PÅSKEKRIM:Strålende skotsk tristesse 

En tragisk historie er bakteppet for et strålende litterært portrett av Skottlands fortid. 
Dette er ikke tradisjonell krim, men er spennende som en thriller likevel. 

For en intetanende leser er det enkelt å tro at Graeme Macrae Burnets roman er resultatet av en form for slektsgranskning. 
For hovedpersonen i boka, den unge Roderick Macrae, presenteres som en fjern slektning. 
Men det er jug, dette er en roman. 
Alt er funnet på. 

Det faktiske forelegget for boka er sannsynligvis en drapssak fra Normandie, der en ung gutt slo ihjel mora og to søsken på 1800-tallet. 

Og nå har jeg ikke røpet noen ting, for allerede på bokas første sider presenteres vi for hendelsen der Roderick, sønn av en fattig leilending på Skottlands vestkyst i 1869, går løs på naboen og hans familie og myrder dem på blodig vis. 
Han tilstår alt og fengsles. 
Han skal dømmes til døden, så mye synes klart. 

I fengselet får Rodericks forsvarer, som har skjønt at den unge drapsmannen er usedvanlig intelligent, ham til å skrive ned historien om hva som førte fram til drapene. 
Og det gjør han. 
Bokas første del er Rodericks egen fortelling. 

Og dette er sterke greier. 
Romanens bakteppe er utnyttelsen av de fattige landarbeiderne, den grove fornedrelsen de opplever som rettighetsløse leilendinger under en fjern adelsmann, og det raseriet som oppstår når naboen som seinere blir drept, overtar jobben som nidkjær og ondskapsfull lensmann og representant for godseieren. 

Dette kunne lett ha vært en av de triste skotske balladene som synges i Høylandet, eller i Irland for den saks skyld. 

Deretter blir romanen til et klassisk rettssalsdrama, der Rodericks forsvarer prøver å føre belegg for at hans klient må ha vært sinnssyk i gjerningsøyeblikket. 
Det fører til en reise tilbake til den lille landsbyen hvor drapene skjedde, før det hele avsluttes i rettssalen. 

Dette er en nydelig, trist, spennende og rørende fortelling om fattigdom, svik, fordommer, overgrep, raseri og sjalusi, og det er lett å fatte sympati med den unge gutten. 
Men forfatteren gjør det ikke så enkelt likevel. 
Boka etterlater blandede følelser for alle de involverte. 
Og slik blir den også mer troverdig. 
Ingen er bare god eller bare ond. 
I alle fall nesten ingen. 
