Anmeldelse:Stivbeint skrekk 

«The Thing» biter best fra seg når den ikke viser tenner. 

Sci-fi/skrekk «THE THING» 
USA. 
15 år. 
Regi: 
Matthijs van Heijningen Jr. Med: 
Mary Elizabeth Winstead, Joel Edgerton, Ulrich Thomsen, Eric Christian Olsen, Trond Espen Seim, Stig Henrik Hoff, Jørgen Langhelle, Kristofer Hivju, Jan Gunnar Røise 

Jada, «The Thing» har oddsen mot seg når den skal hoppe etter kultklassikeren fra 1982 av skrekkspesialist John Carpenter. 

Det er garantert en av grunnene til at spillefilmdebutant Matthijs van Heijningen Jr. bestemte seg for å lage en forløper fremfor en ren nyinnspilling. 

Nordmenn på tur 

I denne «forhistorien» følger vi en gjeng nordmenn på en forskningsstasjon i Antarktis, som oppdager et gigantisk romskip og det som tilsynelatende er et nedfrosset romvesen som har ligget i isen i 100000 år. 
Amerikansk ekspertise i form av paleontologen Kate Lloyd (Mary Elizabeth Winstead) flys inn på hemmelig oppdrag fra Dr. Sander Halvorson (Ulrich Thomsen), og skrekken sprer seg når vesenet viser seg å være i live og stikker av. 

Det er nemlig ikke bare i live. 
Det er sultent. 

Og når det viser seg at vesenet kan kopiere ofrenes celler og dermed være hvem som helst av dem, øker uhyggen flere hakk. 

I første del kommer spenningen som små drypp som forsterker seg i takt med at først isen rundt romvesenet smelter, og deretter tilliten dem imellom. 

Filmen har flere vellykkede scener med klaustrofobisk stemning og en desperat «hvem av oss er det?»-nerve. 

Mary Elizabeth Winstead, sett i «Scott Pilgrim vs. the World» og i siste «Die Hard»-installasjon, leverer sånn passe. 

Med et vidøyet, engstelig-bestemt ansiktsuttrykk som forandrer seg lite filmen gjennom, tar hun en tydelig Ripley-rip-off som den handlekraftige kvinnen. 
Kate er tidvis matchet både mot Stig Henrik Hoffs temperamentsfulle nordlending og australske Joel Edgertons pragmatiske kjekkas, og blir raskt en motvekt til Thomsens uhyggelige Dr. Halvorson, som vil prioritere vitenskap over sikkerhet. 

Vi tror på at den løsningsorienterte Kate kan ta i et tak blant mannfolkene som starter med å rette pekefingrene mot hverandre. 

Jørgen Langhelles Lars er en figur du husker og Seims Edvard er nesten like uhyggelig ubestemmelig som Halvorson. 

Men de fleste av rollefigurene har såpass lite tid på lerretet at det hverken er rom eller behov for de dype karakterdykkene. 

Stereotypien av nordmenn er tatt helt ut. 

De er brautende, skjeggete, kledd i jordfargede strikkegensere og synger gjerne «Sámiid Ædnan» for å holde moralen oppe. 

Det er ikke til å unngå at filmen har en merverdi for norske publikummere. 
Når gjengen synger «Jeg gikk en tur på stien» mens skrekken kommer smygende, blir det kultkomisk. 

Nordmenn kan også få med seg at norske professor Halvorson faktisk snakker dansk. 

Filmens styrke er at den tar sjangerens klisjeer på alvor. 

Den står på egne bein, men blir i partier for stivbeint låst til forgjengerens (teknisk sett etterfølgerens) oppskrift. 

For mye effekter 

Dessverre sklir og snubler «The Thing» i blod og monstergørr i siste del. 
Spesialeffektene er naturlig nok bedre enn dem vi så i 1982, men det er også overflødig mye av dem. 

Filmens mest spennende øyeblikk er når vi ikke ser de halvfortærte ofrene forvridd i slyngende tentakler og klikkende kjever. 

Det er likevel mye som funker i det siste tilskuddet på de flergreinede «The Thing»-familietreet. 
Men de spinkleste kvistene svikter helheten. 
