Mektig og sterkt debutalbum
Hypen er der. 
Det snakkes, og det er forventninger knyttet til I am K sitt debutalbum. 
De innfrir. 

Men la det være sagt med én gang; kvintetten høres litt ut som andre norske suksesshistorier, nemlig for eksempel Highasakite, Emilie Nicolas og Susanne Sundfør. 
Det er der de ligger, i skjæringspunktet mellom elektronika og rock med en kvinnelig vokalist i front. 

Det som måtte være av særpreg i popen og rocken til I am K ligger i stemmen til Oda Ulvøy, og alle bruddene og de smektende overgangene og gitarøset til Nicholas Van Eck. 

Vi får en intens og fengende åpning med «Fly». 
Det er litt slik det hele avsluttes, også, med det rocka og forførende tittelkuttet. 
De åtte låtene mellom denne rammen har også sine gode stunder. 
«I’ll Be better» begynner med litt stillestående effekter før det bygger seg opp til de store høydene. 

Mange av låtene har en slik utvikling; det begynner litt rolig og elektronisk før det tar av med et crescendo av et gitarspill. 
En låt som «Golden Bridges» kunne like gjerne vært gjort av U2. 
Og det funker for I am K sin del. 

På «Moving On» får bandet mye ut av lite. 
Slik er det andre steder også, nemlig at bandet ikke har de aller beste og tøffeste låtene, men at de med hjelp av dynamiske og andre sterke virkemidler likevel holder på lytteren hele veien. 

På et ganske så jevnt album, er «I Come Alive» et av høydepunktene. 
Fengende, herlig og mektig med et tøft og hardtslående refreng. 
«Stars» er også litt av godbit; rocka og hardtslående. 

Og når alt kommer til alt; når man har hørt på albumet noen ganger, så faller de fleste bitene på plass. 
Ikke så veldig originalt i den norske musikkfloraen våren 2018. 
Men det er noe som pirrer her, noe som gjør lytteren nysgjerrig og som til slutt fører til en hengivenhet. 
Sjekk ut «Humans». 
