Boka om «Quislings ran» er en uvanlig begivenhet
Bodil Stenseth dokumenterer historien om Villa Grande med grundighet og innsikt. 

Historikeren og forfatteren Bodil Stenseth har tidligere skrevet interessante bøker om tilsynelatende trivielle temaer, som en bygård på Majorstuen og en gate i Oslo. 
Men den dramatiske og omfangsrike beretningen om Villa Grande på Bygdøy tilhører en annen divisjon. 
Forfatteren selv uttrykker det unike i bokas epilog: 

«Det er kun èn gang i livet at man som historiker kommer over en slik type kildemateriale som Villa Grande og okkupasjonstiden.» 

Bodil Stenseth har med et lykkelig og godt grep samlet 100 års historie i – for å bruke hennes eget uttrykk – en 100 år gammel «røverborg»; en stilmessig streng og stram arkitektonisk maktkonstruksjon dominert av tårn og spisset saltak, et bygg som med tiden skulle samle og symbolisere avgjørende epoker i Norge. 

Med nitid detaljrikdom, noen ganger kanskje for nitid, men med stor entusiasme, forteller Bodil Stenseth denne fascinerende historien i lettlest prosa som aldri fortaper seg i fremmedord eller akademiske fraser. 
Når Stenseth dessuten før lanseringen fyrer av en sprengladning som gir gjenlyd Norge rundt, blir det i sum en bekreftelse på at boka om «Quislings ran» er en uvanlig begivenhet. 

Klimaks 

Som mange har fått med seg, skriver Bodil Stenseth at Vidkun Quisling stjal store mengder sølv og antikke møbler fra norske jøder som ble deportert til Tyskland i 1942. 
Det såkalte jøderanet har vært en gjenganger i avisartikler og historiebøker, men denne forbrytelsen har aldri blitt så grundig og ugjendrivelig dokumentert som nå: 
Quisling nøyde seg ikke med tilfeldig å ta verdisaker fra Slottet og Norske Selskabs lokaler til Villa Grande, eller Gimle som det nå skulle hete. 

I bokas klimaks, under kapitteloverskriften «En gammel forbrytelse», risser Stenseth opp bildet av den norske føreren som en genuin samler, som hadde både instinkt og lidenskap. 
Men når Quisling ikke ville eller kunne kjøpe, så stjal han – lysestaker, speil og rokokkomøbler. 
Spesialfeltet var gamle gulvur. 

Stenseth dokumenterer nå det som VG skrev i en reportasje våren 1970, med henvisning til en anonym kilde: 
«Gimle var samlingssted for kunst og løsøre tatt fra fanger og flyktninger under krigen.» 

Hun påviser at noen av de mest verdifulle gjenstandene stammet fra boet til den jødiske antikvitetshandler Philip S. Watchman, som sammen med familien ble deportert med «Donau» og sendt til Auschwitz. 
Ingen av dem kom tilbake. 

Dagbladet hadde allerede 25. mars 1946 i et stort oppslag på første side skrevet a at Quisling hadde stjålet 600 kilo sølv. 
Men det Dagbladet ikke visste den gang, og som Stenseth sannsynliggjør i sin bok, er at mye av dette sølvet – praktfulle gamle kaffeserviser, massive krus, smykkeskrin og flerarmede lysestaker – også kom fra jødiske hjem. 

Nemesis 

Som Stenseth skriver: 75 år etter Holocaust har historien innhentet Quisling. 
Han hadde hele tiden løyet om sitt kjennskap til deportasjonene og tyveriene. 

Stenseth oppsummerer Quislings jøderan med disse ordene: 
«Han visste at når jødene var deportert ut av landet, ville de aldri komme tilbake.» 

Et stort persisk teppe i førerens soverom er viet stor plass også i boka, som symbol på avnazifiseringen av Gimle, Das Haus auf Bygdö. 
Det utsøkte teppet ble ivaretatt og sendt til ambassaden i Washington D. C., for at Norges allierte fra krigens år grundig skulle få tråkke på landsforræderen. 

Hvem bygde Villa Grande? 
Hvem bodde der? 
Bygningen, med en grunnflate på 1000 kvadratmeter, ble påbegynt i 1917 av Norsk Hydros generaldirektør Sam Eyde. 
Under første verdenskrig overtok jobbetidens skipsredere, og Villa Grande skulle lenge forbli skurkenes bolig, med Quisling som kulminasjon. 
Etter krigen rykket øverstkommanderende for de allierte styrkene i Norge, general Andrew Thorne, inn i villaen som fortsatt ble kalt Gimle. 
Siden 2005 har Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter hatt tilhold i Villa Grande. 
Interiøret skiftet med eierens smak og behag, og ble under Maria og Vidkun Quislings regime overlesset og påpyntet. 

Et svakt parti 

Noen ganger faller Stenseth for fristelsen til å dramatisere, som om det er nødvendig å gjøre historien til en thriller. 
I bokas svakere partier, som dette om Arthur Omre og spritslaget på Bygdøy 1923, er stilen påtatt: 
«Fire biler tenner lyset og kjører i full fart ut Bygdøyveien. 
Smuglerne er tatt på fersk gjerning. 
Politiet har revolvere, jernstenger og totenslägere, men Antonisen, bandelederen, har haglbørse.» 

Men mest er beretningen preget av samvittighetsfull dokumentasjon. 
Stenseth sparer seg ikke. 
Hun graver og murer, maler, og tapetserer. 
Knapt et kobberrør, ikke et vaffeljern er utelatt. 
Interessant er det også å registrere at tida går, men at bygningskontrollen består. 
Også under krigen og Quislings regime er det norske byråkratiet en makt man må regne med. 
