Absolutt ufordragelig
Et fontene av uspiselighet. 

Det finnes gode filmideer og det finnes dårlige filmideer. 

Og så finnes det filmideer som er så gode forretningsideer at det er revnende likegyldig hvorvidt filmene de avstedkommer er gode eller dårlige, ettersom ingen som er involvert i produksjonen tenker på annet enn overskuddet. 
«Walking On Sunshine» er en slik film — en sjarmløs Ryan Air-utgave av «Mamma Mia!» med karismaen til en 90 minutter lang reklamefilm for Star Tour. 

Det handler om to engelske søstre, én italiensk kjekkas og de samme fjorten 80-tallshitsene som er blitt spilt i hjel på hvert eneste 80-tallsfest som er blitt arrangert siden 1. januar 1990. 
Og det er ikke engang ufrivillig morsomt. 

Jukeboxmusikalen er en populær sjanger, og det sier seg selv at når man skriver historier basert på tekstene til et vilkårlig utvalg poplåter, ender man fort opp med sjablongaktige og pregløse fortellinger. 
Dette er ikke nødvendigvis et uoverkommelig problem hva gjelder scenemusikaler, men på film er det utilgivelig. 

I tilfellet «Walking On Sunshine» forsøker ikke engang filmskaperne å skjenke plottet eller rollefigurene noen form for dybde eller særpreg. 
Tanken er at låtmaterialet og skuespillerne skal redde seg inn på ren og skjær uimotståelig sjarm, men disse sangene har aldri vært fremført mer blodfattig og anonymt enn hva de gjør her. 

Samtlige av skuespillerne vandrer rundt med hvert sitt ulidelig selvtilfredse Mona Lisa-smil om munnen, og koreografien er så håpløst lemfeldig at Busby Berkeley ville hyret inn et tosifret antall døde dansere til å synkronrotere i hver sin grav. 
Kinofilm blir ikke stort tarveligere enn dette. 
