Magien er borte i « Mamma Mia: Here we go again»
Lettbent sommerfeelgood som neppe holder mål for andre enn dem som er ordentlig forelsket eller veldig motivert på andre måter. 

Det at en Mamma Mia-oppfølger nødvendigvis måtte være et oppkok, ligger så mye i kortene at jeg knapt nok orker å kommentere det. 
Og det å lage denne filmen er så skamløst at det nesten er sjarmerende, men økonomisk er det naturligvis fullstendig logisk. 

De som har møtt en filmprodusent som en gang har hatt en økonomisk suksess, vil skjønne hva jeg snakker om. 
Så lenge det er mulighet for nok en suksess, vil alt som kan gjøres, bli gjort for å gjenskape den. 
Suksess er rett og slett for morsomt til at de klarer å holde seg i skinnet. 
De blir invitert overalt, alle vil klemme dem, og de tjener bøttevis med penger. 

De sjokkerende tallene for Mamma Mia (2008) er: budsjett: ca. 420 millioner kroner, inntjening: ca. 5 milliarder. 

Spekulativ musikal 

Mamma 
Mia var en temmelig sjarmerende film. 
Helt klart i den smarte enden innenfor sin sjanger, som jeg vil kalle spekulativ musikal. 
Det vil si en musikkfilm hvor musikken allerede eksisterer og er så kjent at smarte folk skjønner at det vil betale seg å bake den inn i en historie, hvis det gjøres på den rette måten. 
Og det klarte Catherine Johnson med glans i 2008. 

Da er det litt verre stilt med årets versjon. 
Johnson er kreditert for å ha vært med å lage historien, sammen med legenden Richard Curtis (Fire bryllup og en gravferd, Notting Hill, Love actually, som alle imponerer med sin letthet og kløkt). 

Ol Parker på manus og regi er soleklart det svake leddet her. 
Han mangler fingerspitzengefühlen og leverer en temmelig tungrodd film. 
Ikke uten lyspunkter. 
Det må sies. 
Spesielt hvis man er i et skjørt, emosjonelt humør, vil filmen by på mange muligheter til å føle på kjærlighetens lykkebringende kraft. 

En lignende effekt kan den ha hvis man drømmer om å føle denne kraften. 
Er man mørk og alene, blir filmen antagelig en trist affære. 

God Lily James 

Det mest positive er at den forteller Donnas (Meryl Streeps) historie fra 1970-tallet. 
Den delen av filmen er til dels sjarmerende og vellykket. 
Mye takket være Lily James som spiller Donna som ung. 

Hun er dønn sjarmerende, kan synge og bevege seg og har i grunnen alt som trengs i en rolle som dette. 
Hun er også mindre forstoppet, hvis man kan si det, enn Amanda Seyfried, som er søt og alt dette, men som likevel gjøres uinteressant i denne runden. 
Mest fordi hun alltid må tenke på moren sin og syte og lure om hun hedrer hennes minne på en bra nok måte. 
Det blir man lei av etter cirka tre minutter. 

Ellers er musikknumrene mindre åpenbare i denne runden, av den soleklare grunnen at mange av de supreste Abba-låtene ble oppbrukt i første runde. 
Likevel er det gode musikknumre her også, selv om de er i mindretall. 
De to Abba-mennene, Bjørn og Benny, lurer seg inn i bildet så ofte de kan. 
De synes dette er veldig gøy. 

Bli sittende helt til slutt 

Nåtidshistorien er dessverre direkte svak. 
Og linken mellom handling og sanger er syltynn, på grensen til komisk og noen ganger over den grensen. 

Pierce Brosnan kjeder forresten livet av seg. 
Stellan Skarsgård og Colin Firth klarer seg bedre, men man ser at også de tenker på hva de skal kjøpe for honoraret sitt når de kommer hjem. 
Julie Walters og Christine Baransky har samme energi som i første film og kommer bedre ut av det. 

De som så Mamma Mia syv ganger, kommer antagelig til å se denne to eller tre. 
De som ikke så Mamma Mia, må ikke finne på å se denne. 
Men hvis du ser den, bli sittende til ettertekstene er ferdige. 
Dette er nemlig den typen film hvor det kommer en søt liten bonusscene helt på slutten, for tålmodige drømmere som ikke har klart å reise seg fra kinostolen. 
