Drømmeplaten
The War On Drugs smitter med sin uanstrengte ro. 

At The War 
On Drugs valgte å navngi sitt tredje album «Lost In The Dream» kom ikke som en underlig overraskelse. 
Kvartetten fra Philadelphia er kjent for sitt drømmende lydbilde og sine svevende komposisjoner. 
Med solide røtter i den klassiske rocken har et av bandets kjennetegn blitt å dyrke droningen i sitt musikkunivers. 

Lange toner i samspill med urovekkende vakre detaljer og melodier er blitt noen av de viktigste fundamentene i The War On Drugs’ karakteristiske lydbilde. 
Med Adam Granduciel i spissen utforskes dette ytterligere på det som på så mange måter kan beskrives som en drømmeplate. 

«Lost In The Dream» fremstår først og fremst som et mer avslappet og tilbakelent album, sammenlignet med forgjengeren og gjennombruddsplaten «Slave Ambient» fra 2011. 
Det gjør den derimot ikke mindre interessant eller kompleks. 

Bandet opererer fremdeles i et fargerikt og svært melodiøst landskap, der referansene til Bruce Springsteen og Bob Dylan kretser om hverandre. 
The War 
On Drugs oppfordrer likevel i større grad til mer refleksjon i denne omgang, og det ikke bare bandet selv som kan la seg forføre inn i platens tankevekkende og nostalgiske uttrykk. 

Albumet lokker lytteren inn i sin varme og luftige atmosfære. 
Låtene har til tider svært filmatiske trekk, noe som er med på å invitere en til å ta seg tid til å høre, slappe av og drømme med. 
Tempoet er ofte senket og det er i hovedsak en lystig og bekymringsløs stemning som formidles her. 

Det er et merkverdig aspekt. 
Fortrinnsvis med tanke på at Granduciel, som i stor grad satt alene da han jobbet med platen, selv slet med sine egne psykiske problemer på det tidspunktet. 
Det kan merkes på det lyriske nivået, hvor multiinstrumentalisten med måtehold er poetisk utleverende. 
«Can I be more than just a fool?» spør han seg selv på sitt Dylan-inspirerte vis i den håpefulle «An Ocean In Between The Waves». 

Musikalsk preges derimot de fleste av sporene av muntre melodier, som om de nærmest har en funksjon som pådrivere for det å se fremover. 
Det er i hvert fall de som setter Granduciels egne refleksjoner i en større og ikke minst optimistisk kontekst. 

Synthen sørger for de lange tonene på platen. 
Trommemaskinene presser ofte på for å holde et driftig tempo, mens gitarer, munnspill, saksofoner og piano beriker «Lost In The Dream» med mangfoldige detaljer. 
Spor som «Red Eyes» og «Burning» fenger spesielt med sine formodninger om håp i et oppløftende tempo, fylt med nøktern livsglede og spontanitet. 

«Suffering» flørter med 80-tallsballaden, mens albumets følelsesbetonte tittelspor byr på lavmælte country-referanser. 
Variasjonen skaper en givende dynamikk på denne platen, men kanskje viktigst av alt mester The War On Drugs å smitte lytteren med sin evne til å vie tid til å ta det med ro. 
