Snart 50 år gammel er hun i sitt livs form
Det har tatt sin tid å nå ut for Lori McKenna. 

Lori McKenna: 
"The tree" (Thirty Tigers/Border) 

Lori McKenna begynte å skrive sanger som tenåring, men så fulgte ekteskap og barn. 
Hun var 19 år da hun giftet seg og 20 da hun ble mor. 

27 år gammel begynte hun omsider å jobbe seriøst med musikken, men det tok fire plater før hun fikk sjansen hos et større selskap. 
Det ble ingen suksess, og hun gled inn i skyggene igjen. 

Med album nummer ni, to år gamle "The bird and the rifle", begynte det omsider å løsne. 
Samtidig begynte utmerkelsene å strømme inn. 
En Grammy for en sang hun skrev for Little Big Town. 
Årets låt hos CMA for en sang innspilt av Tim McGraw. 
Den første kvinnen til å bli kalt Årets låtskriver av Academy of Country Music, i deres 52 år lange historie med priser. 

Hun har dermed noe å leve opp til opp når hun snart 50 år gammel kommer med sitt tiende album. 
Og skulle dette mot all formodning passere ubemerket hen, er det noe riv ruskende galt med den amerikanske countrybransjen. 

Hun holder fast ved produsenten fra "The bird and the rifle". 
David Cobb har jobbet med folk som Chris Stapleton, Jason Isbell, Brandi Carlile og Sturgill Simpson, og han gir McKenna et skreddersydd lydbilde. 

Hun er en flott låtskriver og er heller ikke noen dårlig sanger. 
Den lavmælte styrken er kanskje ikke mat for hitlistene, men den bringer oss gjennom 11 kutt uten nedturer. 
Stikkordet er familier. 
Historier hun har opplevd, observert, blitt fortalt og diktet opp. 
Hun er fortsatt gift med sin Gene som hun traff i tredjeklasse, og barneflokken har kommet opp i fem. 

Dermed burde hun ha et godt grunnlag for åpningen "A mother never rests": 

Well here's what I know: 

Even when she's sleepin' 

She's still dreamin' about you 

That's the way that it goes 

Even when she's laughin' 

Part of her is worryin' 

'Bout somethin' she didn't do 

"The fixer" er om han som fikser alt, men alt kan ikke fikses. 
En merkelig rørende sang om det vi til syvende og sist kjemper forgjeves med. 

"People get old" er ikke mindre rørende, om faren som er blitt en gammel mann: 
Full of pride and love, he don't say too much, but hell, he never did. 
And you still think he's forty-five and he still thinks that you're a kid. 

"Young and angry again" risikerer å bli en hit for en Nashville-artist, mens tittelkuttet "The tree" er om eplet som aldri faller langt fra stammen. 

"You won't even know I'm gone" og "Happy people" er sanger på det jevne, mens "You can't break a woman" er om hun som kom seg løs: 
You can't break a woman who don't love you anymore. 

"The lot behind St. Mary's" er en vakker sang, med mye av det samme vemodet i teksten som du finner i Springsteens "The river". 

De gode rådene i "The way back home" fører oss fram til avslutningen "Like Patsy would". 
"Are you sure Hank done it this way", spurte Waylon Jennings ironisk, mens McKenna er mer ydmyk i sin hyllest til countryikonet Patsy Cline. 

Beste spor: 
"A mother never rests", "The fixer", "People get old", "The tree", "The lot behind St. Mary's". 
