Kunne vært en liten perle, uten diktene som drukner i metaforgraut
Helge Torvund med ny, naturnær diktsamling. 

Den solide motoren i Torvunds dikt er glimtvis tilstede også i poetens svakere utgivelser. 
Årets samling, «Tidslys», inneholder flere sterke enkeltdikt, selv om boka er langt fra hans beste. 

Torvunds forfatterskap har en tydelig poetikk fundert på raushet og nærleik, der poeten er tilstede med øyne og ører i naturen. 
I det hele tatt: 
Torvunds naturdikt, eller utkantsdikt om du vil, er ikke redde for å være nettopp dikt. 

Her finner man en omfavnende sentrallyrisk åre, med høy metafortetthet og en solid dose poetiserende tøymykner i språket. 

Går i dialog 

«Tidslys» underbygger denne poetikken. 
Der diktning er å lytte til naturen, naturens små bevegelser, og samtidig spenne opp dialogen med andre forfattere og kunstnere: poeter, malere og treskjærere. 
På sitt beste gir diktene oss et lyrisk gjenskinn av lyset i et bilde av Magritte eller Edward Hopper. 
Selv skriver Torvund at å dikte er «...Å samla det kompliserte og samansette / i eitt ord som skin // lik ei tåre..» 

I «Tidslys» poetiserer og reflekterer Torvund over naturen på strekningen Jæren – Yorkshire: trær, tid, lys, fugler, fauna. 
Mange av diktene åpner med et sitat fra kanoniserte forfattere, som Czesław Miłosz eller Mahmoud Darwish. 
Sistnevnte med utrykket: 
«Extreme clarity is a mystery». 
I «Tidslys» leser man om sanden sitt alfabet, om snøfnugg friske og rene som et nytt alfabet. 
Vi møter et alfabet av insekt og et svevende alfabet av lysende tid. 

Diktet «Livnar til» har et tydelig ekko av Tomas Tranströmers dikt «Från mars – 79» i seg. 
I likhet med Tranströmer kan Torvund leses som en slags metaformystiker i møte med naturen. 
Men der Tranströmers metaforbruk nesten uten unntak er organisk og stringent, drukner Torvunds dikt litt for ofte i en noe overlesset metaforgraut. 
«Livnar til» er et godt eksempel på akkurat det. 

Når det går inflasjon i metaforene, mister også diktene mye av skarpheten. 
Det hele virker å gå litt på autopilot, det rause og romslige krymper til det vage og upresise for hver poetiske selvfølgelighet. 

For lang 

De beste diktene i «Tidslys» er de som glemmer at de skal «profetere» leseren noe, men heller lar seg flyte med på en øyeblikkbølge som unndrar seg det plagsomt lektorale, teraupetiske anslaget. 
Der poeten ikke inntar rollen som sjaman og talisman uten noe særlig klokt å melde. 
Selv falt jeg for diktet «Ei viss form for lykke», det flotte diktet om Fernando Pessoa, og det aldeles utmerkede diktet «I kveldslyset». 

Hadde «Tidslys» vært 35 sider lang, med bokas høydepunkter, hadde det vært en liten perle. 
Men det er den ikke. 
Den er 149 sider lang. 
Det er 114 sider for mye, og som helhet blir dette dessverre for slappe saker. 
