Ary redder konserten fra katastrofe
Spøkelser i maskineriet. 

BYLARM: 
Man slutter ikke å være «lovende» over natta. 
Som Eirik Blegeberg i Klassekampen gjorde et godt poeng ut av denne uka, tar det gjerne flere år før stjerneskudd slår ut i full blomst. 
Det er greit å notere seg bak øret, da selv den beste kan knekke under vekta av utålmodighet og høye forventninger. 

Store spørsmål 

Ariadne «Ary» Loinsworth stiller store spørsmål helt i starten av årets eneste Bylarm-konsert: 
«Tell me, am I real? 
Do I exist when no one sees me?». 
Ordene kommer med en merkbar tyngde, nettopp fordi hun er en av de artistene vi håper å leve av etter olja. 

Menneske og maskin 

«I am growing into a machine,» erklærer hun senere i samme låt. 
Med det plukker hun ikke minst opp den tematiske tråden fra det episke Carl Louis-samarbeidet «Telescope», som sammen med «Higher» først skjøt henne mot himmelen i 2015. 
Som tekstforfatter er Ary fiksert på møtet mellom menneske og maskin. 

Tekniske problemer 

I kveld er imidlertid maskinene virkelig ikke på hennes lag. 
Under første nummer er lyden av synthesizerne dump og fjern – ingen bagatell når man har tatt bolig i et dunkelt elektropoplandskap. 
Ary erklærer kjapt etterpå at de faktisk har tekniske problemer, men tar det hele med en berømmelig ro. 

Pågangsmotet hennes er hva som redder konserten fra katastrofe. 
Selv om trøbbelet mer eller mindre vedvarer de neste 25 minuttene, sliter på ingen måte den underlige trønderen med å gjennomføre låtene sine. 
Så fryktelig er det heller ikke. 
Tross en og annen urovekkende pipelyd, er volumet fra synthriggen først og fremst lavt. 

Betydelig applaus 

«Dette har ikke hendt før, så jeg vet ikke helt hva man skal gjøre i en sånn situasjon,» innrømmer hun midtveis ut i settet. 
Idet avslutningsnummeret «Already There» munner i ut i betydelig applaus – det er uvisst om folk er generøse, eller genuint fornøyde med det de har hørt – blir i hvert fall såpass klart: 
Ary har det som skal til for å ro selv svake konserter i land. 
