Thrash metal-bonanza
Machine Head overlater ingenting til tilfeldighetene på sin syvende plate. 

ALBUM: 
Robb Flynn og hans hardtarbeidende Machine Head blir ikke mindre dramatiske med årene. 
Deres syvende album, «Unto the Locust», sparker like så godt i gang med en liten metalsonate i tre deler under navnet «I Am Hell (Sonata in C#)». 
Intet mindre. 

En tanke oppblåst, kanskje, men Robb har mannskap og ammunisjon til å forsvare seg. 
Det er tydelig at den gamle Violence-gitaristen virkelig har funnet tilbake til det bankende thrash-hjertet de siste årene. 

Tilbake i gammelt slag Den positive tendensen var først hørbar på «Through the Ashes of Empires» (2003), mens «The Blackening» (2007) fulgte opp med genierklæringer fra fans og store deler av den toneangivende metalpressen. 

Men selv om det er mye den gamle ånden som ligger i bunn, er rammeverket hele tiden gjenstand for oppgraderinger både på arrangement- og lydsiden. 
Til forkleinelse for de som liker sin metal rå og upolert, og tilsvarende berusende for de som liker drønnet av hamrende basstrommer og store mektige gitarvegger. 

Gjennomført 
Slik er utgangspunktet for «Unto the Locust» og da er det bare å skride til verket med bred beinstilling, gyngende riff og gnistrende gitarharmonier, slik Flynn kan aller best. 

Det storslåtte åpningsporet preges av høyt tempo og ultrafengende refreng, mens «Be Still and Know» plukker melodiøse poeng fra Iron Maiden, før deler av gitarspillet i «Locust» tar deg langt inn i Metallica-land anno 1986. 

Slik fortsetter det til barnekoret har tatt pompøsiteten til et nytt, men samtidig befriende skamløst nivå i avslutningen «Who We Are». 

Jeg hører ingen ny «Davidian», men totalt sett er dette et usedvanlig gjennomført godt album fra en av thrashens største undergrunnshelter. 
