Fins det nåde for pedofile?
Kevin Bacon kan det der med å spille usympatiske typer. 
I «The woodsman» når han bunnen av rangstigen og tolker en mann som har sonet 12 år for misbruk av jenter. 

Resultatet er blitt en hårfin balansegang mellom fordømmelse og forståelse. 
Regissør Nicole Kassel sørger for å flette inn et spekter av reaksjoner på Walter som er løslatt på prøve. 
En trelasthandler gir ham jobb for gammelt vennskaps skyld. 
En politimann som skal sjekke at han oppfører seg bra, er nedlatende og mistenksom. 
En kvinne finner ut hva slags synder han har begått og sprer informasjon om ham. 
Og hva med hun som forelsker seg i Walter før hun får vite sannheten. 
Kan hun elske en overgriper? 

I dårlig film blir holdninger ofte stående som teoretiske postulater, i god film forvandles de til følelser vi kan identifisere oss med. 
Kassel lykkes med det siste. 
Du sitter og kjenner på om du ville orket å gi denne Walter en ny sjanse etter endt soning. 

At «The woodsman» overhodet fungerer, beror på at Walter selv har innsett at han har et forferdelig problem. 
Hvor representativt det er med en angrende pedofil, er jeg sannelig ikke sikker på. 
Men at Bacon spiller en kar med sjelekvaler, understrekes av hans spente kjevemuskler og fortvilte blikk. 
Meget bra spill. 

Det svakeste i filmen er de tamme timene hos psykiateren. 
Det sterkeste er møtet med jenta i parken. 
Også barneskuespilleren gjør en imponerende jobb. 

Kassel skal også ha ros for den elegante metafor— og musikkbruken, dels jegeren og Rødhette-motivet, dels fuglesymbolikken. 
Og ser du filmen, få endelig med sangen «His eye is on the sparrow» idet rulleteksten setter inn. 
