Årets mest uforgelmmelige skipsforlis
... er skildret i Baltasar Kormákurs «Dypet». 

FILM: 
Jeg er ikke bekymret for islendingene. 
Etter å ha sett «Dypet» og blitt minnet om hvilke naturkrefter som omgir sagaøya, kan man litt sleivete si at finanskrisen må ha vært en middels influensa og at de hvitsnippete syndebukkene var lettere å hamle opp med enn kaldt hav og glødende lava. 

Snakk om kontraster! 
Gulli (Ólafur Darri Ólafsson) var liten gutt da Vestmannøyene ble rammet av sitt andre store utbrudd i 1973 og de 5000 innbyggerne måtte evakueres. 
Vi får vite mye av dette gjennom tilbakeblikk, mens selve filmen starter i 1984, med en gjeng fiskene på fuktig bytur. 
Gulli og kollegene er en sammensveiset gjeng og vi blir med dem hjem for å sove ut rusen noen timer, før de må å dra på jobb, grytidlig. 
Et tjukt islag dekker fiskebåten, men i messa er det varmt og lunt og fylt med mandig stank. 

De legger i vei i vinterkulda - og skuta går under. 

Oppslukende 
Selv så jeg filmen uten å vite noe som helst, annet enn at et «mirakel» muligens ville finne sted. 
Men, hva mer? 
Skulle alle seks drukne? 
Ville hele mannskapet dukke opp flere uker etter forliset, i live, men ikke helt seg selv? 
Eller ville de lage sin egen magiske verden der nede i dypet - på den andre siden? 
Kanskje ikke, i og med at filmen bygger på en sann historie, noe som belegges med TV-intervjuer fra 1984. 

Baltasar Kormákur er god på å etablere figurene. 
Dermed blir forliset i dobbel forstand oppslukende og viser at Kormákur hører naturlig hjemme i actionsjangeren. 
Det bør ikke overraske noen at han nettopp har ferdigstilt sin andre film i Hollywood (begge med Mark Wahlberg, som for øvrig var med på et annet, mye omtalt forlis, «The Perfect Storm»). 

Får juling 
Det er Kormákurs fortjeneste at forliset i «Dypet» kjennes på kroppen. 
Han bruker landskapet, elementene, vintermørket og de bakfulle, sympatiske fiskerne til å dra oss inn i dramaet. 
Men det er Ólafsson som er selve urkraften. 
Han ligger i det iskalde vannet og tenker på vulkanutbrudd. 
Han får juling av sjøen, han ber Fader vår og han får oss til å le høyt mot slutten av filmen. 
Det er «enkelt» fortalt, men kraftfullt. 
