Støvete dyreby
Som sine forgjengere byr livssimulatoren «Animal Crossing: 
Let's Go to the City» på en koselig og uskyldig småby å utfolde seg i, men det er ikke stort som har endret seg siden sist. 

Det er ikke lett å bli riktig klok på fenomenet «Animal Crossing». 
Kan det egentlig kalles et spill når du bare trasker omkring i en sjarmerende dyreby og utfører småtrauste, dagligdagse gjøremål? 
En dyreby som følger vår egen kalender og klokke, men som egentlig klarer seg helt utmerket uten at noen i det hele tatt spiller det? 

På papiret høres det ut som en særdeles dårlig idé, et konsept som i beste fall kanskje kan passe for de aller minste. 

Men det er noe forlokkende, noe utrolig avslappende med denne fargerike dyreverdenen. 
Det enkle, idylliske og litt naive livet i «Animal Crossing» kan være en velkommen avveksling fra virkelighetens stress og mas. 
En måte å senke skuldrene på, rett og slett. 

«Let's Go to the City» er det tredje spillet i rekken av «Animal Crossing»-titler og det første på Nintendo Wii. 
Grunnformelen er den samme som tidligere, du lever ditt virtuelle liv i en bedagelig, litt søvning bygd sammen med en rekke snakkende dyr. 
Disse er utstyrt med sterke og iøyefallende, om enn ikke særlig dype personligheter og unike særtrekk. 

Om du nettopp har kjøpt en rådyr og trendy designerskjorte, vil de nerdete, bebrillede elefantene neppe løfte nevneverdig på snabelen. 
De festglade, sosiale og motebevisste ekornene derimot, vil entusiastisk komme styrtende mot deg med oppspilte øyne og dårlig skjult misunnelse. 

Før du kan ta deg råd til shopping av merkeklær på GracieGrace må du, som i det virkelige liv, jobbe for å skaffe de nødvendige mengder hard valuta, såkalte «bells». 
I begynnelsen er fruktplukking, fiske og insektsfanging de enkleste og kjappeste måtene å tjene noen slanter. 

De virkelig store pengene ligger riktignok i det lukrative, dog uberegnelige reddikmarkedet, men uten først å ha opparbeidet tilstrekkelig egenkapital er det lite å hente i den beinharde frukt- og grøntbransjen. 

Som navnet antyder er den store nyheten i «Let's Go to the City» muligheten til å hoppe på en buss og reise inn til storbyen. 
Her kan du handle klær og møbler, besøke frisør, se stand-up show og pusse skoene. 

Det funker helt greit som en avveksling fra hjembygda, men det revolusjonerer ikke akkurat spillserien. 
Særlig skuffer byen når det gjelder størrelse, hele «metropolen» er omtrent like stor som en middels rundkjøring i Oslo sentrum. 

Sparsommeligheten gjelder ikke bare byreisen, de fleste nyhetene i «Let's Go to the City» kjennes litt slurvete, uinspirerte og billige. 
Det er lite imponerende at man fire år etter det originale «Animal Crossing» ikke har klart å gjøre mer med serien enn dette. 

Den liberale bruken av gammel spillkode skinner ekstra godt gjennom på grafikkfronten. 
«Animal Crossing» fikk i sin tid kritikk for middelmådig grafikk, da er det skuffende å registrere at «Let's Go to the City» ser seg fornøyd med litt kantflikking og noen strøk maling. 

Om det skranter på ferskt innhold og nye funksjoner, står det bedre til med den sosiale delen av «Let's Go to the City». 
Ikke bare kan du invitere venner til byen din eller besøke deres, du kan også snakke med dem over «Wii Speak»-mikrofonen. 

Nå har dette vært standard på andre spillmaskiner i flere år, og du slipper ikke unna de beryktede vennekodene, men det er jo fint at muligheten endelig er på plass. 

«Animal Crossing: 
Let's Go to the City» har alle de sjarmerende kvalitetene som har gjort serien populær og slenger i tillegg med noko attåt. 
Spesielt mykje attåt er det dog ikke snakk om. 
Har du originalen og ikke føler noe behov for å bruke «Wii Speak», er det liten grunn til å hoppe på denne bussen. 

«Let's Go to the City» lover kanskje Paris, men det stopper opp på Svinesund. 
Det er riktignok en by det også, men litt skuffet blir man jo. 

Trailer fra Wii-spillet Animal Crossing: 
Let's Go to the City. 
