For seint, for teit, for ferdelig
Tom Hanks er en tuslete butikkansatt i femti års alderen, og han begynner på college igjen. 
Der treffer han Julia Roberts. 
Mer er det ikke. 

Det er aldri for sent, Larry Crowne (Larry Crowne) 

Amerikansk komedie. 
2011. 
1 time, 38 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Tom Hanks. 
Med: 
Tom Hanks, Julia Roberts, Roxana Ortega, Cedric the Entertainer. 

Manuset er smiskete og poengfritt, Tom Hanks' paraderolle er uformelig full av fordoms-klisjeer og erotikken virker ufølt som urinprøver og morgengymnastikk når den gamle college-eleven skal bli kjæreste med læreren Julia Roberts. 

Alt blir antropo-ulogisk og feil. 
Etter å ha starta som surere og tørrere enn juletre i mars, klatrer plutselig Roberts' drastiske dongeribein på kroppen til stivna Hanks, og for skrekkslagne tilskuere føles det som å glo inn i edderkopp-buret i dyrehagen. 
Bikkje mot lenestol har sett bedre ut. 
Det nytter ikke at dama er dritings. 
Jeg har sett kåt fyll. 
Den er frodigere enn dette. 

I komedien "Det er aldri for sent, Larry Crowne" blir Hanks sparka fra butikken-jobben fordi han er underutdanna. 
Fra det øyeblikket tilegner han seg et konstant overraska ansiktsuttrykk som ville vært forståelig hvis legen sa at han var gravid. 
Kafka-trynet holder filmen ut, og det gjør ikke forbausings-fenomenet bedre når Hanks' mimikk drukner i en dvask brunhet som får ham til å minne om fiskepinne. 

Hovedrolle-figuren (som de umusikalske av dere kaller karakteren) begynner i college, som viser seg å bestå av noe vi ville kalt livsstilskurs. 
Der underviser Julia Roberts i snakking foran forsamling, og siden mannen hennes ser internett-porno, utøver hun sin hellige, akademiske gjerning i meggesur bakrus. 

Hanks treffer også en gruppe utstillings-etniske scooterkjørere og ei skojarsøt jente som føles som sukkerspinn på håndflate. 
Latino-snuppa omstrukturerer den forbigåtte butikkmannen fra fortidsøgle til en slags nåtidstilpassa ipadde, og dermed blir han kul, men like overraska. 

Filmen er sjokkerende svak på komedie-poenger. 
Replikkene sitter lausere enn saus på spisepinne. 
Og det er bestandig deprimerende når hele rollegrupper bare er med som tvangs-sjarmerende etniske middelklasse-gisler. 
Dermed blir det en uspiselig film om ydmyka kjæledyr-mennesker og en kjærligheten som amalgam i manus-hull. 
