Sanselighetens natur
Forholdet mellom natur og kultur settes i spill når Per Christian Brown lar seg inspirere av vulkaner og varme kilder. 

Prosjektrom Normanns: 
Per Christian Brown, fotografi, video, lydinstallasjon. 
T.o.m. 5. jan 

Så setter nok en gang Per Christian Brown forholdet mellom natur og kultur i spill. 
Denne gang på en mer eruptiv måte enn tidligere, for i Prosjektrom Normanns viser han resultatene av et studieopphold på Island, blant vulkaner og varme kilder. 
Det syder og bobler, damper og freser i et landskap sterkt preget av vulkanisme og geotermisk aktivitet. 

Vulkanisme oppstår når magma, smeltet stein, kommer opp til overflaten i form av aske, gass og lava. 
Brown har filmet og fotografert de sporene og merkene dette har avsatt i landskap og dypt nede i lavagrotter – levende og størknet eruptiv energi. 
I videofilmen ser vi noen ganger kraterformasjoner som vulkanen har etterlatt som en form for øde landskapsruiner; andre ganger bobler det i en slags urtidsgjørme. 
Lydsporet består utelukkende av naturens egne lyder, dels storslagne, dels skremmende. 
Og i et par serier med fotografier av underlige, fargesterke formasjoner dypt nede i de vulkanske grottene er det som om han tar oss med på en reise til jordens indre. 
Til et mystisk og mytisk sted hinsides normal erfaring. 

Overveldende 

Slik nærmer Brown seg forestillingen om det sublime, ikke minst slik vi finner den i Immanuel Kants avhandling Kritikk av dømmekraften (1790): erfaringen av det som er absolutt stort i naturen, av uendelighet, av det grenseløse, som vi oppfatter som overveldende tiltrekkende og samtidig avvisende, skremmende. 
I dette finnes en ubegrensethet som ikke helt kan fattes. 
Her ligger også en evighetslengsel som er grunnleggende romantisk, og som vi derfor finner tydelig uttrykt i malerkunsten i romantikken på 1800-tallet. 
På dette planet er Brown en åpenbar romantiker, samtidig som han, gjennom sine henvisninger til det sublime, også skaper en metakunst som reflekterer over, og rommer, sitt eget innhold og sin egen historie. 

Dette siste tar han helt ut i en serie med iscenesatt fotografi, hvor han mimer eller gjenskaper vulkanisme ved å helle fargepigmenter i en vanntank; fargene skaper merkelige formasjoner og flyter sensuelt rundt i vannet, som magma sluppet løs, men likevel temmet av omgivelsene. 
Her er det det menneskeskapte, kulturen, som settes opp mot naturens utemmede, ubegrensede frihet, slik vi ser den i de islandske motivene. 
I vanntankene, derimot, ligger en simulert sublim pseudo-opplevelse. 
En kunstighet for kunstens skyld. 

Sensuelt 

Alt dette – formene, fargene, lydene – gis av Brown et sensuelt uttrykk, både i naturens verden og det kunstiges. 
Utstillingen rommer, til bristepunktet, både en sanselighetens natur og en sanselighetens kunst som imiterer og kommenterer denne naturen. 
Dermed skildres ikke kun naturen på sanselig vis; vi får også sanselighetens natur, altså dens vesen, uttrykt i denne utstillingen. 

Perspektivet utvides i en lydinstallasjon i et lite kott uten lys: her leses på engelsk et utdrag fra Ascott R. Hopes bok, som også er tittelen på Browns utstilling, Wonders of the Volcano (1880). 
Det er en rimelig obskur tekst med en viss camp-faktor; den blander et vitenskapelig og et emosjonelt blikk på vulkaner. 
Jeg hører en tekst som virker impotent i sin beskrivelse og forklaring av vulkanismens prosesser og resultater – slik demonstrerer den nettopp Kants tanker om det sublime som en ubegrensethet som ikke kan fattes. 
Og slik fullender den en usedvanlig flott utstilling hvor hvert ledd er nøye gjennomtenkt og finner sin spesielle plass i helheten. 

Jeg sitter med øynene lukket i det mørke, lystette kottet og hører en stemme fortelle meg om vulkaner. 
Og åpner jeg øynene, blir det faktisk enda mørkere rundt meg. 
Jeg er i jordens indre, før alt bryter ut. 
