En oppfølger til Sartre
Lukkede-rom-grøsserne er ei plage. 

Inne i et hvitt rom sitter det en gjeng med folk i oransje dresser, og dit kommer ei naken dame og har kanskje drømmedag med Veivesenet. 
Ingen vet hva som skjedde, ingen husker egentlig noe særlig, og hva gjør de der og hvorfor dør de når de ikke gjør som store far i maskinen forlanger? 

Filmen består av så mye snakk at livet ikke kan reddes, og for så vidt kan filmen oppfattes som en oppfølger (sequel) til Jean Pauls Sartres skuespill «For lukkede dører», som handler om at helvete er de andre. 
Slik blir det også i denne versjonen, men med så dårlige replikker at døden virkelig må være en befrielse. 

Her har vi en grøsserform som trenger renovering og fornyelse. 
De som stenger filmpersoner inne i et rom, har ansvar for at i hvert fall én av dem blir umenneskelig modig og slår seg ut med hyppig bruk av eruptiske eksplosiver og hardt håndgemeng, at han klatrer i ventilasjoner, knekker nakken på stive skjeletter, snakker med Milla Jovovich, finner boosterblastere og blåser garderobeskapene ut i den frie natur der den andre geniale franskmannen (Rousseau) går rundt og undrer seg over at alle behov for filosofi opphørte da Sartre hadde sagt at ingenting kan gjøres om. 

I stedet sitter en dårlig skuespiller og hikster mens hun finner lapper i dopapiret. 
