Nesten like tøft som et dataspill!
Åpen-mark-krig mellom idrettsmagre kinesiske zombier og tørkeramma terrakotta-krigere kan ikke være annet enn velkommen. 
Særlig med fargerik myldre-action som nesten er like tøff som et dataspill. 

Brendan Fraser kan etter hvert si om seg selv at han er en slags Indiana Jones-reserve uten opprykk, og sammen med kona reiser han rundt på jorda og utsetter seg for vreden til de ufullstendig gravlagte. 

Denne gang har det seg sånn at en kinesisk keiser for mange tusen år siden gikk til helseheksa Michelle Yeoh for å få evig liv, men siden keiseren myrdet elskeren hennes, ble han til søle og ild og måtte gravlegges sammen med leiresoldatene sine i et hål uten navn. 

Fraser derimot. 
Han og dama (denne gang spilt av Maria Bello) sitter i sarkofaglært uvirksomhet på et slott i England inntil de blir bedt om å bringe et egg med evig liv til Shanghai. 
Der har guttungen deres (husker den unødvendige lille snuppe-trulsen fra 2001?) gravd opp keiseren. 
Ekteparet forlater sine sex-fantasier om fortida, og plutselig har de ansvaret for at ikke verden går under, akkurat som Jonas Gahr-Støre. 

Det er nemlig sånn at de forbannede terrakotta-krigerne gjenoppstår sammen med den forbannede leirkongen, og etter at unge Alex har kattungeslåss med en ninjanette, må alle dra til Shangri-La for å hindre at OL-ilden når fram til Beijing. 
Nei. 
Det var en annen historie. 

Rob Cohen er blant annet xXx— og F&F-regissør og forsøker å se like bister ut som speilet på James Camerons bad. 

Det trenger han ikke, for ingen skal ta fra ham at han setter i verk actionscener som overgår værvarslene for Vestlandet. 
Noen av dem er halve Indiana Jones-hyllester (men det er lov), som forfølgelsen gjennom Shanghais gater og flyet som seiler som slede på Himalaya-snøen. 
Keiseren forvandler seg til mange skikkelser som kommer til å gjøre seg bra i dataspillet. 
Den evigunge (46 år onsdag 6. august) Yeoh påkaller skinnmagre dauinger fra udyrka mark, og filmen kulminerer med en visuell oppstandelse som overvinner all tvil: 
Ingenting er så moro som religion. 
Bortsett fra dataspill. 

Svakheten er replikkene. 
Manusforfatterne behandler den opprinnelige historien fra 1932 som om den skulle være en gratis-episode av «Hotel Cæsar», og så mye dumt blir sagt på så klønete måter at du begynner å tro at setningene ble til som American Idol-prosjekt for unormalt lesehemma. 

Likevel. 
Dette er ikke en intellektuell film. 
Dette er nasjonaldag i Krasjbortistan. 
Feiringen er vellykka. 
