Sommerens kjærlighetshistorie
Eventyrlig gjensyn med barndomslandet. 

Inni Wes Anderson bor en levende 12-åring. 
Sånn må det være. 
«Moonrise Kingdom» er ikke laget av en voksen som husker barndommen ualminnelig godt. 
Filmen er laget av denne andersonske 12-åringen, som fremdeles står midt på den åpne, barnlige sletten der stort alvor vokser side om side med overmot, voldsomme følelser og vibrerende fantasi, der voksne fordreies av barnets skjeve klarsyn og der vissheten om at dette er siste sommer i barndomslandet, fyller nået med intens tilstedeværelse. 

Akkurat slik er filmen. 
Melankolsk, medfølende og munterlakonisk, dynket i Andersons karakteristiske fargebruk, og fylt med så mange og til dels odde detaljer at den må sees igjen og igjen, skal man få med seg alt. 

Vi skriver 1965. 
Vi er på New Penzance, en øy utenfor New England, der to små mennesker i sin utenforhet fant hverandre i et kort møte året før. 

Han heter Sam (Jared Gilman). 
En selvbevisst fyr med Davy Crockett-lue over svære briller og runde kinn. 
Foreldreløs, snart også forlatt av fosterforeldrene. 
På speiderleir, men like uglesett av leirkameratene som av fosterbrødrene. 

Hun heter Suzy Bishop (Kara Hayward). 
En lesende drømmer med hvite knestrømper, irrgrønn øyenskygge, tre små brødre og et par foreldre, hvis avstand til hverandre og ungene er så stor at mor Laura (Frances McDormand) roper til dem via megafon. 

Nå er de to odde elskende på rømmen. 
Uanstrengt bærer de med seg leirlivets nødtørftigheter. 
Suzy med kikkerten rundt halsen. 
Gul koffert rommer yndlingsbøkene. 
Kattungen i en rottingkurv med bærerem. 
En rutet veske med ekstra batterier til den bærbare grammofonen hun har tyvlånt av broren. 

Alt annet hviler på Sams rygg. 
Utstyr og praktiske evner nok til å skape hva speiderleder Ward (Edward Norton) anerkjennende – i en ellers hjerteskjærende scene – kaller en perfekt leir. 

Hvorfor hjerteskjærende? 
Fordi leiren, stemningen, stedet, kanskje – når de år senere ser tilbake – kan vise seg å være et av livets mest perfekte øyeblikk. 

Fordi scenen så presist beskriver øyeblikket der voksne griper velmenende, men brutalt inn i barnas isolasjon. 

Og fordi den ses fra barnas synsvinkel, innenfra et telt som når de ligger der, sovende, innfiltret i hverandre, er som en varm kokong, redusert til et latterlig leketelt idet far Walt (Bill Murray) river det vekk over hodet på dem. 

Scenen inntreffer etter at han, mor Laura, Ward, øyens ensomme politimester Sharp (Bruce Willis) og Sams leirkamerater har bedrevet en storstilt leteaksjon. 

Det brygger opp til århundrets storm, forhåndsvarslet av fortelleren som i Bob Balabans skikkelse dukker opp dann og vann som en David Attenborough i rød duffelkåpe. 

Selv tilhører jeg ikke Wes Andersons mest ihuga fanskare. 
Universet kan bli i overkant anmassende og tilgjort kult. 
Melankolien mangler litt for ofte en dypere gjenklang. 

Denne gangen er alt på plass. 

Uten å lage slapstick, skaper han et billedskjønt, stilisert univers som nærmer seg tegneserien – jf. 
de voksne figurene og åpningssekvensens kameraføring rundt i familien Bishops dukkehusaktige bolig. 
Barneboken ligger enda nærmere, jf. 
Suzys lesestoff, kartene og New Penzances eventyrlige landskap, der leteaksjonen blir en magisk-realistisk miks av lek og alvor, cowboy og indianer og Bobseybarnas snusfornuft. 

Alle voksne bærer klovnens kjennemerke. 
Sjekk Lauras ansiktsuttrykk, Walts bukser, Sharps frisyre og Wards kroppsspråk. 
Men de spilles ikke ut som klovner. 
De er ikke klovner, de er mennesker, balende med sine ensomheter, utilstrekkeligheter, umodenheter, oppblåste egoer og regler som skal følges. 

De er lattervekkende, men ikke latterlige. 
Alle gis verdighet. 
Selv Tilda Swintons strikse Social Security blir menneskelig – ved hjelp av et par teite hårnåler. 

Og Suzy og Sam – de er rent til å spise opp. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
