Boka om Vigdis Hjorth kan spenne bein på enhver journalistisk jakt på objektiv sannhet
Forfatterintervjuet på sitt beste. 

Har vi henne nå? 
Spørsmålet har vært stilt om forfatteren Vigdis Hjorth (f. 1959) flere ganger i et forfatterskap som spenner over mer enn 30 år, 18 bøker – og diverse pirrende, skandaløse medieoppslag. 
Det siste handler som kjent om romanen som kom i fjor, «Arv og miljø», med påfølgende debatt om virkelighetslitteratur og etikk. 

Vel, det nest siste. 
For i etterkant kom søsteren Helga Hjorths roman «Fri vilje», en såkalt «hevnroman» som angivelig imøtegår virkelighetsbeskrivelsen i Vigdis Hjorths roman. 

Forvirret? 
Ikke etter litteraturkritiker Kaja Schjervens analyserende intervjubok «Vigdis, del for del». 
Her føres det en reflektert og kunnskapsrik debatt om grensene mellom fiksjon og virkelighet; om forfatterens balansegang mellom erfaring og diktning. 
Den er til å bli klok av; egnet til å spenne bein under enhver journalistisk jakt på objektiv sannhet. 
En bevisjakt på virkeligheten via eposter og begravelsesprogrammer faller flatt og banalt til jorda når man leser Hjorths refleksjoner. 
Hun siterer Liv Køltzows syn: 
«En bok kan begynne i noe som er selvbiografisk, og så blir det en roman.» 

Grepet i Mollerins litterære Hjorth-portrett er fiffig. 
Bokas tittel «Vigdis, del for del» er inspirert av Woody Allens film «Deconstructing Harry» (1997), som het «Harry, bit for bit» på norsk. 
Den handler om en nevrotisk og kåt forfatter som erter på seg omgivelsene fordi han lager romanpersoner av dem. 

Boka er spekket med litterære referanser. 
Den som har levd i villfarelsen om at Vigdis Hjorth først og fremst er en gøyal tøysejente med et utagerende forhold til menn og hvitvin – det er hun også – kan bli slått av hvor belest hun er. 
Filosofer som Søren Kierkegaard og Ludwig Wittgenstein, forfattere som Roland Barthes, Thomas Bernhard og Albert Camus er ikke gjenstand for noen lettkjøpt «namedropping» her; de inngår alle i Hjorths litterære palett og refleksjonsgalleri. 

Rytmen i boka gjør den tilgjengelig også for lesere uten litteraturteoretisk bakgrunn. 
Gode analyser av linjene og de tilbakevendende temaene i de forskjellige romanene avbrytes av mer personlige anekdoter. 
Vigdis i rus, terapi og skrivefaser, Vigdis’ kreative fremmedspråk (spissborger = spiss-citizen), Vigdis i brytekamper, side om side med dype refleksjoner om den kvinnelige forfatterrollen, motviljen mot lettkjøpt «godhet», forfattere og politikk. 
Min personlige innvending mot boka er at den vier for mye plass til striden rundt Peter Handkes Ibsen-pris. 
Der er det mye festtaler og lite logikk i resonnementene, bortsett fra erkjennelsen av omkostningene ved å skrive god litteratur – å skrelle vekk oppdragelse. 

Mollerins bok leverer forfatterintervjuet på sitt beste, av samme høye kvalitet som Alf van der Hagens samtaler med Kjell Askildsen, Dag Solstad og Henning Hagerup. 
