Anmeldelse:Den skarpe satiren uteblir fra «Uroens kokebok» 

Pessoa som pølsevev. 

Da Christian Kjelstrup åpnet Uroens bokhandel på Bislett for knapt to år siden var det starten på et eventyr. 
Han holdt sjappa åpen i én uke og solgte kun én boktittel. 
Bokstablene inne i det lille lokalet forsvant fortere en svint. 
Stuntet sendte Fernando Pessoas mesterverk mot toppen av boklistene. 

Da suksessuka var over inntok Kjelstrup og co. Bislett Stadion for å holde Pessoa-messe foran imponerende fulle tribuner. 
Siden har han åpnet pop up-bokhandel flere steder i landet, solgt verdenslitteratur til folket og gitt overskuddet til veldedige formål. 

At han ble tildelt prisen for «Årets markeds- og formidlingstiltak» i 2014 var høyst, høyst fortjent. 

Rorbua-presentasjon 

Rorbua-presentasjon 

Kjelstrup har kalt «Uroens kokebok» en blanding av de to beste tingene som finnes her i livet. 
Mat og litteratur i en humoristisk innpakning. 

Problemet er at de pyntelige matportrettene i praksis er nokså uspiselige. 
Selv om det finnes flotte ordspill her, som Tove Janssons fristelse, Orrhane Pamuk og Majonesbø, men et betydelig knippe av dem virker en smule tilstrebet, ta Nils-Syltetøivind Haagensen og Sprut Hamsun som eksempler. 
Litt for ofte oppleves det mer stusslig enn gøyalt å pløye seg gjennom de hundre hodene dandert i fisk, kjøtt, frukt, søtsaker og brødpålegg. 

Dette er vel ment å skulle være en lite selvhøytidelig og humoristisk tilnærming til det som ofte oppleves som et litt høyttravende og gravalvorlig tema? 
Så hvorfor ler jeg ikke oftere? 
Jeg savner en poetisk-gastronomisk presisjon a lá Kvernelands forfatterportretter, Marinettis futuristiske kulinarisme eller Alice B. Toklas kokebok. 

I snilleste laget 

I snilleste laget 

Ordspillbonanza er subtil balansekunst, humor slett ingen spøk. 
"Uroens kokebok" er tidvis sjarmerende, men i tynneste laget, for prosjektet virker i det hele tatt litt uferdig. 
