Zzzzz og Prrrschff!
Dette er en bulgarsk nyinnspilling av Ingmar Bergmans «Dödskärran» fra 1954, men den er uteksta, framføres av bare nakne skuespillere og understøtter en urimelig eksistensiell relativisme som vi bør holde oss for gode til i et land som har ammet Fridtjof Nansen. 

To ganger. 

Var det vittig? 
Nei. 
Det var det ikke. 
Årsaken er enkel. 
1990-tallet var ironiens tiår i Norge. 
Som en del av ironistiske ritualer brukte vi mange år på å diskutere om ironiens innflytelse egentlig var forbi, inntil skoletaperne og analfabetene overtok og ingen egentlig husket stavemåten lenger. 
Så kom «Farmen» og avgjorde problemstillingen. 
Når halve befolkningen sitter og ser et reklameavbrutt fjernsynsprogram om naive ikke-kjendiser som krangler på en bondegård, da er ironiens tid helt sikkert forbi. 
Ikke bare den. 
Humoren er død. 
Alvoret er dødt. 
Hjernecellene er døde, og norsk presse er omtrent like interessant som en nyvalsa rødspette. 
En fisk som allerede var flat. 
Før den ble valsa. 
Gotit? 

«Superhero Movie» forsøker å gjenopprette nittitallet (antakelig fordi det var siste gang regissøren Craig Mazin hadde sex. 
Med en blind sau.) ved å gjenfortelle «Spider-man» for tarmgass-segmentet. 
Hvis en ser bort fra en Tom Cruise-parodi som i hvert fall ville blitt godkjent på den nest siste bilen i russetoget, finnes det ingenting å le av. 
De femten supermodellene som har bassengsex med Bruce Willis er ikke vittige. 
Høydepunktene fra Manchester Uniteds nachspiel har vi sett før. 
De endeløse klippene fra Pamela Anderssons sexvideo har alle sett minst tusen ganger tidligere, og det er lenge siden noen gadd se Demi Moore strippe. 
