Umulig å sette i bås – men overbeviser uansett
Real Ones er bandet som ikke likner noen andre. 

Det blir en vellykket og på alle måter trivelig kveld med Real Ones for de knapt 500 tilhørerne i Røkeriet på USF lørdag kveld. 

Spilleglede, variasjon og musikalsk virtuositet i skjønn forening. 
Planen denne kvelden var å spille inn konserten med tanke på å utgi et konsertalbum når Real Ones feirer 25 år til våren. 

På forhånd hadde bandet også bedt fansen om å sende inn ønsker om spesielle sanger de ønsket å høre og tilpasset settlisten etter dette. 
Ti album er det blitt siden 1997 så det skulle være rikelig å velge blant. 

To Spellemannspriser og mye kritikerros til tross har Real Ones aldri vært blant dem som kan skryte av den største kommersielle suksessen. 
De siste årene har det også gått lenger mellom hvert album, og det turneres ikke så mye som før. 
Men bandet har likevel aldri vært bedre på scenen. 

Selv etter et kvart århundre er Real Ones umulig å sette i noen musikalsk bås. 
Psykedelia, folkemusikk, pop, americana og katolsk messe i skjønn forening. 

En konsert av det retrospektive slaget må derfor nødvendigvis sprike sterkt når både fortid og nåtid skal dekkes. 

Men merkelig nok låter det alltid Real Ones. 
Og ikke minst. 
Bandet høres ikke ut som noen andre. 
Konserten åpnes med «Hey Junior» fra bandets siste album «Hey Future, Hey Past» som kom ut tidligere i vår. 

En plate som ble belønnet med fem hjerter i BT, og hvis tittel på mange måter også er betegnende for lørdagens arrangement i Røkeriet. 

En låt som med sin diskrete elektronikaflørt også viser hvor mye som har endret seg siden debuten i 1994. 
Den gang de gikk under navnet Reelones med skotsk folkemusikk på programmet. 

Før det blir det en tur tilbake i tid med «Everybody feels like laughing» der Jørgen Sandvik slår til med noen halsbrekkende soli på banjo som få kan gjøre ham etter. 
Noe av det mest imponerende er den store variasjonen i uttrykk og instrumenter. 

Medlemmene skifter mellom å ta rollen som hovedvokalist. 
David Vogt gjør brorparten av vokaljobben denne kvelden og er også en fantastisk virtuos på fiolin. 
Broder Ivar Vogt trakterer gitarer, ukulele, mandolin og tangenter og viser seg sågar å være en habil saksofonist på en av låtene. 

Jørgen Sandvik er multiinstrumentalisten som tar seg av alle slags strengeinstrumenter – både de eksotiske som sitar og banjo og selvfølgelig akustiske og elektriske gitarer. 

Øystein Skjælaaen og Kåre Opheim er som alltid det stødige kompet på bass og trommer. 
Og femstemte vokalharmonier er ikke noe problem for denne gjengen. 

– 
Denne pleide vi spille omkring årtusenskiftet og har knapt spilt den siden, forteller David Vogt når han skal presentere «Drifting» fra albumet «This Is Camping». 

– 
På den tiden var vi ikke spesielt flinke til å skrive tekster, så løsningen ble at vi kikket i bokhyllen til Jørgen og fant en linje her og en linje der som vi syntes kunne passe. 

«Ballad Of An Old Man» sørger for solid allsang i salen. 
«Do It Anyway» blir en fantastisk eksotisk duett mellom Jørgen Sandviks sitar og David Vogts fiolin. 
Ingen andre her til lands gjør noe liknende. 

Når så Real Ones går av scenen etter nærmere to og en halv times konsert har publikum både sunget, nynnet og klappet takten. 

De har fått «Gloria» fra «MiSA Criolla» og «Bratislava», bandets største (og kanskje eneste) hit som ekstranumre. 
Likevel vil de ha mer. 
Men må nok vente til det planlagte live-albumet. 
