Billig jul
«Karsten og Petras vidunderlige jul» er mer kynisk enn koselig. 

FILM: 
Dette er kynisme mer enn kos. 
Mer enn noe virker det som om noen har sittet på et møterom, sett på de gode besøkstallene til norske barnefilmer, minnet seg selv om den blodbrusende suksessen til «Jul i Flåklypa», og målt opp de antatt nødvendige mengdene glitter, julekurver og pepperkaker for at publikum skal få dosen sin, i år også. 

Ingen idé For det finnes knapt en idé, knapt en historie å fortelle, i «Karsten og Petras vidunderlige jul», den tredje filmen i rekken om de to bestevennene og kosedyrene deres. 
Riktignok er Petra bekymret for om morfaren ikke vil kunne feire jul med henne og moren, og så er det den evinnelige frykten for at det ikke skal komme snø. 

Dette rekker på ingen måte til en helaftens spillefilm. 
Det krever en pinefull uthaling av alt som skjer for å nå spilletida på én time og et kvarter, og dvaske sangnumre, gjentatte replikker, retningsløse mellomspill og tre ulike typer animasjon er tatt i bruk som fyllstoff. 
Alt skjer mellom rotete og fargekolliderende kulisser, filmet i et intetsigende, hvitt lys som er den beste vaksinen mot enhver form for stemning. 

Fint morfarforhold 
I relasjonene i historien finnes det eneste som er verd å bemerke: 
I det varme forholdet mellom Petra og morfaren, i hans dårlige samvittighet for ikke å sette barnebarnet først, og i blikket på de voksnes anstrengelser og forhandlinger i kulissene. 
Det beste ved «Karsten og Petras vidunderlige jul» er at den i denne fliken av filmen tar små barns bekymringer alvorlig. 

Men barn, også de minste, fortjener også fortellinger som har innhold og atmosfære, og som er komponert med iver og omhu. 
I stedet får de en film som i altfor stor grad framstår som en trett parade av forskjellige adventssysler. 
Det kan de antakelig gjøre bedre selv. 
