Etter å ha sett denne får du lyst til å ringe mamma
En perle av en film om store døtre, mødrene deres, og de andre som omgir dem. 

FILM: 
Den rastløse syttenåringen Lady Bird (Saoirse Ronan) ville muligens snøftet av et så forslitt uttrykk som «en perle av en film». 
Og likevel er det dét «Lady Bird» er: 
Liten, men uhyre velskapt, fast og skinnende. 

Den tar for seg en overgangsfase, nemlig tiden da Lady Bird - navnet har hun gitt seg selv, for å flykte unna det prosaiske Christine - sender ut collegesøknader og forbereder seg på å flytte hjemmefra. 
Lady Bird har både omsorgsbehov og markeringsbehov, hun er frustrert over å bo i Sacramento og ikke et en større og mer sofistikert by. 
Hun er, som store tenåringer flest, oppslukt av utforskningen av seg selv. 

Skikkelige folk 

Denne utforskningen kan være høylytt og drive familien til vanvidd, kanskje særlig moren (Laurie Metcalf), som jammen synes hun har nok å stri med med den arbeidsledige ektemannen og de ubetalte regningene, om hun ikke også skal måtte stå til skolerett for datteren og hennes beskyldninger om at de ikke har gjort nok for å gjøre henne verdensvant. 

Forholdet mellom de to er filmens omdreiningspunkt, og er morsomt, dypt og sårt. 
Mor og datter kan gå fra kjekling til trøst på null komma to, være fullstendig forent i samme opplevelse for så plutselig å fremstå som uforståelige mot hverandre. 
Begge oppfører seg tidvis dårlig. 
Begge kan bli så fylt opp av frustrasjon at det flommer over på ukontrollerte måter. 
Begge er skikkelige, samvittighetsfulle mennesker som gjør sitt beste i en strevsom hverdag. 
Og etter å ha fulgt dem på den humpete reisen deres, er det ingenting du får mer lyst til enn å ringe mamma. 

Storartet skuespill 

Ronan og Metcalf spiller begge fantastisk, i intense, ujålete rolletolkninger av kvinner som ikke alltid viser seg fra sin beste side, men som skuespillerne forsvarer iherdig og gjør nære og gjenkjennelige og lette å bli glade i. 
I det hele tatt er «Lady Bird» preget av menneskekunnskap og klarsyn i alle ledd, og aller mest hos manusforfatter og regissør Greta Gerwig. 
Dette er et delvis selvbiografisk prosjekt fra Gerwigs side, og foregår i 1998, året da Gerwig selv var på samme alder som den lengtende hovedpersonen. 

Filmen var nominert som beste film, og Gerwig som beste regissør, under årets Oscar-utdeling. 
Gerwig var bare den femte kvinnen i historien til å bli nominert til regiprisen, noe som i seg selv er skandaløst, men som også bekrefter at hun, i en alder av 34, er blitt en særpreget stemme i den amerikanske filmbransjen. 
Hun har også skrevet manus til «Frances Ha» (2012) og «Mistress America» (2015) sammen med kjæresten, filmskaperen Noah Baumbach. 

Klassebevisst 

I begge filmene tilfører Gerwig varm situasjonskomikk og en utsøkt fingerspissfølelse for friksjonsfylte relasjoner, uventede statusskift og gnisninger i kommunikasjonen som kan skje uten at det nødvendigvis betyr at noen har gjort noe galt. 
Det samme talentet legges for dagen, til gagns, i «Lady Bird». 

Hele tiden glitrer det i overrumplende små morsomheter, henrykte skråblikk, små filmatiske fnis av hvordan folk klarer å rote det til for seg. 
Birollene får rom og plass og gnistrer av liv, fra Lady Birds snille, men depressive far, til den søkende adoptivbroren hennes, til den skoleflinke bestevenninnen som er forelska i lærern, til gutten med pene klær i teatergruppa, han som kommer fra et bedre strøk av byen og gjør Lady Bird klassemessig selvbevisst. 

Bare scenene fra skolens teaterforestillinger viser det gode blikket til Gerwig: 
Elevene på scenene er så dedikerte, øynene deres lyser, de overspiller i bevegelsene sine, og det er å lett å se hvordan opplevelsen fremstår både fra deres side og for det mer distanserte publikummet deres. 

Skiftende vennskap 

Og hele tiden handler de om de årene der ingen klær synes å sitte godt på kroppen og ingen miljøer synes å være helt det du ser etter. 

Lady Bird forsøker iherdig å definere seg selv, og har mange brennende og skiftende ønsker, men få referanser og lite livserfaring. 
Etter å såvidt ha småpratet med han i teatergruppa skriver hun navnene deres ved siden av hverandre i kladdeboken og stirrer henført på det. 
Rastløsheten får henne både til å gjøre rakrygget opprør på den katolske skolen hun går på (noe nonnene som styrer den forsåvidt tar med godt humør), trekke seg unna en venn hun ikke burde trukket seg unna, trekke seg mot en venn hun ikke burde trukket seg mot, respondere på den mystiske, mildt uhøflige gutten i parallellklassen med beundring snarere enn oppgitthet, og gjøre seg seksuelle erfaringer som slett ikke blir gode minner. 
Men så er det mye det er mulig å rydde opp i, likevel. 

I den grad at man kan bli Oscar-nominert regissør med tid og stunder. 
