Stor sorg, dårlig manus
Kraftige rolleprestasjoner redder ikke et manus som virker både over-konstruert og i uttakt med sitt tema. 

HANDLER OM: 
Filmens to hovedpersoner har to monumentale sorger å bearbeide: 
Audry blir alene med to barn, etter at hennes ektemann blir skutt. 
Jerry er den avdøde ektemannens beste venn; Heroin-junkie med verdens verste demoner å kjempe mot. 
Audrey og Jerry søker mot hverandre. 
Men kan de hjelpe hverandre til å komme videre i livet? 

DOM: 
Det er ingen tvil om at de to Oscar-vinnerne Halle Berry og Benicio Del Toro jobber livet av seg for å skape dybde og troverdighet til denne filmen. 
At den danske «samlivseksperten» Susanne Bier her gjør sin første engelskspråklige film, burde utvilsomt legge ytterligere dimensjoner til filmen. 

Og: 
Visst er det ting å se, visst blir det stundom både gripende og tragisk. 

Men på noen punkter går det fundamentalt galt: 
I de øyeblikkene den potensielle galskap kan gripe våre hovedroller, sviktet filmens mot: 
Det blir formel-sorg, plastikk-kriser og pseudo-sensualisme. 
Halle Berry forblir bevrende sørgmodig, Del Toro forblir grunnleggende snill. 
Fordi filmen nesten-lykkes, blir den overfladiskhet ved nærmere ettertanke temmelig irriterende. 
På et punkt virker det som en eller annen har forstått at mer alvor og jævelskap på mobiliseres. 
Og Del Toro sendes ut på i enda et avvenningshelvete. 
Som er sett et titalls ganger før, og dermed blir uten virkning. 
Ukens filmpremierer kan, påfallende nok, by på enda en ung-enke-sorg: 
«P.S. 
I Love You». 
Den er bedre. 
