Erik Bye har fått en strålende biografi, som ikke legger skjul på folkeheltens svakheter
Asbjørn Bakkes bok er spennende og velskrevet. 

I januar 2000 var Erik Bye invitert til å synge i kirken i Vanse på Lista. 
I forkant ba menighetsrådet om å få vite hva han skulle framføre. 
Det hadde aldri skjedd før. 

Etter en gjennomgang, fikk Bye beskjed om at de ikke kunne godkjenne «Anna Lovinda», Alf Prøysens barnevise om «Tre astronauter» og sju andre sanger. 
Agderbiskopen Olav Skjevesland støttet meninghetsrådet og uttalte at «upassende sanger må ikke fremføres i Guds hus». 

En gammel havørn 

Dette passet på sin side sangeren dårlig. 
«Var det noe som fikk ham til a steile, så var det dogmer og absolutter fra mennesker som hevdet a ha alle svar i lomma og ikke lenger hadde spørsmal å stille,» skriver Asbjørn Bakke i sin velskrevne og personlige biografi «Erik Bye». 

Sangeren uttalte til Farsund avis: 
«Jeg går ikke inn i en kirke uønsket, det er i hvert fall sikkert». 
Han sa at ingen kunne få ham til «å kvitre som en kanarifugl»: 
«Jeg er en gammel havørn, og det akter jeg å forbli.» 
Han gikk inn i forhandlinger med menighetsrådet, som etter et ekstraordinært møte lot Erik Bye få synge de sangene han ville. 

Sagnomsust nordmann 

Dette er en blant mengden av anekdoter og episoder Bakke gjengir i fortellingen om en av de mest sagnomsuste nordmennene i nyere tid, mannen som ble kalt «høvding» og «folkekonge». 
Den understreker Bye som en «systemkritisk individualist» i norsk samfunnsliv, høyt hevet over smålighet og sneversyn. 
«All autoritet skal eksistere under tvil,» lød hans motto. 

Bakke har gjort en kjempejobb med å gå igjennom tilgjengelige muntlige og skriftlige kilder og sydd stoffet sammen til en frodig og underholdende fortelling om et enestående menneske. 
Bye var rett mann til rett tid. 

Mobboffer 

Biografen starter boka med begravelsen i 2005, der alt som kunne krype og gå av kjente nordmenn var til stede, fra kong Harald og nedover. 
Deretter går han tradisjonelt til verks og følger sitt objekt fra fødsel til død. 
Bye ble født i New York i 1926 og vokste opp i USA og Tyskland, før familien vendte hjem i 1932. 

Hans far var den kjente sangeren Erik Ole Bye, som drev pensjonat på Nordstrand. 
Vi får høre om Bye som skolegutt og mobboffer, motstandsarbeider under krigen, før han vendte tilbake til USA der han i noen rastløse år skulle studere, men utviklet en dyp mistro til akademia. 
I stedet dyrket han journalistikk, spilte hovedrollen i «Peer Gynt» og var skipper på en mudderpram i Hudson-elva . 
I en periode krysset han USA som en beatfigur «on the road», mens han levde som landstryker og loffer. 

Thor Heyerdahl 

Faren var til tider i tvil om sin sønns veivalg. 
Da han hørte at Thor Heyerdahl samlet mannskap til en flåteferd på Stillehavet, skrev han i et brev: 
«Gi pokker i studiene, reis til New York for å finne denne Heyerdahl. 
Kanskje du kan bli med over Stillehavet i stedet.» 

Allerede i tenåra møtte Bye sin kone Tove, som han var gift med i 51 år og fikk fire barn med. 
Etter å ha vendt tilbake til Norge, fikk han jobb i BBC og bodde noen år i London. 
Fra 1957 var han på plass i NRK og tok lytterne med storm som en blanding av «mikrofonsjarmør» og dristig eventyrer. 

Menneskekjenner 

Han jobbet med fire, fem, seks faste programmer på en gang, mens han presenterte alle slags folk; uteliggere, poeter, skuespillere, visesangere, sjøfolk og ikke minst kvinnen og mannen i gata. 
Hans begavelse var «å løfte fram mennesker uansett hvor de bodde og gjøre dem til stjerner i eget liv». 

Om noen skulle ha vært i tvil; denne boka bekrefter til fulle at Erik Byes viktigste egenskap var hans formidable evne til å få alle slags mennesker til å åpne seg og fortelle om seg selv. 
Han brukte sin innlevelse, sjarm, fantasi, erfaring og sosiale harme til å lage radio- og seinere TV-programmer som ingen andre. 
Bakke minner også om hvor mye motstand Bye møtte. 
Han var ikke alltid populær når han brøt med folks forventninger om hva som er underholdning og i stedet minnet om at livet er fullt av alvor. 

Erik Bye brakte den store verden inn i det norske folkehjemmet. 
Han rapporterte fra Hong Kong og Biafra, fra New Mexico og Nepal. 
Han framkalte menneskelig varme og talte med stor kraft krigsseilernes og asylsøkernes sak, han var alltid på de svakes og utstøttes side. 

Alkoholens svøpe 

Noen svært små skjønnhetsfeil kan man spore. 
For eksempel når metaforen «vår herres klinkekule» brukes to ganger på én side, eller når Byes kiste er «omkranset av praktfulle kranser». 
Enkelte steder understreker biografen det som blir fortalt med en setning eller to for mye. 
Faktafeil er vanskelig å spore, men Kjell Aukrust debuterte med «Simen» i 1958 (etter at den først sto på trykk i Dagbladet), ikke med «Folk og fe» i 1960. 
Men dette er bagateller. 

Det vi får vite minst om, er Byes familieliv. 
Men Bakke går ikke utenom det vanskelige temaet alkohol. 
Med stor åpenhet skildrer han episoder som er både ubehagelige og uverdige. 
Han skriver at Bye tidvis var «deprimert», preget av «ensomhet» og «indre uro». 
Han trengte åpenbart også et vern mot sin egen berømmelse, og «fornuften var ikke alltid Eriks beste venn». 

Disse historiene bidrar til å vise at Erik Bye var et menneske av kjøtt og blod. 
At han i all sin storhet også hadde svakheter, skulle bare mangle. 
Dette er tross alt ingen kritisk biografi. 
Hvem i huleste er interessert i en kritisk biografi om Erik Bye? 
