Bisart om sex med dyr
BOK: 
Med lattermildt alvor om et annerledes naturvernprosjekt. 

Erlend Loe: 
Dyrene i Afrika. 
Roman. 
333 sider. 
Cappelen Damm. 

Noen forfattere setter sin ære i stadig å variere formspråk og tematikk for ikke å gå på velkjente dikteriske stier. 
Andre, derimot, setter sitt stilistiske bumerke på enhver ny tekst de utarbeider slik at leseren aldri blir i tvil om hvem som står bak diktverket hun stilles overfor. 

Til den siste gruppen hører Erlend Loe (f. 
1969, debut 1993). 
I et enkelt, tidvis banalt språk dyrker han gjerne det humoristiske, det burleske, det bisarre. 
I en viss forstand markerer han seg som «naivist», men ikke av det enfoldige slaget. 
Hans forviklingsrike, originale skrullerier rommer alltid et underliggende alvor. 
Det gjelder også romanen «Dyrene i Afrika» som er alt annet enn en idyllisk prosavariant av Thorbjørn Egners klassiske barnesang der den på underfundig-grotesk Erlend Loe-vis kverner om sodomi i eksotiske kenyanske omgivelser. 

Innledningsvis presenteres hovedkarakterene hver for seg - fra «Første enkeltperson» til «Femte enkeltperson». 
Det dreier seg om den gifte tannlegen og barnefaren Vidkun, den homofile zoologen og forskeren Sperber, den skilte mora og skriveføre politietterforskeren Lise, den gifte trailerklipperen Såkalte Bob og endelig Hektor, leverandør av underlødig, salgbar serielitteratur og mannen bak en bøffel av pappmasjé, produsert i fylla, som stilles ut på Høstutstillingen og selges til en storbank for en gigantisk pengesum. 

De bor alle i Oslo, er middelaldrende, kjenner seg ensomme, savner et livsmål og har dragning mot Afrika. 
Etter å ha møtt hverandre tilfeldig på et dyre-etisk professorforedrag blir de nære venner og danner «Selskapet for skjending av eksotiske dyr». 

Snart drar de til Afrika og realiserer et sært naturnvernprosjekt. 
I bevisstheten om at menneskene dreper 60 milliarder virveldyr i året, vil de fem Afrika-fikserte idealistene la seg fotografere mens de «skjender» - altså «puler» - bøffel, løve, neshorn, elefant og leopard. 
Gjennom skjendingsprosjektet sitt vil de minne om den voldtekten av jorda som bare i løpet av deres levetid har redusert antallet dyr på kloden med 60 prosent. 

Jeg er ikke i tvil om at luringen og MDG’eren Erlend Loe vet hva han tuller med. 
Pendlingen mellom det sprøe og det seriøse, mellom kloke naturverntanker og afrikaturisme av det aparte slaget, leopardfetisjisme på danskebåten, sodomi på kenyansk jord, en gitarspillende kone, en ektemann som blir homo, tapet av en arm, et bein, et liv – alt hører med i det loeske sirkuset av alvor og skjemt. 

Men denne gangen blir framstillingen for omstendelig og maset med alle sine skeive smil, akrobatiske sprang, pedagogiske finter. 
Dessuten tales det feilaktig om Line, ikke Nina (s. 
138), og man har «forhåpninger til», ikke «for» (s. 184). 
