Anna Rasmussens selvbiografi ligner en tenåringsdagbok, uten betroelsene
Monoton livshistorie fra mammaen til Michelle. 

Hun er Norges mest leste blogger, bare 21 år gammel, og allerede trebarnsmor. 
Etter at hun ble gravid første gang som 14-åring, har titusenvis av nordmenn fulgt Anna Rasmussen via Mammatilmichelle.blogg.no. 
Det er ikke vanskelig å forstå hva som har hektet dem. 

Foruten det eksotiske ved purung mor-tilværelsen, har livet hennes vært en såpeopera verdig, med stadig nytt å fortelle: 
Nye hus, nye graviditeter med nye menn, forlovelse, kjendisfester og dramatiske hendelser. 
Når dramatikken mangler, trekker hun lesere med titler som «Jeg har kjøpt stoff for første gang!» (om oppussing), og andre tvetydigheter. 

Nå er hun ute med selvbiografi, skrevet i samarbeid med VG-journalist Maiken Svendsen. 
Her skal hun lette på sløret og fortelle den «usminkede historien» om livet sitt. 

Når hun skriver om depresjoner, ensomhet og vanskelige følelser, og hvordan hun ofte har skjult dem på bloggen, er det et nyttig korrektiv til det glamorøse bildet man kan få av kjendislivet. 
Det er sårt å lese hvordan drømmen om den perfekte kjernefamilien har fulgt henne gjennom hele livet, og farget mange av valgene hun har tatt. 
Hun forteller hvordan en kaotisk oppvekst, med foreldre i to ulike land, la grunnlaget for det vel så kaotiske tenåringslivet – hun begynte å drikke, røyke og ha sex som 12-åring. 

Uredigert 

Likevel blir det noe fryktelig banalt over det hele. 
Som når hun forsvarer den voldsomme eksponeringen av barna i sosiale medier med at pengene hun tjener på det gir dem et godt liv. 
Eller når hun skriver at hun la ut bilde av seg selv i undertøyet fire dager etter fødsel, «slik som flere andre bloggere gjorde», og legger til at det var «viktig for meg å vise hvor jeg sto i den debatten». 
Hvilken debatt? 
Hvor sto hun? 
Hvorfor var det viktig? 

«Naken» er en merkelig bok: 
En monoton oppsummering av Rasmussens unge liv, uten litterære grep som kan gjøre det spennende eller utvide horisonten. 
Fortellingen virker uredigert, ofte henger ikke den første setningen helt sammen med den neste, og tidsangivelser kommer på tilfeldige steder. 
Språket er naivt, upresist og ofte selvmotsigende, som når hun forteller hva hun vil skrive om i framtida: 
«Det kan være ting som både plager og provoserer meg, men også meningene mine». 

Holder igjen 

Fortellerstilen får boka til å ligne en tenåringsdagbok, men det er en dagbok der forfatteren holder igjen av frykt for snokete søsken eller foreldre. 
Rasmussen forteller mer detaljert enn på bloggen, men nakent og utilslørt er dette ikke. 
Ofte får vi vite hva hun føler om ulike hendelser, men lite om hva som egentlig skjedde – enten det gjelder vanskelige episoder fra barndommen, konflikter med en av barnefedrene - eller en traumatisk voldtekt. 
Ethvert forsøk på refleksjon stopper raskt opp, hun går sjelden i dybden. 

Alt handler om henne og den lille familien hennes. 
Makten og ansvaret hun har som Norges største blogger er ikke et tema. 

Det er kanskje ikke mer å forvente når en 21-åring skal skrive selvbiografi, selv om 21-åringen styrer en millionbedrift. 
Men vi må kunne forvente litt mer av et av Norges største forlag. 
Hvorfor har ikke redaktøren ytt mer motstand? 
Eller medforfatteren? 
Det kan virke som biografien følger bloggerens filosofi: 
Så lenge det selger, er det bra. 
Men god litteratur er det ikke. 
