Fantasienes feide
«Saving Mr Banks» strør for mye sukker på en mørk og dyp historie. 

FILM: 
I «Mary Poppins», P.L. Travers' uforglemmelige barnebok, kommer barnepiken Mary Poppins flygende med østenvinden og endevender livet til barna i Banks-familien. 
Sin strikse mine beholder hun gjennom de eventyrene som følger, som er fantastiske for barna, men knapt får Poppins til å trekke på skuldrene. 

«Saving Mr Banks», historien om hvordan boken etter en innbitt tautrekking mellom Travers og Walt Disney endte som helaftens familiefilm, blir ikke holdt i ørene på samme måte som Banks-barna blir. 
En interessant og følelsesfull historie blir gitt en oversukret medisin og ender, til tross for vakre øyeblikk underveis, som sentimental oppskriftsfabel. 

USA-skepsis 

Den strenge, tilkneppede Travers (Emma Thompson) lander i Los Angeles i 1961, for å forhandle med Walt Disney (Tom Hanks) om filmrettighetene til boken hennes. 
Travers damper av skepsis overfor amerikanere generelt og Hollywood spesielt, som kommer til forutsigbare og klisjéfulle uttrykk. 
Hun kjemper innbitt mot planene å legge vulgære musikal- og tegnefilmsekvenser inn i historien, og særlig, og med god grunn, mot å gjøre Mary Poppins til en mildere og mer lettfordøyelig skikkelse enn hun er på boksidene. 
Disney går inn for å overtale, presse og forføre henne til å gi seg hen til hans visjon og teft. 
I prosessen skrubbes gamle skrammer opp igjen. 

Smertefull oppdagelse 

I tilbakeblikk fortelles historien om Travers' barndom i Australia, om den sakte og smertefulle oppdagelsen av at faren (Colin Farrell), den lekende, morsomme mannen datteren elsket med en bunnløs kjærlighet, også var en forfyllet døgenikt som ikke klarte å holde på en jobb og som stadig satte moren i forlegenhet. 
Han må reddes. 
Kanskje må Travers reddes litt selv. 
Med en subtilitet som er fraværende i filmen forøvrig, formidles det at hun strever mer enn hun gir inntrykk av: 
Pilleglassene i kofferten, den nølende dragningen mot en hotellbar full av skravlende, skålende gjester. 

Disney vinner 

Men «Saving Mr Banks» er selv en Disney-produksjon. 
Det sikrer bruken av de smektende melodiene fra «Mary Poppins», men det innebærer også beklemmende tydelige føringer på innholdet. 
Walt selv er riktignok slett ingen helgen, han er en forretningsmogul med jernvilje og ferdigsignerte visittkort som han deler ut til bedende barn, og Hanks spiller ham med en riktig miks av sjarm og manipulerende utålmodighet. 
Men det er han som har «rett», de er han som vinner på alle vis, og «Saving Mr Banks» skildrer veien til å akseptere dette, å slippe kontrollen man klamrer seg til, å la seg bedrysse av Disney-magien, på en måte Travers aldri gjorde, ikke før, ikke siden. 

Rørende 

Men her finnes stunder som virker både rørende og kloke. 
Som når Travers og Disney finner en slags forståelse i sin felles erfaring med å blåse liv i oppdiktede figurer, og i frykten for at Mary Poppins og Mikke Mus skal tas fra dem og gjøres ugjenkjennelige. 
Thompson er nær og troverdig som en demning som er i ferd med å briste, og det føles både godt og vondt når de første sprekkene synes. 
Men æren for det gjennombruddet, plasseres ikke på de riktige skuldrene. 
Det blir for enkelt. 
