Filmen om oss kikker-sadister
Det skjer egentlig litt for ofte at forhåndsdømte filmer begynner å fascinere underveis. 

Sånn er det med thrilleren «Untraceable», der den melankolske åttitalls-jentungen Diane Lane spiller hacker-vakt for FBI. 
En slags innendørs Scully. 

Også denne historien har funnet inspirasjon hos pissoar-sagerne, og handlingen er ekkel. 
Men Lane er en følsom skuespiller, og hun klarer å gi det relativt enkle sopihopet en menneskelig holdbarhet som blodfilmer trenger like sårt som plaster og tornique. 

Det starter med at en av disse utspekulert allmektige psykopatene tar folk til fange og torturerer dem i hjel på webcam. 
Men han har funnet en fiks vri: 
Jo flere seere (som kan måles på nett), desto fortere dør fyren. 
Hvis ingen ville se på autentisk griseri, ville han ha overlevd. 

Men morderen vet godt at han ikke risikerer det. 
Nettfolka strømmer til, som de ville ha gjort i virkeligheten. 
Internett har anonymisert bestialiteten og gitt oss frihet til å fråtse i henrettelser, sadisme-sex og groteske ulykker uten at noen kan se at vi er der. 
Nettet er beviset på at frihet er feil. 
Lørdag så 1500 nettbrukere en gutt begå selvmord på nettcam uten å melde fra til noen. 
Derfor er «Untraceable» faktisk en klok liten møkkafilm der voldshandlingene blir brukt til å illustrere hva folk vil se på. 

For det ville de ha gjort. 
