Ring-sjakk
«The Lord of the Rings: Tactics» faller mellom to stoler: 
Det er for simpelt til å trollbinde strategene, og samtidig for tørt til å omvende de actionfrelste. 

«The Lord of the Rings: Tactics» er et tveegget sverd. 

Ja, litt som om det skulle være «The One Ring» itself. 

I de gale hender vil det føre til frustrasjon og kjedsomhet, og bare de ganske få som ligger i den svært nøyaktige målgruppen spillet sikter mot, vil faktisk la seg underholde. 

For «The Lord of the Rings: Tactics» er et gasellesprang fra de andre spillene som spinner seg rundt Peter Jacksons tredelte filmepos. 

Her er det ingen action, ingen ville sverdkamper eller storslåtte konfrontasjer på vide slagmarker. 
Dette er «Ringenes Herre» i en slags sjakkversjon. 

Spillet hviler åpenbart sterkt på Jacksons filmatisering av Tolkien-bøkene. 
Det tar for seg hendelsene i samtlige tre filmer, og låner en overflod av filmklipp og musikk fra dem også. 

«The Lord of the Rings: Tactics» er et turbasert, taktisk strategispill hvor du flytter rundt typiske Tolkien-figurer på et oversiktlig, rutebasert kart. 
Altså litt slik som sjakk. 
Men i stedet for dronninger, konger og løpere - får du Gandalfer, Frodoer og en god dose lumske troll. 

Det hele begynner ved at du enten velger å spille for det lykkelige Brorskap, eller - for de av dere som hoppet rett over søndagsskolen - den onde Saurons ustoppelige legioner. 

Gjennom en serie miljøer hentet fra filmene, får du plassert ut dine kjære brikker, hvorpå du snarest må finne ut hvordan du skal flytte dem mest mulig effektivt slik at du kan utøve nok skade i stedet for å ta det selv. 
Og her må du bruke den store greia som gror opp av nakken din: 
Hodet. 

Mellom oppdragene får du mulighet til å polere dine helter (eller anti-helter), ved å se dem stige i erfaringsnivå, samt kjøpe dem trylledrikker eller gi dem nye egenskaper å bruke i neste økt. 

I det hele tatt er «The Lord of the Rings: Tactics» et velpolert produkt med sterke produksjonsverdier, og spillet er både stramt og profesjonellt utviklet. 
Dessverre mangler det den dybden og mangfoldet du egentlig forventer å se i et spill av akkurat denne typen. 

Utviklerne har bare skrapt i overflaten til det massive materialet som ligger til grunn for «Ringenes Herre». 
Statistikker er abstrakte, figurene simple og alt er kanskje litt FOR oversiktlig. 
Også miljøene er enkle, og åpner sjeldent for taktisk utnyttelse av landskapet, for eksempel. 

Det er naturlig å trekke paralleller til Nintendo DS-spillet «Advance Wars», hvor du gjerne kan spille i 15 timer og likevel oppdage noe nytt i all dybden. 
Slik er det ikke i «Tactics». 

Spillet har også en tendens til å bli noe repeterende og faretruende forutsigbart. 
Figurene har få ulike evner, miljøene kommer i svært begrenset antall, og de rent ulike kombinasjonene av strategier blir dessverre veldig raskt oppbrukt. 
Det nytter ikke å se pent ut, når spillet i seg selv er tynt. 

Det dette porsjonspakkede strategispillet derimot gjør med stor suksess, er flerspiller. 

Her kommer «Tactics» virkelig til pers, og spillet stråler når du kan bryne deg mot et ekte menneske. 
Her åpner mulighetene seg i spillet, og dybden måles da etter din motstanders evne. 

Er du som meg, plassert sånn midt på treet når det gjelder dyptgående strategi og lettere action, ender faktisk «Tactics» opp med å være overraskende moro. 
For noen av oss er det befriende enkelt ikke å måtte lese en 15 centimeter tykk regelbok for å klare første nivå i et spill som dette. 

Men likevel må det sies. 
Når det gjelder neste gang: 
