Han gjorde en av Norges største vitenskapelige oppdagelser, men ble oversett og glemt
Nå er Jens Esmark gjenreist med et storverk av en biografi. 

Professor Geir Hestmark, naturforsker, filosof og vitenskapshistoriker ved UiO, har skrevet en fremragende, forbilledlig biografi basert på tidligere upublisert materiale om den nesten ukjente dansk-norske geolog Jens Esmark (1762-1839), som sommeren 1823, med biograf Geir Hestmarks ord, «snublet over den største vitenskapelige oppdagelse som noensinne er gjort i norsk natur». 

Jens Esmark hadde oppdaget istiden: 
Han forsto at Norge en gang var dekket av is, av enorme breer som hadde gravd daler og fjorder og nådd helt ned til havet. 

Hvordan var det mulig? 
Og hvorfor ble Jens Esmark oversett i samtid og glemt i ettertid? 
Professor Hestmark har brukt 12 år og 690 boksider på å finne svarene. 

Og la det straks være nevnt: 
Som sakprosaforfatter skriver Geir Hestmark godt og strukturert; han går rett på sak, og tegner umiddelbart et oppsummerende omriss av hovedpersonen og hans vitenskapelige virke, kortfattet og skarpt over fire sider – før den egentlige biografien begynner. 

Underholdende 

Ofte er han underholdende også, med skrå blikk og små sidespark til samtidens historiske størrelser som Malthus, Darwin, Goethe og den gale kong Cristian VII, han som ble fratatt makten og dronningen av livlegen Struensee. 
Vi får også noen fornøyelige nærbilder av originalen Esmark, som skydde såpe og vaskevann. 
Thomas Malthus, befolkningslærens grunnlegger, besøker Norge i 1799 og noterer at Esmark «er en svært godmodig og velinformert mann, men han synes for mye av en filosof & for skitten til å behage damene.» 

Og Henrik Wergeland istemte ved en senere anledning: 
«En Nat Herr Esmark frygtelig / Omkring i sengen basked. 
/ Han drømte nemlig tydelig / At 
Han med Vold blev vasket» 

Nå hører det med til historien at Jens ble gift med 20-årige Wibeche datter av Morten Thrane Brünnich, berghauptmann og senere direktør ved sølvverket på Kongsberg da Jens Esmark tjenestegjorde som assessor i Overbergamtet. 

Mange roller 

Gåten Jens Estmark opptrådte i mange roller og var virksom på mange scener i det nye Norge som skulle omskapes til en selvstendig nasjonalstat etter 1814. 

Historien om hans liv begynner i landsbyen Houlbjerg i Jylland. 
Som nærsynt gutt drev han med kjemiske eksperimenter, og ville slett ikke lese til prest som sin far. 
Han hadde «Lyst til Berg-Værks-Videnskaberne» og kom etter hvert med kongelig stipend til sølvverket på Kongsberg. 

Som landmåler, metallurg og nyutnevnt fysiograf ble Esmark i beste forstand en bergmann i Ibsens ånd. 

Etter studier av gruvedrift i Tyskland og det habsburgske imperium i øst, var Esmark i mange år opptatt med å måle Norges fjelltopper med stor nøyaktighet. 
«Enig og tro til Dovre faller», sverget Eidsvollsmennene, men ingen visste hvor høyt Snøhetta lå. 
Jens Esmark målte også – om aldri så galt – Rjukanfossens fall til verdens høyeste, og bidro sitt til at selveste Jules Verne kom til Telemark. 

Utover 1820-tallet gikk sølvdriften på Kongsberg med tap, og bergmannen Jens Esmark synes selv å ha befunnet seg i skyggenes dal, forgjeldet og nesten uten studenter på sine forelesninger. 
Som biograf Geir Hestmark skriver: 
«Og hvis noen senhøstes 1822 hadde spådd at Esmark neste sommer skulle gjøre den største vitenskapelige oppdagelse noensinne gjort i norsk natur, ville de antakelig blitt irettesatt for en smakløs spøk på den gamle professorens bekostning.» 

Ikke bare bergmannen var forgjeldet, hele Norge hadde i nødsårene etter napoleonskrigene sunket ned i armod. 
Nå måtte hver stein snus. 
Og gamle Esmark ble beordret opp i fjellet for å finne kobber. 

Den store oppdagelsen 

Slik kom han denne berømmelige sommeren 1823 sammen med to unge studenter til Haukalivatnet ved Lysefjorden. 
Her fant han en grusrygg, en morene. 
Kanskje forsto han det ikke fullt ut der og da, men i den vitenskapelige artikkelen som ble publisert året etter var det ingen tvil: 
«(…) denne Vold har sin oprindelse af Ismasser.» 

Geir Hestmark betegner dette som et nøkkelutsagn, et bevis på en ny lesning av naturen. 
Han har bokstavelig talt fotfulgt sin mann i fjellet. 
Og forklarer oss ukyndige hva Esmark hadde forstått som den første: 
Landskapet var formet av is og vann. 
En bre har fylt dalen og gravd den ut ved erosjon og avsatt den store grusveggen i front. 

Denne interessante biografien forteller også den dystre historien om hvordan Esmarks opdagelse ble tilsidesatt og glemt som følge av misunnelse, rivalisering og trakassering innen akademia. 

Men nå er bergmannen Jens Esmark gjenreist med en – og jeg gjentar – forbilledlig bok, et storverk om naturen, formidlet med inngående kunnskap og lys optimisme. 
En biografi som bør appellere til et bredt publikum av naturinteresserte lesere, i en tid da klimadebatten er aktuell som aldri før. 
