Er skremmende ærlig og selvutleverende i skildringen av en mors liv med et autistisk barn
Olaug Nilssen: 
Fanget i en trang diagnose. 

I vårt spesialiserte samfunn skal alle puttes i trange båser med forsøksvis presise merkelapper, også kalt diagnoser. 

«Kva skjedde med god, gammeldags maur i beina og makk i ræva?» spør Olaug Nilssen i anslaget til sin nye roman «Tung tids tale». 
Tittelen er hentet fra Halldis Moren Vesaas krigsdikt, og den ytre rammen rundt Nilssen roman er krigersk nok. 
Men solidaritet og varme gjennomstrømmer romanen, som i diktet. 

Boka er tilegnet Daniel, som er du-personen i teksten. 
Av og til omtales han som Daniel, av og til som «du». 
De to er ikke alltid identiske, selv om de er det, men skillet beskriver et før og nå, en slags skjevutvikling. 
Det handler om jeg-personens barn, som gradvis skal få diagnosen autisme. 

Dilemma 

Olaug Nilssen har i intervjuer fortalt om sin egen sønns diagnose og om dilemmaet omkring å skrive om sine erfaringer med å være mor til et krevende barn. 
Hun har behov for å beskytte barnets integritet, hans personvern, og å forholde seg til behandlingsapparatets juridiske taushetsplikt. 
Hun kunne ha skrevet en illsint reportasjebok om sine konfrontasjoner med et firkantet helsevesen. 
Men hun har valgt annerledes. 
Tatt sjansen og skrevet så personlig, risikabelt og sårbart at det dirrer av autentisitet. 
Hun utleverer, men først og fremst seg selv, på en måte som enhver forelder kan kjenne igjen fliker av. 

Det er mye mystikk knyttet til autisme. 
For legpersoner kan diagnosen virke flytende. 
Personlige erfaringer som overskrider betegnelsen bekjennelseslitteratur finnes i Halfdan W. Freihows brevbok «Kjære Gabriel» (2004) og i Lars Amund Vaages roman «Syngja» (2012). 
Begge disse utgivelsene har litterære kvaliteter som tilsynelatende visker ut skillet mellom fiksjon og virkelighet. 
Men der Vaages roman er fylt av poesi, er Olaug Nilssens mer preget av raseri. 

Raseriet 

Det er et forståelig raseri. 
Det er innimellom nakent og rått, som når hun må beskrive en usminket virkelighet: 

«…eg lar det velte ut som ei høg, hakkete sirene, UTAGERING SJØLVSKADING AVFØRING alltid upassande bresteferdig, alltid uartikulert TIMEVIS MED LYDAR NATT SOM DAG.» 

Det er «du» som ter seg slik, ni år gammel og overmoden for en diagnose, ifølge Forvaltningen. 
Men forfatteren kvier seg, for hun har både videoklipp og sterke minner om det lysende barnet Daniel. 
To år gammel sang han Mikkel Rev prikkfritt, kunne navnet på alle slektningene og snakket grammatikalsk korrekt. 
Han hørte forskjell på forskjellige dialekter og spurte om engelske ord på saker og ting. 

Eksistensielt 

Stilt overfor en kategorisering som «psykisk utviklingshemmet» er det forståelig at mor vrenger seg. 
For henne blir det å overskride en grense som er eksistensiell. 
For Forvaltningen er det et spørsmål om en byråkratisk katalogisering som utløser økonomiske tiltak. 
For at foreldrene skal ha rett til avlastning og barnet rett til adekvat terapi, krever Forvaltningen klare diagnoser. 
Det er iskaldt. 
Det er hjerterått. 

Olaug Nilssens styrke i denne romanen er at hun oppleves som dønn ærlig. 
Her er ingen forsøk på å kjøpe seg sympati hos leseren. 
Hun legger aldri fingrene imellom når hun skildrer sin egen svakhet i forhold til hjelpeapparatet. 
Hun forstår at de mener hun nærer urealistiske drømmer. 
Hun nekter å gi slipp på dem. 
Hun står på krava, samtidig som hun får dårlig samvittighet for at hun er blant de ressurssterke som er i stand til å formulere krav. 
Her legges all dobbelthet, all tro og tvil helt åpent. 
Det er en ærlighet og en direkthet som er til å imponeres over. 

Stå i det 

Hun leter til og med etter symptomer på autisme hos seg selv. 
Når hun for eksempel blir stående helt stille, uten å klare å få bilen over i riktig kjørefelt, midt på Puddefjordsbroen. 
Eller må tenke nøye gjennom prosedyren før hun skreller en appelsin, for ikke å bli stående og bite i skallet, akkurat som sønnen. 
Av angst for å tillate seg å gå til fysisk angrep på barnet, oppsøker hun psykolog. 
Der får hun beskjed om å «stå i det». 

Som i andre deler av Olaug Nilssens forfatterskap (særlig i fornøyelige «Få meg på, for faen» fra 2005) finner man også her humoren. 
Her er det glimt av komikk i tragedien, tørrvittigheter i møtet med omverdenens reaksjoner på et annerledes barn, som her med en fleipete sjåfør: 

«Eg ler ikkje, og møter heller ikkje blikket hans, det er ikkje demonstrativt, det er berre rasjonering av kapasitet.» 

Selvsagt er dette blitt det knyttneveslaget av en roman det måtte bli. 
Men «Tung tids tale» er alt annet enn en politisk pamflett. 
Olaug Nilssens inderlighet, det presise språket og refleksjonene rundt det å være et individ, noe helt for seg selv, er dypt medrivende. 
