Rått drama med pløyde fjes
Ganske uventet for årstiden: 
Et solid, folkerikt og handlingssterkt krimdrama som antakelig er den beste politifilmen siden «Copland», og så er den fransk. 

Ingen fjollerier og nesten ikke ett smil. 
Bare den blodstenkte hevnguden Nemesis og hans blinde, men logiske gjengjeldelser i en virkelighet der alle alltid er skyldige i noe. 

På overflaten er «Mellom fiender» kjølig som en sjøldau, grå marsdag, men den dirrer samtidig olmt og infernisk av lidenskaper og sjalusi og kvelende kollega-hat. 

Cirka tre fjerdedeler av «36 Quai des Orfevres» består av ansiktene til Daniel Auteuil og Gerard Depardieu. 
De er skeive og utsklidde som mislykte trolldeig-skulpturer. 
Huden kunne vært furet med plog eller gravd med bulldozer. 
Lengst inne i to kunstneransikter som er spesielle at du ville kjent dem igjen i Madlaleiren etter barnetoget, ligger øynene og hjemmebrenner følelser og tanker som aldri blir til ord. 
Noen fjes er sånn. 
Kameraet han stanse på dem og holde seg der, og de trenger ikke gjøre noe. 
Tilskueren ser ting. 
Auteuil og Depardieu er så dystre og tunge at kinoen kanskje burde tilby krisepsykiatri etter forestillingen, men de får et rått skjebnedrama til å funke så bra at personalet kunne ha fjerna stolen din uten at du merka det. 

Vrinks og Klein er politimenn som leder hver sin avdeling i Paris. 
De skal ha vært venner, men da filmen starter, misliker de hverandre allerede. 
Det skal bli verre. 
En tremannsgjeng i finlandshetter overfaller pengestransporter, og sjefene vil at ranerne skal tas. 
Hovedpersonene gjør hver sin feil. 
Den ene blir for ivrig i arbeidet med å skaffe informasjon. 
Den andre mister besinnelsen da forbryterne skal ferskes. 

Ut av det blir det mye elendighet. 
Samtidig som dramaet beholder framdriften og en rytmefast action-identitet, skjer det så mange fæle ting at man under normale omstendigheter ville blitt dypt nedbrutt. 
Men det er rart med stilistisk vellykka ting. 
Den imponerende formen gjør at du sitter med følelsen av å se viktige og kloke ting. 
Det er en illusjon, men den er både engasjerende og behagelig så lenge den varer. 

Det var i utgangspunktet grunn til å tro at en kjent regissør sto bak filmen, men «36 Quai des Orfevres» er faktisk laget av en ukjent fyr som var politimann da han i 1988 ble skuespiller, og etter det jobbet han med å skrive politiserier for TV. 
Han har tatt med seg evnen til å behandle miljøer med mange skikkelser, og han har også utnyttet erfaringen med historier som strekker seg over tid. 
