Agnes Ravatn skriver lekende lett om lykken på landet
Morsomt om Einar Økland, men hun kunne ha skrevet mer om hvordan hun ble nestleder i bygdelaget. 

For å bo et annet sted enn i Oslo for en periode, flyttet Agnes Ravatn til et småbruk i Valestrand. 
Mens samboeren hadde pappaperm, skulle hun skrive om Einar Økland. 
Det endte med at familien ble boende i bygda. 

«Verda er ein skandale» begynner med andre ord som «Farmen» og ender som «Huset på prærien». 

Vestlandsk ironi 

Underveis skriver Ravatn lekende lett om høyt og lavt. 
I et kapittel skildrer hun hvordan det å få installert Internett kan bli en tålmodighetsprøve som minner om Becketts «Mens vi venter på Godot». 
I et annet snakker hun og Økland om lykke med utgangspunkt i Aristoteles, mens hjemmelagde knekkebrød steker i ovnen. 
Han har ikke noe til overs for filosofens tanke om alle tings potensial, men hun gir grekeren et poeng. 
Da hun hører den sprø «lyden av knekkebrød som har realisert sitt potensial.» 

En uvanlig vanlig mann 

Boka er på sitt beste når hun portretterer Økland. 
Det begynner forsiktig ved å ta oss med inn i hans hjem, og beskriver rommene, møbleringen, skrivebordet og kona. 
I samtalene forteller han livlig om sitt forhold til forfattervenner, hvorfor han forlot Oslo på 70-tallet, og om gleden over livet i bygda. 

I sentrum står bildet av Økland som en uvanlig vanlig mann. 
«Eg vil heller vere den som er vanleg på flest muleg måtar, ikkje den som er vanleg på berre éin måte og så ingenting anna.» 

Men Ravatn går ham også inn på klingen. 
Som da hun i en samtale om hans lyter utbryter: 
«Eg synest du snakkar veldig mykje til å ikkje like di ega stemme!». 

Eller da hun under en handletur i Haugesund vennskapelig viser at han er offer for selvbedrag. 
Kanskje ikke av ibsenske dimensjoner, men likevel så alvorlig at det er bruktbokhandleren som lurer ham og ikke motsatt. 

Lite om livet på landet 

Skildringen av sin egen families liv på landet tar Ravatn for lett på. 
Det mangler den dybden portrettet av Økland har. 
Det kan skyldes at boka består av et knippe artikler hun trykket i «Dag og Tid» før det midlertidige oppholdet ble begynnelsen på et liv på landet. 

Historien om hvorfor familien valgte å bli boende, er morsom, men ikke helt troverdig. 

Istedenfor et forklarende etterord, skulle jeg gjerne sett at Ravatn hadde spandert et par nyskrevne kapitler om hvordan hun endte som nestleder i bygdelaget. 

Da hadde ikke bare Øklands knekkebrød vært tvers igjennom sprø, men også Ravatns bok ville realisert sitt fulle potensial. 
