Vakkert tidsportrett
Nok en japansk kvalitets-animasjon. 

I «Møte på Valmueåsen» viderefører Goro Myazaki to viktige kjennetegn fra Studio Ghibli og faren Hayao Miyazakis filmer: 
En detaljrik, ekstremt vakker og sanselig animasjon, og en nydelig skildret jenteskikkelse. 

Vi er i havnebyen Yokohama. 
Året er 1963. 
Japan forbereder OL i Tokyo – et arrangement som skal løfte landet inn i en ny og moderne fremtid. 

Umis far var sjømann, og er forsvunnet. 
Professormoren er i USA. 
I tillegg til skolen, har den unge jenten mange oppgaver å skjøtte i pensjonatet familien driver. 
Det har gjort henne ansvarsfull, men bråmoden; tynget av lengsel etter moren og med et farssavn som får henne til å heise signalflagg hver morgen, i fall han skulle dukke opp. 

Så møter hun Shun, og trekkes inn i elevenes kamp for å redde Latinerkvarteret, et mangfoldig, men nedslitt og shabby klubbhus som trues av riving. 

Samtidig trekkes Umi og Shun mot hverandre. 
Men ting skjer som umuliggjør kjærligheten mellom dem. 

I forhold til tidligere filmer signert Ghibli og/eller Hayao Miyazaki (bl.a. «Min nabo Totoro» og «Chihiro og heksene») er dette en tilsynelatende enkel, naturalistisk utviklingshistorie. 
Men bak det enkle, ligger et større portrett av et land i en vanskelig og avgjørende historisk epoke. 
I lys av den, får Umis signalflagg en overført betydning, som et varsel om en nasjon som fortsatt er i fare og trenger hjelp. 

Fortellingen om klubbhuset; fylt av snodige figurer og fantastiske detaljer som det er, utgjør en livlig kontrast til den stillfarne kjærlighets— og familiehistorien, men blir også en sterk metafor for nødvendigheten av å rense opp og gjenoppbygge. 

Umi og Shun representerer den første generasjonen født etter annen verdenskrig. 
De tilhører hver sin klasse. 
Men begge preges av Koreakrigen, som spilte en viktig rolle for japansk etterkrigsøkonomi. 
En økonomi – og en fremtid – de skal og vil være med på å forvalte. 
Verdt å merke seg her er betydningen jentene tillegges. 

Selv om filmen er tillatt for alle, er ikke dette noen tradisjonell familiefilm. 
Den passer best for større barn, tenåringer og voksne. 
Derfor er den, heldigvis, ikke dubbet. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
