«Vildanden» er ikke opprørsk nok
Ikke morsom nok, alvorlig nok, absurd nok eller tragisk nok. 
Bare en ting midt imellom. 

Den amerikansk-litauiske regissøren Yana Ross har iscenesatt en oppdatert og modernisert variant av Ibsens berømte drama «Vildanden». 
Her har hun har tatt mange nye retninger og valg. 

Slik bør det selvsagt være. 
Blant annet på slutten er det (kremt) «noen» som endelig tar saken i egne hender. 
Men er alle disse nye valgene en styrke og en nødvendighet, eller er de bare fikse ideer? 

Litt av begge deler, tenker jeg. 

Innledningsvis føres publikum inn i Teaterkjelleren via noen korridorer vi vanligvis ikke har innpass til. 

Vi kommer via oberstløytnant Ekdals (Svein Harry Schöttker-Hauge) loft med levende kaniner, utstoppede dyr og blodige kadaver tett i tett. 
På et lite rom er massevis av bamser hengt opp på veggen. 
Dette skal representere oberstløytnantens jakt og det barnlige ved 14-åringen Hedvig. 

På scenen sitter nesten hele gjengen og smatter over en dessert og tilhørende viner. 
Atmosfæren er selskapelig og borgerlig, og Hjalmar Ekdal (Jonatan Filip) og Gregers Werle (Frode Bjorøy) oppdaterer hverandre. 

Etter hvert dras en av mange hemmeligheter ut på bordet og stemningen blir ødelagt. 

Neste scene er et totalt brudd med den typiske, ibsenske stemningen. 
Gina Ekdal (Susann Bugge Kambestad) lager fotoshoot, en slags hamburgerreklame. 

Der står løytnanten i hel sølvdrakt og Hedvig (Anne Sofie Kvalvik) med en amatørmessig månehjelm. 
Gina roper instruksjoner, men løytnanten hører aldri. 

Dette er en oppsetning der mobiltelefoner, colaflasker og Tottenham- og United-drakter er en del av scenebildet. 
Alt er moderne på den moderne måten. 

Når Hedvig fyller 14 år, er det utkledningsfest med Harry Potter-tema. 
Dette fører til en morsom scene, der Håkon Werle (Jon Ketil Johnsen) står utkledd som Voldemort, og spør om han er et monster etter nok en familiekrangel. 

Slike avvæpninger av Ibsen finnes det flere av. 
Den berømte replikken om at «dersom man tar livsløgnen fra et menneske», blir for eksempel latterliggjort med grimaser og køddete stemmer. 

Vi får også være med inn på loftet bak scenen under forestillingen, via film på et stort lerret. 
Det er her konsekvensene av alle løgnene utspiller seg. 

Kvalvik spiller en fin og fandenivoldsk Hedvig, som avslører løgnene i familien. 
Hun har en avvæpnende måte å fremføre replikkene på, som gjør at rollen hennes som joker i forestillingen forsterkes. 

Jonatan Filip som klikker når han oppdager hvor familiens penger egentlig kommer fra, og danser til Lionel Richies «All Night Long», er et annet høydepunkt. 

Samspillet til Bugge Kambestad, Bjorøy og Sigmund Njøs Hovind (Relling) er tidvis morsomt og intenst. 

Irene Waage er for øvrig kostelig i rollen som Berta Sørby, som prøver å få alle til å kose seg, men som aldri finner sin plass. 
Mimikken og oppmerksomheten hun gir til de andre karakterene er helt strålende. 

Men det er noe med scenespråket og måten historien fortelles på som ikke fungerer. 
Når man etter hvert er vant til Vinges og Müllers radbrekking av Ibsen, føles denne utgaven nesten litt kjedelig. 

Mye er ment morsomt, men blir bare halvveis. 
De absurde tilløpene blir ikke utnyttet godt nok, og tragedien som skal komme blir bare en dårlig vits. 

Til tross for overraskende kostymevalg, semisprø innfall og nye tolkninger, er forestillingen ikke opprørsk nok og forblir derfor aldri mer enn gjennomsnittlig. 
