Flodbølgen av middelmådige dataanimerte familiefilmer fortsetter
Trass i psykedeliske montasjesekvenser blir «Ulv i fåreklær» aldri mer enn en tredjerangs «Løvenes konge». 

FILM: 
Sommerens flodbølge av middelmådige-til-elendige dataanimerte familiefilmer fortsetter med den russiske «Ulv i fåreklær». 
Maxim Volkov og Andrey Galats historie om ulver og sauer som lærer å leve side om side er langt fra sommerens verste, og i den grad den skiller seg ut fra den glorete mengden, er det som en perfekt illustrasjon av hvordan europeiske animasjonsstudioer i dag arbeider på spreng for å lage retningsløse, utvannede kopier av amerikanske kassasuksesser. 

Forutsigbar Filmens hovedperson er Grå, en ung og egenrådig ulv som er tiltenkt rollen som flokkens nye leder når den høyt respekterte Magra trekker seg tilbake, men før han kommer så langt greier han å rote seg bort i en flokk omreisende harer som forvandler ham til en vær. 
Forvandlingen innebærer at Grå støtes blir utstøtt av sine egne, men etter en kort identitetskrise ender han opp med å bli akseptert som et fullverdig medlem av saueflokken. 

Deretter går det som det må gå: 
«Ulv i fåreklær» er en 100% forutsigbar fortelling om vennskap, toleranse og forståelse mellom to grupper som tradisjonelt har vært fiender, og både begynner og slutter som slike fortellinger pleier å gjøre. 
Det er åpenbart at dyreartene er ment å skulle kunne tjene som metafor for ulike folkegrupper, men selv om filmen inneholder et par (oppsiktsvekkende) karikerte etniske stereotyper, er det lite som tyder på at vi har å gjøre med en konflikt fra den virkelige verden. 

Tom 
Det mest interessante med «Ulv i fåreklær» er de korte sekvensene hvor den flørter med psykedelia. 
Utover dette utmerker den seg først og fremst ved kostnadseffektiv animasjon – figurene er tredimensjonale, mens mange av bakgrunnene er flate – kraftløse arketyper og upresise karikaturer. 

«Ulv i fåreklær» er fargerik, glatt og full av humor, men ingen av vitsene er morsomme, og bak dyrenes store, tindrende øyne skjuler det seg en avgrunnsdyp tomhet. 
Det er urimelig å forvente kunst av denne typen filmer, men et snev av indre nødvendighet må være et absolutt minstekrav. 
