Det åttende underet
Stevie Wonder er et geni som vil noe mer enn bare nostalgi. 

Publikum: 
Ca. 10 000 (fullt) 

Stevie Wonder har pådratt seg en forkjølelse i England. 
Stemmen hans, en av soulmusikkens varmeste, er imidlertid langt fra ødelagt, selv om den mangler noe av klangen sin helt innledningsvis. 

Han dukker opp med en «keytar» rundt halsen, småvuggende til en mørkt vibrerende groove som viser seg å være Marvin Gayes «How Sweet It It (To Be Loved By You)». 
Det er ikke en gang Wonders sang, selv om dette arrangementet langt på vei gjør den til det, men han går umiddelbart løs på oppgaven med å arrangere allsang. 
I første låt. 
Han lykkes også. 
Han er kommet til venner. 

Bandet hans er stort og vidunderlig, dandert med to perkusjonister, blåsere og vokalseksjon. 
De spiller selvsikkert og dypt. 
Når musikken er på sitt mest funky, er det som å få en massasje i ørene. 
Blåserne er sylskarpe, ikke minst i blåserarrangementet over dem alle: 
«Sir Duke», Wonders vidunderlige hyllest til et annet musikalsk universalgeni, Duke Ellington. 

«Higher Ground» og «Master Blaster (Jammin')» er rytmiske triumfer. 
«Maybe Your Baby» innledes med bluesete «licks» på et instrument som jeg blir fortalt heter Arpeggio. 
Et strengeinstrument som låter som en hybrid av en elektrisk gitar og en japansk koto. 
Han spiller en lang, leken solo. 
Setter seg til rette ved flygelet for Gershwin-raptusene i «Lately» og «You And I», amerikanske stadardsanger så gode som noen. 
«Don't Worry 'Bout A Thing» er i likhet med «If You Read My Mind» marinert i karibisk krydder. 
I sistnevnte tar han frem munnspillet. 
Tonen hans på instrumentet er like umiskjennelig som stemmen hans. 
Kraftanstrengelsen i «Lately» resulterer i hosting og harking. 
Wonder varmer den opp igjen ved å synge skalaer. 

Allsangsekvensene er tallrike, morsomme – men vel pedagogiske. 
De er konsertens longører. 
Mot slutten rulles klassikerne ut med frapperende hurtighet: 
«Do I Do», en funkfest som fungerer som en velfortjent «showcase» for de briljante musikerne, «You Are The Sunshine Of Mye Life», avsluttende «Superstition». 
Og joda, han spilte «Ebony And Ivory» og «I Just Called To Say I Love You» også. 

Best av alt: 
Frykten for at dette skulle være et dugandes, men lettere antikvarisk nostalgishow, var helt ubegrunnet. 
Stevie Wonder har strengt tatt ikke gitt ut et solid album siden det tidlige 1980-tallet. 
Men han behandler det gamle materialet sitt som en høyst levende skatt. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
