Bokanmeldelse:Sara Stridsberg: 
«Beckomberga. 
Ode til min familie» 

Sara Stridsbergs «Beckomberga» er en vellykket hyllest til et nedlagt mentalsykehus, og inneholder flere engasjerende og rørende personportretter. 

Beckomberga er et kjent mentalsykehus utenfor Stockholm som var i drift 1932-1995. 
Det var et av Europas største og hadde over 2000 pasienter i starten. 
Historien om behandlingen av psykisk syke har mørke sider som lobotomi og tvangssterilisering, men dette er ikke tema i romanen. 

Her er det den hjertevarme Alle skal med-tankegangen som gjennomsildrer beskrivelsene av pasientene og virksomheten på sykehuset, og som er en av romanens ubestridte kvaliteter. 
Mentalsykehuset var et ektefødt barn av velferdsstaten, er romanens mantra. 
Sykehuset skulle være et lyst og trivelig hjem for dem som falt utenfor. 

Det mangler likevel ikke på mørke i fortellingen. 
Jim er alkoholiker og pasient ved Beckomberga og datteren Jackie den eneste som jevnlig besøker ham. 
Han blir framstilt i et kunstnerromantisk lys av Jackie, nesten som en forelskelse. 
Og siden hun aldri bruker betegnelsen «pappa», går det litt tid før leseren skjønner forholdet dem imellom. 

Hun er 14 år når hun begynner å besøke faren og innleder et forhold til den mye eldre pasienten Paul. 
Hun skulker skolen for å henge på sykehuset. 
Hun er barnet som må redde foreldrene sine, og lenge ser det ikke ut til å gå bra for noen av dem. 
Jackies ukjente skjebne er med på å skape framdrift i fortellingen. 
Familiens destruktivitet, ensomhet og mørke balanserer dessuten statens og sykehusets velmenende intensjoner i romanen på utmerket vis. 

Om forfatteren 

Et av de mest rørende personportrettene i boken, er av Olof. 
Vi følger forberedelsene hans på å møte verden etter 63 år som pasient ved sykehuset. 
Legen ber ham innstendig om å ikke bare gå ut i veien, men passe seg for bilene – som Olof ikke vet hva er. 

Gjennom blikket til Jackie er han en olding som sitter for seg selv og sikler og stirrer, men leseren får komme på innsiden av hodet hans og ta del i bekymringene om framtiden. 

Den mer kjente Olof Palme har også en birolle i romanen, som er faktabasert. 
Moren til statsministeren var nemlig pasient ved Beckomberga, og hver morgen besøkte han henne før han dro på jobb. 
De innlagte i romanen ærer Olof Palme fordi han tenkte på dem som ikke er så framgangsrike. 
Det vil du også gjøre etter å ha lest «Beckomberga». 

De forskjellige perspektivene på «de annerledes» i boken fyller leseren med empati og menneskelig innsikt. 
Spenningene mellom lys og mørke gjør den videre kompleks og uforutsigbar og viser hvilken storslått romanforfatter Stridsberg er. 
