Bokanmeldelse:Eirik Wekre: 
«Fuglefangerne» 

Eirik Wekre er en forfatter som så definitivt vet hva han holder på med. 

Det er alltid svært tilfredsstillende med mennesker som virkelig behersker faget sitt. 
Betydningen av profesjonalitet må aldri undervurderes, heller ikke i det litterære liv. 
Eirik Wekre er en forfatter som så definitivt vet hva han holder på med. 
Han har funnet en slags mal for thrillerbøkene sine, og holder seg smart nok trofast til den. 

Denne gangen får PST-mannen Theo Hannover i oppdrag å lede etterforskningen av det som ser ut som et selvmord, men som muligvis er et drap: 
Fagforeningspampen og den tidligere statssekretæren Haldor Bøe er funnet død. 
Kort tid senere brenner også Bøes hus, og som om ikke det var nok viser det seg at mannens telefonlogg er slettet. 

Parallelt med dette avslører VG (ja, nettopp) en gedigen korrupsjonsskandale som blant annet ødelegger den politiske karrieren til Bøes tidligere statsråd-sjef. 
Og i løpet av noen adventsdager, en jul og en nyttårshelg bindes disse to trådene sammen i en intrige som blant andre ting inneholder internasjonal våpenhandel, etterdønninger fra Stay Behind-gruppene i etterkrigstiden og overraskende familiehemmeligheter. 

I tillegg til Hannover møter vi blant andre den suspenderte PST-sjefen Hege Tønnesen som har sin helt egen interesse av å bidra til at saken oppklares. 
Theo Hannover får gjennomgå noe voldsomt, og har på et tidspunkt mer enn nok med å skjerme sin egen lille familie mot ytre farer. 

Typisk nok er det intern maktkamp og dobbeltspill i PST og andre deler av byråkratiet som skal vise seg å være den største hindringen for en oppklaring av saken. 
Derfor må den lille mann i systemer innse at heller ikke denne gangen blir den hele og fulle sannhet nødvendigvis avslørt. 
Dessuten skal det vise seg at VG denne gangen kanskje ikke har en så god sak som de tror. 

Eirik Wekre har som nevnt god kontroll på virkemidlene, og bygger med sikker hånd gradvis opp spenningsnivået. 
Som så mange av sine kolleger innen thrillerbransjen har han riktignok en hang til sentimentalitet i relasjonsskildringene, og et noe lettvint forhold til det å skyte seg ut av problemer. 

Men spennende og underholdende – det er det. 
