Den gode døden:Bokanmeldelse: 
Tomas Espedal: 
«Elsken» 

Kort og intens bok om den umulige flukten fra livet. 

Lesere av Tomas Espedal vil gjenfinne en velkjent temakrets fra hans forrige bøker i årets utgivelse «Elsken». 
Det handler igjen om den store kjærlighetssorgen, om reisene, om gåingen, om drikkingen, om sigarettene, om skrivingen selvsagt – og det handler om kvinnen. 
Kvinnen som seksualobjekt, som dikterens muse og som livets store lengsel. 
Men denne gangen er det også en annen som trenger seg med i handlingen, og det er selve døden. 

Les stort intervju: 
Tomas Espedal: 
– Om seks år er jeg død. 
Alt er avklart 

Bokens hovedperson, som forfatteren kaller Jeg, men som også omtales i tredjeperson, er enkelt sagt på jakt etter den beste måten, tiden og stedet for å dø. 
Han, altså Jeg, bestemmer seg for å gi seg selv ett år, og det skal være de beste ukene, månedene og årstidene han noen gang vil oppleve. 

Han ser på døden som et godt «bortested», den gode døden skal være rask, selvvalgt og harmonisk – i motsetning til for eksempel døden til hans mor som var langsom, smertefull og uskjønn. 

Men selvsagt innhenter livet også en mann på vei mot døden. 
Jeg reiser til Frankrike, Tyskland og Danmark, han oppsøker gamle venner og det kommer en ny kvinne inn i livet hans. 
Han blir også konfrontert med en voldtektssak som ligger flere år tilbake i tid. 
Noe som harmonerer dårlig med ønsket om at disse «siste dagene» skal være perfekte og vakre. 

Fått med deg VGs anmelder om «Vegetarianeren»? 
«En bok som vil hjemsøke meg» 

Bokens tittel kan man lese i sin umiddelbart norske betydning, eller som en henvisning til den nederlandske fotografen Ed van der Elsken. 
Elsken var en kjent fotograf i etterkrigstiden, særlig berømt for sine bilder av unge par på den berømte vestsiden av 

Seinen. 

Og det er naturligvis i Paris at Jeg sammen med sin nye kjæreste Aka ser en utstilling av Elskens bilder. 

Norsk barneboksensasjon: 
Terningkast 6 til julekalenderboken «Snøsøsteren» 

Selvfølgelig er dette symbolmettet, faktisk over grensen til det hysteriske, men slik er det så ofte med Tomas Espedal. 
Han skriver ekte kunstnerromaner, om kunstnerliv der det er følelser og ikke fornuft som hele veien er det styrende imperativ. 
Samtidig er han også direkte og kontant, men det er nettopp i denne kontantheten – den ubarmhjertige (selv)utleveringen – at mye av Espedals kvalitet som forfatter ligger. 
Så får det være opp til den enkelte hvor biografisk man ønsker å lese bøkene hans. 

Uansett er dette snakk om et forfatterskap på høyt nivå. 
Båret av en form for resignert desperasjon. 
Og akkurat dét er det ingen som gjør bedre enn Tomas Espedal akkurat nå. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
