Gutteromsheltenes mørke side
Lasse Gallefoss har skrevet en nyansert, men samtidig klisjefylt krimroman om gutteromsheltene fra etterkrigstiden. 

De siste årene har man i norsk skole begynt å fortelle en mer nyansert versjon av de ukritiske heltefortellingene vi fikk høre om norske motstandsmenn under Tysklands okkupasjon av Norge fra 1940-45. 
De færreste er bare helter eller bare forrædere – verden er ikke sort og hvit. 

Nå har Lasse Gallefoss skrevet krim i samme ærend. 

Vi møter først fem menn i en mørk, stinkende torturkjeller rett før krigens slutt, med åpningsreplikken «En i dette rommet er forræder». 

Forræderen er hovedperson Storm Steinset, og heldigvis for ham, blir han ikke der og da avslørt som motstandsagent. 
Litt mer uheldig er det imidlertid at han heller ikke får fortelle om sin egentlige rolle etter krigen: 
Kontakten hans i motstandsorganisasjonen klarer å skaffe ham en jobb i politiet, men kollegene hans der, tror han er nazist. 
Blant dem er hovedperson nummer to, Robert Rødberg. 
Han fikk, tilsynelatende grunnet uflaks, ikke delta i motstandskampene under krigen, og er dermed i etterkrigsoppgjøret fulladet med pågangsmot og moral for å bevise seg som en hedersmann. 

Det er imidlertid vanskelig å gjøre når statsadvokaten, altså sjefen hans, bruker ham som en brikke for å fortelle kun den ønskelige delen av historien: 
Heltenes mer tvilsomme handlinger skal ikke komme frem i lyset. 

Her ligger også mye av premisset for handlingen. 
Gåten som skal løses er at 1,2 millioner har forsvunnet fra Norges Bank, og idet etterforskningen begynner, blir tre av fire, etter hvert fem, mistenkte drept. 
Samtidig blir det stadig tuklet med beviser, uten at det alltid er klart hvem som utfører tuklingen. 

Gallefoss skal ha skryt for selve oppbygningen av historien: 
Den er intrikat og overraskende til mer eller mindre siste side. 
I tillegg har han tatt med kvinnenes motstand, i dette tilfellet som dobbeltagenter eller kurere for Hjemmefronten, og vist både hvilken betydning det hadde, og at de ikke ble hedret som helter etter krigen. 

Mer malplassert er det imidlertid hvor stor plass skurkens seksuelle egenskaper og utskeielser får – både gjennom skildringer av hans egne erfaringer og gjennom den tidligere vennens potensielt misunnelige tanker. 

Når det er sagt, tar det lang tid før handlingen faktisk kommer i gang. 
Dette handler nok om at Gallefoss ser seg nødt til å presentere alle de ulike personene før selve historien kan begynne – noe som stjeler en del sider. 

Også etter at vi har begynt å forstå hva det er som skal etterforskes, holdes handlingen tilbake av at personene stadig blir presentert på nytt, hver gang det er mer enn et halvt kapittel siden de sist opptrådte, eller hver gang det viser seg at de har en litt annen rolle enn først antatt. 

Når boken omtrent halvveis også «bytter» hovedperson, mister den det som til da har vært drivkraften: 
Robert er nemlig en langt dårligere etterforsker enn Storm. 
Dette og et klisjepreget, mystifiserende språk holder tilbake det som ellers kunne ha vært en spennende historisk krimroman. 
