Racerdama og mamma-gutten
Jeg ble dypt overraska over at t-skjorte-ikonet Jessica Biel faktisk kan spille verbalspiss herregårds-komedie i den syrlige delen av England. 

«Lett på tråden» er en filmatisering av et lettvint Noel Coward-skuespill som både friterer de korsett-stive britene i amerikansk peanøttolje og tangoer sensuelt med ideene om den perfekte, famøse, skjebnesvangre totalkvinnen. 
Coward var 183 centimeter fullverdig brite, han uttrykte seg i landskapet til Oscar Wildes eddik-ironi, men i sjela var han en moral-emigrant som foraktet britenes selvdestruktive hykleri og elsket et godt kjønnsopprør. 

Alt er egentlig herlig ved denne filmen: 
Kristin Scott Thomas er tynn som blærekatarr, og hun regjerer bistert over et klassisk engelsk gods med sarkastisk ektemann (Colin Firth), to dumme døtre og en bortreist sønn. 
Så kommer gutten hjem fra Monte Carlo med verdens første kvinnelige racerbil-kjører. 
Jessica Biel spiller Larita Whittaker med en sval (uttrykk fra gamle filmanmeldelser i Dagbladet) og usjenert mellomkrigs-sensualitet som får henne til å se ut som et forsøk på å avkristne England. 
Mor liker henne ikke. 

Biel blir på slottet fordi den pinglete gutte-gemalen (Ben Barnes) er en morsavhengig kylling, og fordi hun bestemmer seg for å slåss for kjærligheten. 
Hvordan skal dette gå? 

Filmen består av klassisk engelsk overklasse, overdådig dekorerte slottsrom som står i visuell kontrast til de verdi-konservatives oppblåste naivitet, underlige familieskapninger uten egentlig livsbegrunnelse og deilig skrevne replikker. 
Øynene til Scott Thomas ser ut som håndjern, mens den fantastiske Colin Firths sorgbestemte frivolitet manifesterer seg i et tredagers skjegg som man kan få nobelpriser for. 

Måtte den beste dama vinne den beste mannen. 
