Jugoslavias siste dager
Nostalgisk og neddempet satire. 

Året er 1991. 
De første skuddene er allerede avfyrt i Kroatia, men over den lille byen i Bosnia-Hercegovina skinner sommersolen over et i alle fall på overflaten bekymringsløst liv. 
Ungdommene bader i elven. 
På bensinstasjonen døser 20-åringen Martin. 
En rød Mercedes svinger inn foran pumpene. 
I bilen sitter Divko og hans sexy, unge kjæreste Azra; flammerød i håret og med en spyende katt i bur i fanget. 

Divko viser seg å være Martins far, hjemvendt fra to tiårs eksil i Tyskland, klar til å begynne sitt nye — eller fortsette sitt gamle liv i en hjemby og et land der kommunismen er en hurtig synkende skute. 

Han har sine kontakter, han har penger, og han viser ingen nåde. 
Ved hjelp av den nyvalgte ordføreren kastes konen Lucija og Martin sporenstreks ut av huset for å gi plass til Divko, Azra og hans høyt elskede katt - tilsynelatende det eneste vesenet på jord som gjør ham myk i målet. 

Utkastelsen tegner et helt konkret bilde av Divko som type. 
Men den peker også frem mot fordrivelsene krigen førte med seg, og konfliktene som oppsto da krigen var slutt og hjemvendte flyktninger gjorde krav på eiendommer og hus som nå var overtatt av andre. 

Regissør og manusforfatter Danis Tanovic er en tvisynt mann. 
Filmen tegner et både nostalgisk og avslørende bilde av den bosniske landsbykulturen før krigen. 

Gyllent sollys flommer over elven, landskapet, barndommens lille tivoli, med sin snurrende karusell. 
Men han kaster også et skarpt skråblikk på en patriarkalsk machokultur, vist i små glimt som kunne vært hentet fra den populære billedserien «Man of the Year» – som når en kvinne bærer på en stabel ølkasser, to skritt bak en strunk mann med frie hender - eller tegnet med litt grovere streker i Divkos kommandolinje overfor Azra. 

Religiøse skillelinjer er stort sett fraværende. 
Noen definerer seg som serbere, noen som bosnier, andre som jugoslaver. 
Etniske skillelinjer ligger som understrømmer. 
På overflaten er det kampen mellom det gamle og det nye som er mest påtakelig gjennom store deler av filmen. 
Kommunistpartiets pamper, tenkemåter og soldater mot den nye tidens pamper, tenkemåter og – etter hvert – soldater. 
Først da krigen trekker nærmere, åpenbarer de etniske skillelinjene seg. 

Danis Tanovic vant Oscar og en rekke andre, høythengende priser, blant annet i Cannes, for sin beksvart humoristiske debutfilm «Ingenmannsland» (2001). 

I de to neste filmene beveget han seg bort fra hjemlandet, med vekslende resultat. 
Slik sett har det åpenbart gjort ham godt å vende tilbake til egne røtter. 

«Sirkus Columbia» er en samproduksjon mellom Belgia, Bosnia-Hercegovina, England, Frankrike, Serbia, Slovenia og Tyskland, men preges av en autentisk og særmerket øst-europeisk tone. 
Litt gammelmodig i stilen, er den noe mellom folkekomedie, politiske farse og menneskelig drama. 
Filmen mangler Emir Kusturicas elleville temperament, Jasmila Zbanics poetiske realisme og den dyptpløyende krassheten som kjennetegner de fleste filmene fra Balkan som har vært vist på BIFF. 

Men i sin litt stillestående enkelhet og forutsigbare oppbygning, har den en tiltalende varme og en avvæpnende sjarm - ikke minst takket være et skuespillerensemble med alltid gode Miki Manojlovic i front. 
Manojlovic har nærmere 100 filmer og TV-serier på CV-en, deriblant flere av Kusturica, og flere utenfor hjemlandet, blant annet «Irina Palm», der han spilte mot Marianne Faithfull. 

Manojlovics kjennemerke er at han behersker alle sjangre. 
Han har karakterskuespillerens dybde og komikerens timing, og kombinerer dem elegant; som her. 

Filmen må ses i lys av det nært forestående krigsutbruddet. 
Med det som bakgrunn er den - tross humoren - en stillferdig sørgesang over det som var og det som kom. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
