Flott kvinnerolle bærer samisk opprørsfilm
Norsk film mangler for tida sterke kvinneskikkelser. 
Det som gjør mest inntrykk i Nils Gaups «Kautokeino-opprøret», er en dame med bein i nesa: 
Elen Skum. 
Hun gjør dramaet severdig. 

Ulike forklaringer er gitt på hvorfor ellers fredelige samer gjorde oppstand 7. november 1852. 
Manusforfatterne Nils Isak Eira og Nils Gaup har valgt å gi 25 år gamle Elen Skum en sentral posisjon. 
Det virker høyst troverdig, ettersom ni kvinner står på lista over 18 samer som ble dømt for opprøret. 

Anni-Kristiina Juuso gir en glitrende tolkning av ettbarnsmoren som bekjemper handelsmann Ruth. 
Hun lider under at ektemannen kjøper sprit og setter familien i bunnløs gjeld. 
Man tror på den vevre kvinnens handlekraft da hun må hanskes alene med reinsdyra etter at flere menn fengsles uten lov og dom. 

Drevne Michael Nyqvist gir en kraftfull framstilling av presten Læstadius. 
Han skaper vekkelse blant flyttsamene og gir dem styrke til å stå imot alkoholens forbannelse. 

Men bildemessig svekkes innledningen av regissør Gaups pedagogiske tablåer som skal gi et bakteppe for dramaet. 
Omsider finner han en god fortellerrytme. 
Det pendles mellom dystre konfrontasjoner i krambua til handelsmannen (Mikael Persbrandt), flotte skildringer av reinsdyrflokker i finnmarksnatur og samenes stigende skepsis til Stockfleth, ny prest i bygda. 
Fotograf Philip Øgaard har gjort en formidabel jobb med utescenene. 

Den læstadianske retningen som utviklet seg i Kautokeino, var kjent for ekstase og heftige standpunkter. 
Merkelig nok demper Gaup samenes religiøse atferd og får flokken til å ligne stillferdige lam. 
Er han redd for at en sterkere framstilling vil gjøre oss skeptiske? 

Gaup har forenklet motsetningene, slik man ofte må for å få dem tydelige. 
En konflikt Kautokeino-samene hadde med presten Quaale på Skjervøy året før opprøret, flyttes over på Stockfleth (Bjørn Sundquist). 
Det tjener nok dramaturgien på. 

Men forenkling skaper også klisjeer der heltene blir tapre ofre og skurkene bare slemme. 
Mikael Persbrandt og Jørgen Langhelle får for lite å spille på og blir endimensjonale. 
Da er Sundquist heldigere som Stockfleth. 
Det skaper nyanser at Elen får danske biskop Juell på visitas. 
Han forstår samene langt på vei. 

Kautokeino-opprøret er et skrekkeksempel på norske embetsmenns maktovergrep mot medlemmer i en urbefolkning. 
Historien er så sterk at det er flott at Gaup gir oss sin versjon. 

Det fortjener samene. 
Til tross for at ikke alle gåter får svar. 
