God of War
SPILLTEST: 
Vi har såvidt rukket å runde God of War, og fingrene klør allerede etter å begynne på nytt. 
Gjør deg klar for et av årets mest uforglemmelige spillopplevelser, men vær klar over at her må det sterke nerver til. 

En god stund vurderte vi faktisk å gi God of War terningkast fem. 
I motsetning til mange våre spilljournalist-kolleger ble vi nemlig ikke forelsket i spillet fra første sekund. 
De første tre timene virket egentlig som en mer voldelig utgave av Onimusha eller Devil May Cry, som i tillegg foregikk i omgivelser dominert av litt kjipe brunfarger. 
Ikke misforstå, spillet virket veldig solid, men ikke akkurat som en klassiker. 

LES OGSÅ: 

Men etter å ha kjempet oss gjennom hele spillet sitter vi med øyene vidt åpne, nesten i sjokk over at det går an å lage en så involverende og komplett spillopplevelse i dag - når man nesten daglig hører klager fra frustrerte retroentusiaster om at alt var bedre før. 
Vi skjønner ikke hva de spiller, for de kan ikke ha spilt God of War. 

God of War handler om en likbleik, muskuløs kar ved navn Kratos, som helt på begynnelsen av spillet kaster seg utfor et stup. 
Hvorfor det? 
Det er det spiller handler om. 
Alt vi vet er at Kratos virker skikkelig usympatisk, har et stygt skjegg og amerikansk aksent - i Hellas. 

Mytisk kamp 

Det viser seg fort at hovedstaden Athen er under angrep fra selveste krigsguden, enorme Ares som river byen i stykker og slakter innbyggerne en etter en. 
Vi forstår fort at Kratos har et anspent forhold til denne guden, og de resterende greske gudene ber han stanse Ares. 
Kratos vil bli den første dødelige som dreper en gud, men for å oppnå dette må han få tak i Pandoras eske - det eneste våpenet som kan stanse en gud, og som er skjult dypt i et enormt tempel. 

I løpet av spillets utvikling lærer vi mye om Kratos, og hans forvandling fra en mektig kriger til dette desperate vraket av en mann, og tro oss - selv om historien virker ekstremt klisjefylt på begynnelsen, viser den seg til å være mye dypere enn vi trodde. 

Som sagt, de første delene av spillet, som tar oss gjennom Athen, henter mye av inspirasjonen fra japanske actionspill. 
Vi beveger Kratos i tredjeperson, bruker heftige våpenkombinasjoner til å drepe motstandere, som dropper krystaller i forskjellige farger. 
De røde krystallene brukes til å oppdgradere våpen og magiske formler, de grønne gir helse og de blå magi. 
De første timene fokuserer på action og krever ikke spesielt mye fra hjernen, men allerede da innser vi hvor utrolig bra gjennomført dette er. 

En vakker krig 

Kampsystemet er noe for seg selv. 
Det lar deg utføre helt vanvittige kombinasjoner med bare noen få tastetrykk. 
En knapp på kontrolleren styrer korte angrep, en knapp tar seg av de lange angrepene, det er en knapp til å blokkere og en til å utføre spesialbevegelser. 
Det er ekstremt enkelt å venne seg til å bruke dette systemet, og lenger ut i spillet, når du får tilgang til nye muligheter, forandrer du deg til en sinnsyk dødsmaskin. 

Noe som også skiller kampsystemet her fra andre spill er den ubeskrivelige brutaliteten. 
Kratos river bokstavelig talt monstrene i stykker, kapper av hoder, armer og bein, og alt er komplett med blodsprut som står metervis til værs. 
Kratos er så brutal og hensynsløs at han ikke står tilbake fra å ofre uskyldige om de står i hans vei. 
Og bare prøv deg på noen av de utrolig kule avslutningsbevegelsene som utføres med sirkelknappen - da får du nærbilde av Kratos som stapper sverdet inn i kjeften på en Minotaur - eller noe tilsvarende. 

Det interessante er at volden (og ikke minst seksualiteten, som også finnes i spillet) overhodet ikke føles spekulativ. 
Verden Kratos lever i er brutal, det er sverdet som regjerer her. 
Kratos selv er en desperat og såret kriger, som har sett det meste. 
Utviklerne av spillet prøver ikke å sjokkere oss med mengder blod, de vil bare vise oss den mindre behagelige siden av gresk mytologi. 

Bruk hodet 

Etter hvert forlater vi Athen, og entrer Pandoras tempel. 
Her skifter spillet tempo, og fokuset blir mer rettet mot gåter og feller enn slåssing (ikke at slåssingen blir nedprioritert - du får fremdeles svinge sverdene!). 
Gåtene er ikke akkurat avanserte, og består for det meste av å skyve blokker eller trekke i spaker. 
Men de er et fint avbrudd fra blodet og volden. 
Spillet får også en ganske betydelig plattformelement, med massevis av akrobatisk hopping, spikerfeller, tidsinnstilte dører og klatring. 
Det geniale er hvordan alt dette er avhengig av dine egne ferdigheter - hvis du ikke klarer en plattformdel, er det fordi du gjør noe feil, ikke fordi spillet er for vanskelig. 
Vanskelighetsgraden stiger jevnlig oppover, men blir aldri umulig. 

Til slutt ender vi opp med en fabelaktig blanding av action, gåter, plattform og rollespill, med noen glimrende og enorme bosser imellom. 

En ting som i hvert fall gjør spillet uforglemmelig er den utrolige brettdesignen. 
Når vi nærmet oss Pandoras tempel, opplevde vi noen av de mest fantastiske og storslåtte brettene vi har noensinne sett. 
Spillet har en fantastisk art direction og settinger som bare må sees med egne øyne. 
Det er i sånne øyeblikk vi savnet å kunne styre kameraet fritt, bare for å kunne se oss rundt og nyte omgivelsene. 
I det minste pleier kameraet automatisk å trekke seg litt tilbake når vi entrer de mest majestetiske områdene, samtidig som den flotte musikken sørger for riktig stemning. 

Nesten et kunstverk 

Selve grafikken er også noe av det flotteste vi har sett på PlayStation 2. 
Det er God of War vi kommer til å huske som et av de visuelt beste spillene på konsollen, kanskje ved siden av Gran Turismo 4 og Metal Gear Solid 3. 
Det er et levende bevis på hvor mye kraft man kan presse ut av en såpass gammel konsoll. 

De ytterst få minuspoengene vi kan påpeke med God of War er den nevnte mangelen på fri kamera, noe som gjør det umulig å se mer enn det utviklerne lar oss se. 
Men vi føler at det var slik Sonys studio i Santa Monica ville ha det. 
Vi føler også at noen av monstrene er litt uinspirerte. 

God of War er ikke verdens lengste spill, 11-12 timer er omtrent tiden en gjennomsnittsspiller vil bruke på det. 
Det er imidlertid masse opplåsbart materiale og nye moduser tilgjengelig etter at du har rundet det. 
Sjekk blant annet den interessante "deleted levels"-videoen, som forteller en del om filosofien til utviklerne. 

PlayStation 2 er en konsoll som nærmer seg slutten på sin levetid. 
Og enhver maskin fortjener en skikkelig avslutning, som vil bli husket lenge etter at konsollen har sluttet å fungere. 
God of War er et slikt spill, en voksen, fascinerende og vakker opplevelse, som enhver spillelsker bør ta seg tid til. 
Vi gleder oss allerede til å begynne på nytt! 
