Nytt Janelle Monáe-album:Hun ville gjort sin mentor Prince stolt 

Et tidvis fantastisk popalbum bygd med leken skaperkraft og en tydelig feministisk stemme. 

32-åringen Janelle Monáe Robinson fra Kansas er for lengst etablert som en musikalsk superstjerne. 
Det sier sitt om nivået når Beach Boys-legenden Brian Wilson smyger seg inn med harmonier på tittelkuttet, storheter som Grimes og Pharrell Williams er gjester, og minst to låter av Prince dukker opp som sentrale gitar- og synthriff. 

Hennes venn og mentor Prince jobbet med Monáe på dette albumet før han døde og «gikk videre til en annen frekvens», som hun har sagt i et intervju med BBC. 
Det høres ofte i Dirty Computers melodisk sikre, lekne og effektive miks av pop, soul, funk, rap og moderne R&B. 
Dette er nok et ordentlig album, for dem som trodde at det formatet er dødt. 

Like viktig er det hvordan hun her, som flere andre akkurat nå, utforsker og forvalter posisjonen som feministisk og svart «talsperson» i dagens politiske klima. 

Det personlige blir politisk 

Det er generelt gode tider for sterke personligheter med tydelige stemmer i populærmusikken. 
Gjerne kvinner, med afroamerikansk bakgrunn, som bruker sitt personlige liv til å si noe politisk. 

Det er ikke lenge siden den tidligere stripperen, nå rapperen Cardi B slapp sitt offisielle debutalbum Invasion Of Piracy. 
«Jente-du-kan-gjøre-og-bli-hva-du-vil»-manifestet gikk rett til topps i USA. 
Samtidig var Beyoncé nylig tidenes første svarte kvinnelige artist som headliner på Amerikas viktigste festival Coachella, og hun leverte det som nå omtales som tidenes konsert der. 

Festivalen ble raskt omdøpt til «Beychella», og ingen, absolutt ingen, snakket om tidligere så ofte omdiskuterte Eminems konsert kvelden etter. 

Snakker til presidenten direkte 

Inn i denne populærmusikalske virkeligheten preget av Trump, #metoo og kampanjen Black lives matter slipper Janelle Monáe sitt fjerde album, og hun vet hva som gjelder. 

Dirty Computer er altså mer enn bare musikk, også bokstavelig, for parallelt lanseres «an emotion picture» med samme navn. 
En 44 minutter lang film om den unge kvinnen Jane 57821 (spilt av henne selv) som strever etter frihet, lykke og selvforståelse i et totalitært, afrofuturistisk samfunn der myndighetene styrer med frykt og behandler folk som maskiner. 
En trailer for filmen er kjørt før visninger av storsuksessen Black Panther i USA. 

Og selv om Monáes film er satt i fremtiden, er det nok av temaer der – og gjennom dette albumet – som opplagt er utfordringer også i samtiden. 
Det handler om å slåss for eget kjønn, rase og seksualitet i dagens Amerika. 

«If you try to grab my pussycat, this pussy grab you back», som Monáe synger gjentatte ganger med tydelig adresse i låten «I got the juice». 

Som mennesker, ikke kjønn 

For, som hos de to samtidige frontfigurene Cardi B og Beyoncé, legger ikke Janelle Monaé noe imellom når hun forteller sine historier. 

«It's like I'm powerful with a little bit of tender, an emotional, sexual bender», synger hun direkte i «Make me feel». 
For øvrig låten som, opplagt med tillatelse, bruker en synthlinje skapt av Prince, samtidig som både gitarriffet og den følgende videoen er hentet fra purpurheltens 1986-hit «Kiss». 

Det blir til en ny låt, og video, der ethvert strengt tatt overflødig spørsmål om kjønn, feminisme og hennes egen (bi)seksualitet blir besvart på smart og fengende vis. 
Der Prince i sin legendariske video danser med en tildekket kvinne, sjonglerer Monáe mellom en kvinne og en mann samtidig. 
Som mennesker, ikke kjønn. 

«That's just the way that I feel now, baby. 
Good God! 
I can't help it! Agh!» 

«A little rough around the edges» 

«Screwed», «Pynk», «Django Jane» og allerede omtalte «I got the juice» er flere i en rekke av låter som sikkert vil bli hyllet som tydelige «girl power anthems» fra Dirty Computer. 

På sine to forgjengeralbum The ArchAndroid (2010) og The Electric Lady (2013) har Janelle Monáe, noe forenklet sagt, inntatt rollen som denne androiden som kommer til jorden for å bli menneskelig. 
Denne gangen virker det som om følelsene ikke gjemmes i noe konsept, de kommer mer direkte og personlig frem - selv om vi følger denne Jane 57821. 

Rent musikalsk følger dette albumet det samme mønsteret av influenser som tidligere, og Monáe nekter seg lite i miksen av pop, soul, funk, rap og moderne R&B. 
Albumet åpner ganske så dempet med en hovedperson som sier at hun vil fortelle noe om rettighetene i Amerika, samtidig som hun understreker at hun lever et «Crazy, classic, life». 

Midtveis tar ting derimot skikkelig fyr gjennom en fem låter lang rekke som bygger på mer energiske rytmer, musikalsk lekenhet og stor skaperkraft. 
Denne delen avsluttes pent med «I like that». 
«I’m crazy and I’m sexy and I’m cool, little rough around the edges but I keep it smooth», synger Monáe, og viser at hun også kan lage en ordentlig R&B-ballade. 

Sjeldent begavet artist 

I albumets siste del roes tingene ned igjen med «Don’t judge me» og «So afraid», som om hovedpersonen må vise oss den sårbare siden av seg selv også. 
Så er det fest igjen i aller siste kutt, «Americans», som låner både synth og gitar fra Princes låt «Let’s go crazy». 

Disse fire minuttene føles som en litt fjollete avslutning på et ellers godt og tidvis fantastisk album, men det kan være noe «amerikansk» og «statement»-aktig der som jeg ikke forstår. 

Uansett er det liten tvil om at Dirty Computer bekrefter det som avdøde Prince tidlig så og hørte, at Janelle Monáe er en sjeldent begavet og viktig artist. 
Han ville vært stolt nå. 
Monáe har tidligere holdt ekstatiske konserter i Norge, så la oss for all del håpe at hun kommer tilbake hit til høsten. 
