Solveigs velsignelse
Aldri har vel anmelderklisjeen magisk vært mer treffende enn under konserten med Solveig Slettahjell og hennes lydhøre medmusikere i Slow Motion Orchestra i går. 

Fra første til siste tone var publikums ører på stilk, trollbundet av stillheten, skjønnheten og inderligheten i musikken som ble fremført. 
Med en liketil, nærmest keitete scenefremtoning ga Slettahjell alt gjennom det musikalske. 

Selv om sangeren er et naturlig midtpunkt, er Slow Motion Orchestra en totalopplevelse der pianist Morten Quenilds minimalistiske arrangementer, Sjur Miljeteigs sobre trompetspill, Mats Eilertsen sikre bassfølge og Per Oddvar Johansens overraskende, spenningsskapende trommespill skaper en overbevisende helhet. 

Uttrykket var gjennomgående lavmælt, nærmest som en slags hvisken. 
Musikken balanserte mot stillheten, likevel intenst til stede i rommet. 

Selv om mange gjør fine ting med standardlåter, opplever jeg at disse musikerne i større grad enn andre fortolker sitt materiale, henter frem et emosjonelt aspekt som ligger gjemt bak de kjente melodiene. 

De fremførte også noen særs sterke originalkomposisjoner, som Slettahjells komposisjon til dikt av Dorothy Parker. 

Under ekstranummeret ble hele salen engasjert i allsang på «Moon River». 
Jeg følte det som om Slettahjell og hennes band ga oss en musikalsk velsignelse. 
Stående trampeklapp tyder på at resten av salen følte det samme. 

CARL PETTER OPSAHL 
