Skakke streker
I animasjonsfilmbyen er «Tigre og tatoveringer» naboen med umalt gjerde. 

FILM: 
I en verden av fullendte Pixar-produksjoner har danskene tatt på seg rollen som den rufsete naboen i animasjonsfilmbyen, han som serverer barna hamburger til middag og sier det som det er. 
Det usensurerte kultfenomenet «Terkel i knipe» fra 2005 fikk flere uærbødige oppfølgere. 
Tegnefilmen «Tigre og tatoveringer» handler også om en litt skakk familie. 

Foreldreløse 
Mai bor hos Onkel Sonny, en svær brande med eget tatoveringsstudio som iblant ulykkelig mumler noe om at Mai burde hatt en skikkelig familie som kunne gitt henne «noe grønnsaksgreier til middag». 
Når en kunde sovner under nålen, ser Sonny sitt snitt til å lure seg ut i stua for å se på fotball. 
Mai, som blir satt til å passe på kunden og nålen, har dessverre også mye uforløst kreativitet i seg. 
Dermed er vi i gang. 

Møkkete og morbid 

Det er bra at dampveivalsene av noen filmer som buldrer ut fra Pixar og Dreamworks ikke har klart å fortrenge billigere, skråere og enklere produksjoner i gammelmodige to dimensjoner fra kinoprogrammene. 
Det er alltid behov for understrømmer og sidespor. 
«Tigre og tatoveringer» er litt mer møkkete og litt mer morbid enn tegnefilmer flest, og bidrar slik til å utvide den delen av verden som blir animert og satt opp på det store lerretet. 
Kompleksene og klønetheten til Mai og Onkel Sonny til tross, er livet deres godt, fullt av omsorg, eller kan i alle fall bli det, med små justeringer. 
Den varme realismen er det beste ved «Tigre og tatoveringer». 

Vralting 

Men et stort kinolerret er også avslørende, og tegningene i «Tigre og tatoveringer» virker ofte for grove. 
Ansiktene og uttrykkene til Mai og Onkel Sonny er fine og vennlige. 
Men hvorfor underkroppene deres er tegnet i rette vinkler, slik at underlivene blir vannrette kanter med pipestilkben stikkende ut og gangen en underlig vralting, er vanskelig å forstå. 
Et skogslandskap som kunne vært vakkert og mystisk, er monokromt som en Powerpoint-plansje, og befolket av et sjarmløst og grinete skogsfolk. 

Samme pris 

Mai og onkelen kjører kjekt gjennom strabasene og ender opp i fred og fordragerlighet før tre kvarter er gått. 
Med det i mente ville det kanskje vært redelig av Oslo Kino å selge billetter til noe lavere pris enn til 2D-versjonen av den mer massive «Istid 4». 
Resten av landet ser ut til å ha forskjellig prisnivå på de to, i tråd med Onkel Sonnys lempelige businessånd. 
