TV-anmeldelse «Howards End»:Gode og vanlige dager 

Strøkent manus og spill, perfekt i porsjonsform. 

«Howards End» 

Britisk periodedrama i fire deler 

Premiere mandag 12. februar på C More Series, C Mores strømmetjeneste og TV 2 Sumo. 

Regi: 
Hettie MacDonald 

Manus: 
Kenneth Lonergan 

Med: Hayley Atwell, Matthew Macfadyen, Tracey Ullman, Julia Ormond 

Sist Edward Morgan Forsters 1910-roman ble filmatisert, kom en romantiserende og trippelvinnende Oscar-sak ut på andre siden. 
1992-filmen badet i lys og skarpe farger. 
Vår tids versjon har derimot ordinært skiftende skydekke, med utsikter til regn. 
Sånn sett er den allerede i atmosfæren tettere på det Forster ville formidle om gråsonene mellom idealisme og materialisme: 
At gode intensjoner kan medføre utilsiktede konsekvenser. 

Selve historien om familiene Schleger, familien Wilcox og ikke minst familien Bratt er ikke så veldig langt borte fra å være vel så relevant for vår tid. 
Den er bare plassert i et samfunn uten faste og mobile telefoner, uten stemmerett for kvinner, men med hestedrosjer, takløse biler og damplokomotiver. 

Amerikanske Kenneth Lonergan, som høstet Oscar og lignende hyllester for manusarbeidet med «Manchester by the Sea» har tastet ned denne britiske virkelighetsnære tolkningen. 

Henry Wilcox (Matthew Macfadyen) er nok hakket for ung i forhold til Forsters beskrivelser (Hopkins rolle i kinoversjonen). 
Samtidig er Margaret Schlegel litt mindre interessert i å binde seg. 
Og spilles så tidløst troverdig man kan forestille seg en tidlig britisk 1900-tallsbohem av Hayley Atwell. 
(Hun gjør Peggy Carter like tidløst i Marveluniverset. 
Mens Macfadyen har spilt i både Austen og Brontë-filmatiseringer tidligere.) 
Samtidig bidrar Tracey Ullman mindre enn forventet som Schlegel-matriark. 

Historien tar for seg dette urettferdighetens triangel mellom rikfolk, kulturfolk og vanlige arbeidsfolk. 
Fremdeles en aktuell balanse, uavhengig om man bor i Storbritannia eller i Norge. 
Filmatiseringen er nært realistisk. 
Det virker som om effekten av blant annet «The Crown» har påvirket hvordan britisk film presenterer fortiden. 

Samtidig: 
Her faller uttrykk som «goodness gracious me» helt naturlig. 
Dialogen er, tross moderniseringen, fremdeles nær Forster. 
Kombinasjonen av glitrende skuespill, et fokusert manus og stødig regiarbeid fra Hettie MacDonald (Doctor Who) gjør dette uansett til et godt voksenstykke med lunt tempo. 
Prøv for all del ikke på noen «binge»-tilnærming. 
«Howards End» må konsumeres i noe så gammeldags som de fire tilmålte dosene. 
