- En begivenhet i norsk film
Iram 
Haq stiller store spørsmål i skarp film om usosial kontroll. 

FILM: 
Tvingende tradisjoner tilsynelatende hugget i stein må rammes usedvanlig hardt, med smale, skarpe hakk. 
2017 har hittil skapt tre ulikt skulpturerte kraftskildringer av unge kvinners frigjøringer fra ytre og indre religiøst og sosialt trykk: 
Andems sobre «Skam», Triers sitrende «Thelma», og nå Haqs skremmende «Hva vil folk si», en film som brenner i bukhulen, og må kunne betegnes som en begivenhet i norsk film. 

Usosial kontroll 

Regissør og manusforfatter Haq tar sjumilsteg fra kortfilmer som «Skylappjenta» (2009) og debutlangfilmen «Jeg er din» (2013), også om det syltynne handlingsrommet i bindestreken mellom to kulturer. 
«Hva vil folk si» er kunstnerisk forløst, med stramt grep om virkemidlene. 
Privat og personlig tvinnes politisk, i en sjeldent viktig film, om det som ofte kalles sosial kontroll, men som omfatter mye mer. 
Kontrollen kan være fysisk, psykologisk, sosiologisk, kulturell, kjønnet, økonomisk og historisk. 
Den kan også være internalisert, slik at finslipt selvkontroll og -disiplin til sist usynliggjør trådene som trekker. 

Spørsmålet «Hva vil folk si?» er for karakterene i denne fortellingen stilt så mange ganger at selve spørsmålstegnet er filt vekk. 
Tittelens resignerte formulering 
«Hva vil folk si» blir slik et retorisk halvspørsmål stilt seg selv. 
Og i møtene med modale motstandsverb handler det ikke om hva Nisha (Maria Mozhdah) eller faren (Adil Hussain) virkelig vil eller kan, men hva de bør eller må. 
Men ved å innrette seg utelukkende etter blikket utenfra mister man seg selv. 

Passet påtent 

Mozhdah er mektig imponerende i hovedrollen, tydelig og troverdig skrevet og instruert av Haq. 
Makten og æren bæres brutalt, men tiltagende bedrøvet av Hussain i rollen som faren, tegnet så nyansert som han fortjener. 
Med nødvendige melodramatiske manipulasjoner strammes realismen, og plottpunkter brukes poetisk. 
De fysiske omgivelsene blir brønner for psykologisk fordypning, og fortellingen løftes opp av karaktertegningen. 
Det særlig intense midtpartiet lar gåsehuden murre gjennom flere sekvenser. 
Til sist trillet tårene hos denne kritikeren. 

Filmen åpner med at faren slukker lysene og drar for gardinene, mens datteren løper hjemover i nattemørket. 
Hun smetter inn vinduet og under dyna før han åpner døra for å sjekke. 
Men snikfornorskingen avsløres da en gutt senere ferskes på rommet, og med en tung arm over skulderen bortføres Nisha av far og bror til Pakistan, der ukjent familie har større hus- enn hjerterom, og hun får passet sitt påtent. 
En scene her er blant norsk films mest revnende, og minner om åpningen av Alexandr Dovzhenkos mesterverk Arsenal (1928), der en politimann nonsjalant berører en maktesløs kvinnes bryst. 

Seg være ære 

Kontroll av døtre og søstre har preget alle kulturer, også den norske. 
Språket beskriver stadig den største delen av noe som brorparten. 
Og tilbake i hjemlandet venter ingen forsoning for Nisha i det gjenopptatte æreslivet, med små datter- og søsterparter. 
Men andre kan agere mot moraldansens trinn som viser eller mister ansikt. 
Til sist i nærbilde må i hvert fall den ansvarlige far vise sitt. 
