Glinsende og blodåresprengt
Actionfylt og ordknapp superheltfilm under pari. 

html,body { border: 0px; } 

FILM: 
Hvis store eksplosjoner, halsbrekkende tegneseriestunts og intens sverdkamp er alt du krever av en film, trenger du ikke lese mer. 
Du kan trygt gå på kino. 
Du vil fryde deg. 
«X-Men Origins: Wolverine» er fylt til randen av flammer, bulende muskler og krutt. 
Men spesielt god er filmen ikke. 

Gneldrete 
Det begynner med begynnelsen: 
Idet sju år gamle Logan ser sin far ligge skutt på gulvet, vokser det tjue centimeter lange beinklør ut av knokene på ham. 
Ilsk som en okse spidder han inntrengeren, og i det han segner om på gulvet hevder han å være Logans far. 
Noe filmen ikke dveler et sekund ved. 
I neste øyeblikk rømmer Logan fra villaen sammen med sin bror/halvbror?, mannen han skal kjempe side om side med gjennom amerikansk borgerkrig, to verdenskriger og en vietnamkrig. 
Mannen som etter hvert skal bli hans erkefiende, mutanten Sabretooth, en gneldrete villskapning som lar seg kontrollere av det amerikanske militæret. 
Det samme militæret som omsider fyller Logan med flytende metall og gjør ham til beistet Wolverine, en nokså taus fyr, med mye aggresjon og dårlig utviklede sosiale evner. 

Høye forventninger Misforstå meg ikke, Wolverine er blant de mest spennende tegnede superheltene, og Hugh Jackman har portrettert ham med hell - som en del av superheltgruppa «X-Men» - tre ganger tidligere. 
Forventningene til Wolverine-filmen har derfor vært skyhøye, men dessverre er resultatet skuffende. 

Lite kløkt 
I stedet for å virkelig bygge opp under myten om den tause, ensomme, westernhelt-liknende mutanten, ruser handlingen fram i et voldsomt tempo. 
Fra actionsekvens til actionsekvens, fra oppgjør til hevnoppgjør, jager filmen nokså sveiseblind fremover, uten å dvele ved Wolverines bakgrunn, og uten å gi ham flere kvaliteter enn evnen til å kutte et helikopter i to. 
Som sagt, er det action du vil ha, er det plenty og ta av. 
Filmen er like glinsende og blodåresprengt som overarmene til hovedrolleinnehaveren. 
Men filmen er også langt ifra engasjerende, og etter superheltfilmer som «Batman the Dark Knight», «Iron Man» og «Watchmen», superheltfilmer som våger å inkludere ingredienser som kløkt og vidd, tar «Wolverine» to steg tilbake, og satser ene og alene på rå muskelstyrke og et sett jernklør. 

« «X-Men Origins: Wolverine» » 

3 

Kategori 

Regi Gavin Hood Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

filmanmeldelserkulturanmeldelse 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

Gneldrete 
Det begynner med begynnelsen: 
Idet sju år gamle Logan ser sin far ligge skutt på gulvet, vokser det tjue centimeter lange beinklør ut av knokene på ham. 
Ilsk som en okse spidder han inntrengeren, og i det han segner om på gulvet hevder han å være Logans far. 
Noe filmen ikke dveler et sekund ved. 
I neste øyeblikk rømmer Logan fra villaen sammen med sin bror/halvbror?, mannen han skal kjempe side om side med gjennom amerikansk borgerkrig, to verdenskriger og en vietnamkrig. 
Mannen som etter hvert skal bli hans erkefiende, mutanten Sabretooth, en gneldrete villskapning som lar seg kontrollere av det amerikanske militæret. 
Det samme militæret som omsider fyller Logan med flytende metall og gjør ham til beistet Wolverine, en nokså taus fyr, med mye aggresjon og dårlig utviklede sosiale evner. 

Høye forventninger Misforstå meg ikke, Wolverine er blant de mest spennende tegnede superheltene, og Hugh Jackman har portrettert ham med hell - som en del av superheltgruppa «X-Men» - tre ganger tidligere. 
Forventningene til Wolverine-filmen har derfor vært skyhøye, men dessverre er resultatet skuffende. 

Lite kløkt 
I stedet for å virkelig bygge opp under myten om den tause, ensomme, westernhelt-liknende mutanten, ruser handlingen fram i et voldsomt tempo. 
Fra actionsekvens til actionsekvens, fra oppgjør til hevnoppgjør, jager filmen nokså sveiseblind fremover, uten å dvele ved Wolverines bakgrunn, og uten å gi ham flere kvaliteter enn evnen til å kutte et helikopter i to. 
Som sagt, er det action du vil ha, er det plenty og ta av. 
Filmen er like glinsende og blodåresprengt som overarmene til hovedrolleinnehaveren. 
Men filmen er også langt ifra engasjerende, og etter superheltfilmer som «Batman the Dark Knight», «Iron Man» og «Watchmen», superheltfilmer som våger å inkludere ingredienser som kløkt og vidd, tar «Wolverine» to steg tilbake, og satser ene og alene på rå muskelstyrke og et sett jernklør. 
