Psyko-opera
Et drabelig, fargesterkt, vilt og uventet drama er dét Martin Scorsese har brygget i hop med «Shutter Island». 

Det handler om US Marshal Teddy Daniels, som i 1954 drar til den mystiske fangeøya/mentalsykehuset Shutter Island, der en kvinnelig fange har forsvunnet. 

Daniels har krigens traumer bak seg; blant annet var han med på å åpne konsentrasjonsleiren Dachau. 
Han har også høyst personlige grunner til å ta akkurat dette oppdraget. 

Omstendelig bygges dramaet opp. 
Flere og flere elementer forteller agenten at Shutter Island er et livsfarlig sted, både for innsatte/pasienter og besøkende. 

Mer skal ikke røpes. 
Bortsett fra: 
Intet er hva det utgir seg for å være på Shutter Island! 

Martin Scorsese har vært en av de kraftigste røster i amerikansk film siden det definitive gjennombruddet med «Taxi Driver» i 1974. 
Jeg har beundret mange av hans filmer. 
Men ikke sjelden irritert meg over hans tidvise hang til voldsomme geberder og betydelige overdrivelser. 

Innledningsvis kan det virke som han igjen går i samme fella. 
Men det er bare inntil man innser at Scorsese denne gangen faktisk lager en omfattende operaforestilling, der «librettoen» inneholder saker som ravende galskap, utspekulert vold, fortærende kjærlighet, bunnløst hat, snikende paranoia, grusomme overgrep. 

Helt klart bruker han elementer fra sine tidligere filmer, først og fremst «Cape Fear», selv med vesensforskjellig intensitet med to så vesensforskjellige skuespillere som Leonardo Di Caprio og Robert De Niro. 
Men dette er Di Caprios film - ubetinget. 

Legg så til en avslutning like flertydig som Milos Formans «Gjøkeredet». 
Så er vi tett på det helt store. 
