Bokanmeldelse:Ørjan N. Karlsson: 
«Hauges direktiv» 

Fornøyelig og fryktelig om det hemmelige Norge. 

Krimroman 346 sider Kr. 349,- Juritzen 

Kanskje er det ikke sant at forfatteren fikk smuglese før legendariske Jens Chr. Hauge brente sine hemmelige arkiver. 
Men Karlsson skriver så intrikat og detaljrikt at man fristes til å tro på fiksjonens indre logikk - og da blir denne hurlumheien av en krimroman enda mer spennende. 

Som sist følger vi Kyrre Kaupang på hemmelige tokt i etterkrigstidens mange skjulte rom, denne gang et omstridt personarkiv likt det vi har lest om i det siste. 

I Karlssons univers er det politiske sprengstoffet gjemt under Oslos gater. 
Forfatteren lar kjendisrekka fra Janne Kristiansen til Ari Behn dø - enten blodig fysisk eller som infame karakterdrap. 

Slik blir humrefaktoren høy, samtidig som det dype alvoret i kjente fakta gjør fryden over konspirasjonene passelig skrekkblandet. 

Språket er hektisk, den travle hovedpersonen lar ironi og arkaiske vendinger blomstre, iblandet stadige metaforer fra en popkulturell virkelighet han neppe kan ha hatt tid til å fordype seg i. 

Den herlige kreativiteten kan bli en svakhet når forfatteren utstyrer flere av sine personer med samme hang til aparte formuleringer. 
Særlig i dialogene savner denne leser et mer avslappet muntlig språk, en hverdagslig troverdighet i stemmene. 

Det ville også understreket at denne romanen pirker i en høyst virkelig verkebyll fra norsk etterretningshistorie, en arv som kanskje preger dagens risikovurderinger. 

Derfor er det ikke uten videre en trøst at det ikke er Kyrre Kaupang, men forfatteren selv som har fortid i Hæren, Forsvarsdepartementet - og nå jobber i Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. 
Og hvor kommer alle de klønete småfeilene fra? 
