Game over
Peter Jacksons krig mot publikums lommebøker kulminerer med den utmattende «Hobbiten: 
Femhærerslaget». 

Så var den endelig over, blockbustertrilogien som ingen egentlig likte, og som vil innta sin plass i filmhistorien som en forretningsavgjørelse som var like spektakulært kynisk som den var innbringende. 

De to første filmene i serien understreket til fulle at det aldri var noen god grunn til å filmatisere «Hobbiten» som tre spillefilmer. 
Og selv om Peter Jackson & Co. hele veien har gjort sitt ypperste for å nyttegjøre seg av det betydelige overskuddslageret av publikumsentusiasme som «Ringenes Herre»-filmene etterlot seg, har samtlige kapitler i «Hobbiten»-trilogien blitt mottatt som varslede antiklimaks. 

Utmattelseskrig 
Der begge de to første filmene tidvis halte ut spilletiden i det absurde, synes «Femhærerslaget» besynderlig nok både å ha for mye og for lite plott. 
På den ene siden har filmen til oppgave å levere patostunge avslutninger på en hel haug av plottråder, og på den andre er Jackson såpass redd for å kjede sitt publikum at selv transportetappene får preg av oppkonstruert og utmattende melodrama. 

I det «Femhærerslaget» begynner har Thorin Eikeskjold og hans følge inntatt dvergenes legendariske fjellborg Erebor, og dragen Smaug er på vei for å møte sitt endelikt i Langsjøby. 
Gullets forbannelse er i ferd med å drive Thorin til vanvidd, og mens alt tyder på at det vil bryte ut krig mellom dvergene og alvene, marsjerer en gigantisk hær av orker mot fjellet fra Nord. 

Digital brutalitet 
Det er mye krig og vold og død i denne siste «Hobbiten»-filmen, og der superhelttegneserier lenge har vært det estetiske forbildet for amerikanske blockbustere, er det dataspill som er «Femhærerslaget»s visuelle ledestjerne. 
Både slagscenene og nærkampene er tydelig inspirert av strategi-, slåsse- og førstepersonsskytespill, og flere actionsekvenser synes helt og holdent motivert av et ønske om å legge inn spillreferanser. 

Den entusiastiske brutaliteten som preger dataspillvold glimrer dog med sitt fravær, og dermed fremstår også dette i utgangspunktet interessante grepet som frustrerende uforløst. 

Dramaturgisk kjøttkvern Filmens høyspente dramatiske kurve byr på ytterst få pustepauser, og den patosfylte insisteringen på at alt som skjer på lerretet er nøyaktig like episk og vakkert og viktig gjør at det til slutt blir vanskelig å bry seg om noen ting som helst. 
Dette underbygges av dataspillpreget og overforbruket av digitale effekter, som gir opphav til følelsen av at det når som helst bare er å begynne på nytt igjen når sentrale figurer omkommer. 

Alt av skuespill og nyanser drukner i det heseblesende kaoset av effekter og duellerende bihistorier, og gradvis blir det klart at Jackson har til hensikt å avslutte trilogien der han startet den — i barnefilmens domene. 

Illustrert lidenskap «Hobbiten: 
Femhærerslaget» er sauset inn i så mange minner om langt bedre og sterkere kulturopplevelser at en hel del mennesker utvilsomt vil finne mye å glede seg over i løpet av dens 2 timer og 24 minutter. 

Svært lite av dette vil dog kunne tilskrives filmens egne kvaliteter. 
Snarere har det å gjøre med dens evne til å fungere som en illustrert guide til gamle minner og en kollektiv feiring av en entusiasme det ellers kan være vanskelig å få fullt utløp for. 

I så måte er både denne siste «Hobbiten»-filmen og trilogien som helhet unektelig interessant som et mediefenomen. 
Som spillefilm betraktet er den imidlertid under enhver kritikk. 
