Åpent brev til Dwayne «The Rock»Johnson 

Tusen takk for at du stadig leverer gode grunner til at man kan kose seg på kino. 
Nå med «Skyscraper». 

Kjære Dwayne «The Rock» Johnson. 

Tusen takk. 
Tusen takk for at du fortsetter å prøve så hardt. 
Gang på gang lanseres det filmer med idiotiske konsept og deg i hovedrollen. 
Og gang på gang viser disse filmene seg å være mer behagelige kinoopplevelser enn forventet. 

For jeg skal være helt ærlig her: 
«Skyscraper» virker så uinspirert. 
Plottet høres ut som 1988-klassikeren «Aksjon skyskraper» – bedre kjent under tittelen «Die Hard», hvor din rollefigur besøker en moderne skyskraper og må redde familien fra profittjagende leiesoldater. 

Det jeg ikke forutså var hvordan filmen skulle gå for en helt annen vibb enn «Die Hard», og hvordan både du og filmskaperne ville lykkes med ambisjonene om å lage noe globalt og upretensiøst. 
Jeg visste ikke at «Skyscraper» skulle være en ode til Hong Kong-actionfilm og samtidig en ode til katastrofefilmer som «Independence Day». 

Ingenting i «Skyscraper» er i nærheten av å være realistisk. 
For eksempel ingeniørkunsten bak den fiktive skyskraperen. 
Eller motivasjonen til terroristene (som ikke forklarer hvorfor de angriper denne skyskraperen på så innviklet vis). 
Eller hvordan du stadig hopper utrolig mange meter fra utrolige høyder. 

Jeg forutså heller ikke at jeg skulle like filmens utseende. 
Den er nesten heldigital, overfylt med spesialeffekter. 
Men fargepaletten er dynamisk og behagelig, hvor det unaturlige glir fint inn. 
Og først under rulleteksten oppdaget jeg at filmens fotograf er selveste Robert Elswit, en veteran som har jobbet med prestisjeregissører som Paul Thomas Anderson. 

Jeg så også at du har produsert filmen selv. 
Det gir mening. 
Jeg har nemlig bitt meg merke i hvordan du sakte, men sikkert har bygget opp navnet ditt til en merkevare som de fleste stoler på. 
Fra din karismatiske tilstedeværelse i amerikansk wrestling til din overraskende filmdebut i «Mumien vender tilbake». 
Og da jeg trodde du skulle ende opp som en slags kultfigur i actionfilm for unge, spilte du i den merkelige «Southland Tales» – et eksperiment jeg tror jeg er alene om å like. 

Siden den gang har du ikke bare blitt en bedre skuespiller, du har også bygget opp en fin figur som kjendis og rollemodell. 
Du har vært ydmyk hva angår dine skuespilleregenskaper og fri for pretensjoner. 
Folk nevner ditt navn som presidentkandidat, og jeg skjønner hvorfor. 
Filmene dine handler egentlig om familier og motgang, og rollefigurene dine tør å ta opp følelser og relasjoner – selv om du er en muskelbunt. 

Mange som ser deg, ser musklene først – og de er jo oppblåste og uoppnåelige for de fleste av oss. 
Men jeg ser også tatoveringene dine, som symboliserer en flerkulturell bakgrunn som både polynesisk og afroamerikansk. 
Filmene dine representerer en global, mangfoldig verden. 
I «Skyscraper» er du gift med Neve Campbell, og dere har to nydelige unger. 

En ting er hvordan folk – spesielt unge menn – kan projisere sine egne fantasier når du «fikser biffen» hver gang. 

Og «Skyscraper» har mange sekvenser der din rollefigur leker seg med problemløsning under press, slåssing og faderlig tilstedeværelse. 
Men jeg ser også hvordan du stadig viser oss nettopp slikt som flerkulturelle familier og myk maskulinitet. 

Mest takknemlig er jeg for at du stadig leverer gode grunner til at man kan kose seg på kino. 
Forrige gang du overrasket meg var ikke så veldig lenge siden. 
«Jumanji: 
Welcome to the Jungle» hørtes unødvendig ut, men viste seg å være fin film om ikke å skue hunden på hårene. 
Det var en lekse jeg burde ha lært da jeg så traileren og plakaten og tenkte «pytt». 
