Kongekrim
"Kongens råd" er meget underholdende. 
Karlsson kan krim. 

KRIM: 
Etter noen år på Juritzen har Ørjan N. 
Karlsson rykket opp en divisjon – nå skriver han for Gyldendal. 
Norges største forlag har nok merket seg de gode kritikkene til "Gerhardsens testamente" og "Hauges direktiv". 
Jeg likte begge to veldig godt. 
"Kongens råd" følger opp på suksessene en utmerket måte. 
Det er noe med hvordan Karlsson blander kaldkrigshistorie, hemmelige rom og organisasjoner og topper med heftig spenning. 
Det blir alltid et velsmakende og berusende brygg. 
I 1958 blir en norsk offiser mistenkt for spionasje torturert til døde. 
I 2015 dør to norske ambassadører under mystiske omstendigheter. 
Samtidig har en kvinnelig russisk oligark fått mye makt i Oslo. 
Hvem er det som holder en hånd over henne. 
Kyrre Kaupang i etterretningsgruppen Stiftelsen er på saken. 

Handlingen hopper fram og tilbake i tid og rom. 
Kapitlene slutter på dramatisk vis, helten er i fare. 
Du må lese videre. 
Men i neste kapittel skal vi til en annen tid. 
Så blir du engasjert av den handlingen og så videre. 

Arne Treholt, hans føringsoffiser Titov og forsvarsminister Jens Christian Hauge dukker opp. 
Vi får en plausibel forklaring på de falske basestasjonene som Aftenposten avslørte: 
Norsk etterretning overvåker oss. 
Men mest blir vi engasjert av hovedpersonen Kyrre Kaupang. 
Han er slett ikke alltid så høy i hatten der han springer rundt i Oslos hemmelige varulvganger, som ble laget av nazistene. 
Og hvordan skal det må han og kollegaen Kairi, som Kyrre er forelsket i? 

Det beste med Karlssons bøker, er det morsomme og oppfinnsomme språket. 
Han byr på bråkjekke perler som "flere klesbutikker enn Per Sandberg har skjeletter i skapet" og "Lik en aldrende gledespike tar den belgiske hovedstaden seg best ut om natten". 
Men forfatteren kan også fremkalle helt andre stemninger: 
"Jeg er som en blindpassasjer i min egen kropp". 
