«Coco» er en film hele familien kommer til å elske
En morsom film om døden? 
Ja. 
Og den renner over av farger, musikk og sjarm. 

Mennesker dør. 
Men forsvinner de? 
Eller rettere: 
Når forsvinner de? 

Det er bunnlinjen i «Coco». 
Over dette store spørsmålet, som er mer filosofisk enn religiøst, reiser filmen et digert univers av fantastiske figurer. 
Dyr og mennesker, levende og døde, og noen mytologiske – i dobbelt forstand. 
Maleren Frida Kahlo dukker opp med apen sin på skulderen. 
Og selv om Rivera sikkert er et vanlig navn i Mexico, er det kanskje ikke helt tilfeldig at vår helt, unge Miguel, bærer dette etternavnet. 
Selv om han er kunstner på et annet felt enn Kahlos ektemann Diego. 

Som musikalsk talent av dimensjoner drømmer Miguel om å bli som sitt idol, legendariske Ernesto de la Cruz. 
Men familien – skomakere i generasjoner – krever at han blir ved sin lest. 
Ikke nødvendigvis for å holde det tradisjonelle håndverket i hevd, problemet stikker dypere. 
Familien Rivera hater musikk, og tåler ikke synet av instrumenter. 
Det har sin grunn. 

Miguel vil ikke slippe drømmen. 
Han sikter seg inn på talentkonkurransen som arrangeres under feiringen av «De dødes dag». 
I stedet havner han selv i selve dødsriket. 
Her er det livsfarlig å være for lenge. 
Men det er også her han kanskje kan finne nøkkelen til det, eller den, som kan gjøre en musikalsk karriere mulig. 

Heller ikke denne gangen svikter Pixar når det kommer til kvalitet. 
Det viktigste de gjør, er å ta historien, og menneskene de kreerer, alvorlig. 
Relasjonene er ikke friksjonsfrie, men friksjonen skyldes reelle problemer, ikke oppkonstruerte motsetninger mellom «ondt» og «godt». 
I sin kjerne handler dette om familier som holder sine barn fanget i egne tabuer og forestillinger, være seg rasjonelle eller irrasjonelle. 
Og det gjøres, genialt nok, ved hjelp av noe så ufarlig som musikk. 
Slik styrer fortellingen unna stigmatisering, og åpner i stedet for gjenkjennelse og undring. 

Teknisk er dette til å falle i staver av. 
Fargene slår mot deg som glødende lava. 
Menneskene gis liv gjennom detaljer som helt og fullt gjør dem til genuine enkeltindivider, inkludert de døde der de skrangler rundt med klær over bengrinden og umiskjennelige særtrekk i dødningefjesene sine. 

I Pixars strek blir Miguel en gutt jeg får lyst til å gi en gitar og en klem. 
Til og med bestemor Abuelita blir jeg glad i, dette rivjernet av ei kjeftesmelle er som uavlatelig dobbeltkommuniser og likevel utstråler kjærlighet og omsorg under autoriteten til den mater familias hun er. 

Aller, aller finest er likevel portrettet av Miguels oldemor, en sammensunket, rynket skikkelse i rullestol, i ferd med å synke inn i demens. 
Slik blir hun historiens viktigste bifigur, og som det også hovedfigur i en scene der lommetørkleet er greit å ha på lur. 
For det er også en av Pixars fortrinn. 
Filmene deres vet hvordan de skal røre og berøre uten å sause seg inn i sentimentalitet. 

Et annet deilig aspekt ved Pixars filmer, er at de er kjemisk fri for det enerverende maset og det oppskrudde tempoet som rir det store grosset av amerikanske animasjoner. 
Likevel greier de å skape spenning og fart og løyer i fullt monn. 

Fans av «Toy Story»-filmene kan merke seg at medregissør Lee Unkrich også hadde regi på seriens fantastiske treer, og dessuten var medregissør på toeren, pluss «Oppdrag Nemo». 
Oscar-nominerte «Coco» er nesten i klasse med disse. 
Underholdningsfaktoren er høy, hjertet stort – og etter filmen åpner det seg fine muligheter for å snakke sammen om både gode og vanskelige tema. 
