Plateanmeldelse:Beck - «Morning Phase» 

Nittitallets fortapte sønn - Beck (43) - karrer seg ut i dagslyset igjen. 

«Sea Change» (2002) var, ahem, vannskillet i Beck Hansens karriere. 

For alle som mistrodde skøyeren fra nittitallet, eller ønsket å se den unge, kjekke ironikeren få seg «en på trynet», var «Sea Change» Beck-albumet det var lettest å leve med. 

Andre igjen kunne hevde at platen var endimensjonalt selvmedlidende, full av grove tyverier - og dessuten ribbet for den kvaliteten som tross alt var Becks viktigste bidrag til festen: 
Den postmoderne lekenheten. 

«Sea Change» var også - og dette er det viktigste - det siste Beck-albumet som føltes som en begivenhet. 
I årene etterpå har han stort sett vært et skritt eller to ute av takt med tiden. 
Det er lett å mistenke at artisten har vandret rundt i en liten depresjon. 

Beck har selv uttalt at «Morning Phase» er «a companion piece» til nettopp «Sea Change». 

Det stemmer at likhetene er mange. 
Men forskjellene er på mange måter mer talende. 
«Sea Change» var en «downer», tilsynelatende inspirert av noe så «banalt» som kjærlighetssorg. 
Denne er filosofisk, mer undrende enn ynkende. 

Beck har kalt «Morning Phase» for «California-musikk», og er inne på noe. 
Sangene låter som solnedganger i ørkenen. 
Lydsporet til en eksistensiell «roadtrip». 

Musikken er gildt filmatisk, en type saktegående symfonisk countryfolk, presentert i pastell og gylne jordfarger. 

Faren hans, David Campbell, står igjen for orkestreringene. 
De er smellvakre, og langt mer subtile enn på «Sea Change». 

Innspillingen er av typen som får voksne menn til å knele foran dyre stereoanlegg. 
De akustiske gitarene låter som rennende honning. 
Den elektriske gjør kun et kort innhopp, helt mot slutten, og høres ut som den har ramlet inn fra en annen frekvens på AM-radioen. 

Tekstene lengter utendørs. 
Ikke ned til loppemarkedet på hjørnet for å kjøpe gamle trommemaskiner og annet popkultursøppel. 
Men ut i den sanselige verden, naturen og lyset. 

Beck har visstnok vært plaget av en seriøs rygglidelse. 
Vært mye hjemme? 
Det er mulig han har knasket smertestillende også - i den grad scientologikirken, som han tilhører, tillater det. 
Det kan ytterligere forklare den higende atmosfæren. 

Noen ganger - ja, oftest - er Becks hjerne et stort roterom. 
Av og til, som her, formidler han noe som kanskje er det motsatte av rot, nemlig ro. 

Tør vedde på at Jimmy «Wichita Lineman» Webb er stolt av ham. 

BESTE LÅT: 
«Waking Light» 
