Gud er liten, mennesket er stort
Munkene i Algerie konkurrerer med Gud i en meningsløst pratsom film der det var ingen vits i å dø. 

"Om guder og mennesker": 
Fransk drama. 
2010. 
2timer. 
15 år. 
Regi: 
Xavier Beauvois. 
Med: 
Lambert Wilson, Michael Lonsdale,Olivier Rabourdin. 

I det franske dramaet "Om guder og mennesker"finner vi en annen form for patologisk selvopptatthet. 
Filmen handler om etfransk kloster i Algerie en gang på nittitallet da den lokale islamismen truetalle som trodde på feil hodeplagg. 
De religiøse terroristene snerrer etterhvert også til de franske munkene, og i to timer skildrer filmen hvordan degamle mennene diskuterer om de skal bli der og dø eller reise hjem og overleve. 

Problemstillingen er både besynderlig og pinlig, fordiskusjonen åpenbarer med religiøs klarhet at et kloster egentlig er et stedder mennesket vil vise at det er større enn Gud. 
Gud har bedt menneskene leveog vokse og yngle, mens munkene tror Han tok feil. 
De vil bli som Ham. 
Dermedovervurderer de sin egen betydning som hellige tros-symboler og bestemmer veden håndsopprekning som ville virket utilbørlig pompøs i Getsemane, at alle skalbli. 
De blir selvsagt drept. 
En gjeng jesuser som vil dø for å frelsemenneskene. 
Men de frelser ingen. 
De bare ofrer seg helt unødvendig. 

Spesielt én av scenene røper den ideologiske forvirringen.Da den Udyret-digre terrorist-banditten truer dem, siterer abbeden Koranen, derdet står at alle prester er like. 
Det vil si: 
I stedet for å refse morderen forhans massedrap, smisker munken seg inn med ham ved å si: 
Hør nå her, vi er joalle Guds menn. 
Manusforfatteren har antakelig oppfattet dette som en økumeniskgenistrek, men egentlig er det en like stygg opportunisme som om en prest iannen verdenskrig skulle si til Gestapo: 
Hør nå her, vi tror også på enallmektig Gud, vi er alle fascister! 

Det er en ganske kjedelig film, der uendelig salmesang ogekshibisjonistisk arbeidsvilje skal medvirke til inntrykket av at vi ser påhelgener. 
