Prince: «3121»
(Universal) 

Verdens største lille mann tilhører nå en eksklusiv og problematisk artistklubb. 

De fleste er enige om at hans storhetstid er over. 
Den påfølgende nedturen er også et tilbakelagt stadium. 
Med «Musicology» (2004) var han tilbake i varmen både hos publikum og kritikere. 

Og det albumet var en typisk «beste siden»-utgivelse. 
På samme måte som samtlige David Bowie-plater siden 1993 er blitt hyllet som hans beste siden «Scary Monsters» (1980), og likevel gått inn i glemmeboken ganske kjapt. 
Rekk opp hånden, den som har spilt Bowies «Heathen»-album det siste halvåret. 

Like fullt må vi forholde oss til det disse fordums helter byr på, og hvordan det låter her og nå. 
Og denne nye Prince-platen låter ypperlig i disse ører. 
Ikke minst er det gledelig at han har tonet ned jamsession-funken han har brukt så mye tid på de siste 15 årene. 
I stedet får vi store doser av det han er best på: strippede, skjeve poplåter med søplete synthlyd og frekke gitarstikk. 
Han låner mye fra sin egen katalog, først og fremst lydmessig. 
Det er mange referanser til essensielle åttitallsplater som «Parade», «Dirty Mind», «1999» og «Sign O' The Times» her, uten at det føles som annet enn lovlig gjenbruk og oppdatering av gamle meritter. 

«3121» er veldig låtfokusert, og en viktig årsak til mannens comeback er da også hans gjenopplivede evne til å redigere seg selv. 
Tunge, psykedeliske funklåter som tittelsporet og «Black Sweat» fatter seg i korthet der de lett kunne blitt uttværede. 
I stedet blir de Prince-pop av klassisk format. 
Tekstmessig er det sex, musikk og religion - alt som før der i gården. 
Prince har spilt og sunget det meste selv, men som i glansdagene har han en flink og vakker kvinne ved sin side: 
T'amar heter hun, og gjør seg spesielt bemerket på «Beautiful, Loved And Blessed». 

Så ja, det er vel den beste siden «Diamonds & Pearls» (1991) denne gang også. 
Enn så lenge, i hvert fall. 
