Anmeldelse:«Taxi Teheran» 

I Teheran er diktaturets gater labyrinter uten kjerne eller veier ut, hvor modige byhunder gjør fri. 

FILM: 
Mot er en evne med en retning, og i den iranske filmskaperen Jafar Panahis morsomme motfilm «Taxi Teheran» begynner en ny bevegelse i hans imponerende filmografi. 
«I begrensningen viser mesteren seg», skrev Goethe, og Panahi har på grunn av sosialt sensitive og regimekritiske filmer — som «Den hvite ballongen», «The Mirror», «Sirkelen», «Crimson Gold» og «Offside» — levd fem år under husarrest, med tjue års filmforbud. 

En av mange detaljer med selvbiografisk klangbunn i denne vakre roadmovien med mennesker plukket opp fra Teherans gater er da en pirat-dvd-selger tilbyr tv-serien «The Walking Dead», sesong fem: de vandrende døde, sesong fem. 

Dette er (ikke) en film «Sensur skaper også kreativitet, i den forstand at man må finne et nytt filmspråk, og formidle gjennom symbolikk», fortalte Panahi Rushprint i 2006. 
Og de nye begrensingene har ikke hindret ham fra å smugle ut det elegante baggerslaget «This is Not a Film» og fingerslaget «Closed Curtain», som sammen har lagt opp til denne rene smashen av en film om tilværelsens utholdelige tyngde. 
Det retoriske grepet i tittelen «Dette er ikke en film», formulert for å omgå filmforbudet, kan nå ettertrykkelig inverseres i tydelig ikke-voldelig sivil ulydighet. 

Kommentaren fra iranske myndigheter da «Taxi Teheran» tidligere i år vant Gullbjørnen i Berlin var ganske syrlig: 
«a film made by a director who has been banned by law from making films — but nevertheless, he has done exactly that. 
I am delighted to announce that the director of «Taxi» continues to drive in the fast lane of his life, freely enjoying all of its blessings». 
Den iranske biljakten på film er av det langsomme slaget, på poetisk søken etter politiske løsninger. 
«Taxi Teheran» er sjåførens guide til galskapen, for som han sier: 
«Du finner ikke noe ved å sitte hjemme». 

Bilfilm under husarrest «Øye for øye gjør verden blind,» sa Gandhi, og video betyr «jeg ser». 
Ufriheten bevitnes av medieringer som pirat-dvd-er, iPhone-video, overvåkingsvideo, skolevideo, bryllupsvideo og et «skjult» dashbordkamera som utgjør filmens øye, med filmskaperen som flue på veien. 
Den iranske mesterregissøren Abbas Kiarostami har i flere filmer brukt bilkupeens klaustrofobiske rom som scene for visuell utsikt og verbal innsikt, mest ekstremt i «Ten», som estetisk også er gjentatt av Simon Staho i «Dag og natt». 

Utsnitt fra en bil i bevegelse gir en særegen sammenveving av stillstand og bevegelse i en og samme innstilling, slik at bildene blir stillevende. 
Og bilsamtaler blir ofte gode, siden man slipper blikkontakt. 
Kupeens akustiske rom blir også tydelig, med de vakre lydene av selens svisj og klikk, klesgniss mot setet, blinklysets tikking, håndbrekket, og dører som åpnes eller lukkes. 

Dokumentarisk fiksjon Panahi utforsker som tidligere et grunnleggende sted bakom dokumentar og fiksjon, tragedie og komedie. 
Filmens flimmer flytter ikke fjell, men kan bevege menneskene omkring. 
«Alle filmer er verdt å se», sier Panahi. 
Det er jeg ikke enig i. 
Men denne er det. 
