TV-anmeldelse «Nesten voksen»:Ganske umodent 

Forutsigbart forsøk på varig lørdagsmoro. 

«Nesten Voksen» 

Norsk situasjonskomedie i 8 deler 

NRK1 lørdager kl. 20.55 

Regi: 
Thale Persen 

Manus: Kristin Skogheim 

Med: Mattis Herman Nyquist, Kjersti Tveterås, Jenny Skavlan, Nils Jørgen Kaalstad, Hans Olav Brenner, Renate Reinsve. 

Nei, dette er ikke «Nesten voksen», det nærgående samtaleprogrammet med Trond-Viggo Torgersen og ungdommer i en tom leilighet i 1984. 

Her i NRKs nye lørdagssatsing mot «Side om Side»-segmentet møter vi derimot tre framvoksende familier. 
Alle i ulike grader av etablering, aldersmessig rundt de vanskelige trettiårene, knyttet sammen av kvinnenes varige vennskap fra folkehøyskolen. 

Det høres ut som et greit utgangspunkt for en lettere voksenversjon av «Unge lovende». 
Om man plukker det fra hverandre, er serien heller befolket som om man nok en gang har ønsket å lage en norsk «Solsidan», bare at denne runden har handlingen sånn omtrent midt på Grünerløkka. 

Hans Olav Brenner bor sammen med den positive siddissøsteren sin (Kjersti Tveterås) og hennes mann (Mattis Herman Nyquist). 
Nils Jørgen Kaalstads rolle er nettopp blitt sammen med Jenny Skavlan. 
Og Renate Reinsve spiller jobbnarkoman på singelvognen. 

Tveterås spiller godt som konfliktsky søster, med inderlig ønske å hjelpe sin udugelige kreative slaskebror, spilt av Brenner. 
Selv når mannen hennes vil kaste ham ut fordi han drikker opp ølet, spiser maten og bruker pengene deres. 
Hvorfor hun har rogalandsdialekt og Brenner sin egen blir aldri utbrodert. 
Men OK. 

Kaalstad og Skavlan er seriens Fredde og Mickan. 
Deres historielinje handler om «mine» og «dine» barn. 
Kaalstad spiller en steinrik popkomponist. 
Skavlan skal snart begynne å jobbe som interiørarkitekt. 
Ingen av dem får veldig mye ut av rollene sine, men det finnes en fin nyforelsket usikkerhet dem i mellom som blir tydeligere et stykke ut i serien. 
Reinsve gjør det beste ut av det hun lille får å spille på, som for eksempel å ha et gjenkjennelig ringesignal når hun ringer på. 

Thale Persen (Julekongen) gjør konseptuelle grep som regissør og får det til å henge visuelt sammen. 
John Vorhaus 
(Våre verste år) har vissnok pusset og kommentert på Kristin Skogheims manus. 
Det har gitt en jovial, lett klønete, sjelden pinlig og ganske ufarlig historie å følge med på. 

Alle karakterene virker skapt for å bli glade i, både sammen og hver for seg. 
Etter tre episoder er de fremdeles ikke interessante nok til at man bryr seg nok. 
Og det er egentlig ikke så veldig morsomt. 
Bare nesten. 
