BOK:Her strekker ikke den gode vilje til 

BOK: 
Søndagsskolefortelling fra dansk-norsk slaveøy i Karibia på 1700-tallet. 

Elise Skranefjell: 
Den lange reisen til St. Croix. 
Bind I: Ferdinand. 
Roman. 
269 sider. 
Publica. 

Elise Skranefjell (1945) har tidligere gitt ut den skjønnlitterære trilogien «Når tausheten taler», så leseren forventer at hun behersker grunnleggende episke ferdigheter når hun nå tar fatt på et nytt flerebindsverk. 

Som «Når tausheten taler» tar også «Den lange reisen til St. Croix» utgangspunkt i historiske personer i forfatterens slekt. 
Der den første serien dreier rundt hennes morfar, en skipper i utlendighet, begynner «Den lange reisen ...» med hennes tipp-tipp-tipp oldefar, Ferdinand August Charisius, og hans år på den dansk-norske slaveøya St. Croix, 1764-1779. 

Stoff om hans person har nok vært magert, men her skulle være massevis å fabulere sannsynlig og realistisk omkring hvis man i romanform turde gi seg i kast med det: 
Forfar Charisius foretok selv den første folketellingen på den vesle sukkerplantasjeøya, totalavhengig av slavedrift. 
Han dokumenterte at det i 1769 bodde 18002 slaver, mot 1837 frie, på St. Croix, en statistisk opplysning av episke proporsjoner. 

Forfatteren velger å anse embetsutøver Ferdinand på mildeste vis, en velmenende humanist i opplysningtidas ånd, en altruist som ikke tar imot flere bestikkelser enn system og sedvane fordrer. 
Ved ankomst får han som en del av lønna tildelt en kvinnelig husslave til å ta seg av matlaging og daglig stell, og for øvrig til døgnet rundt-benyttelse «av deris legeme ... for at bruge til hva gavn man vil». 
I så måte er han et nærmest kroppsløst dydsmønster, men gifter seg med årene med en kvinne med slavebakgrunn og flytter til en bydel der «blanke» ikke bor. 

Språkføring, ubehjelpelige dialoger, synsvinklene omskaper dette voldelige, sydende, fornedrende livet til en søndagsskolefortelling, som når Ferdinand synes «det var morsomt å se hvor dyktige sjøfolkene» var. 
Og når slappe «deilig» og «aldeles nydelig» er representative uttrykk for innlevelsesnivået, når hun «smilte varmt til ham» (203) «med stjerner i øynene» (236), blir man hensatt til borgerlige salonger fjernt fra karibisk tropehete, dødsslitne nakne slaver og pisken. 

Else Skranefjell har dessuten med sitt bind 1 om «Ferdinand» vært ekstra uheldig med timingen, når allerede norske Fartein Horgar er flere bøker på vei med sin romanserie fra dansk-norske Karibia, for ikke å snakke om framstillinger fra samme kanter (men noe seinere) hos Steinar Løding i fjorårets praktfulle «Jernalderdrøm. 
Tredje bok, Bind 2». 
Det er rått parti. 
