Mesteren og den mistilpassede
Ekstremt velspilt etterkrigsdrama 

Med Freddie Quell leverer Joaquin Phoenix et av de mest fascinerende mannsportrettene jeg har sett på lenge. 

Han er et traume på to ben. 
En ukontrollert og villfaren sjel, sosialt og språklig inkompetent, aggressiv og drikkfeldig – han drikker alt , inkludert de mest grumsete blandingene han mikser i hop med en dash ditt og datt, være seg malingsfortynner eller whisky. 

Men han er også sårbar og lett å krenke. 

Samme dobbelthet lar seg lese i fysikken. 
Rygg og armer knytter seg rundt en klump av smerte som også avleirer seg i ansiktet, i forpinte folder. 
Når de av og til glattes ut, kommer et guddommelig vakkert mannsansikt til syne, meislet av mørk maskulinitet. 
Når den stive kroppen av og til slapper av, siver det ut en anelse femininitet. 

Det eneste ved ham som er konstant, er en foruroligende følelse av at han når som helst kan eksplodere. 

Freddie er både forrykt og forrykket , trukket ut av livet slik det kunne eller skulle vært. 
Årsaken kan være krigen; han melder seg til tjeneste som smører i marinen og tjenestegjør i kamp mot japanerne. 

Årsaken kan også være ham selv, en rastløshet eller feighet, som driver ham bort fra hans unge elskede og får ham til å bryte løftet om å komme tilbake. 

Skadet er han, uansett. 
Muligens før krigen, i alle fall etter. 

Mye av diskusjonen rundt Paul Thomas Andersons film har dreid seg om fellestrekkene med L. Ron Hubbard og Scientologikirken. 
De er åpenbare, og i likhet med «There Will Be Blood» skildrer «The Master» en grunnlegger – denne gangen av en trosretning. 

Men mer enn å følge dens tankesett og konsekvenser, blir ideene liggende som en bisarr ramme rundt skildringen av en relasjon mellom to høyst ulike menn som på hver sin måte er like forrykte. 

Ut fra dette forholdet utforsker filmen hvordan mennesker kan trekkes inn i sekteriske bevegelser og organisasjoner, underlegge seg tankegods og utvikle en nærmest avhengighetsskapende følelse av tilhørighet. 

— Du skal være min forsøkskanin og protesjé, sier Lancaster Dodd da han møter Freddie og trekker den krigstraumatiserte mannen inn i sin mystiske sekt. 

Dodd ser Freddie, og tilbyr ham hjelp og en slags frelse. 
Slik han på et overordnet, og muligens enda mer kynisk plan, ser hvordan hans amerikanske medborgere, midt i etterkrigstidens optimisme og rikdom, higer etter ånd og evighet. 

Dem tilbyr han hjelp til å finne sitt udødelige, åndelige jeg gjennom hypnose og tidsreiser. 

Freddie utsettes for en mer eksperimentell «behandling» for å komme i kontakt med, og kontrollere, følelsene sine. 

Skreller man bort Dodds kvasivitenskapelige metoder, kunne en type som Freddie like gjerne falt i hendene på en karismatisk vekkelsespredikant, eller en revolusjonsberuset politisk bevegelse, være seg venstre- eller høyrevridd. 
Det viktigste er evnen og viljen til å bruke manipulasjonsteknikker, ikke hva teknikkene konkret består av. 

Freddies krig kunne like gjerne foregått i Vietnam, Irak eller Afghanistan. 

Fysisk og psykisk skaper Philip Seymour Hoffman et perfekt motstykke til Freddie. 
Hoffman spiller Lancaster Dodd med sedvanlig presisjon, og fører ham stødig inn i et lumsk landskap bestående av like deler veltalende jovialitet, behersket ro og subtil, men gjerne eksplosiv maktutøvelse. 

Forholdet mellom Freddie og Dodd får et mangetydig preg. 
Far og sønn. 
Lærer og elev. 
Prest og disippel. 

Er det også en erotisk tiltrekning mellom dem? 
Filmen gir ingen klare svar, bare dulgte antydninger. 
Ømheten i Freddies hånd da han glatter ut Dodds hår før han fotograferer ham. 
Dodds sang til Freddie, i en scene avgjørende for deres videre relasjon. 

Amy Adams spiller Dodds kone Peggy, en skikkelse jeg strever med å få tak på. 
Kjølig, rolig og fast, med et avklart uttrykk, er hun tildelt en tilsynelatende tilbaketrukket, men hele tiden tilstedeværende rolle som den hellig overbeviste. 
Mye tyder på at hun øver enorm innflytelse både på ektemannen og sektens tankegods, men det forblir uklart. 

«The Master» er i det hele tatt besnærende i sin dulgthet, fascinerende i sin episke storslåtthet, og samtidig irriterende i sin vaghet. 
Den flyter av gårde, imponerende velspilt, flott å se på. 
Tidskoloritten er punktlig og presis. 
Men her er ingen provokasjoner, og lite som griper meg, sparker meg i magen eller ryster meg – slik Andersons foregående filmer har gjort. 

Men god er den, uomtvistelig. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
