Usympatiske og forbiseilte, men også elskelige, kolonilevninger
ROMAN: 
Så er Jane Gardam vakkert i mål med trilogien sin om de avmektiges siste dager i kjølvannet av imperiets undergang. 

Jane Gardam: 
Venner til slutt. 
Roman. 
224 sider. 
Oversatt av Ragnhild Eikli. 
Gyldendal. 

Persongalleriet i engelske Jane Gardams trebindsroman er utenkelig, i hvert fall er karakterene nærmest ubegripelige, utenfor sin britisike og koloniale sammenheng. 
På nåtidsplanet er de alle sammen utgamle, uttjente, skrøpelige, døende – og etterhvert henfarne. 
De er ikke bare knyttet til hverandre gjennom opphav, ekteskap og utroskap, yrke og geografi, men deler også en felles og altoverskyggende erfaring som Det britiske imperium og Den fjerne østen har preget dem med for bestandig. 

De er født noen år etter den første verdenskrigen – mens en firedel av verdens land og folk ennå var «britisk», og livene deres har fulgt imperiets bane fra velmakt til avmakt og avvikling, slik at de nå ved sine livsveiers ende er tilbake i sitt engelske utgangspunkt, svekkede, avfeldige, fulle av minner og – i dette siste bindet – mer eller mindre klare til å forsone seg med sine livs privatkonflikter, konkurrenter og rivaler. 

Tredje bind 

Førstebindet, «En ulastelig mann», er konstruert omkring sir Edward Feathers, best kjent som Filth – «failed in London, try Hong Kong», som tjente seg søkkrik mens han som advokat og dommer håndhevet maktapparatets lovverk, for å ende opp som ordensbehengt dommer i England, inntil han sammen med sin kone Betty trekker seg tilbake i landlige omgivelser. 

Hun har gitt tittelen til bind to («En trofast hustru» er til liks med førstebindets, «En ulastelig mann», også en ironisk tittel, ser man, bare det skrapes aldri så lite ferniss av den ulastelige og berømte Filth og hans prektige kone, modeller av noen samfunnsstøtter). 
I begge de første bindene er Terry Veneering hypotenusen i en livsvarig trekant som ikke bare knytter de tre sammen episk gjennom 820 sider, men som også fascinerer, fortryller og gir næring til en rekke andre personer. 

I det avsluttende «Venner til sist» avdekker Gardam stjerneavdokaten Terry Veneerings opphav og oppvekst i fattigstrøkene i en nord-engelsk fiskerlandsby og gruvelandskap, sønn av en uoppslitelig kjærlig kullhandlermor og en invalidisert flyktningfar fra Øst-Europa et sted, så diametralt motsatt Filths første år i den fjerne østen, uelsket sønn av en priviligert kolonitjenestemann, og en mor som døde ved fødselen; videresendt til engelske kostskoler. 

Misliker hverandre intenst 

Langs svært forskjellige veier blir de to mennene like etter andre verdenskrig utekseminerte jurister. 
De misliker hverandre intenst. 
Den «ulastelige mannen» Filth og den belevne Veneering er begge glimrende hoder, som konkurrerer om jobber, penger og berømmelse – og Betty, etter at de tar fatt på sine asiatiske karrierer. 
Bøkene følger dem i spring og kast, i tid og på mange steder, gjennom hele livene deres. 

Når det nå i tredje bind er tid for å bli «Venner til sist», er det i seinste laget. 
Leseren vet at Betty er død, og på de første sidene tas han i Londons ærverdigste rettsbygninger med kort mellomrom med på minnehøytideligheter for både Filth og Veneering. 
Da er det ikke bare tid til å rekapitulere livene deres, som for øvrig konvergerte da de på slutten av sine liv slo seg ned i utkanten av samme landsbyen, men Gardam får også påskudd til ta leseren tilbake til det nordlige England, der de siste levningene av romangalleriet, Filth og Veneerings kolleger og venner, fortsatt hensleper sine dager, den søkkrike gnieren Fiscal-Smith og den pengetrengende åttiåringen Dulcie. 

Trist - og morsomt 

«Uberørt av omsorg, fulle av kjærlighet for hverandre» (217), «Og så begav de seg mot Oppstandelsen» (siste sides siste ord), subbende og haltende på restene av «våre oppsmuldrende liv». 
De har bestandig vært oppslukt av seg og sitt, golde – det er påfallende at de også gjelder privat: etterhvert som vennene også forsvinner, er det bare minner og forfalne eiendommer igjen etter dem. 

I all sin tristesse er hele trilogen, som også sistebindet om mennesker på livets oppløpsside, morsom lesning. 
Med alle sine forflytninger i tid og sted, fra person til person, er den mesterlig konstruert samtidig som fokus holdes fast. 
Trebindsverket om «En ulastelig mann», «En trofast hustru» og de gjenlevende som kunne tenke seg å bli «Venner til sist» er varig vare, og kan gjerne kan leses som prototypen på den borgerlige roman, i mer enn en betydning av begrepet. 
