Nordnorsk blues har større kraft enn krutt
Med Heidi Solheim i spissen har Tromsø fått et fabelaktig band som mikser blues, rock og soul. 

ALBUM: 
Jeg kan ikke huske at vi har hatt en sterkere (og høyere) kvinnestemme innen rocken siden Gudny Aspaas herjet i Ruphus på 70-tallet. 
Navnet er Heidi Solheim, og hun fronter Tromsø-gruppa Pristine - som albumdebuterer med «Detoxing». 

Samtidig har produktive Solheim jobbet med sin solodebut, som skal komme i neste måned. 
Singelen «Come What May» er allerede ute digitalt. 

Union Blues Cup Hvert år arrangeres Union Blues Cup under Notodden Blues Festival. 
Premien er en rekke spillejobber på norske bluesklubber - og konsert under neste års bluesfestival. 

Pristine var suveren vinner i fjor, og bandet fikk også vist seg fram under Bylarm i februar - og anmeldt til en femmer på terningen i Dagbladet. 

Kraftprøve Debutalbumet er en overlegen kraftprøve, spilt inn live i analoge Juke Joint Studio på Notodden i løpet av noen dager i mai. 

Limet i bandet er vokalist og låtskriver Solheim, som har et sterkt personlig uttrykk. 
I ryggen har hun musikere med fartstid fra flere band, blant annet er Espen Elverum Jakobsen også gitarist i gruppa Adjágas. 

Jakobsens eminente gitarspill er den andre viktige grunnen til at Pristine overbeviser på første forsøk, han får heldigvis - og fortjent - mye rom hele veien. 
En tredje grunn er Anders Oskal på hammond og clavinet. 

Variert Stilmessig svinger Pristine mellom tradisjonell blues, funk, soul, sørstatsrock og bluesrock - hele tida med overbevisende intensitet og et vedvarende høyt energinivå. 
Også tekstmessig er dette hel ved. 

Solheim har likhetstrekk med sterke amerikanske damer som Beth Hart, Dana Fuchs og Janiva Magness, som alle har fått et publikum i Norge via nettopp Notodden Blues Festival. 

Variert lydbilde 
Men både Solheim og Pristine er så mye mer enn det, samtidig som de ikke låter som noen andre heller. 
Først og fremst har bandet et variert lydbilde - uten at det blir svevende, sprikende eller ufokusert. 
Tvert imot fikser de alle sjangrer med en imponerende sikkerhet. 

Et kryss i boka fortjener også produsent Andreas Mjøs (Jaga Jazzist), som henter ut det beste i dette bandet - og lar det få folde seg ut i all sin prakt. 

Ni minutter Hvilken annen albumdebutant ville for eksempel åpnet med en ni minutter lang - og seig - blueslåt? 
Men - «Damned If I Do» slår an tonen fint, før Pristine skrur opp tempoet litt i «You Don't Know». 

Med «Breaking Bad» er bandet langt inni bluesen i form av en elegant shuffle, før tempoet dras ned i albumets eneste coverlåt, Allman Brothers' «Whipping Post». 

Knut Reiersrud 
På «The Countdown» og «Damage Is Done» får organist Oskal boltre seg, mens balladen «The Last Day» og «The Blind» får gitarhjelp av Knut Reiersrud. 

Den 11 minutter lange tittellåten drives fram av Åsmund Wilter Erikssons bass, Kim Karlsens repeterende tromming og etter hvert Oskals orgel - men det er Solheims insisterende stemme som løfter også denne. 

Ni låter på 54 minutter - en meget overbevisende debut. 
