Årets største filmopplevelse
Med «The king's speech» rykker Colin Firth opp i Mirren-klassen for uovertrufne skuespillerprestasjoner – og han gjør det selvsagt sammen med Geoffrey Rush, som med sitt ruglete hesteansikt og sin djupe Moses-stemme alltid ser ut som det mennesket Gud ønsket å lage, men så blei det Adam. 

Historien om den stammende prins Albert som måtte bli konge fordi bror hans rota seg borti fru Simpson, var Se og Hør-stoff lenge, men huskes egentlig bare av mor mi og de, og hun sitter på sykehjem og er 90 år. 
Jeg var på forhånd dypt bekymra for at britene skulle paradere sine historiske rutiner og kjede oss i to timer med en slags TV-serie om kongelige misfortuner. 

Jeg trengte bare én scene med Colin Firth og Geoffrey Rush sammen for å skjønne at dette antakelig var årets filmopplevelse. 
Når du kommer fra oppstylta ukeblad-klønerier som «Black swan», er det fantastisk å se skuespillere i arbeid. 
Ingen står og måper for å se sjelfulle ut. 
To menn med synlig indre balanse underspiller konsekvent sin følsomhet for at sjela ikke skal syns, og etter hvert kan du i stedet føle inderligheten som om det går en engel eller et spøkelse gjennom rommet. 
Det blir som å se på når tyngdekraft blir til. 
Jeg bøyer meg for dere, mine konger. 

Noen ytterst sjeldne ganger oppstår den enkleste av alle genialiteter: 
Noen har skrevet et manus som på en holdbar og usentimental måte ivaretar psykologisk innsikt som alle folk deler; lektorer, landmenn og lasaroner. 
Den allmenne sårbarhet. 
Den rene, klare menneskeligheten. 
Det gjør de her. 
I løpet av to timer formulerer filmen de enkle stabbesteinene langs livsveien som gjør livet trygt eller farlig for konger og krapyl; den klarer å vise hvordan noen folk er sårere, sartere, sjenertere enn de andre. 
Prins Albert er som et svev fra en navnløs klippe mot et bunnløst dyp, og alt han opplever er usikkerhet og skam. 

Filmen starter med at prinsen skal åpne en utstilling foran radio-mikrofon i 1934. 
Han får ikke fram ett ord, for han har stammet fra han var 4-5 år. 
Den stille mannen er uvenner med sin egen stemme, for sånn virker autoritære miljøer på noen folk. 
De mister lyden sin til redselen. 
Kona hans – skikkelig skjønt spill av Helena Bonham Carter – oppsøker en australsk taleterapeut på prinsens vegne. 
Hans Høyhet møter fram og blir kalt Bertie. 
Det er bra for ham. 
Fra da av går filmen inn i en historisk, psykologisk nesten-thriller som bygger seg opp til traumaet da kongen i 1939 skal holde sin første lange krigstale i radioen. 

Det er filmatisk perfekt formulert. 
Det er spennende, rørende og imponerende. 
Replikkene sitter som små tegnestifter, skuespillerne bruser ikke med historiens flotthet, men bøyer seg på en måte for det ydmyke mennesket og blir litenhetens vakre allierte. 
Vi treffer Churchill og lille Elizabeth som nå er dronning. 

Vi ser Hitler som er den demoniske veltalenhetens representant i historien. 
Det er stilig og beskjedent gjort, og alle er flinke. 
Men når Firth og Rush blir aleine i et rom, da oppstår virkelig, pusthemmende filmperfeksjon. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
