Sjefen e tebake på jobb
Det er bare å gjøre seg klar for et nytt Lars Vaular-år. 

ALBUM: 
Etter å ha lagt fra seg mye bakstrebersk nostalgikultur, er det liten tvil om at norsk hiphop befinner seg i sin kanskje beste kommersielle form noensinne. 
Filtrert gjennom vennlige smilefjes, tilrettelagte popmelodier og kopiering av amerikanske idoler, er det likevel vanskelig å ikke savne både egenarten og opprøret man tidligere forbandt med sjangeren. 

Heldigvis finnes de spennende unntakene, og i spydspissen av dem alle står en velkjent 30-åring fra Åsane, som både har vist fingeren til bransjeforventninger og puritanere under sin over ti år lange reise av hat og glede, rap og rave. 

Fra baggyjeans og overdimensjonert I.N.I.-skjorte, trendsettende hipstersveis og solbriller, til skamløs baris og hysterisk speedotruse. 

Unik vekst «DD 
Eg Gjør» slo Lars Vaular fast i januar, og ordla dermed det eneste interessante motmælet til «sell out»-anklagende fans som stadig lurer på hvor det ble av «Samme nr som i 99»-Lars. 
Forståelig nok. 
Sistnevnte låt er jo strengt tatt fortsatt noe av det beste som har skjedd norsk rapmusikk, men det samme kan like fullt sies om Vaulars unike vekst som artist. 
Gutteromsrapperen man i dag regner blant landets mest annerkjente lyrikere uansett sjanger - og det uten å noensinne miste kraften i sin unge, heite gateflamme. 
Pause. 

En grensesprenger på egne premisser. 
Uten forklaringer, uten unnskyldninger. 
Noen ganger så dypt inne i sitt eget tekstunivers at man bare kan gjette betydningen av de intrikate linjene, og andre ganger så sjangersprikende at man frykter neste album vil forlate den mer tradisjonelle rapplattformen helt og holdent. 

«666 ALT» gjør betryggede nok det stikk motsatte. 
De seks første låtene fra et album delt opp i tre deler, og beskrevet av hovedpersonen selv som det mørkeste og mest sjangertro rapalbumet så langt i karrieren. 
Forvent likevel ingen boombap-beats fra den sørstat/vestkyst-oppflaskede rapperen, som nok en gang finner tonen med studiomagiker Thomas Eriksen. 
Sistnevnte står for tre produksjoner, og sparker i gang prosjektet med tung bass og smatrende 808-hihat, mens hovedpersonen selv blander drømmer om regjeringsovertakelse med pur gi-faenskap og ambivalente ambisjonstanker. 

«Fuck politikk, jeg vil heller flexe/Fuck systemet, vil heller feste/Fuck å strebe, vil heller leve/Bare fuck problemene/Fuck verden, gjør det for the Family/Som Puff Daddy, får ikke ferdig/Rolig, rolig, helt ærlig/Jeg så Nico & Vinz med Obama/Jeg burde kanskje hatt større planer/Bare spør min mamma, hun sa det samme» 

Beinhardt og sukkersøtt Aldri den som holder seg i et enkelt og forutsigbart spor, er veien fra agressiv og hardtspyttende egomaniac til myk og kjærlighetsfylt mann sjelden lang for Vaular, som bruker både nordlys og «Nordisk Design» til å erklære hengivenhet til sin utkårede. 
Søtt og drømmende produsert av Ungdomskulen-medlem og sin egen faste live-bassist Frode Kvinge Flatland. 
Forøvrig samme mann bak det flotte femtesporet «Bodyslammin», så vel som 2013-hiten «Gary Speed». 

På avslutningslåta «Reiving» lar det unge Trondheim-talentet Filip Kollsete (tidligere Tailors/nåværende Loveless) Lars gå inn over en deilig breial og nærmest «Crank That»-av-Soulja Boy-inspirert beat, mens det nok en gang er Eriksen som igjen kverner ut en vanntett banger i form av «Renter». 
Prosjektets udiskutable juvel, godt hjulpet av et svært rewind-verdig refreng fra Grønlands kritikerroste R&B-stjerneskudd; Arshad Maimouini. 
Mer Justin Bieber og Futures «What's Hatnin'» enn de to kompisenes dansegulvbænkers hitrekke, men garantert på vei inn i en radiospilleliste nær deg i skreven stund. 
