Elena Ferrantes fjerde Napoli-roman er et suverent verk
Stiger og stiger mot sitt uunngåelige antiklimaks - døden. 

Heldigvis har jeg rukket å lese Ferrantes bøker før det nå igjen ble mas om hvem forfatteren faktisk er. 
Jeg er glad jeg fikk undret meg på egen hånd over denne merkverdige, enorme, sprakende fresken over livet i Napoli, etterkrigstidens forvandlinger i politikk, akademia, moral, litteratur og levesett, den gryende selvbevisstheten hos djerve kvinner og de mange prøvelser livet i voldens, kriminalitetens og løgnenes skygge setter menneskene på. 

Selve romanverkets intrikate vev av hendelser og refleksjoner, passasjer fram og tilbake mellom det opplevde og det tenkte, det mulige og det fåfengte, alle lengslene og skuffelsene, er som et levd liv. 
Det er like ubegripelig som livene vi selv lever og dem vi kjenner og ser rundt oss. 

Ferrante opprettholder med hard hånd den fiksjonsbaserte friheten hun har vunnet seg ved å la være å være til stede som en levende figur bak skriften. 
Hun skriver om oppdiktede skikkelser som har hele sin tilværelse innenfor litterære rammer, og hun gir dem sin frihet til å utvikle seg på unike vis hos den enkelte leser. 
Du trenger ikke hekte Ninos svik til bestemte personer i en ytre virkelighet, du trenger ikke lete etter Genova-villaen der de snobbete svigerforeldrene hensleper sine dager i selvforelsket kulde, du slipper å vite om tysteren fra terrorcellen virkelig vokste opp i Corso Vittorio Emanuele. 

Briljant 

Det skjer mye i bind fire mens trådene i veven trekkes mot enden. 
Både Lila og Lenù får døtre, og her skal ikke røpes hvilket barn det er som blir «det tapte». 
Skjebnens mann for dem begge (og mange flere), Nino, blir vist fram som den han faktisk er - en opportunist som utnytter imøtekommende kvinner i alle slags sammenhenger. 

Vi får heller ikke nå noen visshet om hvem av de to venninnene som er den briljante. 
De er det begge, på hver sin måte, men det er som om den ene stiger når den andre svinner og vice versa. 
Lila kjemper seg fram til en solid posisjon ved hjelp av kunnskaper om ny teknologi og hard kontroll på de kriminelle omgivelsene, helt til privatlivet går i oppløsning. 

Fugl i salongen 

Lenù, forfatteren, jeg-fortelleren, opplever også sine nedturer på vei mot en etablert posisjon i det litterære borgerskap. 
Hun er også sterk, men forblir en fremmed fugl i de norditalienske salonger. 
Bøkene hennes er populære og selger godt, men vi får ikke vite hva de alle handler om. 

I motsetning til forfatteren Elena Ferrante er Lenù en offentlig person som deltar i lanseringer, debatter, presseoppslag, og så videre. 

Dette gir en snodig effekt, siden nettopp motviljen mot den typen deltakelse var sentral da Ferrante begrunnet sitt valg av anonymitet. 
Dette er ikke noe stort tema for Lenù, det virker snarere som om hun aksepterer det og mestrer det godt, ja, at hun nyter offentligheten. 

Litterært hav 

Ferrante har i løpet av de nesten 4000 sidene lagt ut en rekke tråder som får ulik grad av nøsting, innveving, oppsmuldring. 
Svært mye forblir uklart, veven går ikke opp, forløsningen uteblir. 
Det er så mye vi som lesere så gjerne skulle hatt svar på, så mange skjebner som forsvinner i det historiske mylderet, akkurat slik alle våre egne opplevelser er en usystematiserbar floke av tilfeldigheter og amputerte viljesytringer. 
Denne uendeligheten strekker seg langt forbi romanens egne kratt og høydedrag vi kan ane i horisonten. 
Vidunderlig er det å lide skipbrudd og drukne i et slikt litterært hav. 

Når fortelleren nærmer seg alderdommen og suksessen er på hell, trer vemodet inn. 
Hun har hatt ansvar for en serie kvalitetsbøker på et lite forlag, men det tar slutt. 
Hennes egne bøker selger ikke noe særlig, før hun får et nytt oppsving ved å nærme seg Lila som tema igjen. 
På nytt innebærer denne tematiseringen et slags svik, i det at hun utnytter vennskapet til å skrive litteratur. 

Slik blir dette også en kommentar til spørsmålet om skjønnlitteraturens parasittiske forhold til virkeligheten. 

Elena Grecos bøker er gode når de nettopp overskrider forfatterens bluferdige berøringsangst og kaster seg ut i det sterkeste hun kjenner til – forholdet til den uhåndgripelige og muligens briljante venninna. 
Hva skal litteratur ellers benytte, om ikke det sterke stoffet forfatteren finner fram til. 

Kortformen 

Samtidig gjør Ferrantes verk her enda en forvrengende speiling. 
Selv om mange har lett etter opphavspersonen(e)s identitet, har bøkene ennå ikke avfødt noen jakt på eventuelt levende modeller. 
Hvordan henger dette sammen? 
Det er vel dessverre bare et spørsmål om tid. 
Grøftegrafserne står nok klare med møkkagreipene sine. 

Forfatteren Elena Greco, Lenù, jeg-fortelleren i verket, herjes av kvaler rundt det å bruke eget liv og levende modeller i sin skriving. 

Verkets anonyme forfatter Elena Ferrante virker derimot uaffisert av dette, men nå kommer det vel en serie avsløringer av at den er den og den er den. 
Kan verket kanskje reduseres til en stakkarslig nøkkelroman? 

Grafsejournalistene som altså påstår at de har funnet den virkelige Ferrante, har allerede begynt gjettingen med at Nino er kortform av Domenico – fornavnet på den hovedmistenktes ektemann. 
Hjelpe meg, kunne vi ikke vært spart for dette, om så bare med dette ene forfatterskapet, dette ene, unike verket. 
Nino er jo dessuten kortform av veldig mange italienske navn! 

I sin helhet 

Når det fjerde og avsluttende bindet i kjemperomanen «Mi briljante venninne» nå foreligger på norsk, gir det anledning til å se både på dette verket og Ferrantes forfatterskap i sin helhet. 
Etter de fire bindene i Napoli-kvartetten har Samlaget lovet leserne alle de tre tidlige romanene hennes på norsk, den første av dem i ny oversettelse (den kom på bokmål i 1994, oversatt av Brit Jahr under tittelen «Hjemreise»). 

Oppdraget med de tre korte romanene er gitt til Kristin Sørsdal, og om hun utfører det like kyndig og kreativt som hun har gjort med de fire bindene av «Mi briljante venninne», har leserne mye å glede seg til. 
Dette er sterke romaner med konsentrerte, reflekterte utfall fra voksne kvinner i kamp med omgivelsene og seg selv. 
På mange vis inngår disse tre romanene i firebindsverket, om enn indirekte. 
Den gjensidige speilvirkningen hekter bøkene sammen i en omskiftelig, endeløs, spraglete vev. 

Akkurat slik den gode litteraturen kan gjøre det – bygge forvanskninger framfor forenklinger. 
