En forbryters løgnaktige liv
«Gulosten» ble han kalt, en av landets mest notorisk kriminelle. 
Johannes Sigfrid Andersen (1898-1970) fra Oslo fikk et langt forbryterliv og mye publisitet. 
Som en medienes yndling ble hans liv og «gjerning» omspunnet av myter. 

Når statsviteren Per E. Hem graver seg ned i dette livet, er det med den grundighet vi kjenner fra biografiene om Jørgen Løvland (2005) og Paal Berg (2012), og stadig velskrevet. 

Andersen dikterte selv sine memoarer (1946), men de var mildest talt tilpasset det ettermæle han ønsket å skaffe seg. 
Hem påviser punkt for punkt hvor lettfattelig han var i omgang med sannheten. 
Samme svakhet hefter ved en biografi av Bjørn Bjørnsen (1968). 

Per E. Hem påviser Andersens løgnaktighet ved å gå grundig inn i fengselsprotokoller, rettsreferater, et rikholdig brevmateriale fra Andersens hånd og andre kilder, skriftlige og muntlige. 
Forbilledlig. 
Det finnes biografier og biografier. 

Nærmest et anstendig liv kom Andersen etter krigen. 
Han var motstandsmannen som likviderte en Abwehr-agent, ble medlem av Kompani Linge og mannskap på en torpedobåt, der han for øvrig fikk de beste skussmål. 
Som krigshelt hadde han plutselig en sosial kapital å tære på, men så skjøt han to tyskere i fylla. 
Han greide utrolig nok å bli benådet. 

I London hadde han truffet kong Haakon, et bekjentskap han hadde nytte av da han etablerte seg med snekkerverksted i Horten i fredsårene. 
Verkstedet fikk tilskudd og lån av fondet som ble samlet inn som en takk til kongen etter krigen. 

Igjen gikk det galt. 
Gamle venner og en slags ustyrlighet brakte ham tilbake på skråplanet. 

Biografien viser en impulsiv personlighet med en vanskelig barndom som trivdes med å være i sentrum for oppmerksomheten, som ikke skilte mellom rett og galt, sant og usant. 
Slik sett er den en studie av årsakene til at noen havner feil side, og det godtgjør at Gulosten igjen kommer mellom to permer. 
