Kongen av idiotrappen
Gucci Mane gir deg «Dum & dummere» på plate. 
Men er det like smart som «The Wire»? 

||| 
ALBUM: 
«Super-stupid-wild, that's my style», rapper 29 år gamle Radric «Gucci Mane» Davis fra Atlanta, og befester sin posisjon som kongen av den nye idiotrappen. 

Mannen er ikke bare kjent for sin enorme produksjon av mikstaper, men også for sitt diamantbelagte Bart Simpson-smykke, en nesten diksjonsløs vokal og sine mange fengselsbesøk. 

Bare for noen uker siden havnet han bak gitter igjen, uten at det forhindrer at hans andre studioalbum er ute denne uka - komplett med do-sketsjer og låter om at kjedene hans er så tunge at han får nakkesmerter. 

The Wire vs gangsterrap 
Om du er blant dem som er mektig lei av at mye av dagens hiphop dreier seg om penger, biler og damesnakk, har du sikkert skjønt at du ikke trenger lese videre. 

Eller kanskje burde du gjøre nettopp det? 

For hvorfor slukes gangsterestetikken i serier som «Sopranos« og «The Wire», mens hiphop-artister ofte avfeies som degenererende? 

Kan man ikke ganske enkelt se på ignorant gangsterrap som historiefortelling, eventuelt ren underholdning? 

Teit, men med finesse Intelligensnivået, finessen og den politiske ukorrektheten som gjenspeiles i en gjengs Gucci Mane-låt er dessuten verken lavere eller høyere enn det du finner hos mannsjåvinistiske partyband som Mötley Crüe og norgesvennene i Eagles Of Death Metal. 

Underholdningsverdien og originaliteten er derimot mange hakk høyere, i alle fall i denne anmelders ører. 

Og om vi skal ta film- og tv-serie-analogien videre, kan vi kanskje driste oss til å si at Gucci Mane er musikkversjonen av Jim Carreys «Dum & dummere»? 

Nyskapende bakmenn Likevel blir en slik sammenligning noe enkel. 

Produksjonene på «The State Vs. 
Radric Davis» - levert av kompromissløse, ofte nyskapende bakmenn som Drumma Boy og Bangladesh - har nemlig helt klare kvaliteter i all sin paranoide, oppjagede stemning. 

Det går i spinkle trommemaskinsalver og svulstige synthriff, men med en voldsom energi og detaljrikdom i bunn. 

Det er dessuten noe i den hustrige minimalismen som minner oss på at det også ligger et alvor bak denne formen for rap. 
En amerikansk ghettotilværelse der det for mange bare finnes to karrieremuligheter: 
Rap eller narkosalg. 

Seigt særpreg 
Dette er Gucci Manes spådde gjennombruddsplate - på store Warner - noe som merkes litt for tydelig i et par krampeaktige forsøk på å nå bredt. 

Radioflørtene med Usher og Keyshia Cole funker for eksempel dårlig, mens «Sex In Crazy Places» - der Bobby Valentino synger inderlig: 
«I wanna do you in your mama's house, on the couch, do you in the bathroom or the airplane» - blir oppsiktsvekkende pinlig, selv i denne sammenheng. 

«I Think I'm In Love» lykkes derimot med å inkorporere et The Voice-vennlig refreng i Guccis mumlende, seige særpreg. 

De typiske Gucci-sporene holder også høyt nivå, med maniske «Heavy», psykedeliske «Lemonade» og svale «Kush Is My Cologne» som høydepunkter. 

Kvalitetsbølge Spørsmålet er selvfølgelig om «The State Vs. 
Radric Davis» egentlig er bedre enn de ørten mikstapene Gucci har sluppet tidligere i år, eller sambyingen Pill sin ferske, gratis gateplate «4075: The Refill». 

Uansett produseres det akkurat nå enorme mengder såkalt trap-rap i USA, som fortjener også norske lytteres oppmerksomhet - blant annet på grunn av sjangerens musikalitet, historiefortelling og underholdningsverdi. 
