Star Wars som storarta barne-action
Å lage en full-animert historie fra Star Wars-planetariet var en god idé, særlig når resultatet ble en frisk laserpjong-opplevelse med fjortistilpassa hvalpehandling. 

Her snakkes det ikke mye i Stortingets korridorer. 
Filmen starter med at Obi-Wan og Anakin slåss rutinert mot flimringssterke separatiststyrker, og mens det pågår som verst, får den humørsjuke jedi-generalen Skywalker en kvinnelig lærling, som kunne vært dattera til Jada Pinkett med samme kroppsbygger som C-3PO. 

De skal forsøke å destruere bringebærbobla som beskytter fiendens framrykkende maskinhær. 
Svooiing! 
Pji-pji-pji!! 
Lasersverda suser som ødelagte lysstoff-rør. 
Lysprosjektilene kvitrer friskt. 
Det er nydelige lyder. 
Og romskipa er ikke bare eventyrlig flott utforma, de har den fettrike lyden som setter seg i stolseter og rister dem til eplene faller ned. 

Anakin og Ahsoka blir filmens folkekjære superpar for nåtida. 
De støver ikke rundt med traktater, men får i oppdrag å finne den kidnappa sønnen til Jabba the Hut og bringe ham til nattklubb-padda i ørkenens rustslott. 
Hut-ungen er en grinete liten skapning som må bæres på rygg, mens historiens første kvinnelige jedi småkjefter på den unge læreren sin. 
Prinsesse Amidala har et spionstunt i onkel Huts småslum, og gamle Ben Kenobi er mest med på hologrammene. 

Figurene er blitt stiliserte på en tenkt midtlinje mellom naturens starwars-skuespillere og lego-gjengen. 
Amadala likner Natalie Portman. 
Anakin ser litt ut som en sur rotte. 
Obi-Wan har mustasje som likner balsa-finér, og Grev Dooku minner om de gamle nøtteknekkerne som liknet nisser. 
Men de funker. 
I en galakse så langt langt borte at det ikke finnes bygningsarbeidere fra Litauen der, passer de behendig forenkla stjernekrigerne utmerket. 

Egentlig var alltid Star Wars-filmene preget av en oppglødd militær begeistring som i hvert fall burde ha forstyrret i 1977, men ikke gjorde det. 
«The clone wars» vil i mistenksomme sinn lede til Irak-assosiasjoner og den forræderiske tanken at filmen fyller behovet for å vise fram bilder av amerikanere som vinner over noen. 
Det får ikke hjelpe. 
Animert krig er underholdende. 

Filmen har sju års aldersgrense, og det passer nok godt. 
Norske stemmer (dårlige, utydelige) understreker at dette er en barnefilm, og den harde SW-kjernen, som aldri inngikk kompromissrike koalisjoner, bør antakelig holde seg unna. 
Men det klarer den ikke. 
Hvis du blir flau av å vise seg på kino, kan jeg trøste med at dette er starten på en ny TV-serie. 
