Bokanmeldelse:Arnaldur Indridason: 
«Tvekampen» 

I en av sine beste bøker på lenge, legger den islandske krimforfatteren Arnaldur Indridason handlingen til begynnelsen av 1970-tallet. 
Og med tilbakeblikk enda lenger tilbake i tiden. 

Krim 316 sider Kr. 379,- Cappelen Damm 

Denne gang er det ikke Indridasons faste hovedperson, politimannen Erlendur Sveinsson, det handler om. 
Erlendur dukker faktisk ikke opp før i bokens aller siste setning. 

I stedet er det hans gamle sjef, Marion Briem, som står i sentrum. 
Det er sommeren 1972, og Reykjavik er åstedet for en av de største idrettsbegivenheter på lenge, nemlig sjakkoppgjøret mellom amerikanske Bobby Fischer og sovjeteren Boris Spasskij. 

Mens dramaet mellom øst og vest er i ferd med å starte, skjer det et tilsynelatende umotivert drap på en ung gutt på en av Reykjaviks kinoer. 

Marion Briem og hans assistent tar saken, som viser seg å ha storpolitiske forgreininger i tillegg til å inneholde menneskelige urmotiver som svik og hevn, løgn og rettferdighet. 
Indridasons velkjente evne til å lage stemning og atmosfære er tilstede i rikt monn, krydret med treffsikre tidsbilder fra en etter hvert fjern fortid. 
Da den kalde krigen hadde konsekvenser langt inn i enkeltmenneskers mest private liv. 
Og da det internasjonale klimaet var preget av en grunnleggende mistenksomhet stater og individer imellom. 

Vi blir også kjent med deler av Briems biografi og hans oppvekst som tuberkuløst, uekte barn. 
Den nordiske melankolien er med andre ord rikt representert, som alltid hos Arnaldur Indridason. 

Oversetteren Silje Beite Løken har funnet et sikkert grep om Indridasons bøker, så også denne gang. 
