Se, så søte de er!
Egentlig skulle ikke denne filmen gå bra. 
«Hitch» likner for mye på alle de andre juksas-historiene om folk som har en svær ting å avsløre med halsklumpene sine før filmen nesten er slutt. 
Men så er den så søt. 

Den er så omstendelig, uimotståelig og æreløst søt at man får lyst til å knø den i kinna. 
Så god er den. 

En av grunnene er verdens vakreste mann. 
Han heter Kevin James og spiller Doug i «The king of Queens». 
James har kroppen til en kasse strøsand, og han er mandig på en ubesluttsomt intuitiv måte som det lukter hamburgere og fotballkamper av. 
Ansiktet veksler mellom Lano-lunhet og karslig karisma; han er et funn, han er en mann, han er yezz, du fant ham. 

Will Smith (derimot) er 188 centimeter kontrollerte kuleledd, og sammen med Kevin James oppnår han perfeksjon. 
Han er Kjell Magne til Erna, han er Harald til Ari, han er Per Inge til Steinar. 
Det oppstår en sår balanse mellom de to mennene, og det gjør deler av filmen til en skikkelig og sjelden komediefest, der ferskprinsen spiller uten afrikanske falsetter. 
Eva Mendes var aldri morsom. 
Hun er en slags Jennifer Lopez bodydouble med ferdig utfylte 46-kjoler og en kjevestruktur som uten anstrengelse kan tygge levende hummer hvis strømsvikt skulle oppstå. 
Fordi tannlegen har forbudt henne å bevege underansiktet, vagger hun på hodet for å imitere mimikk. 

Men så viser det seg at Mendes har et søtt smil. 
Det har også Amber Valletta, som spiller filmens seksuelle hovedtrofé. 
Det har også Julie Ann Emery, som spiller den litt nedtona venninne-prototypen Casey. 
Det er søte smil i denne filmen. 
Det er en søt film. 
Jeg får lyst til å løfte den. 

Smith spiller en velhavende kjærlighetskonsulent. 
Han lærer menn hvordan kvinner skal legge merke til dem. 
Og den bakerste av de bakre revisorene er Kevin James, og han vil bli kjæreste med den hotteste, rike dama på den første av alle livets forsider daglig. 
Smith skal hjelpe ham, samtidig som sjarmdoktoren selv treffer tabloidskreppa Mendes, og hun er virkelig et rauhål, tro meg. 
Men søt for det. 

De to parene vaker rundt hverandre i veldig gode scener. 
Noen av samtalene lider av forstoppelse, for replikker i normale komedier burde bare bli laga av tissetrengte dyslektikere som bare kan skrive med én finger. 
Men stort sett flyter det bra, og påfunnene er behagelig tøysete og ikke snobbete eller jålete. 
Elverace, fjerning av rygghår, grønnsakshiving, et allergimåltid som disfigurerer Smith så mye at han likner Martin Lawrence. 

Det er søtt. 
Begge sluttene er søte. 
Dere kommer virkelig til å elske dette. 
