Klukk klukk klukk
Da regissøren Roland Emmerich i sin tid ble så irritert over væravbrudd at han i «The day after tomorrow» lot polene og deres slektninger smelte i løpet av en halvtime, burde vi ha skjønt at han var angrepet av innfalne hjerneceller. 

Den historiske fleipen «10.000 BC» må være laget av en mann som har tatt så mange paracet at han ikke lenger føler smerte ved tåpeligheter. 
Ett eller annet sted for 12.000 år siden begir D'Leh (fullverdige apostrofer hadde de den gang, men dårlige klær) ut i verden for å finne barndomskjæresten Evolet. 
En gjeng som jeg velger å kalle taliban, kom fra et sted mellom Tibet og Dubrovnik og stjal henne – for seinere å selge dama til lav kilopris langsmed Nilen, der mammuter og andre egyptere gikk rundt og bygde pyramider for Dänikens romvesener. 
Krigere fra hele Nato forsøker å hindre dem. 

Lenge spiller naturen hovedrollen, og Emmerich er en kalender-glad skildrer av endeløse snøvidder, heit jungel og ørkenen som masaiene fra Etiopia (?) vandrer for å komme til Kairo, eller kanskje skal alle på treningsleir i Libya. 
Våre venner fra Kafanistan eller gamle Jugoslavia må etter hvert slåss på de skrådde pyramidene, som om de var opera-tak, og folk har så mange konkurrerende religions-spådommer som skal oppfylles, at man føler seg som gjest ved Monty Pythons leseprøve til «Life of Brian». 

«10.000 BC» er kanskje ikke en kalkun selv om den gobler og klukker i grytidlig førjuls-desperasjon, for den er enkelt underholdende. 
Jeg vil tro at de som har studert så mye historie at de ikke lenger tror fønikerne er Fugl Fønix' etterkommere fra Atlantis, kan få seg en slags faglig latter som er sjelden i rom 301 D. 
