Blodmørke med husmor-musikk
«Sweeney Todd» passer egentlig ikke for noen. 
Men pytt pytt, som det heter i den voksende bagatelliseringsbransjen, det er jo en fiks film med mye stilig mørke og flotte folk. 

Silkegoth-regissøren Tim Burton vet hva han driver med, og mest av alt er han en deilig lyssettings-kyniker. 
Et svalt, begredelig halvmørke som forvandler manglende London-hudfarger til upussa kistesølv, kler selvfølgelig historien om den sinte frisøren Barker, som endrer navn til Todd. 
Den engelske hovedstaden er blitt en slags risteflaske for elendighets-romantikere, og man trenger slett ikke være mord-tilhenger, spøkelsesfantast eller splatter-spesialist for å sette pris på den innsmigrende styggheten. 

Dessuten vil du antakelig ikke gå glipp av Johnny Depp i rollen som Sweeney. 
Han og Helena Bonham Carter står til hverandre som Dagobert og Blondie; de ånder en slags felles ufriskhet, og begge har vaskebjørn-auer som egentlig bare Brittany Murphy kan matche. 

Dette er årets filmpar. 
Den sykelig hevntørste barberen etablerer sin misantropi i etasjen over stua til Londons mest uhygieniske paibakerske og mumler: 
Det er hull i verden. 

Han er utilnærmelig for alt som kan minne om ømhet, men den skrudde kjerringa lener seg inntil ham som en påminnelse om at det fantes uskyld en gang. 
Bonham Carter er fantastisk. 
Hun utstråler en sensualitet uten fornavn eller katalogbestemmelse. 

Den særegne intimitetsevnen kan selvsagt skyldes at Bonham Carter var gravid gjennom hele filminga, og brystene hennes endrer størrelse fram og tilbake fordi filmen ikke ble laget kronologisk. 

Det virker også naturlig på en sår måte når de to stadig vekk bryter ut i pompøs musikal-sang, for historien har en overanstrengt følsomhet som tilsynelatende bruker synging som sikkerhets-ventil. 

Dessuten har filmen en egen kuvøse-romantikk. 
Jamie Campbell Bower og Jayne Weisener er de unge elskende med så sarte svingninger at det er like før de detter av Titanic-baugen. 
Og enda en gang dessuten spiller Alan Rickman den onde dommer med sedvanlig eksistensiell smerte. 

Allerede som bebi hadde antakelig Rickman øyne som sa: 
Mor, mist meg av stellebordet så jeg kan få noe å være deprimert for. 
Sacha Baron Cohen forestiller posør med forventet innlevelse, og Timothy Spall er en super-britisk Dickens-figur der han sniker snegleaktig rundt i handlingen. 

Det var nå det. 
Disse folka vil du virkelig se. 

Men gidder du høre dem? 
Musikal-publikum er egentlig Sanitetsforenings-medlemmer som drar på busstur til London og ser «Cats». 
De er tilhengere av at blod skal settes i banken og ellers være en intern sak. 
Her spruter noe som likner jordbær-smoothie fra strupene stadig vekk. 
Det Utvida Goth-folket elsker mørke skygger og ejakulerende puls, men de hater musikalmusikk. 
For å si det rett ut: 
«Sweeney Todd» er ikke akkurat heavyrock. 
De som tror at Tim Burton er nødt til å føles som en kul, svart ting, tar feil: 
Her låter de nifse psykopatene som et husmorlag halvdelen av tida. 
Det er til tider akkurat på grensen av hva man skal kunne tåle uten å brenne flagg. 

Like fullt. 
«Sweeney Todd» er virkelig ikke en film du vil la gå fra deg heller. 
