Ingrid Bolsø Berdals entré er nok en gang en for historiebøkene
«Westworld» er den rikeste scifi-sandkassen jeg noensinne har sett. 

At «Westworld» har brukt halvannet år på sin retur til skjermen har vist seg å være klokt. 
Sesong 2, med premiere mandag 23. april, holder nesten samme skyhøye nivå som forrige, desto mer imponerende siden sesongfinalen i praksis nullet ut sitt eget konsept, og umuliggjorde å fortsette en ny sesong i samme tralt. 

Western-fornøyelsesparken i fremtiden, der menneskelignende roboter oppfyller gjestenes mørkeste fantasier, har kollapset. 
Vertene har blitt bevisst sin egen eksistens og gjort opprør, og er dessuten i stand til å gjøre reell skade. 
Det skytes ikke med løskrutt lenger. 

Serien måtte altså ekspandere eller dø, og som ekte nybyggere ser «Westworld» mot nye horisonter. 
Ikke bare utover, men også innover i menneskesinnet. 

Etterskjelv 

Historiene til Dolores (Evan Rachel Wood), Maeve (Thandie Newton), Bernard (Jeffrey Wright), William (Ed Harris) og de andre plukkes opp der de slapp, i robo-opprørets etterskjelv. 
Naturligvis introduseres nye mysterier, og tidslinjen hopper frem og tilbake i flashbacks, flash-forwards og flash-jeg-vet-ikke-hva-lenger. 
Med fare for å høres like kryptisk og kokett ut som en av rollefigurene: mer tør jeg ikke å si, og mer trenger du kanskje ikke vite, heller. 
Bortsett fra at dette så til de grader er kvinnenes sesong, med frigjøring og å bryte ut av trange handlingsrom og forventede roller enda høyere på agendaen enn sist. 

Dolores Abernathy er i ferd med å bli et feministisk actionikon på nivå med Sigourney Weavers Ellen Ripley i Alien-filmene, men står på ingen måte alene. 
Ingrid Bolsø Berdals entré i episode 3 er nok en gang en for historiebøkene. 

Scifi-sandkasse 

Serien er fortsatt kanskje den største, rikeste science-fiction-sandkassen jeg noensinne har sett. 
Parken har blitt en petriskål der i praksis en hvilken som helst idé kan få utfolde seg fritt og settes under lupen. 
Og ikke minst er den en metafor for seg selv. 
Serieskaperne har gjort som parkens skapere, laget noe som er hva enn du vil det skal være, der alt kan skje, der alle muligheter er åpne, og der det du tar med deg inn er det du tar med deg ut. 

Dette er i det hele tatt en sånn serie som som man bare brenner etter å diskutere med andre, som innbyr til analyse og drøfting etterkantvis, i langt større grad enn det er plass og mulighet til her. 
I selvpromoteringens navn benytter jeg derfor anledningen til å si at jeg kommer til å recappe episodene ukentlig her på dagbladet.no. 

Robokalypse nå! 

Det skal sies at det ikke er alltid «Westworld» klarer å makse sitt eget enorme potensiale og mulighetsrom. 
Men selv om historiene i sesong 2 av «Westworld» i blant vakler under sin vekt, og dramatiseringen av de rike ideene ikke alltid står til laud og for noen nok vil synes å kreve mer investering enn man får igjen (for det er slitsomt å se en så tilsiktet desorienterende serie), er det som scifi-entusiast gledelig å kunne meddele følgende: 
Konseptet står fortsatt til en soleklar sekser. 

Når robokalypsen først kommer, håper jeg den er like underholdende som denne. 

Anmeldelsen er basert på de første fem episodene. 
Les også Dagbladets recap etter hver episode på db.no. 
Premiere 23. april. 
