Superhelter uten noe verdt å redde
Etter «Wonder Woman» er den nye storfilmen «Justice League» to skritt tilbake og ett frem. 

Vestlendinger bør få med seg «Justice League» på grunn av Sigrid – et musikktalent fra Ålesund bosatt i Bergen. 
Hun synger Leonard Cohens «Everybody Knows» under åpningssekvensen og setter dermed tonen for en storfilm med gigantisk budsjett. 
Låten avspilles under en montasje som viser oss hva samfunnet er blitt etter Supermanns død i filmen «Batman v Superman: 
Dawn of Justice»: superheltene savnes, ekstremisme er det mye av og folk ser pessimistisk på fremtiden. 

Slik presenteres filmens univers, akkompagnert av sangteksten «everybody knows that the good guys lost» – selv om jeg mener å huske at «the good guys won» i forrige film. 

Man undres hvorfor samfunnet preges av mistro når superheltene reddet jordkloden i forrige film. 
Kanskje fordi et univers hvor superhelter tar saken i egne hender er avhengig av at samfunnet rundt er likegyldig: 
Mektige individers inngripen er enklere å rettferdiggjøre hvis vanlige mennesker ikke fikser biffen selv. 

Og biffen må fikses når den slemme halvguden Steppenwolf dukker opp. 
Han ønsker å ta over jordkloden og leter etter tre energikilder som vil fremskynde vår undergang. 
Derfor setter Batman sammen et team av hemmelige superhelter for å stanse slemmingen. 

«Justice League» er en av disse popkorn-filmene hvor monstre dukker opp, byer invaderes og utrolige hendelser finner sted, men hvor institusjoner likevel glimrer med sitt fravær. 
Greit nok er dette en verden med Amazoner, Aquaman og The Flash. 
Men finnes det ikke et statlig styrt forsvarsberedskap? 
Eller politikere? 

Det er godt mulig at det er urettferdig å etterlyse slikt når vi snakker om en film om superhelter og monstre. 
Men jeg spør likevel, fordi «Justice League» er en del av et «filmunivers» der filmene har viet mye tid til gnisninger mellom superheltene og storsamfunnet de er en del av. 
«Justice League»s mangel på dette er verdt å reflektere over: 
Det er et filmunivers som ikke bryr seg om sitt eget univers. 
Hva er det da superheltene skal redde? 

Som publikummer bes vi om å akseptere at disse filmene er blitt «føljetonger», hvor vi må se alle for å henge med i historien og vite hvordan ting skal ende. 
Problemet er at det er vanskelig å føle at historiene har faktiske konsekvenser. 
Hvor farlig er det at noe dramatisk skjer når vi vet at det kommer fem nye filmer snart? 
Hva er det vi egentlig betaler for? 

Grunnene til å betale for storfilmer som «Justice League», er mange: 
Spektakulære effekter, virkelighetsflukt og rollefigurer vi ønsker å tilbringe tid med. 
«Justice League» klarer å skuffe likevel. 
Handlingen er så kjapp i vendingene at rollene mangler personlighet. 
Filmen forlater den maleriske og storslåtte visuelle teften regissør Zack Snyder viste i sine forrige superheltfilmer, til fordel for et bokstavelig talt mindre tablå: 
Bildene har samme størrelsesforhold som en vanlig widescreen-TV. 

Det høres nerdete ut (og det er det), men en av gledene med kinosaler er det vide utsynet et «panorama» gir oss, enten det er til Batman som slåss eller et nærbilde av ansiktet til Robert Redford. 

Ta for eksempel introduksjonen av Aquaman i «Justice League». 
Han lever livet og drikker whisky rett fra flasken, mens rockelåten «Icky Thump» pumpes ut på lydsporet: 
Et herlig, menneskelig øyeblikk i en film fylt av animerte dataeffekter og ødeleggelser så store at de føles ufarlige. 
Øyeblikket med Aquaman er en påminnelse av at selv om det er spetakkelet som lokker oss til kinoen, er det menneskelig atferd som underholder best. 

Menneskelige følelser gjorde «Wonder Woman» til en suksess. 
Denne filmen smaker mer av et investormøte, slik også de andre filmene i dette universet har gjort. 
«Justice League» er lite grann bedre enn disse, men med tanke på «Wonder Woman» er det to skritt tilbake og kun ett frem. 
