Symbolsk overkill
Et enormt tre styrer livene til Charlotte Gainsbourg og hennes barn i «Treet». 

FILM: 
Dawn (Charlotte Gainsbourg) lever et idyllisk liv med mann og fire barn på den knusktørre australske landsbygda, helt til ektefellen får hjertestans og er død allerede før han krasjer bilen inn i et tre i hagen. 

Dette treet er et enormt Morton Bay fikentre og man skal lete lenge etter et tydeligere symbol enn dette. 
Den åtte år gamle datteren Simone (Morgana Davies) tror at faren har flyttet inn i treet og hun overbeviser sin mor om det samme. 

Fader vår 

Liksom i «Antichrist» spiller Gainsbourg en kvinne knust av sorg, men i «Treet» får dette i liten grad seksuelle uttrykk. 
Den franske regissøren Julie Bertuccelli («Tiden etter Otar», 2003) er ingen von Trier, men frir i stedet til dem som liker å tro at de døde ikke drar direkte til himmelen. 

Jeg synes ikke det holder som ambisjon. 
Hun må også klare å dra oss andre inn i Dawn og Simones sorgprosess, som er bygget på australske Judy Pascoes roman «Our Father Who Art In The Tree». 
Hvis ikke ender treet opp som en krykke som manuset støtter seg på i mangel av en troverdig historie. 

Voksen 8-åring 

Gainsbourg er i overkant handlingslammet og virker til dels uansvarlig som mor. 
Til å begynne med kan dette aksepteres, selv om vi i liten grad er blitt kjent med hennes mann, men etter hvert må hun ta grep. 
I stedet er hun ikke mer moden enn Simone, som på sin side snakker som en klok 16-åring. 
Slik blir det ofte når filmskapere idealiserer barndommen. 
Likevel må det nevnes at Bertuccelli får mye ut av skuespillerne, ikke minst de fire barna. 

Manuset, derimot, tar mange snarveier. 
Etter hvert overtar det majestetiske fikentreet mye av handlingen og sier fra når det ikke liker Dawns oppførsel. 
Røttene ødelegger kloakken og fører Dawn i armene på en rørlegger. 
Vil det si at rørleggeren er sendt av hennes avdøde mann? 
Nå er jeg streng, men «Treet» er tross alt en voksenfilm, ikke en allegori for barn. 
