Feiler som krim, samfunnskritikk og menneskeskildring
Andresesongen av «Making a Murderer» er gamle blodspor, om igjen. 

Det er nesten tre år siden Netflix’ true crime-sensasjon «Making a Murderer» trollbandt hele verden, og gjorde oss alle til lenestolseksperter på det amerikanske rettssystem og mesterdetektiver in spe. 

Historien om Steven Avery som satt 18 år i fengsel for en overfallsvoldtekt og drapsforsøk han seinere ble frifunnet for på grunn av nye DNA-bevis, var fascinerende nok i seg selv. 

Men da han et par år seinere ble dømt for et bestialsk drap sammen med nevøen sin, i en etterforsknings- og rettsprosess som skulle vise seg å ha så alvorlige feil og mangler at det så ut til at justismord-lynet hadde slått ned på samme mann to ganger, hadde beretningen plutselig alle elementene til en perfekt krim. 
Og på toppen av det hele: 
Den var sann. 

I kjølvannet av første sesong har dokumentarserien møtt en del motbør for å hoppe bukk over viktige aspekter av etterforskningen som gikk i Averys disfavør, og i det hele tatt presentert en forenklet versjon av rettsprosessen med åpenbar slagside, som maler et bilde av en uskyldig mann som har blitt offer for et korrupt og dysfunksjonelt rettssystem. 

Ubalansert 

«Making a Murderer part two», som tar opp tråden en gang etter at forrige sesong har gjort saken verdenskjent, pretenderer å ta denne kritikken inn over seg. 

I starten ser vi folkemengder protestere for drapsofferet Teresa Halbach, under paroler som «Don't let Netflix tell you what to think». 
Men det blir raskt tydelig at denne oppfølgeren ikke har noen planer om å gi annet enn et skinn av en balansert framstilling av Averys kamp for å få saken sin gjenopptatt. 

Skremmende fascinerende 

Det meste av spilletida i de fire episodene tilgjengelig for påsyn er delt på Averys familie i etterdønningene av dokumentaren, og den ærgjerrige advokaten Kathleen Zellner, som har sverget at hun skal få ham frikjent. 

Zellner er definitivt noe av det mest skremmende fascinerende jeg har sett i en dokumentar på lang tid. 
Med sin amerikanske, bortimot fanatiske selvtillit og overleppa trukket tilbake i en permanent snerring minner hun mer om en parodi på en high-end ambulansejeger enn en tillitvekkende forsvarsadvokat. 

Hennes tilnærming til å få saken gjenopptatt er preget av posering foran kamera, det være seg i de nesten komiske rekonstruksjonene hun og teamet gjør for å «bevise» at blod spruter denne og ikke den veien, eller i tomme soundbites av typen «Steven has all the hallmarks of someone WHOs innocent.» 
Ok, hvis du sier det, så. 

Det som er av reell etterforskning er for det meste kjedsommelig repetisjon av saksomstendighetene fra forrige sesong. 
Hun klarer riktignok å bringe noen nye svikter i etterforskningen til torgs, men serien svekker både sin egen og hennes troverdighet igjen, f.eks. ved å la henne utsette Avery for såkalt «brain fingerprinting», en slags mental løgndetektor som måler skyldfølelse eller noe sånt, og som blir klassifisert som høyst suspekt pseudovitenskap allerede i første setning på Wikipedia-siden sin. 

Resultatet er at skyldspørsmålet egentlig framstår mer åpent denne gangen enn sist, uten at jeg tror det er tilsiktet. 
Men noe måtte vel serieskaperne fylle sine ti (!) timer med. 
De har sågar viet et lengre strekk til å gjengi en forelesning en av aktørene fra forrige sesong holder. 

Gamle spor 

Serien trår i det hele tatt mye vannet, eller tråkker opp gamle blodflekker om igjen. 
Sånn sett er det mest interessante aspektet hvordan det har gått med Avery-familien siden de ble superstjerner. 
Svaret er vel noe sånt som at «det humper og går». 

Vi får stadig høre floskler om hvor mye rettssaken og oppmerksomheten har preget dem, men de ordknappe intervjuobjektene og det passive regiteamet gjør at de aldri utfordres til å reflektere. 
Og mediesirkuset behandles mer som en naturkraft enn en villet handling igangsatt av seriens egne skapere. 

Det allestedsnærværende, observerende (eller unnvikende, om du vil) kameraet synes ikke å være interessert i å rette linsa mot seg selv, i å vurdere sin egen rolle i fesjået som har snudd livet på hodet for disse stakkars menneskene enda en gang. 
De kan like det eller ei, men serieskaperne er en uløselig del av Avery-mytologien nå. 

Resultatet er at man får en mer og mer emmen smak i munnen av at man ser på mennesker som burde beskyttes mot seg selv. 

Problematisk 

Serien er angivelig fortellingen om den lille mann, forrådt og utnyttet av systemet. 
Det den egentlig forteller, tilsynelatende uten å ville ta det inn over seg, er at en svikt i systemet ikke er ensbetydende med at de tok gal mann, og videre at det finnes flere systemer å bli utnyttet av enn den store, stygge staten. 

Som krim er «Making a Murderer part two» gjentakende, som samfunnskritikk er den uten selvinnsikt, som menneskeskildring er den grunn, og som sosialpornografi er den problematisk. 

(Anmeldelsen er basert på de første fire episodene.) 
