Har blitt latterliggjort etter alle kunstens regler
Mumford and Sons har fått mye tyn. 
Bandets nye plate, «Delta», tar dem delvis bort fra sitt velkjente uttrykk. 

ALBUM: 
Londons Mumford and Sons har fått mye tyn opp gjennom karrieren. 
Landsbror og tidligere Oasis-høvding, Liam Gallagher, har latterliggjort dem etter alle kunstens regler. 
Sånn bare Liam Gallagher kan. 
– – Alle ser ut som om de spiser linsesuppe med ermene rullet opp (...) 
Det er alt for mye kassegitar, de har jo ingen stil, har den frittalende briten uttalt til NME. 

Deres fromme folk-pop lar seg lett sable ned. 
Kvartetten har framstått som både prektige, pretensiøse og ikke minst pompøse både i vesen og på plate. 
Da er det langt fram til aksept hos rockere, kritikere og snurrebart-eliten. 

Gjengen griner kanskje ikke så mye på nesa av den grunn. 
Mumford and Sons bombastiske stadion-pop har vunnet fram i flere hjem enn de fleste andre av deres kolleger noen ganger kan drømme om. 
Sånn om man skal spille djevelens advokat her for en stakket stund. 

«Delta» er etter sigende deres eksperimentelle, finne seg selv-prosjekt. 
Fansen trenger ikke uroe seg mye for at gjengen har gått helt fra konseptene. 
De store endringene – i den grad man kalle de store, ligger mest i klesdrakta. 
Litt mindre kassegitar – hører du Liam? – noe elektronikk her og litt støy der, best eksemplifisert i den «bråkete» og relativt uforglemmelige «Darkness Visible». 

Men det er i sum for kosmetiske endringer å regne. 
Det handler fortsatt om disse låtene som begynner forsiktig og bevrende før de vokser seg store og voldsomme. 
Godt pakket inn i delay-gitarer, brusende orgel, en patosdyrkende Marcus Mumford og trommer som dundrer som om de skulle varsle brann. 

Men er det så ille da? 
Tjo – både ja og nei, får en si. 
Om man liker sin Kings of Leon filt ned til en enda glattere masse, låter som stort sett følger samme formel og har det samme formål, å pirre trangen til å vaie med armene og kikke lengselsfullt mot skyene, så er det jo litt å meske seg i her. 
For de fleste andre vil Mumford and Sons framstå som platt, upersonlig og fabrikkert. 

Når det er sagt, om man først skal lage stadion-pop i krysningen mellom U2, Coldplay og nevnte Kings of Leon, så kan det jo meddeles at låter som «October Skies», «Guiding Light» og «If I Say» gjør jobben ganske godt. 

Men så har du traurige floskeløvelser som «Beloved»: 
«Time, is not on our side, But I pretend that it's alright, She says the Lord has a plan, But admits it's pretty hard to understand», synger Marcus Mumford med forsøksvis mild desperasjon i stemmen. 
Han er generelt vanskelig å trop å når han synger om å ha det vanskelig. 

Men nå er det jo kanskje sånn at noen må spise linsesuppe med ermene rullet opp også? 
