock Datarock» (2005) eller «Catcher In The Rye» (2010), men de verste faktene fra «California»-EP-en (2011) er luket bort, det samme gjelder kompleksiteten fra «Red» (2009). 
Og det fungerer som bare juling. 

«Face The Brutality» er Datarocks beste album til nå, fordi bandet har skåret inn til beinet i lydbildet. 
Balansen mellom bass og melodilinje har aldri vært så god som her, variasjonen er større enn tidligere, Fredrik Saroeas vokal er på sitt rikeste og mest uanstrengte til nå, de enkle melodiene er kløktigere enn før, melodiene er spennende og nydelige. 

Albumet mangler muligens de soleklare hitlåtene, men til gjengjeld får vi et renere og tydeligere Datarock enn noensinne. 
Og slapp av, de er fremdeles skamløst frempå. 

Før trodde jeg egentlig ikke at det var mulig å leve med Datarock. 
Nå kan jeg strengt tatt ikke lenger se for meg et liv uten. 
