Drep Benner 2
Bok to om advokat Martin Benner er bedre. 
Men helten fenger ikke følelsesmessig. 

I den forrige bok – "Lotus blues" – prøvde Benner å reinvaske seriemorderen Sara Texas. 
Men snart ble advokaten selv anklaget for mord. 
Benner måtte bevise sin uskyld og samtidig redde sin datter fra grusomme gangstere. 
I denne blir de fleste Benner kommer i kontakt med myrdet, av de samme gangsterne. 

"Mios blues" er bedre enn "Lotus blues", akkurat som filmen "Kill Bill 2" er bedre enn eneren. 
Men i begge tilfeller skorter det på realismen. 
Hvorfor bruker de samuraisverd når pistolen er oppfunnet, liksom? 

Martin Benner er en slags variant av Philip Marlowe, den kyniske, whiskey-drikkende detektiven som skjuler et hjerte av gull. 
Men det fungerer bare ikke med en amerikansk 1940–tallsmann i Sverige 2015. 
Boken er på sitt vis velskrevet. 
Den har en heseblesende handling, der solen aldri går ned og spenningen aldri daler. 
Intrigen er bedre enn i eneren, med flere overraskende vrier. 
Heldigvis foregår handlingen mest i Sverige, på forfatterens hjemmebane, med bare en liten svipptur til USA. 

Men den uendelige drapsrekken blir for urealistisk. 
Jeg tørster etter realisme, eller en spennende fortelling som hjernen min oppfatter som realistisk. 

Men det verste er at jeg nesten aldri føler med hovedpersonen. 
En god helt er viktigere enn et snedig plott. 
Alle liker å lese om folk de kan identifisere seg med. 
Men Martin Benner er en ufyselig og urealistisk helt. 

Kristina Ohlsson imponerte stort med både «Papirgutten» og «Paradisoffer». 
Jeg gledet meg til å lese flere fortellinger om de fascinerende heltinnene Eden Lundell og Fredrika Bergman. 
Benner–bøkene er en omvei. 
Nå har Ohlsson sikkert skjønt at det er hos Lundell og Bergman hun hører hjemme. 
De virker mye mer personlige, og nært smertepunktet i forfatterens hjerte. 
