Alsterdal innfrir alle forventninger
Tove Alsterdal skriver bøker som fungerer både som spenningsromaner og som litteratur. 

Jeg likte godt Alsterdals debut "Kvinnene på stranden". 
Denne er enda bedre. 

Men på ingen måte noen oppmuntrende kopp med te, her er vi langt fra koselig påskekrim ved peisen mens snøstormen raser der ute. 

Alsterdal skriver seg inn i skandinavisk venstresides bakgård, det vil si Sør-Amerika, med fynd og klem. 

Her veksler det mellom svensk forstads-tristesse i vår egen tid og Buenos Aires, Argentina, mot slutten av 1970-tallet. 

"Dancing Queen" herjer på hitlistene og dundrer fra lydanlegget mens soldatene torturerer på bakrom og i kjellere under generalenes styre. 

La meg ta din hånd 

"Ingen vei tilbake" har en enda finere tittel på originalspråket: 
”Låt mig ta din hand”. 
Som den tittelen antyder snakker vi om et familiedrama av svarteste slag og hva svik mot små barn kan bety for dem livet ut. 

"Hun kjente igjen reaksjonen, den lysten til å dissekere fortiden, holde den opp i lyset og dele den opp i sine enkelte bestanddeler, legge hodet medlidende på skakke." 

Alsterdal har vist et alvor gjennom hele forfatterskapet som kler henne. 

Jeg forstår godt at ganske sørgmodige kriminalromaner fra hennes hånd er blitt oversatt til 16 språk – og at denne boka er kåret til årets svenske kriminalroman av Svenska deckarakademin i 2014. 
## En søster ved navn Charlie 

Hovedpersonen er Helene Bergman som en dag blir ringt opp og fortalt at søsteren Camilla Eriksson, bedre kjent som Charlie, har hoppet fra balkongen i 11. etasje i forstaden Jakobsberg. 

Politiet avskriver historien som et selvmord — Charlie har hatt mye trøbbel gjennom tiden. 
Men leseren vet at Charlie ikke forlot nattklubben alene den natten hun døde. 

Tilbake til Argentina 

Søstrene ble forlatt av sin mor på slutten av 1970-tallet - moren dro til Argentina med sin elsker for å kjempe mot juntaen og skulle aldri vende tilbake igjen. 

Nå må Helene nøste opp i hvorfor Charlie dro til Buenos Aires fire uker før hun døde og gå inn i hva som egentlig skjedde med moren for alle disse årene siden. 

Tove Alsterdal skriver altså ikke lettbeint underholdning. 
Dette er ganske mørkt der vi ruller opp beretningen om lidenskap, svik og hva som får en familie til å fungere eller ikke å fungere. 

Fungerer på alle nivå 

Mens familien er ganske så dysfunksjonell, får Alsterdal romanen til å fungere på alle nivå, verdenshistorien speiler seg i den ambisiøse fortellingen om Helene og Charlie og deres tilsynelatende så blåøyde mor. 

Språket lever. 

Politikken blir aldri for framtredende. 

Og det er framfor alt menneskene det handler om hele veien hjem. 
