Filmanmeldelse «Paddington 2»:Bamsemums 

Ingen oppfølgernerver for bjørnen Paddington. 

FAMILIEFILM 

«Paddington 2» 

England. 
6 år. 
Regi: Paul King. 

Med: Hugh Grant, Ben Whishaw, Sally Hawkins. 

Norske stemmer: 
Benjamin Helstad, Thea Bay, Kåre Conradi. 

Barnebokforfatteren Michael Bond døde i juni, 91 år gammel. 
Men den mest kjente kreasjonen hans, den foreldreløse bjørnen Paddington – født i Peru, men oppvokst i London – har fått et nytt og overrumplende godt liv på kino. 
«Paddington 2» står ikke noe tilbake for den første filmen, som kom i 2015. 

Paddington er vel installert hos «fosterfamilien» Brun og hushjelpen Fuglesang i tykkeste London da vi møter ham igjen. 
Dagene er glade, og blir enda gladere da han finner en sjelden utbrettsbok om favorittbyen på Herr Grubers Antikvariat. 
Paddington vil kjøpe den til tanten Lucy, som reddet ham fra drukningsdøden tidlig i livet. 
Også tante Lucy drømte alltid om å få se den engelske hovedstaden. 

Les også: 
Paddington fyller 40 

Boken er kostbar, og Paddington må ta småjobber for å finansiere innkjøpet. 
Han mislykkes i barbererbransjen, men blir etter hvert en dyktig vinduspusser. 
Akkurat idet han er i ferd med å møte målet, blir boken imidlertid stjålet fra antikvariatet. 
Hva verre er: 
Paddington får skylden for det, og må i fengsel. 

«Paddington 2» får i likhet med forgjengeren London til å se ut som en romantisk drøm, en konfekteske av tweed og gammelt, snurrig interiør. 
Den londonske turistbransjen kan gni seg i hendene: 
Brexit eller ikke, mange barn vil fremdeles mase på foreldrene sine om å få dra dit. 

Filmen er genuint og hjertelig barnlig, men snakker ikke ned til kjernepublikumet sitt (kompliserte ord og begreper som «manipulerende» og «bonhomie» brukes). 
Hybriden av animasjon og «live action» er sømløs. 
Ja, filmen ser rett og slett kostbar ut, spesielt til en film for de aller minste å være, full av forbløffende fancy passasjer og idérik animasjon. 

Les også: 
«Jul i Mummidalen»: 
Kjedelig jul 

Spenningen blir stor da det snører seg til på to damplokomotiver mot slutten. 
Hyggelig spilt er filmen også, ikke minst av Hugh Grant, som legger få «camp»-bånd på seg som en fallert og snikete skuespiller, redusert til å reklamere for hundemat på TV. 
(«Skuespillere er de mest ondskapsfulle og utspekulerte menneskene i verden», sier en karakter i filmen. 
«De lever av å narre folk»). 

Moralen er enkel og god: 
Vær snill mot alle og nyt hvert marmeladesmørbrød. 
Ren, skjær kos. 
