Derfor treffer Jo Nesbø gang på gang
Jo Nesbø er Norges beste krimhåndverker. 
Men romanene er egentlig ikke norske, de minner mest om hardkokt, amerikansk krim. 

Jo Nesbø: 
Tørst. 
Krimroman. 
526 sider. 
Aschehoug. 

Alle som mener noe om Jo Nesbø, snakker om Nordic Noir, den nordiske krimbølgen som sender svartsynte antihelter ut fra bakgatene og ut i verden. 
Men strengt tatt er det ingenting nordisk over Nesbøs historier – egentlig skriver han manus i amerikansk filmtradisjon. 

Poenget er kanskje billig, det året Hollywood ferdiggjør filmen basert på hans «Snømannen». 
Men det er godt likevel, for det er lite gjenkjennelig norsk over Nesbøs krimunivers – bortsett fra at barene og gatene er plassert i hovedstaden og omegn, og at helter og skurker og alle midtimellomfolka har norsk navn. 

Nesbøs oppdiktede univers likner mye mer på en amerikansk krimthriller enn en norsk virkelighet, og hans ruvende skikkelse Harry Hole er tvillingsjel med amerikanske forgjengere som sliter med å finne den beine streken mellom rett og galt mens de likevel driver en kompromissløs jakt på en slags sannhet, rettferdighet. 

Solid håndverk 

«Tørst», som er Nesbøs ellevte roman om Harry Hole, er selvsagt en ypperlig krimhistorie, alt annet ville vært overraskende. 
Alt som skal være på plass, er på plass. 
Men romanen tilfører ikke noe nytt. 
Vi kan ta det punkt for punkt: 

1.Handlingen 

Denne gang kalles Harry Hole tilbake til aktiv etterforskning fordi det er en ny seriemorder løs. 
Hole underviser på politihøgskolen, men lar seg motvillig overtale til å bli med på jakten etter vampyristen – en mann som ved hjelp av jerngebiss biter ofrene sine i hjel og drikker blodet deres. 

Etter hvert, surprise, surprise, er det tydelig at dette ikke bare er en tilfeldig drapsmann, det er en som har et personlig motiv for å lokke nettopp Hole ut fra skyggene. 

2.Folk og steder 

Eller: 
På sett og vis er det i skyggene det meste av denne historien foregår. 
Jo Nesbø har jo skapt et mørkt Oslo, en storbyfiksjon som skriker etter alkiser og etterforskere, Tinder-villige damer og desperate mannfolk. 
I politiet har han plassert sjarmløst ambisiøse toppledere som verken er intelligente eller samlende, og under dem en samling snålinger som baler med fristelser, feighet og rivalisering. 
Alt som skal til for å sikre tilstrekkelig mange bi-konflikter til å fylle 526 sider (som selvsagt er minst 50 for mange). 

3.Hovedpersonen selv 

Midt blant politifolk og sakkyndige, ofre og skurker, står Harry Hole, «oslopolitiets kanskje beste, kanskje verste», som det står i «Tørst». 
Også denne gang sliter han selvsagt med alle sine demoner; alkoholen, kjærligheten, svikene. 
«Harry kunne kanskje gjøre en kvinne ør og lykkelig for en stund, men i det lange løp brakte han sorg, fortvilelse, ødeleggelse». 

Og han baler naturligvis med innsikten som tynger ham mer og mer; at han er et speil av morderne han jakter, at han og skurkene er like, at han på sett og vis blir med på drapsmannens spill, en slags mental duell som skal avgjøre hvem som er den smarteste, den sterkeste, den overlegne. 
Hole får, tradisjonen tro, enormt stor plass i «Tørst». 

Nesbø selv har flere ganger sagt at publikum antakelig er vel så interessert i hvordan det går med Hole, som hvor etterforskningen tar ham. 
Kanskje har han rett, men i så fall kan leseren slappe av – for Hole går fortsatt i sine egne spor som alltid sender ham utfor kanten, men så langt klarer han alltid å karre seg opp på land igjen etter å ha kjempet med sine «to sanne elskerinner. 
Alkohol og drap.» 

4.Volden, tempoet 

Nesbø har også uttalt at han angrer på all volden i enkelte av bøkene sine, særlig «Panserhjerte». 
Muligens er skildringene litt mindre eksplisitte denne gang, men det er sannelig mer enn nok blod også i «Tørst», og drapsmetodene som skildres er definitivt bestialske så det holder. 
Her er utrevne tunger, utspredte innvoller, opphengte nestenlik og blodsøl i bøttevis. 

Hvis Nesbø virkelig var bekymret for voldsspiralen i internasjonal krimfiksjon, både tv, film og romaner, kunne han gått foran og dempet seg betraktelig. 

Det våger han ikke. 
I stedet trøkker han på, ikke bare i brutalitet. 
Han driver opp dramaet i partier der åsted undersøkelser og øker tempoet når jakten er på sitt mest actionfylte. 
Her er det få som matcher ham, om noen. 

5.Originalt? 

Men er han original? 
Gir Jo Nesbø oss noe nytt? 
Byr «Tørst» på noen overraskelser? 
På ingen måte. 
Nesbø bruker verktøyene han kjenner til, og han bruker dem slik de ofte er brukt før ham. 

Konklusjon 

Så «Tørst» er dusinvare? 
Bare enda en krimfortelling blant mange i arven etter amerikanske, hardkokte bakgatedetektiver? 

Ja og nei. 

Nesbø er Norges desidert mest populære krimforfatter, hans bøker topper salgslistene langt utenfor Norge, Hollywood er snart ferdig med sin filmatisering av hans roman «Snømannen», og «Tørst» kommer til å gjøre både kontoen og anseelsen større. 
Ikke fordi Nesbø er nyskapende (han våget faktisk mer i de to romanene som ikke handlet om Hole, «Blod på snø» og «Mere blod», 2015), men fordi han behersker håndverker til fulle. 

Les mer om Nesbø: 
