Sår sommer
Denne spanske filmen lykkes med noe veldig vanskelig: å skildre en barndom slik barnet selv opplever den. 

Den store tragedien har allerede funnet sted i det "Sommer 1993" begynner. 
Gode venner er i ferd med å rydde ut av leiligheten og seks år gamle Frida blir kjørt ut på landet for å bo hos slektninger. 
Hva som har skjedd med mammaen og pappaen hennes, skal det ta tid før vi får vite. 

Slik er denne spanske Oscar-kandidaten og debutantprisvinneren fra fjorårets filmfestival i Berlin: 
Uten videre kaster den oss inn i situasjoner, og aldri forklarer den mer enn høyst nødvendig. 
Likevel forstår vi det viktigste. 

Frida er et barn i sorg. 
Som i en dokumentarfilm henger kameraet tett på mens hun leker med sin nye lillesøster, tester ut grensene til sine nye foreldre og prøver å avfinne seg med sin nye livssituasjon. 
Og vi bare venter på følelsene som før eller siden vil måtte komme til uttrykk. 

Lille Laia Artigas er et funn i hovedrollen – naturlig tilstedeværende i en hver situasjon som stort sett bare barn kan være – og "Sommer 1993" i seg selv blir en studie i ujålete, tilbakeholden fortellerteknikk. 
Sannelig er det heller ikke ofte man ser sommeren fanget på like tiltalende sanselig vis. 
