Bokanmeldelse:Trude Teige: 
«Jenta som sluttet å snakke» 

Hvor mye misbruk, familievold, skjult herkomst, mord og selvdrap kan det finnes i en liten bygd? 

Journalist Kajsa Coren og hennes hardt skadede politimann får erfare at svaret er en nesten uendelig mengde. 

De fleste personene har også drag av en psykisk lidelse, og påfallende mange har nasale stemmer og/eller ansiktsarr. 

﻿Det melodramatiske, nærmest skillingsvisepregede grepet viser hvor tett norsk krim ligger mot sjangeren man tidligere kalte «kioskromaner». 

Resultatet er at boken blir lettlest og direkte, handlingsdrevet og uten kompliserende undertekst. 
Da må man tåle mange brudd på indre logikk, og at både medienes og politiets metoder skildres med store innslag av dikterisk frihet. 

Men jakten på den stumme, døde kvinnens gåter er godt konstruert, med fine frempek og intrikate sammenhenger. 
Språket blir også mer smidig og energisk utover i romanen, der menneskenes skjebner skildres mindre oppramsende, gjennom konkrete møter og hendelser. 

Teige glitrer mest når hun skildrer de oppgitte og de sviktedes skjebner, da syder teksten av engasjement og meningskraft. 

Hovedpersonen Kajsa synes på ingen måte å være utkjørt, selv om denne boken er en ujevn lesereise. 
