Det meste du trenger å vite om Israel, på 198 sider
I år feirer den jødiske staten 70-årsjubileum, med innvandring, kriger, ulovlige bosettinger og religiøse og politiske motsetninger. 

Med jevne og ujevne mellomrom kommer det ut bøker om Israel her i landet. 
Noen er panegyrisk hyllende, ikke sjelden med vekt på jødenes historiske og bibelske rolle, andre er sterkt kritiske, antisionistiske og Palestina-aktivistiske. 
Nøkterne framstillinger er det få av. 

Tematisk bygd opp 

I året der den jødiske staten feirer sitt 70-årsjubileum tar Marte Heian-Engdal for seg Israel fra alle bauger og kanter; religiøst, historisk, politisk, økonomisk og etnisk, i boka «Israel – historie, politikk og samfunn». 

Forfatteren går tematisk til verks og klarer samtidig å knytte kapitlene til hverandre. 

Vi kan lese om sionismen fra dens spede begynnelse på slutten av 1800-tallet, om opprettelsen av Israel i 1948, om de jødiske innvandrerne som har kommet fra hele verden, om Israels kriger, om okkupasjonen av palestinsk land, om den jødiske staten og om israelernes forhold til den øvrige jødiske verden. 

Hovedfokus på det sistnevnte er på amerikanske jøder i USA, et land som inntil 2016 hadde gitt 127 milliarder dollar, 991 000 000 000 norske kroner, i bistand. 

Kampen mellom sekulære og religiøse jøder i Israel er viet relativt stor plass, det er også dilemmaet mellom å være et demokrati og et land for én etnisk gruppe. 
Og hvem kan egentlig kalle seg jøde? 

Kritisk historikerblikk 

Forfatteren er best når hun med sitt kritiske historikerblikk tar for seg de store stridsemnene i Palestina-konflikten. 
På noen få sider viser hun hvordan sionistene klarte å overbevise det internasjonale samfunnet, ikke minst FN-kommisjonen UNSCOP, om viktigheten av å opprette staten Israel i 1948, ved å maksimalisere sine egne preferanser og ønsker og ved å marginalisere den palestinske motparten så mye som mulig. 

Boka er også veldig god og detaljert om hvordan israelske myndigheter og jødiske bosettere fra slutten av 1960-tallet og i mange år framover klarte å ta fra palestinerne kvadratkilometer på kvadratkilometer med jord på Vestbredden uten at verden reagerte. 

Her lå det ikke minst politisk og kvasijuridisk kløkt bak. 
Jeg savner imidlertid litt mer om bakteppet til Seksdagerskrigen i 1967 og mer fokus på israelske overgrep mot Libanons sivilbefolkning over flere tiår. 

Heian-Engdal omtaler den israelske invasjonen av Libanon i 1982 som «den første Libanon-krigen». 
Det er neppe de norske FN-soldatene som kom til Sør-Libanon etter invasjonen i 1978, enige i. 

Noen småfeil er ellers neppe til å unngå. 
Druserne er ikke en islamsk sekt, Jerusalem ble ikke annektert i 1967, men i 1980. 
Og Kypros er ikke en gresk øy, slik det står i boka, men det vet nok forfatteren utmerket godt. 

Innledningsvis skriver Heian-Engdal at ambisjonen med boka har vært å gjøre fortellingen mer, og ikke mindre, komplisert. 
Her synes jeg ikke hun har «lykkes» helt. 
For til tross for den komplekse situasjonen forfatteren beskriver, vil boka definitivt bidra til mer forståelse av det som foregår i en av Midtøstens store heksegryter. 
Og takk for det. 
