Bokanmeldelse:Edvard Hoem «Bror din på prærien 

Edvard Hoem klarer å gjøre et knøttlite hus på prærien til en viktig del av norsk utvandrerhistorie. 

En av våre fineste forfattere, Edvard Hoem, utfordrer stadig seg selv. 
Ambisjonsnivået er det ingenting å si på. 
Hans to siste romaner, «Slåttekar i himmelen» og «Bror din på prærien», vil stå igjen som praktverk i norsk litteraturhistorie. 

Gjennom grundig research har Hoem gravd frem fakta om sine forfedre som levde på slutten av 1800-tallet og starten på 1900-tallet. 
Så har han brukt sine fremste arbeidsverktøy, språket og fantasien, til å dikte videre på en fascinerede, lærerik og engasjerende slektshistorie, som også er en historie om Norge som nasjon. 

«Bror din på prærien» er en direkte oppfølger til Hoems fabelaktige «Slåttekar i himmelen», som utkom fjor, hvor forfatterens oldefar, slåttekaren Knut Nesje i Molde, var hovedkarakter. 
I «Bror din på prærien» følger vi Knut Nesjes ene sønn, Eilert, og hans forsøk på å søke lykken i USA. 

Eilert er en reflektert ung mann, men samtidig en rastløs sjel. 
Han rager høyt over bakken og vekker oppmerksomhet hos jentene, men selv vil han ikke la seg binde i for ung alder: han vil nemlig se hva livet kan gi ham. 
Til slutt blir han, som en del andre utvandrede nordmenn, fristet av lave tomtepriser i Canada. 

Hjemme på gården i Molde går faren Knut og håper at sønnen skal vende tilbake. 
I «Slåttekar i himmelen» får vi ta del i den sterke skjebnen Knut opplever: han får fire sønner, men mister dem alle på ulikt vis. 
Dette preger ham resten av livet, og når kreftene begynner å ebbe ut, er ett av hans største ønske å se Eilert igjen. 

Imens følger vi Eilerts harde kamp for å etablere seg som gårdbruker på prærien i Canada. 
Å bygge opp alt fra grunnen av er et slit. 
Eilert plages av tvilen: er dette virkelig det rette for ham? 

Skulle jeg pirke på noe, kunne jeg tenkt meg å lese mer om 1905 og unionsoppløsningen mellom Norge og Sverige. 
Dette må ha hatt større innvirkning på folk enn det som kommer frem i denne romanen. 

I tillegg kan Hoem strø rundt seg med litt for mange gjentakelser, spesielt om hvem som er hvem, selv om dette er en del av den malende, romslige fortellerstilen. 

Men ingenting av dette klarer å gni bort følelsen man får under lesningen: 
Denne stillfarne, poetiske fortellingen er kunst av høy kvalitet. 
Hoems evne til å holde leserens oppmerksomhet i 480 sider er imponerende: jeg kjedet meg ikke én eneste gang. 

Denne romanen er ikke bare et stykke norsk historie, men den er også dessverre svært så aktuell. 
Mens vi følger Eilerts trygge båtferd fra Norge til USA, faller tankene fort på dagens båtflyktninger, litt over 100 år etterpå, flyktninger som reiser videre til Norge og andre europeiske land. 

«Bror din på prærien» setter ting i perspektiv. 
Vi har også vært et fattig land. 
Et folk på flukt. 
Et folk som har kjempet hardt for å overleve. 
Og mange av oss måtte søke lykken et helt annet sted. 

«Bror din på prærien» er nok en triumf i Edvard Hoems fantastiske forfatterskap. 
