Tårevåt sviskekomedie med Viagra
Skuespillerne er så trivelige som profesjonelle flørtere kan få det til, og mange kommer til å oppleve det man i jobb-intervjuer omtaler nedsettende som overfladisk hygge. 
Men handlingen er tjafsete, uinspirert og kronisk parkert. 

Jeg lovet meg én ting: 
Jeg skulle ikke skrive at «Love and other drugs» bare er laget for at Anne Hathaway skal vifte med den nakne rumpa si som et eplerundt, karbo-fritt fetisjist-agn. 
Den er for opplagt. 
Bare Oslo-anmeldere skriver sånt. 

Men jeg kan skrive at Jake Gyllenhaal spiller en seksuelt avfeldig drittsekk som bare finnes i amerikanske komedier, og du ville ikke blitt forskrekka om han slapp buksene sine for å onanere på knærne til bussjåfører. 
Han er en triviell påfunn-mann etter Sex and the City-modellen, en hygienisk utfordring for alle som har hørt om klamydia og hennes sviende morgener. 

Gyllenhaal spiller dessuten selger. 
Vi bor i et land der fjellvannet er friskt og sinnet sunt, og vi syns selgere enn pinligere enn rundbrennere. 
Etter hvert begynner han også å selge Viagra (og farmasøytfirmaet må ha betalt en bulliong for denne reklamen), og vi bor i et land der menn får ereksjon hvis de ser en kantarell eller et kvisthål, så Viagra er også pinlig. 
Det er mye å skjems av her. 

Anne Hathaway ble laga for å spille den skøyeraktige nabojenta fra volleyball-laget til KFUK. 
Her inntar hun filmen med et voldsomt hår som kan brukes til å produsere strøm, invadere Grenada eller utslette bruken av hijab eller hamas. 
Det beholder hun gjennom hele handlingen, og det bruser konstant som en Caprino-installasjon. 
Hathaway starter med å vise edderkopp-bitt bryst og deretter fingeren. 
Hun har Parkinson, så hun kan fillefjonke med den usannsynlige pusemagneten så mye hun vil og ha mintgrønn fast-telefon. 
Slem jente! 
Bitter jente. 
Ingen vil være med meg for jeg er syk-trist. 

Her er handlingen slutt. 
Det er med en vittig-overvektig bror som lytter når Hatty tar Meg Ryan-refrenget. 
Regn drypper på vindusruter med samleier innforbi og sørgemusikk, for snart skal Gyllenhaal si «jeg elsker deg», og det skal han nesten dø av. 
Musikken i filmen er som Spotify-lista til en som nettopp ble dumpet av kjæresten. 
Tilfeldig treff-igjen-scene bryter ut i heftig nynning. 
Deretter trist piano-musikk, som om Randy Newman stakk innom. 

Hathway og Gyllenhaal er trivelige skuespillere, men dette er dustefilmen deres, og de kommer begge til å angre den bittert en mandag da de ser seg sjøl i speilet og lurer på hvem de egentlig ser. 
