Ikke blant hennes beste
Grei tidtrøyte, men ikke mer. 

Denne krimmen er ikke Hanne Kristin Rohdes beste. 
Den er lang - på 376 sider - som ikke fylles av fortellingen. 
Og når spenningen i selve plottet ikke er er høy nok, trer andre svakheter tydeligere fram. 
Da merkes det at Rohdes styrke ikke ligger på det rent litterære, men på det mer politifaglige. 

Noen krimmer har gode psykologiske skildringer. 
Det har denne heller ikke. 
Så den er verken nifs, spennende eller god rent litterært. 
Som leser tar man seg i å hoppe over skildringer og passasjer som ikke bringer historien framover, som kun er fyll - som de stadige beskrivelsene av klær og sminke. 
Alt som nevnes bør ha betydning for plottet, og når det ikke har det, oppleves det som irriterende mas. 

Romanen starter med at det oppdages en naken, død mann med revepels i sengen til hovedpersonene - et par der kvinnen er psykiater og mannen advokat. 
De har kun vært gift i et par år, og han skal ha vært kvinnens pasient og dertil ha «ligget i rennestenen». 
Liten sannsynlig begge deler. 

I tillegg har kvinnen bipolar lidelse og en homofil bror med en usympatisk fortid. 
Han er i tillegg minister. 

På toppen har hun en sønn som er aktivist i dyrevernorganisasjonen NOAH. 

Så her dynges det på med litt av hvert. 
Kanskje litt for mye. 

Hovedinnvendingen er at det hele aldri blir spennende nok, og at fortellingen dermed ikke får kraft nok til å oppveie det som virker søkt og haltende. 

Boka lar seg lese greit på en solseng på en dorsk feriedag, men huskes neppe når siste side klappes igjen. 
