«De nærmeste:»Sterkt om skam 

Ine Wilmann debuterer spektakulært i denne tragiske skildringen av skammen og ensomhetens selvoppfyllende profeti. 

Hvor skadelig er mangelen på nærhet i barndommen? 
Det er blant spørsmålene denne filmen stiller og som den heldigvis ikke gir noe entydig svar på. 
Men jeg fikk bange anelser i åpningsscenen der hovedpersonen Charlotte er hos psykolog og får ut aggresjon overfor sin mors neglisjering av henne. 

Med replikker som «pappa drakk» fryktet jeg det verste, men det var ubegrunnet. 
I stedet åpnet filmen seg med et sanselig, nyansert cinematisk univers der replikkene er få og skuespillerne får desto mer tid til å puste. 

Forveksler nærhet med sex 

Det incestuøse forholdet Charlotte innleder til sin halvbror, Henrik, spilt av Simon Berger, kan minne om et gresk drama som leder ubønnhørlig mot undergangen, men regissør Sewitsky og medforfatter Tronvoll stanser i tide. 
Vi blir ikke sittende på nåler og vente på deres fall, men dras inn i deres nærsynte, skrudde verden av desperate følelser og savn, der de begge fatalt forveksler nærhet med sex. 

Jeg synes begrunnelsen for sexscenene er gode, om en slik begrunnelse trengs, men de er bare en av flere ingredienser i deres kaotiske og destruktive forhold. 
Charlotte og Henrik har aldri møtt hverandre når filmen starter. 
Deres felles mor vil ikke snakke om det, og hevder at Henriks far skjøv henne ut av sønnens liv. 
Men når Charlotte tar opp kontakten med Henrik, tegner det seg et mer komplisert bilde av hva som har skjedd. 

Moren representerer en sjelden kvinneskikkelse i norsk film. 
Anneke von der Lippe får fint frem hennes komplekse skjørhet. 
Det som gjør henne til et «monster», i hvert fall som mor, er en fryktinngytende miks av intellektuell styrke og følelsesmessig blokkering. 

I likhet med moren vet ikke Charlotte hvordan hun skal håndtere følelser, hun blir nummen når faren ligger for døden. 
Møtet med Henrik blir elektrisk fordi det gjenoppvekker en nærhet hun bare har sett andre leve ut, og som hun har lengtet etter hele livet. 

Wilmann er hypnotisk 

Den sterke kjemien mellom Wilmann og Berger er helt avgjørende for filmen nettopp fordi omgivelsene rundt dem er ment å forsvinne i den plutselige, forrykte lidenskapen. 
Dette er Wilmanns debut i en hovedrolle på film, og det er ikke til å tro. 

Hun fremstår som sikker og naturlig foran kamera, men i tillegg har hun en kvalitet som er ekstremt sjelden: vi blir ikke lei av å se på henne. 

Hun er her i hver eneste scene, en tung bør å bære for en debutant, men Sewitsky og fotograf Daniel Voldheim spiller effektivt på nyansene i ansiktet, på spillet mellom den smilende fasaden og et skarpt og omskiftelig indre. 
Det er blikk og nærbilder her fra Wilmann som er hypnotiske og vil bli lagt merke til langt utenfor vår egen filmandedam. 

Sewitsky har her beveget seg et godt stykke, rent kunstnerisk, fra tragikomedien Sykt lykkelig . 
De nærmeste er et mer fullblods tragisk drama med sterke understrømninger, en krevende disiplin hun lykkes med. 
Men filmen er 10 minutter for lang. 
Det skyldes i hovedsak at filmskaperne insisterer på en mer positiv, avklarende slutt. 
Jeg tror den hadde stått seg best om den var forblitt enda mer åpen. 

Det er veien mot undergangen filmen skildrer best, veien opp av den er mindre interessant. 
