Lille Italia på Nordnes
Tvers over gaten for lille Da Stefano, satser italienske Stefano Tavassi enda større i sin nye restaurant. 

Lokalet er stilrent og elegant. 
Med matte, duse vegger, eksklusive detaljer og moderne fliser har lokalet et ekstravagant utseende og en lun atmosfære. 
Innerst i lokalet brenner det i peisen. 
Her kan du sitte i ro og mak med et glass Amarone i hånden. 
Restauranten er delt i to rom, med et åpent kjøkken i midten. 
Det skjermer gjestene fra en del trafikk. 

En tradisjonell trattoria er et mindre formelt spisested enn en ristorante. 
Porsjonene skal være rause, og maten lavt nok priset til at du kan gå hit ofte. 
Prismessig ligger nivået til Trattoria Italiana nokså likt som hos Prego og Ruccola. 
Det er ikke dyrt. 
For råvarene er gode og pastaen er fersk. 

Det italienske kjøkkenet er kjent og elsket for sine rene smaker og grenseløse stolthet. 
Jeg blir derfor litt skuffet over forrettene når de har for mye tilbehør som stjeler fokuset. 

Mozzarella er en ren, lett og relativt frisk ost. 
Når den er fersk, flyter den i munnen din som et glass kald melk. 
Sammen med salat, oregano og appelsin drukner den. 
Både osten og den historiske parmaskinken står best på egne bein. 

Det samme gjelder for vitello tonnatoen, med den samme salaten og den samme appelsinen. 
Kalvekjøttet er mørt, og sammen med tunfisksaus og kapers har retten alt den trenger. 
Litt tyggemotstand, en behagelig syrlighet og en fyldig smaksrik saus. 
Salaten bidrar verken visuelt eller med smak her heller. 
Mindre er mer. 
Men råvarene som benyttes er ferske og har mye smak. 

Vinen vi får anbefalt til måltidet er en nebbiolo fra Langhe, sør i Alba. 
Den er rund i kantene, lett, og blander seg ubemerket sammen med de kremete rettene. 

Til kjøttrettene kunne vi nok hatt noe med mer struktur og fylde, men spør gjerne personalet hva de anbefaler. 
For på ekte italiensk vis er det ikke alle godsakene som finnes på listen. 

Som jeg så smertefullt glemmer hver gang jeg kommer til Italia, er det ikke noe poeng i å begi seg ut på det klassiske oppsettet med fire retter. 
Med mindre du vil bli båret hjem. 
For forrett, pasta, kjøtt og dessert er rett og slett for mye mat. 
Hver eneste gang. 
Og når maten er så god at du ikke klarer å stoppe, da har du fort et problem. 
Det merker vi allerede ved pastaen. 

Skålene kommer på bordet, og Stefano ser hva som er i ferd med å skje. 
Han beroliger oss med at det ikke er nødvendig å spise opp. 

Pappardelle, tykke pastabånd med steinsopp og fersk trøffel fra Alba, er kremet, salt og fyldig. 
Den er kjempegod, men det knaser litt uheldig i soppen. 
Tagliatellen med hjorteragu smelter på tungen, men den gode smaken forsvinner sørgelig fort. 

Kalven med sitronsaus er noe av det beste jeg har spist av italiensk mat. 
Her er kommer virkelig de rene smakene frem. 
Men begge hovedrettene har samme tilbehør som forrettene. 
Oksekjøttet på spyd er litt mindre heldig med sammensetningen. 
Når menyen er så liten og konsekvent bør det også være større variasjon mellom ingrediensene i rettene. 
Det gjelder for så vidt også for dessertsymfonien. 
De tre kakene er relativt like i konsistens og smaker. 

Stefano har høye ambisjoner for Trattoria Italiana. 
De skal være best på italiensk hverdagsmat. 
Jeg synes de ligger godt an. 
Med nok en restaurant, og et nytt bakeri på vei på samme sted, har Stefano brakt Italia til Nordnes. 
Her har til og med kokkene det italienske flagget på kragene. 

Stefano har lyktes med å skape en av de mest gjestfrie restaurantene i Bergen. 
Her håndhilser man som om man kommer hjem til en gammel venn, og slår seg ned foran peisen i stuen. 
