Plateanmeldelse:Bruce Springsteen - «The Ties That Bind: The River Collection» 

Bruce Springsteen forbarmer tidenes elv: 
«The River» (1980) er blitt enda dypere. 

«The Ties That Bind: The River Collection» 

«The River», utgitt i oktober 1980 og nå tilgjengelig i en utvidet boksutgave, er Bruce Springsteens mest splittede album. 

Det er bygd opp på et fundament av seriøse, ganske seige sanger som med letthet kunne ha funnet sin plass på hans foregående plate, «Darkness On The Edge Of Town» (1978): 
«Independence Day», «Stolen Car», «Drive All Night», «The Price You Pay», tittelkuttet. 
(Flere av dem har da også sine røtter i tiden rundt dét knallharde albumet). 

Men albumets størrelse – det var dobbelt – tillot en rekke lettere, mindre substansielle sanger også, av den typen Springsteen kunne riste fra seg med venstrehånden (han hadde en vidunderlig venstrehånd på denne tiden). 

Hvorfor kom «Crush On You» og «You Can Look (But You Better Not Touch)» med på albumet, og ikke – tja, «Roulette» eller «I Wanna Be With You»? 

Springsteen, som hadde et åttitalls sanger i bankboksen forut for innspillingen, vedgår selv at det endelige utvalget ble nokså vilkårlig. 

Albumets følelse av å stå i spagaten mellom skjemt og alvor, guttekvelden og voksenlivet, forklarer han slik: 
Han ville skrive om vanlige arbeidsfolks utfordringer. 
Men han ville også lage slik musikk som disse arbeidsfolkene ønsket å høre når de skulle glemme sine bekymringer på en fredagskveld. 
Creedence Clearwater Revival-trikset, altså. 

«The Ties That Bind: 
The River Collection» inneholder følgende: 

En flott, innbundet fotobok av det slaget man blar igjennom et par-tre ganger i løpet av et liv, med over to hundre gode fotografier av den rundt 30 år gamle Springsteen og kinnskjegget hans. 
I tillegg: 
En replika av en av notatbøkene fra perioden, med tekstene til de «nye» låtene. 

CD1 og 2 er det opprinnelige albumet, konservativt oppusset, lydmessig tro mot originalen. 
Alle som ønsker å eie denne boksen, har det fra før. 
Så den virkelige moroa begynner på den tredje disken. 

Som er et enkeltalbum, som oftest kalt «The Ties That Bind», og den platen Bruce egentlig hadde tenkt å følge opp «Darkness» med i 1979. 
Inntil han, som han så ofte gjorde på den tiden, fikk kalde føtter. 

Var det nok? 
Var det helhetlig? 
Holdt det mål? 
«Nei», konkluderte Springsteen, og forsvant inn i studioet igjen. 
Hvor han ble i ytterligere ett år. 

Nå kan vi konkludere, vi også. 
Syv av de 10 sangene skulle dukke opp på den ferdige «The River», i de fleste tilfellene i nyinnspilte utgaver. 
Om Springsteen hadde sluppet albumet sitt i 1979, ville platen blant annet hatt «Stolen Car» i et mer countrypreget arrangement, og «Hungry Heart» i en noe saktere versjon (før Steven Van Zandt satt opp farten på båndet for å gjøre den «mer pop»). 

Den ville hatt «Cindy», et pussig møte mellom en mørk tekst og femtitallsflørtende musikk. 
Den ville hatt den råfengende «Be True», et på alle måter åpenbart singelvalg. 
Den ville også, helt til sist, hatt «Loose Ends», som stiller et spørsmål som var sentralt for ham i denne epoken: 
«How can something so bad come from something that was so good?». 

Springsteen hadde begynt å lage sanger, mange sanger, om forholdet mellom mann og kvinne. 
Men han hadde fremdeles sin dype skepsis i behold. 

Ville Bruce fremdeles ha blitt «Bruce» om det var dette albumet som ble utgitt, snarere enn det «The River» vi kjenner? 
Ja, sikkert. 
Bruce hadde en slik vanvittig oppdrift på det sene syttitallet og tidlige åttitallet at noe annet er utenkelig. 

Den fjerde CDen gir oss ytterligere 22 kutt. 
Halvparten av dem har sett dagens lys før, mange av dem på boksen med uutgitt stoff som kom i 1998: 
«Tracks». 
Den andre halvparten vil være ukjent for alle andre enn bootlegentusiaster, og er i en viss grad «fikset» på i ettertid, primært i form av nye vokalpålegg. 

Det er fine låter (minst like fine som «I Wanna Marry You» og «I’m A Rocker»!), og det er en glede å kunne eie dem. 
Men det er ikke slike sanger som ville ha forandret karrieren hans i den ene eller andre retning. 
Den som kommer nærmest, er «Chain Lightning» – Costello-aktig new wave med Farfisa-orgel og detektimeatmosfære. 
«Stray Bullet» skiller seg også ut (er de en klarinett vi hører?). 
Dyster ballade som deler «noir»-stemning med det ferdige albumets «Point Blank». 

Ellers er det fint å ha powerpopete, garasjerockende barbandlåter som «Take ’Em As They Come», «Where The Bands Are», «I Wanna Be With You» og «Held Up Without A Gun» samlet på ett sted, i en kronologisk korrekt sammenheng. 

Den første DVDen er en ny, timelang dokumentar. 
Den lider en smule under mangelen på årgangsopptak. 
Vi ble jo så forferdelig bortskjemt forrige gang, med den på alle måter formidable «Darkness On The Edge Of Town»-boksen som kom i 2010. 

Springsteen drar noen nye akustiske versjoner for å bøte på, og er som alltid god til å snakke om sitt eget arbeid. 
Selv om man vel kan mistenke at han rasjonaliserer litt i etterpåklokskapens lys. 

Den store beholdningen vil for mange være den andre DVDens konsertopptak (den har noe artig materiale fra en lydsjekk også); en profesjonell flerkameraproduksjon innspilt i Tempe, Arizona 5. november 1980. 

Den er dessverre ikke komplett. 
Men de eksisterende 150 minuttene er sannelig overveldende likevel. 
Springsteens konserter i 1980 og 1981 var kan hende mindre konsentrere, og definitivt mindre angstbiterske, enn de han og The E Street Band slo folk i svime med i 1978. 
Mer festpregede. 
Men for en fest! 

Inderligheten er enorm, energien helt hinsides, evnen til å piske publikum til ekstase – og ja: erkjennelse – er av James Brown-skolen. 
Det er nesten uforståelig bra. 

Aldri har vel en hvit mann hatt det mer gøy på en scene enn det Bruce Springsteen har her, på tampen av året da han omsider kunne sende «The River» ut på markedet og med den la grunnlaget for resten av sitt artistliv. 

BESTE LÅT: 
«Drive All Night» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
