Strålende bok om å velge familiegården eller bylivet
Vakkert og viktig om småbondens liv. 

Linda Erlien Borren er odelsjente og midt i tjueåra. 
Men på terskelen til voksenlivet blir hun usikker på hva hun vil: 
Skal hun overta gården eller fortsette livet som moderne kvinne i urbane omgivelser? 

Det er dette eksistensielle spørsmålet Borrens debutbok «Veien hjem» handler om. 
Og den begynner med en vakker skildring av hjemstedet og gården i bygda Hessdalen i Sør-Trøndelag: 

«I enden av en 17 kilometer lang blindvei, helt oppe ved tregrensa, ligger en liten gård. 
Den er gammel, ensom. 
Malingen på fjøsveggene har begynt å flasse av.» 

På den lille og værbitte gården bor faren hennes, Lars, på noen og femti, og hunden Ruff. 
Der har han holdt på med sau de siste åra, etter tidligere å ha forsøkt seg med geit. 
Arbeidet er tungt, og i det siste har faren uttrykt ønske om å flytte og begynne med noe annet. 
Med oppmerksomt blikk for detaljer beskriver Borren trassen som har vokst fram i faren, et lavmælt opprør mot gården han måtte ta over da den eldste broren ble syk. 
Til forskjell fra datteren greier han ikke å glede seg over utsikten lenger: 
«Jeg driter egentlig i de fjella», utbryter han ved en anledning. 

By eller land 

Tankene på farens og sin egen situasjon begynner å kverne i hodet på forfatteren. 
Hun er åpenbart svært systematisk og tar sine livsvalg ytterst alvorlig. 
At hun ikke overlater noe til tilfeldighetene, går ikke minst fram av måten hun steller og vanner sine stueplanter på. 
Det gjøres med en grundighet som er både morsom og litt skremmende. 
Hvordan vil det være for et så dedikert menneske å drive en gård? 

Da samboeren lurer på hva det er hun går og tenker på, bestemmer de seg for å gå fra Trondheim til Hessdalen. 
I likhet med Erling Kagge i boka «Å gå», har også Borren en sterk tro på at avgjørende valg kan tas ved å gå turer. 
I boka utvikler hun, uanstrengt og elegant, en hel liten filosofi om betydningen av å sette det ene beinet foran det andre. 
Av å senke tempoet og samle tankene, men uten at hun ender opp i vår tids mindfullness. 

For Borren er det viktigere å se seg tilbake, erindre og minnes - sin egen historie, foreldrene og besteforeldre, onkler og tanter, slekta og gården. 
På levende vis veksler hun mellom å skildre den faktiske turen gjennom landskapet og strømmen av erindringsbilder. 

Politisk innspill 

I løpet av de siste åra har jeg lest flere bøker om gårdsdrift og landbruk. 
Borren refererer selv til Siri Helles debattbok «Skal landet gro att?». 
Selv tenkte jeg særlig på James Rebanks «Sauebondens liv» under lesingen av «Veien hjem». 
Rebanks har med sine detaljerte, poetiske og fargerike skildringer av livet som sauebonde i Lake District i England, satt betydningen av tradisjonell gårdsdrift på den politiske dagsorden. 
Også hos Borren finner vi skarpe og kritiske betraktninger om moderne landbruk og stordrift. 
Hun framstår som en forsvarer av småbonden og dennes betydning for den skjøre balansen mellom menneske og natur. 
«Veien hjem» er slik sett et viktig innspill i debatten om moderne gårdsdrift. 

Likevel er det bokas litterære kvaliteter som først og fremst slo meg. 
«Jeg har alltid likt å skrive, dikte og fantasere», forteller forfatteren i etterordet. 
Og «Veien hjem» er en usedvanlig stilsikker debut. 
Ikke bare har Borren et sikkert grep om stoffet. 
Hun forteller også sin og slektas historie med suverene og overraskende sprang mellom nåtid og fortid – for eksempel lar hun deler av slekta passere i revy da hun omsider når fram til gården. 

Underveis forvandler hun landskapet ved å beskrive det realistisk og konkret, men også billedrikt og poetisk. 
Eng og mark blir til «Stillehavet» og «Ødehavet». 
Skildringene av værets skiftninger er ofte så vakre at jeg måtte lese dem flere ganger for å glede meg over den språklige treffsikkerhet. 

Slik skildrer hun den brå overgangen fra skyfri himmel til torden i en historie om en onkel og en tante: 
«For ganske riktig; idet de spente av seg støvlene på trappa og banka dem mot husveggen for å fjerne lort og rusk, flerret det første taggete lyset himmelen i to.» 

Et annet sted finner vi denne fortettede beskrivelsen av bestefarens kjærlighet til dyr og natur: 
«Og da hjertet sviktet ham som 73-åring, husker jeg at jeg tenkte det kunne skyldes at det var blitt trangt om plassen der inne.» 

Glemte ord 

Borren nøyer seg heller ikke bare med å beskrive hva som går tapt når gårdsbruk legges ned og stordrift overtar. 
I teksten nærmest planter hun ord som er i ferd med å forsvinne med den moderniseringen hun beskriver. 
Som ei lang rive kalt måssåharke. 
Som å lunne måsså, det vil si å vippe mose over på en slede. 
Under lesningen lærer vi også hva skrytpåssan og ferdagård er, ikke med leksikalske definisjoner, men med anekdoter som gir oss små, unike glimt av livet på gården. 

«Veien hjem» er rett og slett en strålende debut! 
