«Hannah» viser til fulle hvilken ruvende skuespiller Charlotte Rampling er
Med sparsom dialog tegner filmen et nærgående portrett av en kvinnes langsomme erkjennelsesprosess. 

Charlotte Rampling har et ansikt der alt og ingen ting vises. 
Det kan ha en sfinxs uutgrunnelighet, for i neste øyeblikk å nærmest smelte i en brå varme, eller briste i et vell av følelser, eller forandres ved bare en ørliten trekning. 
De så som henne som Kate i Andrew Haighs «45 år» husker hvordan ansiktsuttrykket helt mot slutten av filmen skifter mens hun danser med sin mann. 
Det alene setter punktum for filmen. 

Filmatisk er det mye som skiller «Hannah» og «45» år, men tematisk har de et sterkt fellestrekk. 
Også her følger vi en eldre kvinne som, konfrontert med realiteter som gradvis avdekkes, må revurdere sin lojalitet til ektemannen. 
I den prosessen synes livet hennes å smuldre opp. 

I italienske Andrea Pallaoros regi får vi et langsomt, dvelende og filmatisk utsøkt verk, der enkelte bilder og sekvenser nærmest er suggererende i sin særmerkede og subtile kraft. 
Et eksempel: 
Mens Hannah holder på med noe på utsiden av bildekanten, ser vi ektesengen i et speil; separert markant på midten av en speilramme som danner en langsgående barriere midt i sengen. 
Forklart slik, kan bildet virke overtydelig. 
Det er det ikke. 
Pallaoros fortellerstil er nærmest «undertydelig». 
«Hannah» er som et puslespill der tilskueren selv må sette sammen bit for bit, ved hjelp av det vi ser, og ikke minst: det vi hører. 

Det er et annet særtrekk ved filmen. 
Her sies lite, dialogen er sparsom, og her sies enda mindre helt eksplisitt om det som har skjedd. 
Vi ser Hannah følge ektemannen til fengselet, og at hun besøker ham der, men vi får ingen direkte informasjon om hva han har gjort, vi bare aner det, etter hvert. 
Samtidig sies mye, indirekte. 
Hannah er med i en amatørteatergruppe, de øver inn Ibsens «Et dukkehjem», og utdrag hun leser herfra blir liggende som en mulig refleksjon av Hannahs tanker og sinnstilstand. 
Det samme gjør en hissig kjærestekrangel på T-banen. 

Det er med andre ord en film som krever sitt av publikum, også fordi den på sin dvelende måte er mettet med handling, men samtidig så stillfaren i sin granskning av Hannahs prosess. 

Jeg kan knapt tenke meg noen annen skuespiller som kunne formidlet denne prosessen med så stor tilbakeholdenhet og så mange og ofte ørsmå nyanser som Charlotte Rampling. 
Rollen virker nærmest spesialskrevet for henne. 
På fullstendig udramatisk vis formidler hun og Pallaoro et sterkt menneskelig og eksistensielt drama, og måten regissøren tar i bruk filmmediets audiovisuelle muligheter på, nærmer seg det mesterlige. 

Filmen ble anmeldt under Biff, og har ordinær premiere fredag 13. april. 
