Film:Japanske ris 

Påkostet Hollywood-maskineri bedriver oppuffing av japansk krigermyte. 
Ikke særlig smakfullt. 

En ronin er en japansk samurai, som har brutt sine kompliserte æreskodekser og dermed stengt ute fra alt han har viet livet til. 
Hva 47 ronin da faktisk er i denne filmen, burde være enkelt å fatte. 

Vi befinner oss i historiens feudale Japan. 
Ulike stater har sine ledere, med tilnærmet uinnskrenket makt. 
Men over dem alle hersker en shogun - en slags keiserlig forløper - med absolutt all makt i himmel og på jord. 

Statslederne har sine samuraier; elitesoldater i særklasse. 
De er dessuten noe nær halvguder i østlig filmografi - ikke minst på bakgrunn av den klassiske myten som behandles i denne filmen: 
Om samuraiene som må se sin elskede leder begå selvmord på shogunens befaling, etter å ha blitt forhekset. 
Samurainene blir utstøtte ronin, men søker hevn for å gjenopprette sin leders ære - selv om det skulle bety at de da igjen avsier sin egen dødsdom. 

Komplisert? 
Jada. 
For legg så til en «bastard» (Keanu Reeves), som den überrasistiske japanske nasjonalæren må betrakte som spedalsk. 
Om det da ikke hadde vært for bastardens forbund med en slåssvennlig underverden og dermed døråpner for både for hekseri og gjenferd og annen djevelskap. 
Litt umulig kjærlighet hører selvfølgelig også med. 

Filmen er utvilsomt spektakulær. 
Slåssingen er kraftfull, monstrene selvfølgelig grafiske. 
Og 3D`en brukt med vett og forstand. 

Men hollywoodmiksingen av japanske myter og moderne hyperkommersiell actionfilm resulterer til en uklar, poserende, gullfiskdamgrunn historie, der alt for mange ulike elementer er stablet oppå hverandre, uten å henge sammen. 
