Sakta, sakta
Visuell nytelse for de aller mest tålmodige. 

HANDLER OM: 
Et ektepar tar inn på et hotell i Thailand, etter en lang flyreise fra USA. 
Mannen møter ei ensom, ung jente - Ploy - som henger i baren. 
Han tar henne med til parets rom så hun kan hvile, til konas irritasjon. 
Paret er ute av stand til å kommunisere med hverandre, og mens de i stillhet omgås i tykk jetlag-tåke etter reisen, bygges frustrasjonsnivået opp i takt med den seksuelle spenningen Ploy tilfører. 

DOM: 
«Ploy» fikk importprisen på Kosmorama for å være «sensuell og besettende,» med et «stilsikkert og lavmælt filmspråk.» 
Den er og har alt dette. 
Her er hver scene en visuell nytelse. 
Med den sterile hotellestetikken som kulisser dveles det ved enkle, fargekoordinerte bilder i nydelig komposisjon. 

Publikum driver med karakterene mellom drøm og våken tilstand, fantasi og virkelighet glir i hverandre. 
Parets problemer tvinger seg til overflaten: konas alkoholisme og mannens likegyldighet. 
Filmen får fint fram en tvetydig stemning som er ekstremt ladet, samtidig som den handler om følelsesmessig tomhet. 
Ploy selv er en gutteaktig, giddaløs Lolita, og denne rollen er fint tolket. 

Men jeg lulles inn i samme søvnige tilstanden som ekteparet. 
Sakta, sakta, långsamt älskling, dette går så treigt. 
Det lille som er av dialog, er utrolig banalt, og det er vanskelig å opparbeide seg noen sympati med det traurige paret. 
Fra starten er en dyster, smått skremmende undertone til stede, og innimellom brytes monotonien av hotellansattes dampende sex og øyeblikker av overraskende brutalitet. 
Likevel skulle jeg heller sett denne filmen i form av stillbilder i et fotogalleri. 
