«Hannah:»Irriterende gjentagelser 

Charlotte Rampling er helt fabelaktig i en ikke helt vellykket film. 

Få kan stirre inn i kameraet og få deg til å føle deg avkledd. 
Charlotte Rampling har all ære for at denne filmen er severdig. 
Det er alltid forfriskende å se et portrett av et levd kvinneliv. 
Rampling er selv 72 år, og hun er ikke redd for å blottstille seg og kle seg naken i en film som er ment å være et intimt og nært drama, men som blir for subtilt til at det lykkes helt. 

Rampling er en fabelaktig skuespiller som har bergtatt meg siden jeg først ble kjent med henne i Angel Heart i 1987. 
Tilstedeværelsen hennes er ekstraordinær, og hun utstråler følelser uten å si et ord. 

Undertrykte følelser 

Selv en mesterlig kunstner som Rampling må ha noe å spille på og ikke minst noen å spille mot. 
I Hannah har hun det første, men mangler det siste. 

Hannah er en kvinne som har undertrykt følelser gjennom et helt liv og ekteskap. 
Hun får utløp for dem gjennom en skuespillerklasse, men hun nekter å stille spørsmål rundt sitt eget liv og ikke minst sin ektemann, spilt av André Wilms. 

Filmen åpner ved at sistnevnte havner i fengsel. 
For hva? 
Det får du ikke vite med en gang. 
Som lydig kone følger hun ham til fengselsporten og besøker ham jevnlig. 
Utenfor murene faller livet hennes sammen, og samfunnet skyr henne. 

Overtydelig symbolbruk 

Hannah benekter virkeligheten hardnakket. 
Hun er lojal, men hvor lenge kan hun være det? 
Få kan spille så intenst uten en motspiller som Rampling, men etter hvert blir de mange scenene hvor Hannah vandrer rundt helt alene, også filmens største problem og svakhet. 

Hun går rundt i leiligheten sin, som er som en tidskapsel fra en svunnen tid. 
I lengden blir det dessverre monotont, på grensen til enerverende. 
Nerven og intensiteten, som er så sterk hos Rampling, mangler i regissør Andrea Pallaoros historiefortelling. 

Hvor interessant er det egentlig å se Rampling gå ned tre etasjer – i beste Theo Angelopoulos-stil – til T-banen? 
Til slutt er det ikke så veldig givende, og det føles som om regissøren ikke helt vet hva han egentlig vil fortelle. 
Gjentagelsene og monotonien fungerer bra i starten, men etter hvert blir det mest irriterende. 

Det er heller ikke vanskelig å tolke filmens overtydelige symbolbruk. 
Hannah steller halvvisne plantet og leser høyt fra Ibsens Et dukkehjem. 
Det hele topper seg med kadaveret av en strandet hval på en øde strand. 

Blant kalde og mørke farger hamrer Pallaoros inn symbolene. 
Resultatet blir for selvhøytidelig. 
Det er sobert og stilsikkert, men samtidig også merkelig uengasjerende. 
