Svenske Johannes Anyuru er i ferd med å bli en sentral forfatter for sin generasjon
Skriver om et nattsvart framtidig Sverige. 

Det er femten år siden Johannes Anyuru deburte som forfatter med den nærmest sensasjonelle diktsamlingen «Det är bara gudarna som er nya». 
En episk diktsamling skrevet fra forstedene i Göteborg, en bok som går i dialog med Homers «Aneiden». 

Etter å ha gitt ut tre usedvanlig sterke diktsamlinger, har Anyuru etablert seg som romanforfatter, og han har blitt kjent for et større norsk publikum. 

Romanen «En storm kom fra paradiset» kom i norsk oversettelse i 2013. 
Nå foreligger «De kommer til å drukne i sine mødres tårer». 
Begge bøkene er oversatt av Håvard Syvertsen. 

Terrorangrep 

Den nye boka kretser om et terrorangrep mot tegneseriebutikken Hondo. 

Den er formet som en poetisk framtidsfabel, som en mollstemt og uhyggelig science-fiction fylt av ekko fra samtidas terrorvirkelighet. 

«Jeg tror ikke tiden er ei rett linje. 
Jeg tror ikke at denne historien, eller noen historier et menneske kan fortelle, har bare en begynnelse, men flere. 
Og ingenting slutter egentlig», står det innledningsvis i romanen. 

Bokas forteller oppsøker den overlevende kvinnen som var med på terrorangrepet. 
Hun er innlagt på en psykiatrisk institusjon og mener hun er sendt fra framtida tilbake i tid for å advare. 

Boka veksler mellom fortellingen fra nåtida, og et dystopisk framtids-Sverige. 
Et Sverige som er forvandlet til en fascistisk stat, der «sverigefiendene» er internert i en egen leir, fratatt rettigheter og rettsikkerhet. 

Anyurus beretning er blitt en poetisk nedsenkning i en desperat og nattsvart verden. 
Den nesten uutholdelige fortvilelsen og desperasjonen som skildres i dette sorglandskapet, holdes oppe av lysende metaforer og bilder. 
Anyuru besitter en helt egen evne til å skrive frem disse bildene, og de gjennomlyser prosaen med finstilt optikk. 
Enkeltsekvenser i boka kunne gjerne stått som egne små dikt. 
Et lite utdrag høres slik ut: 

«...sporene som hendene våre etterlot på bønneteppet, så ut som fjær.» 

Et stille håp 

«De kommer til å drukne i sine mødres tårer» er en mørk og mollstemt roman og en verden som kan virke helt uutholdelig. 
Men romanen bærer også i et seg et stille håp. 
Et håp om at man kan bli værende der man er. 
I Johannes Anyurus prosa høres dette håpet slik ut: 

«Vi ble hos piletreet, greinene som vaiet i vinden. 
Vi ble hos frostrosene på karmen utenfor vinduet, hos trygdesystemet og kjellermoskeene, hos barnehagebarna som gikk på rekke over fotgjengerfeltet i signalgule vester. 
Vi ble hos bjørkepollenet som klistret seg mot vinduene når våren kom, og hos vemodet lenger inn i sommeren.» 
