Glow sesong 2: Sommerens beste underholdning?| 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Wrestling-serien Glow bader fremdeles i deilig 80-tallsrock, kokain til frokost og frisyrer som viser langfingeren til ozonlaget. 

Første sesong av Glow var en morsom, rørende og underholdende fortelling om hvordan en gjeng arbeidsledige skuespillere og husmødre ble til et vinnende lag av kvinnelige wrestlere. 
Sesongen var basert på historien om Gorgeous Ladies of Wrestling, et femårig 80-tallsfenomen på amerikansk TV. 

Her er vi fremdeles trygt plassert midt i en nydelig karikert utgave av 80-tallet. 
Podkast-kongen Marc Maron spiller den marinerte produsenten Sam Sylvia, og de gloriøse wrestlingkvinnene forbereder sin første fulle sesong som stjerner på lokal-TV. 

Det er regelrett koselig å treffe terroristen Beirut, den slemme russiske agenten Zoya the Destroya, frihetskjemperen Liberty Belle og den indianske giganten Machu Picchu igjen. 

Brunstige TV-direktører på hotellrom 

Der første sesong brukte tiden godt til å bygge kvinnene mot og med hverandre, scorer sesong 2 mange poeng på å gjøre dem til et kollektiv. 
Konfliktene regner ned over dem når de skal underskrive kontrakter og overbevise produsentene om at de skal få TV-tid, samtidig som de må stå imot press fra brunstige TV-direktører og forsøke å holde livet på hjemmebane noenlunde i balanse. 

Det er ikke enkelt å spille rollen som Welfare Queen samtidig som sønnen har fått Martin Luther King-stipend for å gå på Stanford University. 

Belyser den misogynistiske TV-bransjen 

Glow bader fremdeles i deilig 80-tallsrock, kokain til frokost og frisyrer som viser langfingeren til ozonlaget, og skaper både god underholdning og øyesnop av dette takknemlige universet. 

Samtidig som serien treffer tidsriktig på en 80-tallsbegeistring vi ser i Stranger Things og Ready Player One, leverer den knallgodt og medrivende drama. 
Nå som rollefigurene er etablert og de tvinges til å jobbe som et lag, belyser de også i enda bedre grad den håpløst misogynistiske bransjen som lager TV og film. 

Episoden da Ruth «Zoya the Destroya» Wilder tror hun skal gi showet en boost, men ender opp i en klassisk skjebnesvanger #metoo-opplevelse, er det beste eksempelet på dette. 
Hele episoden er millimetere fra å ende for tett på Weinstein-saken og Time’s Up-bevegelsen, og dermed i usynk med at vi faktisk er i 1985, men treffer på riktig side av stolpen. 

Akkurat som resten av sesongen. 
Den løfter Glow fra å være artig og lovende til å bli sommerens kanskje beste underholdning. 
