Lytt til uerfarne fjellfolk
Ut på tur, aldri sur? 

For et par uker siden forsøkte jeg å lokke kjæresten min opp et fjell ved å si at det var ølservering på toppen. 
Dette ble besvart med et spørsmål om hvorfor man skulle opp et fjell for å drikke øl, når man fint kan bli igjen i byen og drikke øl der? 
Det samme lurer Are Kalvø på i «Hyttebok frå helvete»: på hvorfor (nesten alle) vennene hans er blitt så opptatt av å være i naturen; hva det er med å gå fra hytte til hytte på fjellet som er så fantastisk; hvorfor dra på tur og spise vond frysetørket lapskaus og drikke kjip lavkarbo-øl (fordi det er det eneste som er igjen) når man kan bli i byen hvor restauranter med all verdens ølsorter er tilgjengelig? 

Kalvø tar med seg kjæreste og venner på tur for å finne ut av det, og det er det blitt en gjenkjennelig og morsom bok av. 
Før fjellvettreglene ble revidert i 2016, het det at man skulle lytte til erfarne fjellfolk. 
Når man leser Kalvøs bok forstår man hvorfor regelen forsvant: folk man møter på fjellet har en tendens til å skryte på seg hvor lett ting er. 

Utrykket ”rett rundt hjørnet” betyr alltid én mil. 
Ingen bakker er noe problem! 
Alle gjentar at det er godt å bruke kroppen, og ingen tør å innrømme at en tur opp på Besseggen når det er tåke egentlig er ganske kjipt. 

Kalvø harselerer med fjellfolks selvforherligelse, og selv om det er tullete, er det jo sant – for ja, hva er egentlig greia med at det å være ute i naturen langt fra folk liksom skal være en mer opphøyet aktivitet enn å gå fra pub til pub på fredagskvelden? 

Fortidens mennesker måtte være ute i naturen, det var slitsomme greier. 
Å bevege seg ut i naturen for moro skyld er en nymotens aktivitet som har lite med forfedrene våre å gjøre. 

Jeg har alltid hatt en følelse av å være utenfor når jeg går fra hytte til hytte, og kanskje i blant tenkt at det er meg det er noe galt med, men etter å ha ledd meg igjennom «Hyttebok frå helvete», føler jeg meg ikke så rar likevel. 
