Utsøkte tegninger fra Kjetil Finne
Utsøkt tegnehåndverk, skriver Trond Borgen om Kjetil Finnes nye utstilling. 

Sunderø Art Gallery, Skur 2: Kjetil Finne, tegning. 
T.o.m. 7.mai 

Stavangers nyeste galleri, Sunderø Art Gallery, inntil nylig kun etablert som et nettgalleri, stiger nå ned fra den virtuelle til den virkelige verden med en ekte, fysisk kunstutstilling. 
Det gjøres med bravur og stor faglig tyngde: 
I Skur 2 viser Kjetil Finne et førtitalls tegninger, mange i ganske stort format, produkter av de siste par årenes omfattende arbeid både med tekniske finesser og med særegent innhold. 

Finne har gått en lang vei fra de store tegneutstillingene han viste i Galleri BKF og i Haugesund kunstforening i 1985-86. 
Den gang framstilte han nærmest vektløse, ofte svevende mennesker i underlig balansegang på line, sokkel og pyramide, i et luftig, ekspanderende billedrom, en verden som stadig utvidet seg. 
Hans nye tegninger er like elegante, men på en ganske annen måte; de er forseggjorte, noen ganger ned til minste, skarpe detalj, andre ganger som bærere av en rund, myk atmosfære hvor detaljene må vike for helheten. 
Nå utvider rommene seg slett ikke lenger – de lukker seg, ofte klaustrofobisk, om de skikkelsene som står, løper eller faller i motivene. 
Jeg er fristet til å kalle denne utstillingen for det lukkede roms mysterier. 

Stillstand 

«Konstruerte minner» kaller han disse bildene; en flertydig tittel som dels antyder et billedmessig forsøk på å framstille en slags kunstighetsminner, fra en fortid som ikke finnes, dels antyder et møysommelig arbeid med å framkalle og rekonstruere faktiske minner som er i ferd med å gå tapt. 
«Fortiden er et fremmed land; de gjør ting annerledes der,» skriver L. P. Hartley i åpningen av sin roman The Go-Between. 
Vi gjør vel alle forsøk på å skue tilbake mot dette fremmede landet, fiske fram minner og bevare dem, enten som en slags idealbilder eller som vrengebilder av det vi en gang opplevde. 
Men i Finnes tegninger har noe skjebnesvangert hendt; det er som om minnene ikke lenger lar seg framkalle som noe livaktig, for her er alt dødt; mennesker og omgivelser skildres som om de befinner seg i en kvelende stillstand. 

Slik blir disse billedrommene klaustrofobiske – det motsatte av det vi så i Finnes tegninger for vel 30 år siden. 
I bilde etter bilde fastholder han en verden som har gått i stå, og han gir oss her erindringens stengsler. 
Ofte rent konkret, i form av gjerder og gitre – med mennesker som løper, som har intet sted å rømme til, mennesker som kanskje tror de er frie, men likevel bærer sitt bur med seg, utenfor men likevel underlig lenket til dette stengselet. 
Enhver menneskelig bevegelse er stilisert, frosset i en nærmest anemisk tilstand, lammet, men kanskje uten at de helt har en klar bevissthet om denne lammelsen – de vet ikke bedre. 
Dette er det lukkede roms mysterier i disse tegningene: vi vet ikke hvorfor disse skikkelsene er her, hvor de kommer fra, eller hvorfor de ikke kan komme seg videre – vi ser bruddstykker av historier uten begynnelse, uten ende. 
Slektskapet med surrealismens sans for det absurde, og med etterkrigstidens absurde teater, er åpenbar – enkelte av disse motivene kunne ha vært scenebilder fra Becketts Sluttspill. 

Slektskap 

Men slektskapet er rikere enn som så: impulser fra kunsthistorien strømmer gjennom Finnes tegnekunst, fra ungrenessansen via Velázquez og surrealistene til den italienske transavantgarden på 1980-tallet. 
Surrealismen er tydeligst og mest emblematisk til stede i «Kampen for tilværelsen,» med gris, menneske og gitter som enigmatiske billedelementer; den finnes ellers i de fleste motivene, men da mer som en antydet meningsløshet, en irrasjonell gåte. 
Transavantgarde-elementene er her først og fremst som den stille, kraftløse frontaliteten i en rekke av skikkelsene. 

Tegnehåndverket her er utsøkt. 
Finne bruker et rikt repertoar av teknikker – blyant, grafitt, tusj, gouache, hvitt og svart kull anvendes med presisjon og kunnskap om sine spesifikke kvaliteter. 
Resultatet er tegninger som på ett plan virker elegante, men som likevel, og i tillegg, får motivene til å framstå som forknytt innestengte. 
Den gode monteringen skaper en fin rytme og flyt i utstillingsrommene og bidrar til at motivene hele tiden framhever i stedet for å nøytralisere hverandre. 
Jeg går gjennom en billedverden hvor melankolien er sterkt framherskende, hvor mennesket er fallende eller allerede har falt, og hvor livsleden, angsten og smerten synes å blokkere veien ut. 
