Bokanmeldelse:Erlend Loe: 
«Slutten på verden slik vi kjenner den» 

Erlend Loe viser toppform i denne nye romanen om Doppler og hans trofaste følgesvenn, elgen Bongo. 

Andreas Doppler vender tilbake fra skogen, bare for å møte nye ydmykelser. 
Men hevnen er søt, og selvsagt finner vår mann sine helt egne måter å håndtere den nye tilværelsen på. 

Den tørre og konsise humoren til Erlend Loe lever i beste velgående i denne nye romanen, og forfatteren holder bokstavelig talt ingenting tilbake. 

Når Doppler etter noen år i skogen finner ut at det er på tide å vende hjem for å gjenoppta livet med kona Solveig og ungene, får han seg en skikkelig overraskelse: 
Ikke bare er huset hans malt høyreblått, det bor også en ny mann der! 

Egil Hegel heter han, og er åpenbart irriterende vellykket. 
Han tjener godt, han jogger og ikke minst har han overtatt Dopplers plass som mann og far. 
Andreas Doppler installerer seg til å begynne med i et tre på nabotomten, og starter en systematisk kartlegging av familiens nye liv. 
Etterhvert blir han svært nærgående, og finner håndfaste måter å markere revir på. 

Uten å røpe for mye av handlingen kan jeg vel si såpass som at denne revirmarkeringen henger intimt sammen med det faktum at Doppler er utstyrt med et over gjennomsnittet stort kjønnsorgan. 

Hvorom alt er, han lykkes med å fordrive Egil Hegel, og flytter inn igjen hos familien sin. 
Bare for å oppdage at han ikke fungerer særlig overbevisende verken som ektemann eller far lenger. 
Arbeidslivet fikser han heller ikke, og Doppler faller inn i en sløv TV-tittende -tilværelse. 

Om forfatteren 

Et underliggende tema for Loe er åpenbart den angstskapende utilstrekkeligheten som så mange opplever i møtet med kravene om vellykket familieliv og karriere. 

Først når Doppler forlater «familieidyllen», overlever en tøff tid på gaten, igjen finner tilbake til Bongo og de sammen flytter til København(!), blir det sving på sakene. 
Doppler opplever suksess både som hip retrokokk og som skuespiller i filmer der det velvoksne kjønnsorganet hans har en sentral rolle. 

Til slutt legger han likevel også dette livet bak seg, og vender tilbake til Oslo. 
Romanens slutt er den rene «Markens Grøde»-pastisjen, men også dette fungerer i denne fortellingen som først og fremst blir båret opp av Erlend Loes absurde humor. 

«Slutten på verden slik vi kjenner den» er dystopisk kulturkritikk med høy underholdningsverdi. 
