Vitsen om musa og elefanten
Denne filmen består egentlig bare av vitsen om musa og elefanten, og den er ikke fin (den jeg kan). 

Det finnes en naturgitt mistilpasning mellom Vince Vaughn og Jennifer Aniston, og man ønsker ikke at de skal være med hverandre. 
De er alltid best når de ikke er sammen. 
De er som knekk og bacardi. 

Vaughn er en sånn mye-sennep-på-ketchupen-bamse som spiller i utvalgte harryfilmer om menn som slapp å få sjel. 
Han ville aldri ha sett en Aniston-film. 
De handler alltid om at folk snakker ut om forhold på en hipster-vittig måte og misbruker Kleenex-servietter til ansiktet. 
Dessuten ligger hun under Angelina-forbannelsen. 
Alle som har vært i nærheten av Angelina Jolie er evig fortapt og blir ikke tatt alvorlig. 
Billy Bob Thornton ble en tufs. 
Pitt er en tufs. 
Jon Voights datter virker verre enn voodoo. 

I denne filmen blir Vaughn og Aniston samboere som ved en idrettsulykke, og man tenker: 
«Ok, Guds gave til menneskene var kjærligheten, men menneskenes gave til seg selv var skilsmissen». 
Ganske riktig. 
Hun går lei av slasken og vil ut. 
Men på filmkvinners merkelige vis vil hun likevel beholde ham, så hun iverksetter underlige dameritualer for å holde på en mann som bare snakker til dataspillet sitt. 

Hun ber hjem andre menn. 
Hun spiller Alanis Morrisette. 
Hun går til vagi-vokseren for at Minni skal bli like hårløs som en menisk, og hun håper at synet vil få mannen i sofaen til å vaske opp av og til. 
Etter den primitive manusforfatterspøken begynner de følsomme i salen virkelig å frykte at paret skal komme sammen igjen, og man bekymrer seg for skuespillerinnens mentale sunnhet. 

Birollene er ålreit. 
Vincent D'Onofrio og Jon Favreau kommer dette året i HIACE-størrelse, Judy Davis er så avmagra Chicago-gallerist at du kan se nyresteinene hennes som røde kometer langs fjellet, Ann-Margret er innom som mor i middagsscene med en så plagsomt langtekkelig sang-homofil at den virker som en slags passerings-test: 
Hvis du kommer deg uskadd gjennom denne starten, er du kanskje også i så godt humør at du ler av resten. 

For resten er først og fremst slitsom. 
Halvannen time kontinuerlig gneldring, 95 minutters krangling og uvennskap uten pigg eller poenger. 
Jeg ville heller sett tusen James Belushi-halvtimer på TV enn å sitte gjennom hele denne filmen. 
Det var ingen overraskelse. 
Allerede ryktene om en samlivsfilm med Vaughn og Aniston antente brekningspunktene i halsen. 
Det ble som det måtte. 
