«Rig 45» er en fornærmelse både mot kvalitetskrim og oljearbeidere
Selv ikke gamle «Offshore» turte å generalisere så mye. 

Har lufta gått ut av Nordic Noir-ballongen? 
I flere år har uttrykket vært et internasjonalt kvalitetsstempel, både på permer og skjermer. 
På tv har vi fått suksesser som «Forbrytelsen», «Broen» og «Øyenvitne». 
Fascinerende historier, overraskende tvister og hovedpersoner med særpreg har vært suksessoppskriften. 

Men i det siste har det strømmet på med serier som blåser i alle hovedingrediensene, og går for posesuppe i stedet. 
Sist ut er Viaplays «Rig 45», med Jakob Oftebro som norsk alibi på rollelista. 

Lukket rom-mysterium 

Som så ofte er utgangspunktet lovende: 
Et lite crew utfører vedlikeholdsarbeid på en oljeplattform i en ellers rolig førjulstid, men blir avbrutt av en fæl arbeidsulykke. 
Oljeselskapet sender en representant for å undersøke saken, men snart melder spørsmålet seg: 
Var det egentlig en ulykke? 
Samtidig blåser det opp til storm, og – du skjønner tegninga – snart er gruppa fullstendig isolert på havet, mens de skuler mistenksomt på hverandre. 
Og så skjer det flere ulykker. 

Oljeplattformen er jo perfekt arena for et klassisk lukket rom-mysterium. 
Samtidig er det et umiskjennelig nordisk, men også eksotisk miljø for de fleste av oss, som også åpner for et internasjonalt ensemble. 
Rollelista har nesten like mange nasjonaliteter som navn. 
Her er folk fra Norge, Sverige, Danmark, Finland, Island, Irland og Storbritannia. 
Statsstøttepotensialet må ha gitt økonomisjefen vann i munnen. 
Så hvorfor ser alt så billig ut? 

Lettglemte 

«Rig 45» har ikke én karakter som vekker interesse. 
Hovedpersonen innledningsvis er irske Andrea (Catherine Walker), som blir sendt for å etterforske arbeidsulykken, med instruks om å være så rask som mulig. 
Oljeselskapet taper flerfoldige millioner så lenge arbeidet er satt på vent. 
Under bordet får hun også høre det åpenbare: 
Jo mer som tyder på at ulykken var selvforskyldt, jo bedre. 
Men Andrea er samvittighetsfull og grundig, en klassisk detektivhelt som ikke tar noen snarveier, selv om mann og barn maser om at hun må komme hjem til jul. 

Litt etter litt skjønner både hun og vi at det er mange i crewet som har svin på skogen. 
Det hviskes og krangles i mørke kroker. 
Ordentlig skummelt blir det likevel ikke, selv om lysteknikerne gjør så godt de kan med trange plattformkorridorer, og rollefigurene gjerne velger lommelykt framfor å trykke på lysbryteren. 
Når det skal skje noe virkelig dramatisk, varsles det på mils avstand. 
Det er så innlysende hva som kommer at du lurer på hvordan i heite hule det kan ha seg at karakterene ikke ser det selv. 
Hvorfor skal de alltid vandre rundt alene i sånne serier? 

Dustete om pendlere 

Etter hvert skifter perspektivet fra én hovedperson til ensembledrama, og det kunne blitt interessant, siden vi ikke vet hvem av folka vi følger som er skurken. 
Men vi får ikke vite noe særlig annet om dem heller. 
Hvis de har fått utdelt en personlighet, er den bygget opp av kjappe klisjeer. 
På et tidspunkt lirer Oftebro av seg noe av det mest dustete jeg har hørt om pendlerarbeid: 
«Du jobber ikke her ute hvis det ikke er noe du rømmer fra». 
Selv ikke gamle «Offshore» turte å generalisere så mye i beskrivelsen av oljearbeidere. 

Det skal de ha: 
Etter tre episoder er jeg fortsatt usikker på hvem skurken er, og føler en viss trang til å finne det ut. 
«Rig 45» funker som krim i den grad at den skaper et behov, som vi får tro at den tilfredsstiller til slutt. 
Men i så fall blir det i form av tomme kalorier - et seriemåltid vi lett kunne klart oss uten. 

Anmeldelsen er basert på tre av seks episoder. 
