Tidligere Afrika-reporter tar et oppgjør med kontinentet han en gang elsket
Et afrikansk livstestament. 

Jeg leste alltid Dagblad-frilanser Gunnar Kopperuds Afrika-reportasjer med stor interesse. 
Kopperud reiste til steder andre ikke dro, og i motsetning til de fleste vendte han ofte tilbake dit. 
Han framsto som uredd, men var ingen brautende verdensreporter. 
Men han hadde det kritiske blikket som skulle til i en slik jobb. 
Og han elsket Afrika. 

En ærlig beretning 

Nå har Kopperud skrevet sitt afrikanske livstestament. 
Essayet «Vi som elsket Afrika» er en personlig og ærlig beretning, full av øyenvitneskildringer, dramatikk, analyser, ettertanke, kritiske betraktninger og – innimellom – berettiget sinne og en liten dæsj humor. 

En omvendt dannelsesreise kaller forfatteren sjøl det han var med på som reporter i Afrika fra 1988 til 2008. 
Da orket han ikke mer, noe han også redegjør for i boka. 

Kopperuds grep er enkelt, samtidig som det fungerer utmerket. 
Han repeterer noe av det han skrev i tjueårsperioden som reisende i død, nød og krig. 
Så bruker han disse reportasjene og over ett hundre stappfulle notisbøker han har gjemt på, for i etterpåklokskapens og sjølransakelsens navn å gjøre opp status. 

Stirret døden i hvitøyet 

Kopperuds første reportasjereise gikk til Sør-Sudan i juli 1988, og seinere besøkte han en rekke afrikanske land, Rwanda, Eritrea, Etiopia, Somalia, Sierra Leone og Den demokratiske republikken Kongo, for å nevne noen. 
Han kombinerte utenriksjournalistikken med en lektorjobb på Brandbu – en måned av – en måned på. 
Flere ganger stirret han døden i hvitøyet; han så folk bli hogd ned med machetekniver, skutt og mishandlet, og han var blant de første norske reporterne som opplevde AIDS-epidemien på nært hold. 
Han var med på det meste, som da han var med ei gruppe unge gutter på vandring på flukt fra krigen i Sør-Sudan, uten mat og uten framtidshåp. 
Der gikk en av hans samtalepartnere, Taban, på ei mine og døde. 

Angriper «nødhjelpsindustrien» 

I boka kommer Kopperud med beinhard kritikk av internasjonal og norsk bistand. 
Gjennom groteske eksempler viser han hvordan korrupsjonen fungerer og hvordan «nødhjelpsindustrien» gjør transportselskaper og distributører søkkrike. 
Samtidig er en krise en krise, uansett om den eksisterer eller ikke. 
For den står jo på budsjettet. 

Verdensbanken, FN, andre organisasjoner og norske myndigheter får hard medfart. 
Her er det også mediekritikk i bøtter og spann, både på det overordnede plan der aviser og tv-stasjoner gir folk det de tror folk vil ha, og på det individuelle plan, der journalister oppfører seg som bøller. 
Som et eksempel på det siste nevner Kopperud en amerikansk fotograf i Rwanda som bærer et barnelik innsvøpt i et ullteppe for å finne en bedre bakgrunn for bildet sitt. 

Etiske dilemmaer 

Mediekritikken bringer ham over i etiske dilemmaer: 
Hvordan skal man dekke behandlingen av ofre for overgrep når ofrene sjøl er blitt overgripere? 
Hva skal Kopperud gjøre når han besøker en flyktningleir der hutuer som massakrerte en halv million tutsier i Rwanda befinner seg, og der han kjenner igjen flere av morderne fra tida da han dekket blodbadet. 

«Afrika er blitt en sinnstilstand for meg», skriver Kopperud, men tilstanden har tydeligvis endret seg gjennom åra. 
Han går til kraftig angrep på den afrikanske offerrollen, skapt av vestlige misjonærer, videreutviklet av industrilandene og internasjonale hjelpeorganisasjoner – men ikke minst av kontinentets innbyggere sjøl. 

Forfatteren er blitt desillusjonert, fatalistisk og kynisk, som når han fra den spanske enklaven Ceuta ser afrikanske immigranter og flyktninger som fra marokkansk side prøver å ta seg inn til «friheten» i Schengen-land. 

«Jeg står der og merker plutselig at jeg ikke føler noen ting, annet enn en stille, tung tristhet, formet av et vemod som har bygget seg opp gjennom år. 
Jeg holder ikke lenger med noen, jeg håper ikke på noe, jeg vet at dette bare er begynnelsen.» 

Kopperud er blitt svært kritisk til innvandring og en liberal asylpolitikk, sjøl om han har beholdt sitt gamle politiske ståsted. 
Om Somalia skriver han: 

«Hva om det, etter tre generasjoner, er en folkevandring vi ser, ikke en flukt, fra et land der 12 millioner mennesker tross alt har sitt daglige liv, sin hverdag? 
Hva om – i dette tilfellet – somaliere er tilfreds med å leve på verdenssamfunnets regning, år ut og år inn, mens de fyller ut søknader til europeiske velferdsstater?» 

Bruker storslegga 

Og konklusjonene hans er ganske så bastante. 
Bare smak på dette: 

«Afrika har en motbydelig, hensynsløs overklasse!» 

«Den afrikanske krigen er en livsform, et mål i seg selv, ikke et middel til noe annet!» 

Kanskje generaliserer Kopperud for mye, men boka er ikke bare et livstestament, men også en historie som kan få oss til å se på mye av det som skjer på det afrikanske kontinentet med et nytt og kritisk blikk, ikke for å fordømme, men for å forstå. 

«Jeg var i tvil om jeg skulle skrive boka», sier Kopperud i et portrettintervju med Klassekampen. 

Denne anmelder er ikke i tvil. 
Det er utrolig bra at Kopperud skrev den. 
