Vær glad i den kroppen du har, liksom
«I Feel Pretty» tar for seg forholdet mellom utseende og selvtillit. 
Men hva vi skal le av, er ganske uklart. 

Amy Schumer ser ikke ut som filmstjerner flest. 
Takk og lov. 
Hun tilfredsstiller ikke åletrange skjønnhetskrav. 
Hun ser ut som en helt vanlig dame, men i vår absurde verden gir det henne en erfaring hun som komiker kan omsette i storartet humor. 
Det gjør også at millioner av kvinner kan le av og med henne, og identifisere seg med henne, enten hun står på en stand up-scene eller foran kamera. 

Det var en av grunnene til at filmdebuten «Trainwreck» (2015) ble slik en deilig komedie. 
Ikke den eneste grunnen, men litt av grunnen. 
Her hadde Schumer selv skrevet manus, og krydret det med sin sedvanlige og intelligente blanding av sylfrekk og sår humor. 
Hun skapte også en rolle som på mange måter brøt med kvinnerollen slik den tradisjonelt spiller seg ut i romantiske komedier. 

Kanskje ville «I Feel Pretty» blitt bedre om Schumer selv hadde stått for manus. 
Ikke at hun gjør en dårlig jobb i rollen som Renee Bennet, slett ikke. 
Men filmen utnytter ikke sitt tematiske potensial. 

Renee er også en langt mer tradisjonell kvinnerolle; hun sliter med dårlig selvbilde og lav selvtillit, men akkurat her er dette et poeng. 
For da hun våkner etter en hodeskade, ser hun seg selv i et helt nytt lys. 
Selvtilliten står i taket. 
Renee syns simpelthen hun er fantastisk, og ser fantastisk ut. 

Høy på nyvunnet tiltro til seg selv skaffer hun seg drømmestilling og mere til i kosmetikkfirmaet hun jobber i. 
Beliggende i et glasshus på Manhattans fasjonable 5th Avenue, befolkes det av den typen kvinner man må livnære seg på salatblader og være søkkrik, ung og motemessig nyskapende, for forsøksvis å se ut som. 

«Jeg har bodd i New York hele livet, men folk tror jeg er fra Midtvesten. 
Jeg ser ut som om jeg nettopp har melket noe,» sier Schumer i en av sine stand up-show. 
Oppstår det så noen komikk når en slik kvinne inntar de überglamorøse lokalene i den tro at hun utgjør en blond motsats til supermodellen Naomi Campbell, som sitter i resepsjonen? 

Nei, og det er forhåpentlig ikke poenget; slik det forhåpentlig ikke er meningen at vi skal le av Renees lett dissende mage når hun kaster seg ut i en finest-i-bikini-konkurranse. 
Skjønt det er uklart, her taler filmen med to tunger, og er man snill, kan man si at det er en måte å utfordre publikums kropps- og kvinnesyn på. 
Men uklarheten gjør også at filmen står i fare for å undergrave sin egen tematikk. 

«I Feel Pretty» sier litt om hvor mye kvinner generelt strever med at de aldri er bra nok, og som sådan er den mer trist enn komisk. 
Ved å vise hvor mye selvtillit kan ha å si for hvordan vi fremstår, og hvor mye måten vi fremstår på kan ha å si for hva vi oppnår, prøver den å være en peptalk for viktigheten av å elske kroppen vår som den er, og oss selv slik vi er. 

Budskapet er velment, men innsikten stikker ikke dypt, noe som blir særlig synlig i lys av forretningsverdenen den foregår i. 
Kosmetikkindustrien lever fett på å selge drømmer om ungdom og skjønnhet – eller livsløgner, spissformulert. 
Her ligger mulighetene vidåpne for å servere infam, spisset og frekk satire. 
I stedet nærmest hvitvaskes industriens egen rolle i det skjønnhetstyranniet «I Feel Pretty» er en altfor mild kritikk av. 

På jakt etter sitat ble jeg sittende og se en haug Schumer-monologer og intervjuklipp jeg lo mer av i løpet av en halvtime enn jeg lo av filmen. 
Helt uten humreøyeblikk er den ikke, og i den grad den har en slags søt sjarm, skyldes det Schumers blanding av energi og sårbarhet, og Michelle Williams tolkning av kosmetikkfirmaets sjef, Avery LeClaire. 
Her får Williams vist et for meg ukjent komisk talent, med en figur som både er en sår og vittig harselas med den lekkert innpakkede barnekvinnen som har fått alt i hendene, men likevel er dypt usikker på seg selv. 
Når sant skal sies var det Williams skyld, de få gangene jeg lo høyt. 

For som helhet er filmen stiv og kantete, uten flyt og finesse, og uten vilje og mot til virkelig å ta tak i en tematikk som innbyr til dissekering og som dessuten er vilt frigjørende å le av. 
