Frisk som en vår-Vin
Påskebudskapet blir foreløpig ivaretatt da Vin Diesel stikker hagla opp i fjeset på narko-Braga inne i meksikansk kirke og sier: 
— Du er ikke tilgitt. 

Hvis Jesus virkelig døde på korset og ikke bare muterte til en moderne vidsynsprest, ville offeret hans kommet godt med i denne filmen. 
Gutter med biler har sin egen moral, men den starter aldri med «du skal ikke». 
«Fast and furious» er den fjerde store bilkjøringsfilmen der menn uten pms utsetter verden for oktan-geysirer som ikke bare vil smelte isbjørnene, men blåse flekkene av sjiraffen. 

Vin Diesel og Paul Walker er sammen igjen akkurat som i 2001. 
Diesel er en humørtung landeveisrøver med tyrenakke og ballongmuskler. 
Walker spiller den tynne, men kjappe politimannen som alltid får kjeft på arbeidsplassen. 
Jentene har fått utdelt et alternativt kvinnesyn ved ansettelsen og brukes i hovedsak til å polere skilpadde inn i skinnende billakk med svette tangaer. 
Det er nå så. 

Starten er fantastisk. 
Diesel og hans venner hijacker et vogntog (trykk på siste stavelse) i Den dominikanske republikken, og det skjer med en kaotisk stunt— og stas-presisjon som funker som fullgod begrunnelse for at gamle dyr og planter ble fossilt brennstoff. 
«Fast and furious» er en frisk, lett og fartsdopa fandango av farger, ekstremlyd og overspente aggresjoner som gjør at verden ikke virker som en evig vandring blant skrivebordsregler og menn i usynlige foldeskjørt. 
Det smeller av en sånn film, og hvis alternativet er at du må se på at Clint Eastwood blir ydmyk nok til ros i Aftenposten rett før han pisser i buksa, er det er ikke vanskelig å skjønne de som liker det. 
