Sur jerv på samuraisafari
I forrige film prøvde mutanten Logan (Hugh Jackmann) å flytte til Canada for å leve et fredelig liv som tømmerhogger. 
Det skar seg da han ble innhentet av den gode, gamle fortiden. 

I denne filmen har han forsøkt seg på en tilsvarende taktikk og flyttet enda lenger inn i skauen. 
Omgangskretsen består hovedsakelig av en grizzlybjørn. 
Jerven og bjørnen går der og brummer sammen helt til sistnevnte blir drept av noen ufyselige lokale typer, og så kommer fortiden og innhenter ulveskapningen igjen. 
Denne gang i form av en dødende japaner som vår helt reddet da Nagasaki ble truffet av Fat Man. 

Logan, også kjent som Woverine, er en av X-mennene fra Marvels tegneserieunivers. 
Han er så godt som udødelig og usårbar, og disse egenskapene har skapt en viss misunnelse hos Logans ekstremt velstående, japanske venn, som slett ikke kunne tenke seg å dø. 
Når den gamle likevel må gi tapt for kreften kort tid etter at Logan har ankommet hjemmet hans i Japan, begynner ting å røre på seg. 
Den japanske mafiaen, yakuzaen, bortfører den avdødes barnebarn, den vakre, unge Mariko, under begravelsen. 
Rovdyrmannen hopper og hugger seg gjennom et par snes motstandere, redder det tendre vesenet, og dilter etter henne for å passe på at hun ikke blir angrepet igjen. 
Det blir hun selvsagt, og Logan får seg en og annen støyt. 

Det er først når ting har roet seg litt mellom slagene at han legger merke til at superkreftene er på retrett. 
Sårene fortsetter å blø. 
Kulene må plukkes ut av kroppen hans av fagfolk eller tilsvarende. 

Underveis blir han konfrontert med fortiden ved gjentatte anledninger, slåss mot spretne samuraikrigere, samtidig som han prøver å finne ut hvem det er som vil det lille lotusbladet til livs. 
Han møter også en riktig giftig kollega. 

Hugh Jackman er fortsatt helt rå i rollen som den bistre, gamle jervemannen. 
Da får man heller bære over med at en del av birollefigurene ser ut som om de egentlig hører hjemme på Madame Tussauds. 

Regissøren har boltret seg med et vanvittig actionnivå, halsbrekkende stunts og spektakulære spesialeffekter, men han har også gjort plass til vakre, små pustehull. 
Det skaper en dybde som hever filmen ut av det sjablongaktige tegneserieformatet, heldigvis uten at det går på bekostning av den fargerike Marvel-identiteten. 
