Svart kropp betyr fare
En sterk og personlig skildring tvinger frem en forståelse av et system med konkrete og grusomme konsekvenser. 

Ta-Nehisi Coates har lenge vært en innflytelsesrik stemme i amerikansk samfunnsliv. 
Hans reportasjer i tidsskriftet The Atlantic har stått sentralt i diskursen rundt rase, historie og systemiske og systematiske overgrep i den amerikanske offentligheten. 

«Mellom verden og meg», som blant annet vant den prestisjefylte National Book Award, var en av fjorårets viktigste utgivelser i USA. 
Den kom på et tidspunkt da Black Lives Matter-bevegelsen for alvor gjorde seg gjeldende. 
Boken viser overgrepene og drapene som utløste denne bevegelsen. 
Med referanse til James Baldwins essay til sin nevø i «Ilden neste gang» (1963), er Coates’ bok formulert som et brev til tenåringssønnen Samori. 
Coates tar utgangspunkt i sin egen kroppslige erfaring som svart mann i USA og frykten som følger av vissheten om hvor utsatt for vold og overgrep kroppen hans er. 
Dette videreføres i frykten for hva som kan skje med sønnens kropp, og hva han som far er nødt til å lære ham for å overleve. 

Boken er en personlig skildring av avmakten han føler overfor de strukturene han lever med, og gjennom fortellingen om Coates’ studiekamerat Prince Jones, som skytes ned mens han er på vei inn i en lys fremtid, blir det tydelig at ingen svart kropp er trygg. 

Coates holder fast ved den kroppslige og menneskelige erfaringen gjennom hele teksten og fremholder slaveriet som det historiske grunnlaget for den svarte amerikanske erfaringen. 
Fokuset på det kroppslige gjør det umulig for leseren å betrakte slaveriet og rasismen som en abstrakt idé man uforpliktende kan ta avstand fra, men tvinger frem en forståelse av et politisk og ideologisk system med konkrete og grusomme konsekvenser både individuelt og kollektivt. 
Han skildrer en spesifikt svart erfaring uten å underslå kompleksitet og mangfold, og han belyser hvordan vi er innlært til å betrakte ”hvit” kultur som nøytrale og representative eksempler på det allmennmenneskelige. 

Coates inngår i en lang tradisjon som understreker at det uhyrlige i slaveriet og rasismen ikke bare rammer dem som utsettes for den, men i minst like stor grad ødelegger dem som tillater seg selv å bli umennesker ved å dehumanisere andre. 
Coates insisterer på en grunnleggende etisk forpliktelse overfor enkeltmennesket som ikke bare gjelder i samtiden, men også har tilbakevirkende kraft. 
Dette er avgjørende, for ved å nekte å se historiske overgrep som gjerninger begått mot en masse, men mot individer, har vi mulighet til å forandre oss. 

Coates minner om at den amerikanske drømmen ikke er et resultat av hardt arbeid og stå-på-vilje, slik mytologien rundt den vil ha det til, men at den amerikanske grunnloven understøttet slaveriet, og at svarte amerikanere fremdeles lever med ettervirkningene av nyere politikk, som den systematiske forskjellsbehandlingen som med juridisk og offentlig forankring favoriserte hvite i boligpolitikken i USA i mellom— og etterkrigstiden. 

Coates kritiserer den grunnleggende skjevheten i et system som er opphøyd til det beste i verden, og der hans oppvekst i en lesende familie som hadde tilgang til og formidlet svart historie som en selvsagt del av hverdagen, står i enorm kontrast til et dysfunksjonelt skolesystem der utdanningen tjener til pasifisering og stillstand, ikke til bevisstgjøring eller dyktiggjøring for det livet elevene skal møte. 

Boken viser også Coates’ politiske utvikling, fra enkle forklaringer til en langt mer kompleks forståelse av årsaksforhold og løsninger. 
På det fremstående svarte Howard University, som Coates omtaler som sitt Mekka, utfordres mytologiene for Coates, slik at verden blir problematisk og nyansert, og kontrastene i den svarte erfaringen blir tydelige og grensesprengende. 

Coates har uttalt at han ikke ønsker å ha skrevet den ene «svarte boken» som lar leseren anse seg som tilstrekkelig opplyst, men heller være et springbrett inn i en omfattende litterær og politisk tradisjon som venter på å bli utforsket av nye lesere. 
Det handler ikke om «oss» og «dem», men om medmennesker med felles ansvar, og boken forplikter oss som lesere og mennesker til å søke kunnskap og ta ansvar. 

Trass i at Coates behandler noen av de mest betente temaene i amerikansk samfunnsdebatt med imponerende kunnskap og kompleksitet, er dette en tilgjengelig bok. 
Ved å formulere boken som et brev til sønnen, gjør Coates teksten så personlig og vesentlig at den berører leseren i uvanlig sterk grad. 
«Dette er påkrevd lesning», sier Toni Morrison om «Mellom verden og meg». 
Det er bare å slutte seg til hennes utsagn og sette pris på at boken nå foreligger i fin norsk språkdrakt, slik at vi kan forstå det amerikanske samfunnet litt bedre og få utfordret våre forestillinger, også om oss selv. 
