Simple skrekkeffekter
Jeg grugledet meg litt til å starte dagen med en film fra «The Conjuring»-universet, men særlig skummelt var det ikke. 

For all del, noen ekle enkeltscener fikk hårene til å reise seg, men ofte var det mer komisk enn skremmende. 
Og foruten én åpenlys vits, tror jeg ikke det var meningen. 

Historien er satt til 1952, altså før hendelsene i de andre fire filmene. 
Nonnen dukker opp i «The Conjuring 2» og i «Annabelle 2», og i «The Nun» får vi forhistorien til denne mystiske og skremmende karakteren, som egentlig er en demon med navn Valak. 

En ung nonne i et kloster i Romania (hvor Valak er fanget) tar sitt eget liv. 
Presten Burke (Demián Bichir), som er spesialist på det overnaturlige, og den unge novisen søster Irene (Taissa Farmiga), blir sendt av Vatikanet for å undersøke om det er noe mystisk rundt dødsfallet. 

Hovedproblemet med filmen er selve historien. 
Det som er så skummelt med de andre filmene, er at de er inspirert av virkelige personer og hendelser, men i «The Nun» er det lite som oppleves som troverdig. 
Scenene mangler skikkelig spenningsoppbygging, og de hviler for mye på hoppe-i-stolen-effekten. 
Som de ørten gangene noen står foran et speil eller i en korridor, ser bort, ser tilbake, «quelle suprise» det står noen bak dem. 
Det blir for enkelt. 
