Aldri har en norsk fjord sett så snål ut som i «Downsizing»
Bergen er åsted for en sensasjonell oppfinnelse. 
Men blir det god film av det? 

«Downsizing» var en av filmene som fikk mye oppmerksomhet fordi deler av innspillingen ble lagt til Norge og Bergen. 
Den andre var «Snømannen», som floppet. 

Fullt så ille går det ikke med Alexander Paynes film. 
Men er du blant dem som vanligvis elsker filmene hans, er det lurt å skru ned forventningene. 
Som komedie er den ikke morsom nok, som sosial satire ikke skarp nok. 
Filmen har et par fine figurer og gode scener, men den har også scener som får meg til å ... eh ... krympe i kinosetet. 
Mer om det senere. 

Først til Bergen, der Jørgen Asbjørnsen (Rolf Lassgård) etter mange års forskning finner en metode for å krympe mennesker ned til ca. 13 centimeters høyde. 
Hei hei, Teskjekjerringa og Tommeliten. 

Hensikten er god. 
Det handler om økologisk bærekraft. 
Bitte små mennesker forbruker og forsøpler langt mindre enn fullskala-folk. 

Etter at Norge har fått verdens første koloni for miniatyrmennesker, spres ideen til resten av verden. 
Særlig USA. 
Å bygge for miniatyrmennesker er billig. 
Å bli liten gir fornyet kjøpekraft. 
Middelklassen kan krympe seg ned til et liv i luksus. 
Paradoksalt nok, tenker man underveis. 
Det vil nok også Payne ha oss til å tenke. 

Ekteparet Paul og Audrey Safranek (Matt Damon og Kirsten Wiig) hopper på. 
I Leisureland har de råd til et langt større hus enn det de ikke har råd til i Omaha. 
Men ting blir ikke helt som de tenkte. 

Faren for bivirkninger er heller ikke så minimal som Jørgen Asbjørnsen så for seg. 
Teknologien kan misbrukes av korrupte stater, av terrorister og menneskesmuglere, eller for å utvikle svart økonomi. 
Og som Safraneks serbiske nabo Dusan (Christoph Waltz) sier: 
«I det øyeblikket du blir liten, er du rik. 
Med mindre du er fattig. 
Da er du bare liten.» 

Matt Damon er et opplagt valg som anstendig gjennomsnittsamerikaner, her med uoppfylte drømmer og et hjerte av gull. 
Men verken han eller de andre skuespillerne virker helt komfortable i rollene. 
Det er som om de ikke riktig vet hvor Payne vil, og dermed heller ikke helt finner rollefigurenes sjel og plass i fortellingen. 
Waltz er god, best Hong Chau som Ngoc Lan Tran, ufrivillig krympet dissident. 
I vekslingen mellom et fysisk, tragisk og humoristisk spillerom former hun et fint portrett av en av dem som også i denne «vakre, nye verdenen» befinner seg aller nederst. 

Alexander Payne har gitt oss filmer som «Sideways», «The Descendants» og nydelige «Nebraska». 
På idéplan kunne også «Downsizing» blitt en sviende, dystopisk komedie. 
Men selv om den er aldri så oppfinnsom, er det som om Payne verken greier å få opp dampen eller helt å samle trådene, eller de emosjonelle lagene, mer presist. 
Særlig i siste del blir den mer påtatt høyttravende økopolitisk enn godt er. 

Filmen har en odd sjarm, særlig når minimennesker og folk i full størrelse opptrer i samme bilde. 
Scenen der sykepleiere går med små spader for å skyfle de ferdigkrympede over på et mer tilpasset leie står ut både i kraft av seg selv og som eksempel på hva filmen kunne trengt mer av. 

For amerikanere og andre er det sikkert eksotisk å se Trollfjorden tre frem for fullt (les svulstig), og å bivåne Safranek og kompanis båttur – med vodkaflasker på slep – inn til den norske urkolonien for miniatyrmennesker. 
For meg ble dette en av de merkeligste fjordturene jeg har sett. 
Mye handler om at filmen her rent teknisk svikter i å illudere at det dreier seg om mennesker som er 13 cm, i en bitte liten båt. 
Mye fordi kolonien åpenbarer seg som en gjeng bonderomantiske hippier omgitt av sauer, fjordinger og fjell, spilt ut som nasjonalromantisk amatørteater. 

Kanskje prøver Payne å leke med norsk eventyrtradisjon. 
Resultatet er uansett så snålt at det blir komisk, men kanskje ikke på den måten regissøren hadde tenkt. 
