Krig for fred:Bokanmeldelse: 
Kristoffer Egeberg: 
«Fredsnasjonen Norge» 

Dokumentar: 
En stor og viktig bok om noen av de mest kontroversielle forsvarspolitiske veivalgene Norge har gjort de siste tiårene. 

Denne historien om «fredsnasjonen» Norge har du aldri lest tidligere. 

For første gang foreligger en samlet fremstilling av våre engasjementer i fredsbevarende operasjoner gjennom 25 år. 
Fra Norge sendte en dårlig forberedt styrke til borgerkrigens Somalia i 1992 med 20 kilo skismøring i bagasjen (!), og frem til i dag der Norges innsats i utlandet igjen nærmer seg et historisk lavmål. 

I løpet av disse årene har vi vært vitne til en rekke mer eller mindre suksessrike operasjoner i utlandet, preget av like deler flaks og freidighet, profesjonalitet og prinsipp-rytteri. 

Kristoffer Egeberg er mangeårig Dagbladet-journalist, og har i tillegg erfaring som FN-soldat. 
Han har gjort et formidabelt kildearbeid, og blant annet intervjuet rekken av forsvars- og utenriksministre fra 1990-tallet til i dag. 
Men også de sentrale militære aktørene er intervjuet, i tillegg til mange av de som var på bakken der det faktisk skjedde. 
Enten det var i Kosovo, Afghanistan eller andre krigsherjede steder. 

Les også: 
Russefest da Norge gikk til krig 

Ut av det enorme materialet er det kommet en bok på 720 sider – hvorav 70 sider med kilder, referanser og register. 
Skrevet i et effektivt språk med bemerkelsesverdig få klisjeer og gjentakelser, selv om det her og der glipper litt med dateringene. 

Det er nærmest umulig å velge ut høydepunkter fra en så omfattende tekst, men mange vil nok finne det interessant å få et gjensyn med viktige aktører fra 90- og 00-tallet. 
For eksempel forsvarsminister Kristin Krohn Devold som pleiet slik nær kontakt med sin amerikanske kollega Donald Rumsfeld, eller utenriksminister Thorbjørn Jagland som langt på vei tar æren for at Slobodan Milosevic måtte trekke seg som president i Serbia etter at Norge hadde gitt ikke mindre enn 80 millioner kroner for å bygge opp en effektiv politisk opposisjon. 

Egeberg peker på noen sentrale trekk i utviklingen av tenkningen rundt norske utenlandsoppdrag i denne perioden: 
Fra å bli sett på som et nødvendig onde som ble lavt prioritert av den militære ledelsen, ble slike bidrag et viktig element i det «fredsdiplomatiet» som særlig utenriksminister Knut Vollebæk sto som en representant for. 
Vendepunktet ble det norske bidraget i Kosovokrigen i 1999. 
Avstanden mellom politiske ambisjoner og profesjonell kapasitet skapte grunnlag for maktspill og intriger mellom den sivile og militære ledelsen av forsvaret. 
Det var en konflikt som på mange måter toppet seg for ti år siden da Anne-Grete Strøm-Erichsen var forsvarsminister og Sverre Diesen var forsvarssjef. 

Et annet hovedpoeng er at Norges utenlandsinnsats har beveget seg vekk fra prinsippet om at en FN-styrt verdensorden er det viktigste, til en tankegang om at det er best å delta i NATO-ledede operasjoner. 
Der i dette spriket mellom FNs rettsorden og NATOs (og USAs) sikkerhetsgaranti at fredsnasjonen Norge per i dag ser ut til å henge – mer eller mindre i løse luften. 

Etter å ha lest denne boken ferdig, savner jeg til tross for tykkelsen likevel en tydeligere oppsummering til slutt, der forfatteren med fordel kunne vært enda mer tilstede i sin egen tekst. 
Men sett bort fra denne mangelen, er det liten tvil om at «Fredsnasjonen Norge» vil bli stående som et viktig referanseverk i lang tid fremover. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
