Situasjonskomikk på det jevne
Ok typetegninger gjør «Nesten voksen» til tilforlatelig underholdning. 

Tittelen «Nesten voksen» drypper av ironi. 
For dette handler ikke om tenåringer på randen av myndighetsalder, det handler om mennesker så voksne at enkelte har rukket å skille seg og inngå nye forhold, med påfølgende «dine» og «mine» barn. 
Eller, som det heter i NRKs forhåndsomtale: 
I en alder av rundt 30 har de fått voksenlivet kastet på seg. 

Situasjonskomedien beveger seg med andre ord i velkjent landskap, både tematisk og geografisk – mesteparten av handlingen utspiller seg på Grünerløkka i Oslo. 
De som søker gjenkjennelse, vil nok finne det. 
Jakter man derimot på noe nytt og frekt og banebrytende, er ikke dette serien man setter seg ned med. 

Ikke at serien er kjedelig, på sitt tilforlatelige vis er den småmorsom nok, med enkelte gode situasjoner og med figurer som er tydelig tegnet uten å bli rene klisjeer. 
Best er Renate Reinsves Siri. 
Ikke fordi den enslige, hyperstressede advokaten med datingproblemer og manglende evne til small talk er en spesielt interessant figur. 
Mest fordi Reinsve spiller henne så godt, med perfekt balanse i underspill og timing. 

God er også Hans Olav Brenner. 
Han spiller Truls, en happy go lucky type av en broremann som på ubestemt tid har flyttet inn hos søsteren Ida (Kjersti Tveterås) og hennes mann, Espen (Mattis Herman Nyquist). 
De er nybakte foreldre. 
Og Truls tar på alle måter opp mye plass i en relativt liten leilighet. 

Ida er venninne med Siri og med Camilla (Jenny Skavlan), som i sin tur er mamma til Magnus og nyslått samboer med musikkprodusenten Thomas (Nils Jørgen Kaalstad). 
Han på sin side har to barn, Lykke og Trym. 
Her er det altså duket for bonusfamilie-krøll. 

Basert på tre episoder synes seriens problem at den følger et noe stivt og ganske forutsigbart mønster, samtidig som den i flyt og enkelte situasjonsbeskrivelser også virker litt stiv innimellom. 

Så langt i serien henger miljøbeskrivelsen også litt i tomme luften. 
Det er som om serieskaperne vegrer seg for å forankre Grünerløkka skikkelig som åsted, og ta bydelen ordentlig i bruk. 
Paradoksalt nok fører det ikke til det universelle inntrykket som kanskje var intensjonen, det kjennes mer som et fravær av rammer og markører som kunne levendegjort typene mer enn leilighetene deres gjør. 

Basert på de enkelte typenes særegenheter leverer skuespillerne helt greit. 
Jeg humrer av alltid gode Laila Goodys gjesteopptreden når Ida tar Siri med på kurs i meditativ «mandalategning», og av Truls sine evner til å få det som han vil. 
Men jeg savner en større frekkhet, mer galskap, og en større vilje til å utfordre så vel persongalleriet som sjangeren som sådan. 
Med fem episoder å gå på, kan det selvsagt komme, men jeg frykter det da er i seneste laget. 
Til det fremstår seriestarten mer som ålreit tidtrøyte, ikke noe man umiddelbart blir hektet på. 
