Stor «Max Manus»
«Max Manus» er en sterk, medrivende og dypt menneskelig troverdig historie om en av Norges dristigste sabotører og motstandmenn under andre verdenskrig. 

HANDLER OM: 
Dette er historien om motstandmannen og sabotøren Max Manus og kretsen rundt ham, fra han deltok som frivillig i den finske motstandkampen i 1939, frem til frigjøringsdagene i mai 1945. 

DOM: 
Forventningene har vært skyhøye, de potensielle fallgruvene talløse for filmen «Max Manus». 
Derfor er det med stor glede det kan meddeles: 
«Max Manus» er en meget god film, som stødig oppfyller kravene til både god og sterk historiefortelling, et engasjerende personportrett og dertil en påminnelse til nye generasjoner om hva det faktisk har kostet å skape det Norge vi lever i i dag. 

Historier 
Det er faktisk ikke lengre siden det skjedde. 
De mer enn 60 år etter krigen har vært proppfulle av historier og legender og løgner og jakt på sannheten om hva som egentlig skjedde. 
Jeg er ikke historiker, jeg kjenner ikke godt nok de historiske fakta til en millimeterbedømmelse av filmens detaljer. 

Å lage en slik film kan da heller aldri være en matematisk øvelse i historisk korrekthet. 
All filmskaping er og blir diktning; sannheten er aldri bare fakta. 
For bak fakta, finnes følelser. 
Og menn som Max Manus - ikke minst han! 
- levde og virket i følelsesmessige stormer, som utvilsomt fikk betydelige konsekvenser. 
Men er vanskelig registrerbare. 
Om man da ikke lager film av det! 

Subjektivt 
Resultatet - om enn aldri så faktabasert - er dømt til å bli subjektivt. 
Spørsmålet er om subjektiviteten synes å være relevant. 
Og det synes jeg - i høyeste grad! 

Ut fra historiens svart/hvitt tegner det seg en fargerik historie om unge menn og kvinner, som på et eller annet tidspunkt ikke bare var villige til å ta liv, men også ofre sitt eget, for den store, dominerende saken. 
Max var et følelsesmenneske. 
Og Aksel Hennie gir ham, på glimrende vis, en troverdig utvikling: 
Alltid overbevist og villig til handling. 
Men hele tiden et offer for egne handlinger og deres konsekvenser. 

Folk døde, bokstavlig talt, i hans armer og som en følge av hans operasjoner. 
Venner og kolleger ble skutt, torturert og ødelagt for resten av livet. 
Man må være gal for ikke å bli merket av slikt. 
Max Manus var ikke gal. 
Men gæ´ern? 
Utvilsomt! 

Tikken Heldigvis fant kjærligheten ham, i skikkelse av Tikken Lindebrække, i filmen fremstilt av den relative nykommer Agnes Kittelsen. 
Kittelsen har en meget effektiv blanding av stålvilje, effektivitet og mykhet! 

Kjakan Filmens typegalleri er stort sett meget godt. 
Et par mindre roller er små mesterverk: 
Knut Joner som den ansiktsløse, iskaldt kontrollerte og uhyggelig effektive Gunnar Sønsteby er så glitrende gjennomført, at jeg knapt nok - selv etter å ha sett filmen - kan huske hvordan han så ut. 
Tyske Ken Duken som den forhatte gestaposjef og torturist Siegfried Fehmer lager også glimt av menneskelighet, som aldri unnskylder djevelskapen - men på effektiv måte setter ham inn i den sammenhengen han tjente. 

Skjæringspunkt 
I skjæringspunktet mellom historie og en moderne film, blir det alltid en vanskelig avveiing mellom historisk tidskoloritt og en ny tids behov for effektiv kommunisering. 
Filmen løser det gjennom en nokså gjennomført krigstidsscenografi og et moderne språk aktørene i mellom. 
Stort sett er det et lykkelig valg, der kun detaljer er diskutable. 

En film som «Max Manus» er nesten dømt til å stille flere spørsmål enn den til syvende og sist besvarer. 
Man kan spørre i det vide og det brede om ting som ikke tas opp og følges videre. 
Men et sted må grensen gå; det blir den ferdige film. 
Kanskje man da like godt skulle kuttet ut Viktoria Winges gestapo-sekretær «Solveig Johnsrud»? jeg tror nok det; hun vekker mer interesse enn hun får mulighet til å belyse. 

Svakheter Filmen er altså ikke bare vellykket. 
Musikken er for meg den svakeste punkt. 
Litt for overdådig, litt for heltedyrkende i klangen, her og der. 
Det gir en heroisk «glasur» som peker i en annen retning enn filmens fortellende hovedspor. 
Dessuten må det påpekes at filmen, som helhet, er på mange måter relativt konvensjonell, bortsett fra en drømmesekvens helt mot slutten - som er vakker nok, men faktisk virker ørlite malplassert mot filmens øvrige nøkterne stil. 

Men det er ingen vesentlige innvendinger, dette. 
Hovedsaken er at «Max Manus» er en drivende, troverdig og engasjerende og meget god film, som garantert vil får hundretusenvis av nordmenn inn i kinosalene de neste ukene. 

Vel fortjent! 
