Feelgood-flukt
«Et øyeblikk frihet» skjelver under vekten av sine egne gode hensikter. 

|||FILM: 
Det har vært en del av dem det siste året. 
I filmer fra hele verden, fra franske «Velkommen» til sri lankesiske «Machan», møter vi dem: 
Fattige menn og kvinner som står til knes i gjørmen i den tredje verden, men drømmer luftig om friheten og mulighetene i vesten - og som tyr til drastiske grep for å komme seg dit. 
Slik er det også i den prisbelønte «Et øyeblikk frihet», østerrikes Oscar-kandidat for året som gikk, der et knippe iranske flyktninger kjemper seg over grensen til Tyrkia og begynner kampen for å få bli. 

Elementer av feelgood 
Hvor ulike disse filmene enn er, har de noenlunde samme problem: 
Idealistisk orienterte filmskapere vil vise at de illegale innvandrerne til mer enn et tall i en statistikk, og overkompenserer ved å gjøre sine hovedpersoner altfor nusselige. 
De er påfallende renskrubbede og oppriktige, og går den nye verden kjærlighetsfullt i møte. 
Profittorienterte produsenter vet at det skal mye til for å trekke et tilbudstrett publikum inn i historier fra skyggesiden av verdensfjellet, og har vært påpasselige med å legge inn elementer av feelgood. 
«Et øyeblikk frihet» skjelver av vekten under sine egne gode hensikter. 

Uengasjerende 
Ingen av de iranske flyktningene i «Et øyeblikk frihet» har noen skarpe kanter å snakke om. 
Fra bestevennene Ali og Merdad, som tar med seg de to barna til Merdads slektninger på flukten, til drømmeren Hassan, som ikke klarer å være mannen han vil være for familien sin, til den politisk forfulgte litteraturprofessoren Abbas, til den overoptimistiske og oppfinnsomme Manu: 
De er for enkle skikkelser til virkelig å engasjere. 
Det samme gjelder de som vil innhente dem: 
Den svartsmuskede og slibrige vertshusholderen i Ankara oser angiver fra første øyekast, og representantene for den iranske etterretningen er stylet til å bli så vemmelige som fysisk mulig. 
En og annen logisk brist må også påregnes. 

Fares er med Ikke at det ikke er talent her. 
«Et øyeblikk frihet» er best når den skraper mot sin egen dypt alvorlige bunn. 
Regissør og manusforfatter Aresh Riahi skildrer følsomt frustrasjonen ved å forsøke å rømme landet i selskap med to barn som helst vil rope og hoie og være igjen hos bestemor. 
Spenningen ved grenseovergangen er godt ivaretatt. 
Og skuespillerne har sterk utstråling og uttrykksfulle ansikter breddfulle av karakter. 
Manu spilles forøvrig av Fares Fares, her hjemme kjent fra filmene til broren Josef Fares og «kjent» fra norske «Salto, salmiakk og kaffe», som får vist at han også kan gråte så vi tror på det. 
Men resten av filmen er for utstudert og for idealisert i all sin grimhet. 
