Vellykket spill med løgn og sannhet
Et spill med sannhet og løgn som ingredienser er gull verd for den som vil lage virkningsfullt drama. 
Manusforfatter og regissør Oddvar Kvaal Pedersen lykkes i å trille ut avsløringer i passe porsjoner i sitt stykke "Sannheten (0.7)". 
Når de fire skuespillerne dessuten spiller godt, blir resultatet vellykket. 

Men akk, jeg kan knapt skrive et pip om handlingen uten å ødelegge for alle dere som bør ta turen til de trange Grottene i Folkens kjeller. 
Jo, dette kan sies: 
Stykket er et kammerspill mellom to unge kvinner, Torunn og Ane, og to brødre, Jon og Knut, som de elsker. 
Eller gjør de nå egentlig det? 
Tja, det er det uklare og uavklarte, for etter som årene går og noen ulykksalige valg og hendelser har funnet sted, har det blitt vonde knuter i følelsene. 

Kvaal Pedersen lykkes fint i den vanskelige kunsten å kaste om på kronologien. 
Når rødt lys skinner over alt som foregår, lærer vi å tolke det som scener fra et fortidsplan. 
Når lyset er vanlig hvitt, er vi i nåtiden. 
Det fungerer riktig godt. 

Dermed henger vi som publikummere med og kan lure på hvem som sviktet da en skjebnesvanger ulykke ødela hverdagsidyllen. 
Stemmer det at de fire vennene bare var fulle og ikke husker noen verdens ting, eller er det noen som kjenner sannheten, men dekker over den? 

Manusforfatteren klarer å skape levende scener mellom to og to av rollefigurene. 
Lun humor lister seg overrumplende fram da Torunn og Knut flørter i det røde fortidslyset. 
Snev av grøsserstemning lurer seg inn da Knut på nåtidsplanet kommer inn i huset til Jon og Ane etter noen års fravær. 
At visse fotografier som hang på stueveggen før, er fjernet, bidrar til en talende scenografi. 
Det gjør også kunsten til Irene Gellein der flere av motivene virker urovekkende. 

Skuespillerne leverer troverdige tolkninger av sine skikkelser, både i lykkelige øyeblikk og i harde konfrontasjoner som presser seg fram. 
Regissøren har mot til å la aktørene bruke pauser og stillhet slik at vi kan kjenne etter hvilke følelser som er i sving. 
Men obs! – noen ganger kommer replikkene så lavt at de er på kanten til ikke å høres. 

Det eneste jeg ikke tror på eller forstår, er hvorfor én av figurene har ofret seg for en annen, på et vis få ville gjort. 
Eller – stiller Kvaal Pedersen virkelig til skue en selvoppofrende edelmodighet som uttrykk for den dypeste kjærlighet mellom to personer som står hverandre nær? 

Så kan vi da gå ut fra Folkenteateret og gruble over nettopp det: 
Hvorfor er det så vanskelig å si "jeg elsker deg"? 
Hvorfor er det så lett å svikte den man er glad i, eller å tilgi den som bedro? 
Og til slutt: 
Finnes det mennesker som uegennyttig ofrer seg for en annen? 

Jeg kan bare gjenta hva jeg har skrevet før, "så spennende at Stavanger har pur unge teaterentusiaster med store ambisjoner". 
Denne gang får de noen helt store spørsmål til å svive rundt hodene og hjertene våre. 
Bra! 
