Intellektuell papirbretting
Ikke alt skal være lett tilgjengelig. 
Noe skal fortelles i lignelser. 
Men dessverre har regissør og manusforfatter Dag Johan Haugerud pakket inn nøkkelen til gåten slik at jeg detter av. 

Og det er synd. 
For jeg har stor sans for filmskapere som vil lage uforutsigbar film. 

Formmessig er det mye metapreg og eske-inni-eske-lek over Haugeruds eksperiment: 
Filmen skildrer en mann som vil lage en film med sosialantropolog Thomas Hylland Eriksen. 
Begge blir etter hvert distrahert av en ung kvinne som drømmer om å lage en film om origami, kunsten å brette figurer av papir. 

Tradisjonell fortolkningslogikk tilsier at den indre fortellingen om Origami-jenta kaster vesentlig lys over rammefortellingen. 
Men lyset er altfor dempet til at jeg blir særlig klokere. 

En forståelsesnøkkel er den enkeltes mulighet til å virkeliggjøre meningen med livet. 
I flommen av kjappe setninger som renner ut av Hylland Eriksens munn, skjelner jeg utsagn som (muligens) sier noe om livets mening i globaliseringens tidsalder. 

Origami-jenta ser ut til å ha funnet sitt livs mål i å brette papirfigurer, men må kjempe en tøff kamp for å få gehør for denne ferdigheten hos andre. 

Likevel skraper Haugerud bare i overflaten av det nettet vi er fanget i: 
At den enkelte knapt har innflytelse over eget liv. 
At vi lever i et demokrati vi ikke føler at vi kan påvirke. 

Til slutt lar jeg de intellektuelle sammenhengene ligge og gleder meg heller over de morsomme scener som finnes: 
Anne Marit Jacobsen som spåkone. 
Jan Gunnar Røise som famlende filmskaper. 
Henriette Steenstrup som papirbretter. 

Likevel — de gode enkeltscenene kan ikke skjule helhetsinntrykket av å ha sett noe som forblir kryptisk. 
