Savnet av en søster
Sanselige og lekne dikt om søsterskapet i en av høstens beste diktsamlinger. 

NRK hadde nylig en stor diktkåring hvor leserne kunne stemme frem de ti beste diktene noensinne. 
Resultatet var forstemmende lesing for den som mener at det er skrevet mange gode dikt siste 50 år. 
Det var knapt et dikt skrevet etter 1960. 
Det er litt synd når vi vet det finne så mye gull, så mange gode og eksperimentelle diktsamlinger, samt diktsamlinger som går i tett dialog med tradisjonen. 

Diktskrivingen har tross alt ikke stoppet med verken Jan Erik Vold eller Olav H. Hauge. 
Men det gir også gevinst å orientere seg litt frem i tid. 
Kanskje handler det om forestillingen om at den moderne poesien er vanskelig tilgjengelig. 

Dette er ikke til forkleinelse for dem som brukte sine siste rester på kontantkortet til å stemme frem «Det er den draumen» som soleklar vinner. 

Men jeg tror vi har noe igjen for å lese nye dikt. 
Tross alt handler poesien ofte om å se verden på en ny måte, fornye blikket og snu opp ned på vår vanetenkning. 

Min personlige liste ville helt klart hatt med lokale og sterke navn fra dette bokåret: 
Anne Helene Guddal, Ingrid Nielsen – og Gro Dahle. 
Sistnevnte er en anerkjent forfatter for barn og unge, og som poet fortjener hun flere lesere. 
Årets diktsamling, «Søster», er en av høstens sterkeste diktsamlinger, og kan også tjene som bevis på at moderne dikt slett ikke er vanskelige å forstå. 

Dahle blir gjerne karakterisert som en naivistisk forfatter. 
Hun skriver tidvis i et enkelt, nærmest barnlig språk, og er ikke redd for å nærme seg det tilsynelatende banale. 
Årets utgivelse er intet unntak selv om hun også skaper nye språksammenhenger. 
Det lyriske jeget er et enebarn som savner en søster. 

Poeten skildrer en tydelig nærværende, og dominerende mor, som gjør søstersavnet enda mer prekært: 
«Det er moren min som ringer / for å høre om jeg har kommet hjem. 
/ Vekket jeg deg? 
Spør hun. 
/ 
Det er da jeg tenker / at det kunne vært fint med en søster. 
/ Det trengs minst to for å bære en mor.» 
Dette åpningsdiktet er representativt for samlingen som helhet. 
Det er lett tilgjengelige dikt, ofte humoristiske, men også med en tydelig sårhet. 

Dahle får frem en eksistensiell ensomhet i å være enebarn, og det å være ekstra utsatt for den dominerende morens skarpe og invaderende blikk. 

Diktsamlingen har seks avdelinger som alle har ulike poetiske linjer som overskrift. 
Her er dikt om samhold og støtte, men også om rivalisering og slåssing. 
Det lyriske jeget dikter seg en søster, også i form av hund, som for å si at søsterfellesskapet også kan forstås metaforisk. 

Men Dahle hadde ikke vært Dahle om hun ikke også kom inn på søsterlivets risiko og farefulle soner. 
Dahle bruker konkrete bilder fra hverdagen i stedet for å skildre følelser: 
«Søstre grovhakker hverandre, rasper hverandre opp i råkostsalater, skjærer hverandre i stadig mindre stykker, river fiskeskinnet av hverandre (...)». 
Flere steder brukes kjøkken- og matmetaforer gjennom hele diktet. 
Språket er energisk og sanselig. 

Dahle får godt frem de ulike nyansene i det å ha en søster, både nærheten, men også det brutale som pipler frem i tette relasjoner. 
Skildringen av moren er humoristisk med effektiv bruk av kontraster: 
«Jeg vil ikke være noen byrde, sier moren min. 
Hun henger over skuldrene mine.» 

Dette er dikt som ikke sminker seg, men som med sin sanselighet og poetiske undring også byr på eksistensielle innsikter i det å være en søster, en mor, eller en datter. 

Gro Dahle har skrevet en nydelig og klok diktsamlingen som bør leses av alle som har eller, som meg, savner en søster. 
