Rått parti
Lisbeth Salander får stråle i «Luftslottet som sprengtes». 
Men det er altfor åpenbart at hun kommer til å vinne til sist. 

||| 

FILM: 
Det er ingen sak å lage en innbringende film basert på en global suksessroman. 
Det er uhyre vanskelig å lage en god film på de samme premissene. 
At millioner av lesere allerede har et sterkt forhold til historien, gjør at filmskaperne ofte fusker i faget og kjører på med alvorstunge fiolinøyeblikk uten å ha gitt publikum gode nok grunner til å bry seg om hovedpersonene - den jobben skal boken allerede ha gjort for dem. 

Det er et problem både med den siste filmen i «Twilight»-serien og med «Luftslottet som sprengtes», som er basert på den tredje romanen i Stieg Larssons Millennium-serie. 

Vrien roman Lisbeth Salander (Noomi Rapace) skal fremstilles for retten for mordforsøk på sin far, den tidligere KGB-agenten Zalasjenko som med Blofeld-aktig ondskap lirer av seg linjer som «Jeg kan senke dere fullstendig», og kreftene innenfor sikkerhetspolitiet som har beskyttet Zalasjenko, våkner til liv når de skjønner at rettssaken kan avsløre dem. 

I større grad enn de to foregående bøkene dreier den over syv hundre sider lange «Luftslottet som sprengtes» seg om papirflytting, mailskriving, samtaler med kilder og saumfaring av logger og arkiver. 
Dette er naturlige deler av jobben til gravejournalister og advokater, og Larssons skildringer klarer å være omstendelige og spennende på samme tid - men det gjør det vanskelig å gi romanen liv og temperatur på filmlerretet. 

Kjedelig 
I filmen er denne delen av romanen komprimert inntil det banale og dels ulogiske. 
Planene lagt av journalist Mikael Blomkvist (Michael Nyqvist) og andre av Salanders støttespillere er på nivå med noe Hakkespettklubben kunne tenkt ut, og deres mektige motstandere virker merkelig lite stridsdyktige. 

At publikum aldri egentlig har grunn til å tvile på at våre helter vil lykkes til sist, gjør at «Luftslottet som sprengtes» iblant blir direkte kjedelig. 
I stedet for å bruke tiden på uendelige flashbacks og selvfølgeligheter i dialogene - som når Erika Berger sier til Mikael Blomkvist at «Du er villig til å så langt som helst for Lisbeth Salander», lenge etter at seerne har skjønt at jada, det er han - kunne regissør Daniel Alfredson brukt tiden til å utdype det innfløkte plottet. 

Skarp Salander 
I motsetning til Lisbeth Salanders fortid, finnes det absolutt lyspunkter i «Luftslottet som sprengtes». 
Til tross for at filmen oser svenska kronor, er fotografering, scenografi og kostymer holdt i en nøktern, tiltalende tone. 
Dyktige skuespillere skaper et sympatisk rollegalleri av voksne, profesjonelle aktører. 
Og Noomi Rapaces Lisbeth Salander får utfolde seg, ikke i like stor grad som kreativ og nådeløs actionhelt, men som hardt sminket og isnende skarp motstander i retten, i en spent streng av en scene. 

Actionscenen som avrunder denne påfallende byråkratiske thrilleren er høyst tilfredsstillende. 
Selv om hun tilbringer det meste av den siste filmen lenket til sykesengen eller sperret inne i fengselscellen, får Lisbeth Salander en fin sorti i en film som venter altfor lenge før den gir henne en verdig motstander. 
