Sophie Elises selvbiografi er først og fremst deprimerende lesning
Skrivefør, men selvopptatt. 

«Jeg festet de brune kontaktlinsene på mine krystallblå øyne. 
De vakre øynene mine, som forteller min historie. 
Historien jeg ikke ønsket at noen skulle se», heter det nokså ubeskjedent i «Forbilde». 
Skriveføre Sophie Elise Isachsen kunne spandert et litt mer konkret innblikk i denne vonde historien. 

Hun skriver lett, knapt og godt. 
Tematikken i selvbiografien til Norges største blogger er den samme som i utallige ungdomsromaner. 

Skildringen av en ung, usikker jente som misliker seg selv og utseendet sitt, og som bruker de 1500 månedskronene hun får av sine kjærlige foreldre på extensions, solarium, løsvipper, leppeinnsprøytninger. 
Ei jente med et ekstremt oppmerksomhetsbehov, som er så selvbevisst at hun ikke takler et sosialt liv, annet enn på internett. 

Lite konkret 

«Jeg gikk igjennom mye som var utrolig psykisk vondt, uten at vi skal gå for mye inn på det», heter det et sted. 
Så kan en spørre hvorfor i all verden hun ikke går inn på dette, når hun har valgt å skrive en selvbiografi. 

Nettopp dette er svakheten ved «Forbilde». 
Den er så lite konkret. 
Vi får alt med en gang, om ekstrem utseendefiksering, selvskading, nettroll, selvmordstanker og tårer, gjentatt i ulike versjoner, men med svært få konkrete episoder. 

Av og til glimter hun til. 
Som da hun besøker sin vellykkede kusine på Oslo vest, og ender med å stjele fra henne. 

Eller da hun senere, som vellykket og rik blogger, har et heftig dagsboksaktig kapitel om et døgn med dop og fest og menn. 
Her er hun god; knapp og med tempo og driv. 

«Smart, men pen» 

«Hva om jeg hadde lest en bok? 
Reist til regnskogen? 
Fokusert på meg selv, altså innsiden og ikke utsiden? 
Ja, hva om?», spør Sophie Elise når hun skriver om tomheten hun følte etter at hun fikk forstørret brystene sine på attenårsdagen. 

Moralen er som i ungdomsromaner, en blir ikke lykkelig av bare å være pen og vellykket. 
Her virker det likevel ikke som om hun er helt enig med seg selv. 
En kampsak for henne, er å bli anerkjent som «smart, men pen» (hadde det ikke vært lurere av henne å sette et «og» der). 
Dette billedliggjort ved at hun kan bruke en halvtime på å lime på løsvipper, for deretter å gråte dem av. 

Det er denne ullenheten som er skremmende, ved tanke på at hun er forbilde for 70000 småjenter. 
Som hun for øvrig takker i etterordet, en av de få gangene hun snakker om andre enn seg selv. 

Samfunnsengasjement? 

Det siste året har Sophie Elise blitt hyllet for sitt samfunnsengasjement, og blitt tatt alvorlig som en slags rikssynser. 
Heller ikke dette er konkretisert i boka, annet enn at hun er lykkelig når hun snakker med bloggleserne om «politikk, selvbilde og destruktiv tankegang». 

Et opplagt spørsmål er hvor dypt dette engasjementet stikker. 
Her er ikke denne selvbiografien akkurat overbevisende. 
Som da hun skal forsvare at stadig flere toppbloggere legger seg under kniven: 

«’Å være blogger går utover psyken til unge jenter’, kunne mediene skrive. 
Delvis sant, tenker jeg. 
Men å ha mye penger uten noe å bruke dem på, det kunne også ødelegge for oss.» 

At dette er refleksjonsnivået til Norges fremste blogger, gjør «Forbilde» først og fremst til deprimerende lesning. 
