Coldplay i Oslo:Intimt - og avkledd 

Det luktet storkarer. 
Men vi så egentlig ingen. 

Coldplay Sentrum Scene Publikum: 
Ca. 1800 (fullt) Aktuell CD: «Mylo Xyloto» 

Tørrisrøyken sved i nesen, den graffititilgrisede scenedesignen var badet i smått kvalmende rosa lys, Coldplay spilte «Hurts Like Heaven» og det føltes litt rart. 

Det britiske megabandet hadde «intimkonsert» for nærmere 2000 av sine nærmeste norske venner i Oslo i går. 
Begivenheten ble behørig filmet (noe vi som publikummere ble prisverdig lite plaget av), og resultatet skal vises som en «Senkveld»-spesial på TV2 rundt juletider. 

Spørsmålet er om dét er tidsnok til å reversere auraen av underveldethet som omgir bandets ferske og femte album, «Mylo Xyloto ». 
Det er kutyme å sammenligne Coldplays plater med storebrødrene U2s. 
«Mylo Xyloto» er i så fall deres «Pop» (1997): 
Ingen katastrofe akkurat, men et søkende, uferdig album som leter etter nye veier, uten å finne dem. 

Kanskje vet Coldplay dette selv. 
Den drøyt timelange konserten var under alle omstendigheter topptung på eldre, velprøvd materiale à la «Yellow» (hvori scenelyset skiftet til - ah, gjett tre ganger), «In My Place» og «The Scientist». 

Det er sanger designet for de store arenaene som Coldplay siktet seg inn på fra første stund. 
Å se og høre dem bli spilt under relativt små forhold føles på dette tidspunktet i karrieren deres nesten unaturlig. 
Allsangen og havet av hevede mobiltelefoner, subsidiært lightere, er blitt en viktig del av dem for lengst. 
De føles nakne, litt hule uten. 

Det hjelper ikke at Coldplay - på ett unntak nær, vokalisten Chris Martin - er et enormt ansiktsløst band. 
Vet du hva gitaristen deres heter (for ordens skyld: 
Jonny Buckland)? 
Eller bassisten Guy Berryman (som for øvrig så ut til å kjede seg noe innmari)? 

Selv Martins sjarmerende keitete scenefremtoning ble vingeklippet av de små forholdene. 
Han hadde ikke ordentlig plass til å falle sånn bakover med overkroppen som han er så god til. 
Ei heller å danse like kavete og klønete som han pleier. 
Den innstendige inderligheten ble avkledd, og en sang som «Fix You», for eksempel, fremsto som det den er: 
En flottenfeiersk arrangert stadionbroiler med den artistiske dybden til et «bli frisk snart»-kort innkjøpt på Libris. 

Følelsen av å være i et lite rom sammen med store stjerner var i det hele tatt påtagelig fraværende. 
Coldplay avsluttet - optimistisk - med den nye «Every Teardrop Is A Waterfall». 
Men som «begivenhet» betraktet ble denne intime ettermiddagen med et av verdens største popband merkelig lite magisk. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
