En kveld for store følelser
Sanger med akkompagnement av fullt orkester kan gjøre dypt inntrykk, og slik ble det torsdag kveld 

En av Europas fremste lied-sangere gjestet Kristiansand og KSO torsdag kveld. 
Barytonsangeren Thomas Bauer viste med sine tolkninger at han er rangen verdig. 
Ikke bare har han en fløyelsmyk stemme som også kan bite fra seg, han er en tekstuttaler og en tekstformidler av rang. 
Det var en stor nytelse å møte en sånn kapasitet. 
Det er sjelden vi opplever sangkunst på dette nivået i vår by. 
Så kan en jo undre seg over at konserten var så dårlig besøkt. 
Kilden bruker store summer på markedsføring, men av en eller annen grunn klarer man ikke å fortelle et bredere publikum hva de eventuelt kan oppleve ved å slå til på en kveld som denne. 
Det ble en ekte lieder-aften i symfonisk format, det vil si med akkompagnement av fullt orkester, og omrammet av symfonisk musikk, først av Schubert, til slutt av Mahler. 
Det er ingen overdrivelse å si at det ble en kveld for de sterke følelser. 
Selv om lied’en, eller romansen som vi ofte kaller det på norsk, er en intim kunstform for de små salonger, dikt tonesatt for sang og oftest med akkompagnement av klaver, så gjorde de sene romantikere, særlig Gustav Mahler og Richard Strauss, dette til en større form ved nettopp å utforme dem for sang og orkester. 
Gustav Mahlers Lieder eines fahrenden Gesellen ble vårt første møte med Bauer. 
Skuffelsen og harmen over ikke gjengjeldt kjærlighet fikk stråle ut i stemme og toner, og fant til slutt en slags fred i en stille resignasjon, både hos sangeren og i orkesteret. 
Etter pause fikk vi hele seks romanser av Schubert med orkesterarrangementer av ingen ringere enn Anton Webern, Johannes Brahms, Max Reger og til slutt en genial orkestrering av Erlkönig, utført av en Kurt Gillmann. 
Sjelden har jeg opplevd kontraster så voldsomme, fra skjønnhet, fred og harmoni i An die Musik, sangen som hyller musikkens evne til å føre oss bort til en bedre verden, og til grusomheten i Erlkönig, begge blant Schuberts mest kjente sanger. 
Det var godt å få Mahlers voldsomme Totenfeier for fullt orkester til slutt. 
Alt annet hadde bleknet mot dramatikken i det foregående. 
Bellincampi hadde som vanlig sikker hånd om det hele. 
