Bokanmeldelse:Tom Egeland: 
«Skatten fra Miklagard» 

«Ut av mørket, ut i lyset, ung gutt guders beger bærer –»: 
En mystisk profeti er utgangspunktet for Tom Egelands andre bok om arkeologsønnen Robert, som vi første gang møtte i «Katakombens hemmelighet». 

Denne gangen har arkeologene oppdaget en ny vikinggrav i Vestfold, hvor den legendariske vikinghøvdingen Njål kan være begravet. 
Robert og moren har leid den gamle Snekkerstua for sommeren. 
Robert både klør og lengter etter noe spennende å oppdage. 

Aksen i «Skatten fra Miklagard» er profetien om verdens undergang – ragnarok. 
I år 952 på gården Berg i Norge får 14-åringen Ulv i oppdrag av Volven å avverge Ragnarok. 
For å glede gudene, må han finne et beger og frakte det ut i lyset. 
Om tusen år skal en annen gutt overta oppdraget, ifølge Volvens ord. 

I vikinggraven finner Robert en runepinne som fanger oppmerksomheten hans. 
Når generaler i Pentagon samtidig mottar varsler om handlinger som kan føre til verdens undergang, settes det hele i et større perspektiv. 

Også denne gangen lar Egeland Robert gjøre notater til en skoleoppgave. 
Roberts faktabokser skiller «Skatten fra Miklagard» fra andre ungdomsbøker; de gir leseren ny kunnskap og forståelse for historien. 

Partiene fra vikingtiden er skrevet med en innsikt og detaljrikdom som gjør dem troverdige. 
Ja, akkurat slik må det ha vært, tenker vi når vikingskipet Havørnen skjærer gjennom dønningene og legger til ved den travle havna i Miklagard. 
Noen merkelig utsmykkede skip som la til nede i havna, puljevis, tre og tre. 
Skjeggete menn kledd i vide kapper som skjulte sverdene. 

Slik kan vikingtoktene ha foregått i virkeligheten, og Egeland skriver slik at du nesten kunne sverge på at du selv var med på ferden. 

Korte, intense kapitler, hyppige vendinger og tidsskifter gjør at handlingen fosser fremover, ja, nesten som et vikingskip på tokt. 

Egeland lærer oss også at vikingene var skrive- og lesekyndige. 
Runekoder var mye brukt, som Cæsarsiffer og runesiffer. 
Koder som ble brukt både til viktige beskjeder og til moro. 
De skrev ikke bare fordi de måtte, de hadde det gøy med skrivingen sin. 

Innvendingene mot boken er bare småpirk. 
De kvinnelige hovedpersonene blir for stereotype. 
Moren, en erfaren og dyktig arkeolog, forholder seg uforståelig likegyldig og tafatt til Roberts etter hvert oppsiktsvekkende oppdagelser. 

Men først og fremst er «Skatten fra Miklagard» et svært gledelig gjensyn med Roberts univers. 
Er det mulig å si at Tom Egeland skriver bedre for ungdom enn for voksne, uten at det oppfattes som negativt for sistnevnte kategori? 
I så fall våger jeg påstanden. 

Vi gleder oss til å høre mer om Robert. 

FRID FEYLING er bibliotekar på Asker bibliotek. 
