Mel Gibson er fortvilelsens herre
Det er øynene som gjør det. 
Mel Gibson er fortvilelsens herre. 

Vi møtte ham første gang i et post-apokalyptisk Australia (1979) der han myrda ressurssvakt rundt på leting etter bensin. 
Mange år etterpå gjorde han enda sterkere inntrykk som politimannen Martin Riggs (1987) som stirret i sin egen revolvermunning fordi kona Victoria ble drept i bilulykke. 

Når Mel Gibson lider, retter vi oss opp i sofaen. 
De kan sjikanere ham så mye de vil. 
Han er en mann som hører hjemme i VHS-ernes hjerter. 

I «Edge of darkness» spiller han en politi-etterforsker som opplever at dattera blir skutt i pappas gatedør. 
Det blir han sint av, og gud hjelpe den kjernefysiske sølefant som har ting på samvittigheten når Mel Gibson er laus. 

Martin Campbell har laget en stilig, følelsestung thriller, med stilreine, stemningsskapende detaljer. 
Den sorgskadde etterforskeren tar seg tid til å drikke friluftsvin med den ensomme, deprimerte menneskerydderen Ray Winstone. 
Han må stå opp mot Danny Huston, svai og fin i dressen som en nystelt begravelsesagent. 
Gibson slåss med svigersønnen han aldri fikk, og utfordrer systemet og leiemorderne. 

«Edge of darkness» er den hjertetyngende fortellingen om en sint mann. 
Gibson passer til det. 
De virkelig slemme skal møte sinte menn som ikke lytter til advokatsnakk og ikke går i kirken på søndager. 
Av og til. 

Bygd på TV-serie. 
