Lite troverdig om «Norges Anne Frank»
Denne romanen hadde vært langt bedre som dokumentar. 

«ja bedsy jeg er her vær ikke ræd. 
Det er ikke bare jeg, men flere med, tad det med ro, spis my mat det hjælper ikke at gråte vær klog og spis. 
Jenny» 

Denne hjerteskjærende hilsenen var det siste livstegn Betzy Rosenberg fikk fra sin polskfødte mor Jenny. 
Moren satt da i husarrest i Trondheim. 
Sammen med Betzys morfar, far, tre tanter og lillebror endte moren sitt liv i gasskammeret i Auschwitz. 

Misvisende tittel 

Dette fikk ikke Betzy vite før etter krigen. 
Hun overlevde takket være navnesurr, og vennskapet med tjue år eldre Arne. 
Han hadde en hytte på Byneset utenfor Trondheim. 
Der skjulte Betzy seg fra 1943 til 1945. 
Den nærmeste nabo var medlem av Rinnan-banden, og da det kom besøk, gjemte hun seg i en smal åpning i veggen som Arne hadde snekret. 

Derav tittelen «Jenta i veggen». 
Den er misvisende. 
Betzy Rosenberg var tjueseks år da krigen tok slutt. 
Hun giftet seg med Arne som hun åpenbart hadde et forhold til. 

Dette er bare diffust berørt i denne dokumentarromanen for ungdom, der Betzy er promotert som en norsk Anne Frank, og tvunget inn i en ungpikeaktig naivitet som virker både malplassert og lite troverdig. 

Bedre som dokumentar 

Betzy døde i 2004. 
Først da hun var 79 år, fortalte hun sin historie. 
Det ble ti maskinskrevne sider, som ligger på det jødiske museum i Trondheim. 
Hvorfor ikke heller sitere direkte fra dem? 
For denne boka hadde vært langt bedre om det var en ren dokumentar. 
Der er Lindahl grundig og god: 
Gjennom Jennys historie får vi innsikt i Hitlers maktovertakelse, Krystallnatten, krigsutbrudd, de norske nazistene, konsentrasjonsleirene, Tysklands fall. 

Mest gripende er de norske jødenes skjebne. 
På fangeleiren Falstad måtte de krabbe rundt på alle fire og plukke løv med munnen. 
En ung gutt ble torturert med kokende vann. 
Det var sannsynligvis Betzys elskede lillebror Charles. 
Betzy ville selv ikke ha barn. 
Hun våget ikke, i en verden som kunne romme så mye ondskap. 
