Nytt album:Elliot Galvin kombinerer lek og modenhet 

Britisk pianojazz med friskt tilsnitt. 

Vi trenger ikke dra over Nordsjøen for å finne gull lenger, men jeg gjør gjerne et unntak for Elliot Galvin, den unge britiske pianisten. 
Her hjemme er vi bortskjemte på ung og kreativ jazzrelatert musikk, men skaperkraft gir seg selvsagt til kjenne ute i Europa også. 

The Influencing Machine er Elliot Galvins tredje utgivelse med trio, og kvaliteten kommer ikke som overraskelse. 
Musikken hans sprenger grensene for pianotrio-tradisjonalisme. 
Bassist Tom McCredie spiller også gitar, og Galvin er oppført med keyboard instruments og toys, i tillegg til det akustiske. 
Det gir dem mulighet til å bevege seg ut og inn av det standardiserte. 

Galvin er blitt sammenlignet med den unge Django Bates og de fine krumspringene han gjorde på 80- og 90-tallet. 
Selv tenker jeg på all den skakke og strømlinjeforaktende musikken vi kan takke britene for. 

Kommunisthymne 

Åpningssporet «New Model Army» rommer mye av det trioen til Elliot Galvin ønsker å slippe løs. 
Det korte stykket rommer sødmefylt akkordbruk, intense partier med bass og bue, samt et mer maskinelt, elektropop-inspirert parti som mørnes med piano. 
Denne måten å slippe impulsene fri på, er typisk for de unge bandene vi har rundt oss for tiden. 

Pianisten har fortalt at han gjerne legger inn referanser i musikken sin. 
«New Model Army» skal være basert på kommunisthymnen «The People United Shall Never Be Defeated». 
Da jeg hørte Elliot Galvin på Victorias scene i Oslo i november i fjor, spilte han i Dinosaur. 
Dette bandet som ledes av Galvins nære samarbeidspartner Laura Jurd, jobber også med særegent sound. 

Jeg vil hevde at disse to danner spydspiss på øyene der borte nå. 

Dobbeltagent 

Når vi kommer til «Red And Yellow», legger Galvin ut et pianostrekk selveste Carla Bley kunne ha unnfanget. 
Så kommer rytmeseksjonen inn, med tett og retningsgivende spill fra trommeslager Corrie Dick. 
Keith Jarrett er helt oppe i ryggen på Galvin, men han rister han av seg på sitt lekne vis. 

Denne måten å forholde seg til pianojazzens vakre, historiske elementer på, fungerer utmerket. 
De samplede lydene trioen liker å ornamentere med, er også friske. 
Elliot Galvin har beskrevet The Influencing Machine som et protestalbum uten tekster. 

Tittelen har han tatt fra en bok skrevet av Mike Jay. 
Den tar for seg den paranoide 1700-talls karakteren og dobbeltagenten James Tilly-Matthews. 
Han mente at livet hans ble kontrollert av maskiner. 

En ny modenhet 

«Bikini Island» må være det sporet som tydeligst speiler inspirasjonen fra boken. 
Robot-lyder og fordreide menneskelige stemmer føres inn i tett driv og nådeløs tilstramming, før den akustiske trioen tar oss ut. 
Det er flott å høre hvordan Galvin, McCredie og Dick får det til å fungere. 
På «Boys Club» tar bassisten frem den overstyrte gitaren, en villstyring fra rocken, og lar den dele rom med pianospill fra en annen verden. 
Det er en enkel og god idé. 

Det har kommet en ny modenhet inn i Elliot Galvins musikk. 
Den forstyrrer hverken spontaniteten eller overskuddet. 
