Svart-hvitt
«Barnepiken» er en halvgod film som likevel krever lommetørkle. 

FILM: 
Det finnes ulike målestokker for hvorvidt en film er god. 
La meg nevne noen av de enkleste. 
En komedie er på høyden hvis du ler x antall ganger. 
En thriller er verdt billetten hvis du blir sittende ytterst på setet. 
Når det gjelder sentimentale drama, vil det være naturlig å måle kvaliteten ut fra hvor ofte du må tørke tåren som har lagt seg i øyekroken. 

Jeg er likevel usikker på om denne regelen gjelder for raserelaterte sørstatsdramaer som foregår på 60-tallet. 
Mange av oss har en nesten pavlovsk reaksjon når vi utsettes for denne type massasje av vår høyt verdsatte rettferdighetssans. 
Selv får jeg klump i halsen bare av å høre Martin Luther King si «I have a dream». 

Jeg er derfor et enkelt offer, men det har skjedd såpass mange ganger — i TV-sofa og kinosal — at jeg rekker å bli klar over min egen svakhet i samme øyeblikk som tårene perses, som det heter. 
Resultatet er at jeg sitter der og blir rørt av «Barnepiken», samtidig som jeg tenker at dette er ikke en særlig bra film. 

Bestselger 

Kathryn Stocketts debutroman fra 2009, som filmen bygger på, er solgt i over fem millioner eksemplarer og filmen har vært sommerens store overraskelse på amerikanske kinoer, i hvert fall for oss som ikke vet hva tusener av lesesirkler sysler med i det stille. 

Vi befinner oss i Jackson, Mississippi på begynnelsen av 60-tallet, der svarte hushjelper oppdrar hvite kvinners barn, samtidig som de nektes å benytte familiens toalett. 
Vi følger spesielt to hushjelper, Aibileen Clark (Viola Davis) og Minny Jackson (Octavia Spencer) og deres forhold til familiene de er i tjeneste hos. 
Filmens hvite heltinne er Eugenia «Skeeter» Phelan (Emma Stone), nyutdannet, singel og med en drøm om å bli journalist og forfatter. 
Skeeter ønsker å skrive en intervjubok der svarte hushjelper snakker om sine liv. 

Stepford Wives 

Filmen byr på mye godt skuespill, men dette kombineres dessverre med en karikering av «skurkene», særlig de hvite småbarnsfruene, som enten er ondsinnete ledertyper (Bryce Dallas Howard) eller lettpåvirkelige hønsehjerner som ikke kan passe sine egne barn. 
Verden er mer komplisert enn dette, også i rasedelte Mississippi. 
Dette er en film som handler mer om psykiske enn fysiske sider ved undertrykking, men da bør det psykologiske være mer troverdig enn det er her. 

Det hjelper heller ikke at filmen har komiske innslag som ville passet bedre i «Jackass» eller en av Eddie Murphys mer forglemmelige komedier. 
