Terror-rap og motorsaghyl
M.I.A. driver musikalsk krigføring på sitt tredje album. 

||| 
ALBUM: 
Hva gjør du når du som musikkaktivist, popprovokatør og datter av en tamilsk separatistleder blir nominert til Oscar for beste filmmusikk og tjener mer penger enn du gidder bruke? 

Jo, da starter du det neste albumet ditt på nøyaktig samme måte som Maya Arulpragasam, bedre kjent som M.I.A., gjør på «Maya»: 
Ved å la lillebroren Sugu lese opp konspirasjonsteorier over skrekkfilmsynther på den teknologiskeptiske «The Message» og gire opp med industristøy og motorsaghyl på spastiske «Steppin Up». 

Det kan nemlig virke som at M.I.A. prøver å riste av seg det nylig tilkomne mainstreampublikummet sitt: 

De som forvilla seg på M.I.A.-toget da crossoverhitten «Paper Planes» lydsatte slumgutten Jamals pengeraid i «Slumdog Millionaire» en gang i løpet av 2008. 

«Maya» er altså en ganske polariserende affære. 

Kompromissløst 

M.I.A. har siden 2004 og debuten «Arular» bygd seg opp som en musikalsk verdensborger - og blander indisk bhangra, tamilske thapputrommer, britisk dubstep og grime, jamaikansk dancehall, amerikansk hiphop-tradisjon og reinspikka pop. 

Siden sist har hun imidlertid kasta ut utdaterte Timbaland, kutta litt ned på knottetiden til husprodusentene Diplo og Switch, og henta inn blant andre dubstep-wonderkiden Rusko og Sleigh Bells' Derek Miller til å forvalte den ekletiske stilen hennes i studio. 

Nykommerne har altså gjort lydbildet på «Maya» til det mest kompromissløse M.I.A. har presentert til nå, med sin brutale bassbonanza, overstyrte gitarer og «loud is the new loud»-filosofi. 

De viderefører også den eksentriske, men effektive instrumenteringen hun hadde på forrigealbumet «Kala», med blant annet skuddsalver og kassaapparater, til også å inkludere barnegråt, jagerfly og motorsag på dubstep- og bhangrabangeren «Story to Be Told» - noe som understreker M.I.A.s misjon om å flytte musikken sin ut av klubbene og inn på krigens slagmarker. 

Politisk pensel 

Når man kombinerer dette med at hun fremdeles maler med bred politisk pensel tekstmessig, er det tydelig at hun nekter å gå på akkord med etablerte popnormer. 

De mest vågale lyriske utskeielsene har M.I.A. på elektroraplåta «Lovalot», hvor hun tar utgangspunkt i den 17 år gamle sorte enka Dzhennet Abdurakhmanovas selvmordsbombing på t-banen i Moskva i mars. 

Etter at hun har messet «I fight the ones that fight me» over hissige trommeloops, drar hun litt ekstra på strofen «I really lovalot» slik at det høres ut som at hun rapper «I really love Allah» - om og om igjen. 

Det er ingen terrorhyllest, men heller ingen fordømmelse av handlingen som kostet 39 mennesker livet - bare kjølige betraktninger rundt hvordan krig rammer i 2010. 

Musikalsk krigføring 

Med all sin politiske provokasjon (i USA og Storbritannia kan man jo ikke være så ambivalent når man synger om islamittiske terrorhandlinger, må vite) og kompromissløse musisering, er «Maya» M.I.A.s mest polariserende album til nå. 
Hun vet nok at hun kan miste mainstreamfans, men godtar ingen halvveise løsninger. 

Det er imidlertid ikke bare harde pakker under låttreet til den tamilskfødte briten. 
Den autotunebefengte dancehall-låta «It Takes a Muscle», den R&B-leflende; synthballaden «It Iz What It Iz» og den godnattsangaktige avslutningslåta «Space» skaper alle behaglige pusterom i M.I.A.s musikalske krigføring. 
