Tekstene er like triste, men Al DeLoner løfter endelig hodet
Midnight Choir-låtskriveren. 

||| 
ALBUM: 
Atle Bystrøm skrev en rekke kvalitetslåter for Midnight Choir, men det er blitt mer og mer tydelig at musikken hans har trengt en formidler og en tolker som vokalist Paal Flaata til å framføre dem og et kreativt miljø som Midnight Choir, der også Ron Olsen var medlem, til å fullende den. 

Men det er ikke helt svart. 

Femte levering Som Al DeLoner gir Bystrøm nå ut album nummer fem (siden 2004), og det skulle ta så mange plater før han bryter med det seige, triste, depressive, minimalistiske uttrykket. 

Savnet etter Midnight Choir er blitt større for hver nye, intetsigende plate fra Al DeLoner som høres ut som et knippe demoer eller skisser til sanger, men denne gang aner man et ønske om å lage låter som til og med til en viss grad fenger lytteren. 

Nesten lystig 
Det er befriende når DeLoner for en gangs skyld høres nesten lystig ut i «Louie The Cat», som er det eneste naturlige singelvalget — her er det tross alt en melodi med myke gitarer, samt en snill fløyte og lekent Van Morrison-aktig saksofonspill. 

Oppløftende musikalsk, sitt triste budskap til tross, er også «San Francisco» med Frederik Mustads insisterende orgel, Max Lorenz' fioliner og en liten dose frijazz i form av Robert Fraenzels saksofon og «They Shot Tom Gunther», med Rikke Knudsen og Tine Neumann på vokal. 

Tekstene på albumet, som er spilt inn i Berlin, handler om katta Louie, om å lengte etter å gå med Herren igjen, om å være for stein til å kjøre til kjæresten og om å ende sine dager i San Francisco ved å kaste seg i vannet, høyst sannsynlig fra Golden Gate-brua. 

I overkant desperat Tittellåta slutter med følgende advarsel: 
«Don't do heroin, don't do heroin, don't do heroin / We shall live and see» / «Don't do heroin (...) / We shall learn and see» / «Don't do heroin (...) / We shall give and see». 

Ikke akkurat oppløftende saker, altså, og materialet er fortsatt for ujevnt og stemmen i overkant desperat. 

Men Al DeLoner pakker i hvert fall ordene inn i noe som minner om livsbejaende musikk, og når han synger optimistiske «This Is The Moment» høres det ut som han mener det også. 

Han er ikke helt framme enda, men det er en god start. 
For første gang har Al DeLoner lagd et album det er mulig å bli litt glad i. 
