Låtanmeldelse:Sigrid – «Sucker Punch»: 
Rett i magen 

Med digre «Sucker Punch» fortsetter Sigrid å modne som låtskriver. 

Alle kan skrive en sang, men de færreste evner å lage en låt som faktisk handler om noe. 
De siste månedene har det imidlertid begynt å krystallisere seg et tekstunivers – en plass man kan forestille seg og bry seg om – i musikken til Sigrid Solbakk Raabe. 

Mange vil nok mene at det også gjelder debutsingelen «Don’t Kill My Vibe», som tok utgangspunkt i 22-åringens møte med overbærende, kvinnefiendtlige musikkbransjegubber. 
Enkelte av oss synes nok imidlertid den var for generell – et kamprop, OK, men for hva? 

I likhet med «Schedules», høydepunktet fra sommerens «Raw EP», og hennes fortsatt aller sterkeste låt, er det noe slående high school-aktig ved strålende «Sucker Punch». 
«Meet me in the hallway/ for a cup of coffee by the stairs/ we’re both in a hurry,» halvrapper hun over en basstung synth som låter som metalliske sprettballer. 

Kall det popmusikk for følsomme strebere. 

Sigrid har skrevet «Sucker Punch» sammen med sin faste samarbeidspartner Martin Sjølie og amerikaneren Emily Warren (som bidro på «High Five»), og postrave-produksjonen er den mest fremoverlente i bunken så langt. 

Med klare nikk til William Orbit, som gjorde magiske ting for Madonna på «Ray of Light» for 20 år siden, låter refrenget større enn selve livet. 
«Jøye meg»-øyeblikket? 
A capella-partiet snaue to og et halvt minutt inn, der Sigrid skriker lungene av seg. 

Om man skal utsette noe på «Sucker Punch», må det være det at den lener seg litt vel tungt på det kolossale refrenget. 
Det kjennes liksom som om det mangler et vers inni her – at sunnmøringen egentlig har mer å fortelle om den kompliserte romansen, men har valgt å la være. 

Dette er uansett en stor poplåt; et slående bevis på at Sigrid for alvor er i ferd med å finne sin egen stemme. 

KIM KLEV 
