Kjærlighet på blå resept
Men sexscenene er ikke det råeste i «Blå er den varmeste fargen». 

FILM: 
Egentlig tror jeg ikke helt på at de spiller skuespill, Adèle Exarchopoulos og Léa Seydoux. 
Ikke i den meget omtalte, syv minutter lange sexscenen mellom de to, der omklamrende positur følger omklamrende positur mens flombelysningen over de feilfri kroppene sørger for at publikum kan bedrive inngående studier av skuespillernes teknikk, om de skulle ha lyst til det. 
Ikke, særlig ikke, i den siste, dødbringende krangelen, lenge etterpå, der bruddet viser seg å være uunngåelig. 

Det føles naknere og råere, selv om klærne beholdes på: 
Kjæresteparet slynger skrikende anklager og hulkende unnskyldninger mot hverandre, mens syndefloder av snørr og tårer renner nedover kinnene på dem. 
«Blå er den varmeste fargen» er en av disse sjeldne filmene der det er utrolig, absurd, å tenke på at det står et filmteam i samme rom som skuespillerne. 
At det som skjer, ikke er livet selv. 

Intimt, sanselig 

Om en skal dømme etter alt som har skjedd etter at «Blå er den varmeste fargen» vant Gullpalmen under Filmfestivalen i Cannes i mai, har det vært minst like mye hamring og jamring utenfor lerretet. 
Seydoux har sagt at Kechiche fikk henne til å føle seg som en prostituert på settet, han har svart med å skjelle henne ut på trykk. 
Kanskje har noe av dramaet bidratt til dirringen i selve filmen. 
Det er en kjærlighetshistorie som aldri slår blikket ned. 

«Blå er den varmeste fargen» gjenforteller det flokete og forheksende forholdet mellom Adèle (Exarchoploulos) og Emma (Seydoux), fra de først passerer hverandre i en fotgjengerovergang og møter hverandres blikk til de skiller lag for godt, mange år senere. 
Det på alle måter en intim, sanselig film, fortalt i pustende nærbilder. 
Særlig Adèle, som er yngre og mer uerfaren enn den verdensvante Emma og ikke har tenkt på seg selv som lesbisk før kroppen hennes informerer henne om at det er hun, ser ut til å leve fra øyeblikk til grådig øyeblikk. 

Klør og tærer 

Men som med alle forhold, kommer hverdagen og klør og tærer. 
Det blir stadig tydeligere at paret tilhører forskjellige klasser og kulturer. 
Den ambisiøse, energiske kunstneren Emma og den huslige arbeiderklassejenta Adèle trekker i hver sin retning. 
Emma er trygg på legningen sin, Adèle griper seg i å se lenge på barna på barneskolen der hun jobber, i uuttalt sorg over det hun tenker hun må forsake hvis hun blir hos Emma. 
Men kilen som kommer mellom dem, er i liten grad knyttet til at de er et lesbisk par. 

Det har mer å gjøre med at de ganske enkelt er forskjellige personligheter som prøver å dele et hus og et liv. 
I historiens kilde, et tegneseriealbum av Julie Maroh, er fortellingen langt mer politisk, og press og fordømmelser fra omgivelsene har mer å si. 
Det spørs om ikke Kechiches tilnærming gjør at Emma og Lea kommer nærmere seerne, uavhengig av legning. 

Føles ikke lang 

Iblant kommer følelsen av at både Kechiche og skuespillerne har latt seg styre av instinkt, av hjertet mer enn hodet. 
Historien beveger seg i sprang og rykk, tar omveier. 
Men det gjør ikke så mye. 
«Blå er den varmeste fargen» varer i tre intense, levende timer. 
Det føles ikke så lenge. 
