Chilensk fortellerkunst
Mellom personlige minner og dikterisk fantasi i en digital tid. 

Den prisbelønte chilenske forfatteren og universitetsprofessoren Alejandro Zambra (f. 1975, debut 1998) opererer innenfor ulike litterære sjangrer, ble introdusert første gang i Norge på Pax forlag gjennom 
Jeg skriver mitt liv-romanen «Måter å komme hjem på» i 2012, besøkte Litteraturhuset i Oslo samme år, er utropt til en av de 22 beste unge spanskspråklige forfattere av tidsskriftet Granta og blir gjerne kalt den nye Roberto Bolaño av dem som ser på han som fanebærer for den nye generasjonen latinamerikanske diktere. 

Nå publiserer Solum og Bokvennen forlag hans eneste novellesamling, «Mine dokumenter», elleve tekster mellom drøye åtte og tjuetre sider lange, snart utformet i personlig ladd jeg-form, snart med synsvinkelen holdt i tredje person. 
I sum bygger disse mangfoldige tekstene – spent ut mellom lys og mørke, latter og gråt, bagatellaktige forviklinger og eksistensielle kjernespørsmål – opp under to utsagn dikteren kom med da han i 2015 ga et intervju til det kanadiske magasinet Vice: 
«I think all books are autobiographical», «But fiction isn’t the opposite of the truth». 

Samtidig som noen av jeg-fortellerne i «Mine dokumenter» synes å være identisk med (eller ligger tett opp til) forfatteren, slik at historiene deres får et selvbiografisk preg – med minneglimt knyttet til tidlig barndom, familieliv, skolegang, studier og dikterkarriere – fins det mer tradisjonelle noveller der fiksjonspreget er markant. 
I sistnevnte kategori fins samlingens beste historie – «Familieliv». 
Her møter vi en førti år gammel mann som skal stelle huset og katten til en fetter som drar med familien til Frankrike på et fire måneder langt jobboppdrag. 
Den teksten streifer ulike motiver og tematiske spenninger som forplanter seg gjennom boka – ensomhet, seksuell frustrasjon, omsorg, savn, litteraturens makt og avmakt, diktatur kontra demokrati, katolisisme, heftig erotikk, sannhet versus løgn. 
Teksten er hverdagsrealistisk og antydende i tonen, slutten elegant og passe åpen i all sin neddempete dramatikk. 
Stilig er også utgangen på den litteratur— og sexorienterte, tidvis lattermilde jeg-fortellingen «Stor avstand». 

Miljøet i de fleste fortellingene er Santiago de Chile, men vi hører også om en argentinsk jente og en chilensk forfatter som blir drapstruet og robbet i en drosje i Mexico City – der monologen til den ene raneren for øvrig har et trøkk og et driv som imponerer – og vi blir med «Verdens mest chilenske mann» på overraskende besøk til eks-kjæresten i Leuwen. 
Den utflukten ender med at han må skaffe seg to paraplyer for å kunne vakle videre i verden. 

Ellers har noen av tekstene – på moteriktig, akademisk vis – meta-fiksjonelle innslag. 
Forfatteren nøyer seg ikke bare med å dikte, han insisterer også på å kommentere sin egen fortelling, uten at disse innslagene alltid skaper ny innsikt eller utvider perspektivet i fortellingene. 
Dessuten fins fortløpende allusjoner til litteratur, musikk og fotball, noe som røper hvilke kulturelle rammer Alejandro Zambra gjerne opererer innenfor. 

Alt i denne boka føles knapt like fengslende eller viktig der den veksler mellom mykt og røft, røyking og runking, hverdagslige rutiner og freudianske konflikter, vital livsutfoldelse og tragisk død. 
Men mye er ledig og sjarmerende formidlet, noe den norske oversetteren får fram på eksemplarisk vis. 
