Prøysen etter hårene
Alf Prøysen ville vært 100 år i år. 
Det norske teatret feirer ham djervt, men retningsløst med «Trost i taklampa». 

«Trosten» var Prøysens eneste roman, men senere kanskje mest kjent som film (1955) og musikal. 
Det handler om Gunvor, plass-jente som har rømt til byen fra bygdas trangboddhet og klassesystem, og drømmer om å komme tilbake som «fin dame» - og dermed få sin hevn. 

Bygdedyr Problmet er selvfølgelig at skal du få has på det norske bygdedyret anno mellomkrigstiden, må det adskillig grovere skyts til enn høyhælte sko, langbukser og solbriller. 
Kampen er dypest sett nytteløs. 

Men kampen i stykket er ikke hensiktsløs: 
Prøysen får sagt adskillig om det lagdelte norske sen-bondesamfunnet, om forskjellen på folk, om kvinners vanskelige kår, om småfolks nedverdigelse. 
På ramme alvor. 

Farlig 
Og dette er denne forestillingens største styrke og viktigste påstand: 
Prøysen er stadig en «farlig» dikter. 
Han kan godt drive ap med folk, men hensikten er ofte å avdekke dårskapen, utnyttelsen og maktens svieri. 

Småfolk er langt fra feilfrie. 
Men i bunn og grunn er de blitt som de er blitt fordi de er utlevert til et elendig liv. 
Det finne valg, det finnes lys, det finnes strimer av håp. 
Men det er først og fremst en lang vei å gå, en lang kamp å kjempe. 

Fjott Gunvor kommer forresten ikke alene tilbake til bygda. 
Dikteren Lundjordet er med på sammen toget; en godfjott av en romantiker, som vil bevare alt som det var. 
Han er Trostens kontratsfigur - uten egentlig å bli utnyttet i denne forestillingen. 

Tider Prøysens dikteriske samfunnskommentarer er vanskelig å dra inn i en ny tid; Gunvors bygd er nok, ærlig talt, vanskelig å kjenne igjen, særlig for en yngre generasjon. 
Kanskje dette er hovedgrunnen til at det ofte alt for koselige og hompetitten-aktige har overlevd og giftigheten hans er forsvunnet på veien. 

Det forsøker prisverdig nok Det norske teatret å gjøre noe med med denne forestillingen. 
Men man lykkes bare halvveis. 
Formen er et slags komisk impro-teater med innfall og utfall og hopp og sprett og skisser til så mangt - uten at man makter å samle seg om en egentlig hovedtråd eller noen utvalgte konfrontasjoner. 

Fragmenter 
I stede blir det nokså fragmenterte småbesøk i Prøysen-land, med ekko av en del velkjente elementer - og, tror jeg - et slags lønnlig håp om at det tross alt skal feste seg et inntrykk av at Prøysens stoff stadig er viktig. 
Dette understreket særlig ved at hovedkulissen, samfunnssalens fodvegg med scene og talestol, stadig rykker nærmere og nærmere publikum. 
Og gjør det trangere og trangere. 

Joda, det blir trangt. 
Men ikke særlig forløst. 
