Blodig førjul
«Arme riddere» er basert på en historie av Jo Nesbø, men minner mer om «Tomme tønner» enn om «Hodejegerne». 

FILM: 
Oscar våkner opp på en strippeklubb ved Svinesund med åtte lik rundt seg. 
Lokalet er også fylt med politifolk som prøver å finne ut hva som har skjedd. 
Oscar (Kyrre Hellum) reiser seg opp, blodig og forslått, med en pumpehagle i hendene. 
Blodige og forslåtte mennesker pleier å ha nok med å reise seg (de venter med hagla), så allerede her aner vi at dette er en komedie og i en komedie bør du ikke henge deg opp i usannsynlige detaljer. 

Oscar plasseres i avhørsstolen hos Kripos-etterforsker Solør (Henrik Mestad), som setter i gang et slags metaavhør, der han forteller Oscar om diverse avhørsteknikker som benyttes for å få fakta på bordet. 

Deretter fortelles Oscars historie i tilbakeblikk. 
Det hele startet da han sammen de tre andre i tippelaget på jobben leverte inn en kupong med tolv rette. 
Jobben vil i denne sammenheng si Evergreens, en bedrift for tidligere og framtidige kriminelle som lager plastjuletrær utenfor Halden et sted. 

Farse 

Filmen er basert på en historie som Jo Nesbø aldri har gitt ut i prosaform, regissør Magnus Martens står oppført som manusforfatter og resultatet befinner seg nærmere «Tomme tønner» enn «Hodejegerne». 

De fleste av karakterene som dukker opp i «Arme riddere» er usannsynlig dumme. 
Solør virker oppegående, men på slutten skjer det ting han burde fått med seg. 
De andre gutta i Oscars tippelag (spilt av Mads Ousdal, Arthur Berning og Andreas Cappelen) starter lovende, men framstår i for liten grad som farlige. 
Det er generelt for lite fare i «Arme riddere» og da vipper komedien over i farse. 
En smartere tvetydighet hadde gjort seg. 

Lik i kø 

Filmen utvikler seg etter følgende prinsipp: 
Hvis det skulle dukke opp flere lik, er det bare å ... hogge, sage eller stappe dem i kverna. 
Blodet spruter i alle retninger og jeg tviler på at filmen er sponset av Norsk Tipping, til tross for tydelig produktplassering. 

Det finnes fine detaljer her og der og kurante prestasjoner av skuespillerne. 
Dessuten holder produksjonen relativt høy teknisk kvalitet. 
Det som hindrer deigen i å heve seg, er deler av dialogen og den generelle idiotien, som ofte virker motivert av manusmessige bekvemmelighetsgrunner. 
Den mest håpløse er en uhelbredelig dum politimann som er ute av stand til å ta et hint og som kjøper et brukt solarium uten å åpne det. 
Dessverre for ham er ikke «Arme riddere» en solskinnshistorie. 
