Spillanmeldelse:«Mass Effect 2» 

Å følge opp en av tidenes rollespill er ikke enkelt. 
«Mass Effect 2» må hoppe etter Wirkola, men jommen blir det ikke tjue i stil og ny bakkerekord. 

For drøyt to år siden satte «Mass Effect» en ny standard for historieformidling i rollespill. 
Plottet var ikke bare kvalitetsmessig på høyde med gode filmer, men også bøyelig og formbart nok til at man som spiller følte seg ansvarlig og i førersetet. 
Dessuten lå det et solid action-rollespill i bunn. 

Etter å ha stoppet destruktive dommedagsmaskiner fra å utslette alt biologisk liv i universet, er kommandør Shepard tilbake på romskipet «Normandy». 
Men det blir liten tid til å hvile på laurbær, et mystisk fartøy river Normandy i fillebiter og Shepard blir dødelig såret. 

I siste liten blir han reddet av en organisasjon kalt Cerebrus. 
De har et mildt sagt frynsete rykte, men Shepard er pent nødt til å samarbeide med dem om ikke menneskeheten skal gå under. 
Det er nemlig store ting på gang, igjen trues universet av en mektig, ukjent fiende. 

Plottet i «Mass Effect 2» er ikke det plukk mindre pompøst enn plottet i forgjengeren, men slik skal det da også være. 
Det er absolutt en fordel å ha spilt originalen først, referansene er mange og spillet tar det nærmest for gitt at du kjenner til bakgrunnshistorien. 

Dessuten kan «Mass Effect»-veteraner importere spillfiguren sin med all forhistorie inntakt. 

atomic_ant: får utløp for min mørke side i slike spill. 
Tok blant annet livet av han padda på stranda i eneren... 
Diskuter Mass Effect 2 her! 

Ved første øyekast ser det ikke ut som om utvikler Bioware har gjort så mye nytt, «Mass Effect 2» føles og ser ut som forgjengeren. 
Iallefall helt til man tar en ny titt på originalen. 
Nyvinningene er rett og slett så sømløst integrert at man glemmer at de ikke alltid har vært der. 

Særlig gjelder dette kampsystemet. 
Når kulene og laserstrålene begynner å fly gjennom luften, likner «Mass Effect 2» mer på skytespill som «Gears of War». 
Dekning og taktisk fremrykking er stikkord, kampene er velbalanserte og utfordrene. 

Også utenfor kamp er rollespillfølelsen tonet ned. 
Ferdighetene man kan velge mellom er færre og våpenekspertise fjernet helt. 
Hvor mye skade du gjør og hvor godt du treffer avhenger utelukkende av våpenet og din egen dyktighet. 

Det kan umiddelbart høres ut som et steg tilbake, men det flunkende nye forskningssenteret på Normandy mer enn kompenserer. 
Etter å ha rekruttert en halvsprø professor, kan man oppgradere alt fra våpen, romdrakter og implantater til hele skipsavdelinger og kanoner. 

Slikt er naturligvis ikke gratis, men krever både grunnplaner og materialer. 
Sistnevnte kommer i fire varianter og må hovedsakelig sankes fra ressursrike planeter. 
Geologisk scanning og utplassering av sonder burde være dørgende kjedelig, men ender opp med å være farlig avhengighetsskapende. 

Når radiobølgene på scanneren skyter i været og angir kjempeforekomster med sjeldne mineraler, føles det litt som å vinne på skrapelodd. 
Ikke førstepremien selvfølgelig, men nok til at du kan kjøpe en ekstra Stratos. 

Jeg koste meg så mye som intergalaktisk platina-sanker helt i begynnelsen av spillet, at de gigantiske lagrene mine ikke gikk tomme før jeg nærmet meg slutten. 
På det tidspunktet hadde jeg helt glemt at forskning kostet ressurser og lurte veldig på hvorfor jeg ikke fikk startet flere prosjekter. 

Hacking og virtuelle innbrudd er en del av hverdagen for intergalaktiske helter, i «Mass Effect 2» foregår dette i form av to minispill. 
Begge er solide, morsomme og ikke minst nært knyttet til det de skal simulere. 

Skyhøye forventninger til tross, «Mass Effect 2» skuffer ikke. 
Historien er nok ikke fullt like fantastisk som i originalen, men på alle andre områder overgår den forgjengeren. 

Er man fersk til spillserien, kan det være lurt å spille gjennom originalen først. 
For alle andre er det ingen grunn til å nøle, «Mass Effect 2» kan anbefales på det aller varmeste. 

PS: 
I salg fra torsdag 28. januar. 
