Forbløffende ustrukturert om fascinerende bergenser
Fantes det gode nordmenn i Vidkun Quislings regjering? 
Og var en av dem kronprins Olavs far? 

Kjeld Stub Irgens var selve Kapteinen. 
På en tid da avisene trykket navnelister over alle som gikk i land fra amerikabåten, sto det en egen aura av mannen der oppe på broen på «Stavangerfjord». 

I 22 år var han kanskje Norges mest kjente skipsfører, ansvarlig for «Atlanterhavets Dronning», som hun ble kalt. 
I 1940 var det slutt. 
Da kom krigen, og etterpå skulle jo Irgens sone straffen på 15 års fengsel. 

Selv om han ble benådet etter fire år – muligens etter inngripen fra kong Haakon, var en stor karriere og et eksepsjonelt ry ødelagt. 

Sjelden har noen så ettertrykkelig seilt sin skute på grunn som Kjeld Stub Irgens gjorde, da han totalt overraskende for de fleste sa ja til å bli skipsfartsminister i Quislings regjering. 

Mysteriet blir ikke mindre av at han også var kong Haakons gode venn. 
Og det vipper over i det bisarre hvis det også er sant at han var den biologiske faren til daværende kronprins Olav. 

Den siste påstanden er den pikante røde tråd i Truls Synnestvedts bok om Kjeld Stub Irgens fra Fana. 

Han begynner med historien om hvordan den seinere dronning Maud antakelig ble gjort gravid ved kunstig inseminasjon, opplysninger som tidligere er kjent gjennom Tor Bomann-Larsens omfattende portrett av kong Haakon. 

Bomann-Larsen kunne ikke slå entydig fast at Mauds livlege Sir Francis Laking var far til gutten som ble norsk konge, og Synnestvedts indisier for at det i stedet var Irgens, er enda spinklere. 

Men han har noen opplysninger som heller ikke er så lette å avvise, i hvert fall ikke ut fra kildematerialet han selv oppgir. 

Hvis dette virker litt rotete, så er det fordi boken om Irgens er forbløffende ustrukturert. 

Synnestvedt sitter på en flott historie om en mann som i rettsoppgjøret stort sett høstet rosende omtale, også av ledere i Hjemmefronten, men som utvilsomt hadde meldt seg inn i Nasjonal Samling og gått i tjeneste for okkupantene som kommissarisk statsråd. 

Ut fra bokens tittel kan det virke som om Synnestvedt først og fremst vil problematisere at begrepet «svik» blir brukt om en mann som hadde ideelle grunner for å handle som han gjorde, og som stort sett obstruerte påbudet om å nazifisere departementet han ledet. 

Irgens vil redde det som er igjen i Norge av handelsflåten, ikke minst hans elskede «Stavangerfjord». 
Men er det lov å være så naiv at han ikke så hva han legitimerte da han sa ja til Quisling? 
Dette diskuterer ikke Synnestvedt, og det er synd. 

Ved å anrette teksten som en collage, med store hopp frem og tilbake i kronologien, mange og til dels søkte sidespor, perifere detaljer og til dels enerverende gjentakelser, ødelegger han dynamikken i fortellingen. 

Både diskusjonen om Irgens virkelig svek, det biografiske bildet av ham og diskusjonen av om han faktisk er kong Haralds farfar, blir for fragmentarisk og springende til at boken får særlig tyngde. 

For bergenske lesere gir nok de mange historiske bildene og lokalkoloritten boken en ekstra verdi, men det er ikke til å komme forbi at den stort sett er en forspilt mulighet. 
