Et vemodig farvel
Isao Takahata setter et verdig punktum for en lang og imponerende karriere i animasjonsfilmens tjeneste. 

FILM: 
Nylig pensjonerte Japans store animasjonsfilmskaper Hayao Miyazaki seg med filmen «Vinden stiger», og nå er det hans Studio Ghibli-kollega Isao Takahatas tur til å gjøre det samme. 
79 år gamle Takahata er ikke noen internasjonal merkevare på samme måte som Miyazaki, men Miyazaki har til gjengjeld aldri laget en film som kan måle seg med Takahatas hjerteskjærende mesterverk «Ildfluenes grav». 

Prinsesser vokser på trær «Fortellingen om prinsesse Kaguya» er basert på et japansk folkeeventyr om en gammel bonde som finner en knøttliten jente inne i en bambusstamme, og som sammen med sin kone oppdrar den magiske skapningen som sin egen datter. 
Bonden er fra første stund overbevist om at den lille jenta er en prinsesse, og etter hvert skjenker de himmelske kreftene som satte henne til verden ham rikdom til å gi henne et liv i overdådig luksus. 

«Prinsesse Kaguya» er en enkel fortelling med en dyp klangbunn. 
Tittelfiguren er en magisk skapning som har blitt forvist fra sitt hjemland på månen og dømt til å leve et liv i menneskelig skikkelse. 
Fortellinger om overnaturlige vesener som forelsker seg i menneskenes verden er en gjenganger i folketroen, og Takahatas film gjennomsyres av en smittsom og vemodig kjærlighet til naturen og den menneskelige erfaring. 

Materialitet i fokus 
Filmen er tegnet i en enkel, men elegant stil hvor blyantstrekene og vannfargene hele tiden er synlige på lerretet. 
Langsomme animasjonsfilmer er ofte frustrerende fordi det å dvele ved tegninger lett oppleves som statisk og intetsigende, men ved å synliggjøre håndverket på denne måten inviterer Takahata publikum til å studere bildene snarere enn bare å lese dem. 

Med sine to timer og 17 minutter er «Fortellingen om prinsesse Kaguya» minst tjue minutter for lang, og i midtpartiet mister den både momentum og fokus. 
Men i første og siste akt bruker Takahata nok en gang sine bedårende karakterer som et emosjonelt brekkjern for å gjøre publikum mottakelig for dype filosofiske betraktninger. 
Resultatet er et vakkert og verdig punktum for en lang og imponerende karriere i animasjonsfilmens tjeneste. 
