Supersilent lever opp til navnet sitt
Og denne gang spiller de bare på hammondorgel. 

||| 
ALBUM: 
Kanskje rart å kjenne begeistring ved musikk som er helt stille. 
Det er jo på en måte en selvmotsigelse: 
«Unnskyld, jeg kjøpte nettopp denne cd-en, men den er jo nesten uten lyd?». 

Likevel kribler det noe voldsomt ved avspilling av improvisasjonsbandet Supersilents niende plate. 

Lavmælt og ulmende 

Gruppa er satt sammen av noen av Norges mest respekterte jazz- og støymusikere: produsent og gitarist Helge Sten, trompetist Arve Henriksen og keyboardist Ståle Storløkken. 
Jarle Vespestad var med som trommis siden oppstarten i 1997, men sluttet i fjor. 
Noe som høres. 

For dette er Supersilents mest lavmælte album til nå. 
Ulmende, men uten støyutbrudd. 
Fullt av lag, men likevel skrudd ned til et minimumsvolum. 
«9» har dessuten blitt til under en slags dogmeregel: 
Denne gang spiller alle på hammondorgel. 
Bare det. 

Mange vil kanskje beskrive slik atonal og abstrakt musikk som post-apokalyptisk, spøkelsesaktig eller futuristisk. 
Selv opplever jeg derimot «9» som svært menneskelig. 

Blod gjennom årene 

Den er jo tross alt laget av mennesker! 
Dette er lyder fra gata idet du er i ferd med å våkne, den berømmelige «stillheten etterpå», ensomhet og melankoli i musikkform. 

Musikken er attpåtil ikke planlagt og skrevet ned, men heller pludret fram mellom tre menn — der og da — og spilt rett inn. 

Og selv om flere lyder kan virke kalde og fremmede, hører man likevel at det er kjærlighet og følelser på sporene her. 
Noen ganger tenker jeg at det kanskje låter slik som dette når blodet renner gjennom årene våre. 

Samtidig vil Supersilent vekke irritasjon eller rastløshet hos enkelte. 
Dette er en klar motsats til radioformatert popmusikk og tidsklemme-konsumering, og det er nok av motstand her. 
Plata krever at man tar seg tid, at man har lyst til å utfordres. 

Derfor bør man sette av en kvelding, gjerne mutt putt alene, og bare følge med. 
Det kan vi alle ha godt av fra tid til annen, uansett. 
Gjør man det, er jeg ganske sikkert på at mange vil oppdage at Supersilents nye album byr på stor musikk, tross lite lyd. 
