Hinds er noen oppskrytte puddinger
Halvhjerta skranglerock? 
No way, Jose! 

ALBUM: 
Innen slacker-rocken er «stein zenmester» og «udugelig latsabb» til forveksling like skikkelser. 

Sjangerens viktigste representanter – Dinosaur Jr. og Pavement, barn av det amerikanske Suburbia – tilhører utvilsomt første kategori. 
Bak all mumlingen og skranglingen skjuler det seg genialitet: en melodisk storhet som slår ut i full blomst ved gjentatte lyttinger. 

Andre album til den bejublede, Barcelona-baserte kvartetten Hinds, er imidlertid noe uengasjert surr. 
Full av halvkokte melodier og kattejammer, estetiserer «I Don’t Run» det å ikke gjøre et halvt håndslag. 

«Pop handler om perfeksjon, vi er det motsatte,» hevdet de rundt lanseringen av debuten «Leave Me Alone» i 2016. 
Det er en plate man antageligvis husker som bedre enn den faktisk er, fordi det er så enkelt å bortforklare dyp middelmådighet i denne sjangeren som som «sjarmerende» og «sensommerdøsig». 

Joda, de sure gitarene har en viss varme ved seg. 
Men er det ikke mye tiltalende, eller opprørsk, ved folk i midten av 20-årene som spiller som en gjeng uvørne UKM-deltakere. 
Dermed slår Hinds’ taktikk tilbake på dem selv: 
Om man måtte velge, er det ingen tvil om hva som har livets rett av en strømlinjeformet poplåt – la oss si Kacey Musgraves’ strålende «High Horse» – og et halvhjerta stykke indierock à la Hinds’ «Echoing My Name». 

Riktignok er det et par kurante spor på «I Don’t Run». 
«We are just having fun» synger de i kor på viltre «Tester», som best illustrerer den SKAM-aktige hudløsheten bandet har blitt bemerket for. 
«I Feel Cold but 
I Feel More» er på sin side akseptabel slentrende surfrock. 

Til syvende og sist avslører likevel Hinds’ andrealbum dem som oppskrytte puddinger. 
At utgivelsen rundes av med «Ma Nuit» – en helt meningsløs demotape – sier sitt. 
Det skader ikke å prøve litt hardere. 
