Slowdive:Bedre 22 år for sent enn aldri 

De har alltid vært i utakt med tiden, men nå er kanskje tiden inne. 

Slowdive: 
"Slowdive" (Dead Oceans/Playground) 

Trender oppstår raskt og forsvinner enda fortere, noe Slowdive brutalt fikk oppleve i sine unge år. 
De kom til verden som et shoegazer-band, en sjanger preget av møtet mellom svevende vokal og en vegg av lyd. 

Stilen vakte oppsikt i Storbritannia på tampen av 80-tallet, men allerede da Slowdive debuterte i 1991, hadde interessen dreid i retning grønsj. 
Nirvana var den nye veiviseren. 

Da album nummer to kom i 1993, hadde britpopen begynt å røre på seg. 
Slowdive tilhørte fortiden og ble latterliggjort av enkelte kritikere. 

I 1995 handlet det om kivingen mellom Blur og Oasis, med lite rom for et drømmepopband fra Reading. 
Bare en uke etter den mer eksperimentelle tredjeplaten ble de dumpet av plateselskapet Creation, som hadde Oasis i stallen. 

Slowdive gikk i oppløsning. 
Barndomsvennene Neil Halstead og Rachel Goswell dannet isteden Mojave 3 sammen med trommisen Ian McCutcheon. 
Gjengen vokste til fem og musikken var vakker som bare det, men heller ikke dette bandet ble noen kommersiell suksess. 

Etter fem album gikk Mojave 3 i dvale i 2008, og Halstead fortsatt som soloartist. 
Det samme gjorde Goswell, før hun var med på å danne indie-supergruppen Minor Victories. 

Nå er begge på plass på comebackalbumet til Slowdive, 22 år etter forrige utgivelse. 
Der finner vi også originalmedlemmene Nick Chaplin og Christian Savill, pluss trommis Simon Scott som var med på to av platene. 

Kanskje timingen er bedre denne gang. 
I ettertid har albumet "Souvlaki" fått noe av et kultstempel, og det ser ut som om Slowdive har funnet et nytt publikum i tillegg til gamle fans. 

De blir i hvert fall værende ved sin gamle lest og åpner med nesten sju minutter lange "Slomo", en sang som står i stil med tittelen. 
Skimrende drømmepop, som seg hør og bør. 

Deretter får vi mer spenstige "Star roving", som var den første singlen fra det gjenforente bandet. 
Sangen kan ikke sies å være representativ for albumet, men er kanskje såpass langt som de er villige til å strekke seg for å fri til radiostasjonene. 

Deretter bruker "Don't know why" et snaut minutt på å stige sakte til værs, før vingene foldes ut og Slowdive svever av sted i solskinnet. 
"Sugar for the pill" starter mer jordnært, men like varmt. 
Etter hvert vokser også den seg til. 

"Everyone knows" bruker kortere tid på å bygge opp lydveggen, mens "No longer making time" bruker 1 minutt og 20 sekunder før reisverket står der. 
Vi snakker med andre ord om variasjoner av samme mønster. 

Synes du én Slowdive-sang er kjedelig, er det en viss fare for at du vil mene det samme om resten. 
På den annen side: 
Liker du låten og ønsker å høre mer av samme sort, er dette gjengen som oppfyller ønsket. 

På drøyt seks minutter lange "Go get it" begynner de likevel å tøye tålmodigheten til en gammel fan, og de passerer åtte minutter med sistekuttet "Falling ashes". 
Den innledende pianoloopen varer et par minutter før vokalen faller inn, klarere enn vanlig. 
En fin avslutning. 

Tekstmessig har de gjort et generasjonshopp på 22 år fra tenåringsangst til midtlivskrise, men atmosfæren er den samme og like forførerisk vakker, nå som da. 

Beste spor: 
"Star roving", "Don't know why", "No longer making time". 
