Bokanmeldelse:Jørgen Gunnerud: 
«Sju dager i september» 

Jørgen Gunnerud forlater krimsjangeren med et brak: 
I sin nye roman forteller han et stykke viktig krigshistorie av høy litterær kvalitet. 

Jørgen Gunnerud er en kresen stilist og utsøkt forteller. 
Det vet alle som har lest hans rekke av kriminalromaner, som i likhet med årets roman for det meste har hatt handlingen lagt til Finnmark. 
Med «Sju dager i september» forlater han krimsjangeren, men uten at det på noen måte går på bekostning av spenning og intensitet. 

Vi skal altså til vår nordligste landsdel, året er 1942, måneden er september og tre ulike handlingstråder skal bindes sammen på dramatisk vis. 

Den ene vi følger, er den unge Oslo-studenten Kristian Kolseth, som i lang tid har befunnet seg på feltarbeid i Finnmark for å dokumentere samenes unike byggekunst. 
Ikke uventet vekker både ærendet og tegningene hans dyp mistenksomhet hos okkupasjonsmakten. 

Den andre hovedpersonen er fiskeren og småbrukeren Gustav Henriksen. 
Han er veteran fra Narvik-bataljonen, han bærer på en tung bør av aggressivitet og revansjelyst og han har evnen til å skape problemer både for seg selv og andre. 
Den tredje handlingstråden følger en tysk flybesetning som reiser til Banak for å delta i bombingen av de alliertes konvoifart. 

Jørgen Gunnerud veksler uanstrengt mellom de tre handlingsforløpene, og viser hele veien en enestående evne til å skape stemning og troverdighet. 
Særlig i sine skildringer av manuelt arbeid, enten om bord i det tyske bombeflyet, i fiskebåten eller på land. 
Også replikkvekslingene er svært troverdige; det er som man kan høre det synge i de lokale dialektene når man leser Gunnerud. 

Som om ikke det var nok, får han også med de interne spenningene blant okkuperte nordmenn, der klasseperspektivet hele tiden ligger under som en ekstra dimensjon. 

Og han har selvsagt heller ikke i denne boken glemt det lokale urfolket, samene. 
Selveste Store-Johan dukker opp mot slutten av boken, og gir takket være sin handlekraft et avgjørende bidrag til en slags lykkelig slutt på handlingen. 

En avslutning som nesten nærmer seg det grotesk lattervekkende, uten at mer skal røpes her. 
Men at Jørgen Gunnerud med denne boken her forteller et viktig stykke norsk krigshistorie av høy litterær kvalitet, det kan med fordel fortelles både klart og tydelig. 
