Han fanger nordlyset gjennom musikken
Samiske Niko Valkeapää er noe helt for seg sjøl. 

ALBUM: 
Fire år etter doble «Birrat birra» er den Kautokeino-bosatte samiske poeten og sangeren Niko Valkeapää (43) aktuell med sitt fjerde album, et nytt stykke samisk verdensmusikk - mer nedstrippet, akustisk, fokusert og umiddelbar, og mindre elektronisk, enn på de siste utgivelsene. 

Som vanlig er Oslo-bosatte Georg Buljo mannen som «kler på» Valkeapääs ord - som komponist, produsent, tekniker og musiker. 
Han har blant annet bakgrunn fra Mari Boines band, og har jobbet med Valkeapää fra hans selvtitulerte debutalbum i 2003 - som fikk Spellemannprisen i Åpen klasse. 

Samisk blues 
Og det er virkelig ikke lett å plassere denne musikken i noen klasse eller bås. 
Og hvorfor skal man gjøre det? 
Det viktigste er at en ny verden vil åpne seg for deg som ikke har hørt denne musikken før. 

Sjøl bruker de merkelapper som samisk americana og samisk blues om musikken, og det er slett ikke ueffent. 

Ikke joik 
De fleste forbinder samisk musikk med joik, men den tradisjonen er - med ett unntak - fraværende her. 
Valkeapää og Buljo fornyer i stedet den samiske musikktradisjonen igjen - ved å forsterke det som er blitt signaturen til flere samiske artister: 
Svevende lydbilder som får tankene til å forme bilder av hvite, langstrakte vidder. 
Det er dvelende, men også fengende - og umåtelig vakkert. 

Musikken er til å kjenne igjen, likevel har den nye trekk som gjør den interessant - en ny dybde som ikke var der før. 
Melodiene er blitt enda bedre. 

Akustisk 
Med et par små unntak trakterer Buljo alle instrumenter, med mer bruk av akustisk gitar enn på tidligere plater - blant annet glimrende forløst i den avsluttende melankolske perlen «Áigi lea boathán (The Time Has Come)». 
Buljo trakterer også instrumenter som dobro, bouzouki og perkusjon. 

Men det er igjen Valkeapääs varme og særpregete stemme som får lov til å spille hovedrollen. 

Tekstene er riktignok på samisk, men de er oversatt til engelsk i coveret - og har fått titler som «New Path», «The Moon And Me», «Where» og «Moon's Tale». 

Det er ikke de store, vidløftige temaene, men enkle, sanselige bilder Valkeapääs tekster formidler: 
Om barndomsminner, reinsdyr, kjærligheten og et dansende nordlys like vakkert som deres særpregete musikalske univers. 
