Sterk roman om festvoldtekt og bildedeling som gir svarene vi ikke får i nyhetssakene
Louise O'Neills suksessroman er viktig og velskrevet. 

Hva er det som får tilsynelatende helt vanlige ungdommer til å gjengvoldta ei sovende jente, ta bilder av det og spre dem i sosiale medier? 
Hva er det som får vennene hennes til å reagere ved å kalle henne «hore», og hvorfor går hun ikke til politiet? 

Kanskje har du stilt deg disse spørsmålene flere ganger. 
Senest denne uka fortalte Aftenposten at flere enn 13 unge norske gutter har blitt dømt for å dele seksualiserte bilder av jevnaldrende det siste halvåret. 
Mange slike saker har vært framme i nyhetsbildet, og flere blir omtalt i Monica Flatabøs dokumentarbok om voldtekt, «Ikke en sånn jente», som kom i fjor høst. 
#metoo har aktualisert det ytterligere. 

Rosa folder på Facebook 

Men spørsmålene er vanskelige å få svar på. 
Den irske forfatteren Louise O’Neill forsøker, og lykkes svært godt, i romanen «Hun ba om det», som nå er oversatt til norsk. 

Boka handler om 18-årige Emma, en av de peneste og mest populære jentene i den irske småbyen Ballinatoom. 
Hun har alt, inntil den søndagen da hun våkner på trappa utenfor huset, uten undertøy og med kjolen bak fram, uten å huske hva som har skjedd. 
Men alle andre vet, for på Snapchat og Facebook florerer bilder av henne, naken, sammen med fire gutter. 
Bildene er mange og nærgående. 
«Rosa folder. 
Skrevende bein». 
Kommentarfeltene er fulle av «Slut, ludder, bitch, hore», og ordene blir til en regle som stadig dukker opp i hodet hennes. 
I motsetning til «det ordet», som hun kvier seg for å bruke. 
For har du først sagt ordet på v, kan du ikke ta det tilbake. 
Det har hun jo selv fortalt ei venninne som forsøkte å betro seg til henne noen uker tidligere. 
Det ordet er for stygt, for skamfullt, det er noe hun ikke vil være. 
Og hun husker jo ingenting. 

Messende tanker 

Boka er stødig oversatt av Line Almhjell. 
Den er fortalt i jeg-form, og blander nåtidshandling og dialog med minner og tankestrømmer. 
Av og til, som når skjellsordsregla kommer, blir det nærmest messende. 
Det gir driv og rytme, og illustrerer effektivt hvor umulig det er å løpe fra sine egne tanker. 
Like umulig som det er å bli kvitt bildene, når de først er ute i offentligheten. 
Alle på skolen har sett dem. 
Og mamma og pappa, storebroren, legen, presten, politisjefen. 
De påvirker hele lokalsamfunnet, og de ulike reaksjonene er treffende beskrevet. 
Emmas ufiltrerte fortellerstemme viser også tydelig hvorfor romanen kan gi innsikt der dokumentarbøker sjelden strekker helt til. 
I romanen blir personene til mer enn ofre og gjerningsmenn. 
De blir hele mennesker, på godt og vondt. 

Før alt det vonde skjedde, nølte hun ikke med å kalle andre jenter «billig hore» selv. 
Og tankene som dukker opp i parentes innimellom dialogene, viser at hun er en dårligere venninne enn hun later som. 
Det viktigste for henne er å få bekreftet hvor pen og perfekt hun er, og hun bryr seg lite om hvem hun sårer på veien. 
Det er noe av bakgrunnen for skadefryden hun møter. 

Gjør det at hun fortjente det? 
Eller at «hun ba om det»? 
Selvsagt ikke. 
Men feilene gjør henne menneskelig, hun blir en vi kan tro på og kanskje identifisere oss med. 
Og det viser hvordan den ødeleggende skyldfølelsen og skammen oppstår, hos henne som mange andre. 
Det gjør boka viktig, selv om det norske rettssystemet heldigvis har bedre presedens for bildedelingssaker nå enn det irske har i denne fortellingen. 
