«Norske byggeklosser» er ingen komedie, den er et langtrukkent gjesp
Å resirkulere gamle klassikere er ikke nødvendigvis noen god idé. 

Superfans av Atle Antonsen kan kanskje ha glede av «Norske byggeklosser». 
Hvis jeg telte riktig, opptrer han i elleve forskjellige roller – tre mer enn Rolv Wesenlund gjorde i originalen fra 1972. 

Rett skal være rett. 
Antonsen er veldig god til å skifte ham, han er god på ulike dialekter og flink til å få frem særegenhetene ved ulike typer norske menn – noe jeg antar er mesteparten av vitsen, gitt at Pål Bang Hansens opprinnelige film var ment som en uttalt parodi på Norge. 

Fanger så «Norske byggeklosser» anno 2018 opp endringene som har skjedd på disse 40–50 årene? 

Tja. 
Håndverkerne er blitt østeuropeiske, noen flere nordmenn er blitt veldig mye rikere og vi har begynt å kildesortere. 
Byråkratiet er på sett og vis det samme. 
Er det alene nok til å gjøre nyversjonen gøy? 
Nei. 

«Norske byggeklosser» har ikke spor av en eneste original tanke, ikke en eneste dristig idé, ikke en eneste uforutsigbar vending. 
Filmskaperne driver plankekjøring av velkjente slapstickinnslag og ditto Antonsen-gimmicker, ispedd uttværet dohumor. 
Vitsingen med håndverkere er kjedsommelig resirkulering. 
Noen typetegninger kunne fungert fint som korte innslag i en humorserie på TV, isolert sett fungerer de mer eller mindre ok her også, hadde filmen hatt bedre bærende elementer. 
Det har den ikke. 

En god anmelderregel er at man skal forholde seg til filmen man har sett, ikke filmen man ønsker seg. 
Men hvis manusforfatterne Atle Antonsen og Arild Fröhlich ville parodiere samtids-Norge, hvorfor skapte de da et ektepar som leier billig hageleilighet hos moren hans, og brått arver et hus som må renoveres? 
Ligger det ikke et større komisk potensial i at nordmenn er Europas mest oppussingskåte befolkning? 

I fjor pusset vi opp hus og hytter for 86 milliarder kroner. 
Ok, en del av dette er nødvendig vedlikehold, men likevel. 
Et ti år gammelt kjøkken anses for «gammelt». 
Maler man en vegg, fordrer det ny sofa. 
På TV mates behovet for forandring via interiør- og oppussingsprogram. 
Man behøver ikke engang se noe smått patologisk ved fenomenet for å streife den tanken at man kan ha mye moro med det. 

Kanskje kunne en slik vinkling også malt et skarpere, mer allment bilde av det nyrike Norge enn Antonsens infame portrett av naboen med ræven full av penger. 
Han er godt tegnet, for all del, men i en totalt tannløs komedie får han ingen annen funksjon enn å være en av mange gjenkjennelige typer man kan humre et lite hø hø til. 

Rollen som «litt veik, men godslig» seiler opp som en paradegrein for Anders Baasmo Christiansen, her understreket av den kleineste frisyren sett i noen norsk film så langt på 2010-tallet. 
Christiansen gjør maksimalt ut av den, det skal han ha, særlig fordi han gjør det i form av minimale gester. 
Verken han eller Ine F. Jansen fortjener tyn for jobben de gjør som Jens og Merete, paret som arver hus. 
Heller ikke Anne Marit Jacobsen som den ikke helt vatrede moren hans. 
Det er totalen av manuset som er for tynt. 
