Lekespioner og liksomkjærlighet
«This Means War» er en kompromissfilm for kjeklete par på date. 

FILM: 
Naturfaglæreren min ga oss en gang en huskeregel: 
«Syre i vann: det går an. 
Vann i syre: det blir et uhyre». 
Her kommer en tilsvarende for filmkritikere: 
«Skyting med kjærlighet: det blir herlighet. 
Kjærlighet med skyting: det blir syting». 

Tette actionfilmer kan bli mer komplette opplevelser av å få inn drypp av en slags inderlighet mellom slåsskampene. 
Et nydelig eksempel er kjemien mellom Matt Damon og Franka Potente som ligger som en spent streng under «The Bourne Identity» og beriker filmen. 
Men det finnes en bastard av en undersjanger, romantiske komedier med innkastede actionopptrinn, som ikke har noen annen funksjon enn å være kompromissfilm for kjeklende par på date. 
Ingen vil egentlig se dem. 
Ingen vil egentlig lage dem heller. 

Tåpelige agenter 

Ingen av de som er involvert i den fjollete «This Means War», foran eller bak kamera, virker i hvert fall det minste engasjert i det de driver med. 
Hunk-aspirantene Chris Pine og Tom Hardy spiller to ualminnelig tåpelige CIA-agenter og bestevenner som får husarrest av sjefen etter å ha ødelagt et oppdrag. 
I løpet av den ufrivillige ferien møter de hver for seg drømmedama Lauren (Reese Witherspoon), og går inn for å imponere den utkårede og ødelegge for hverandre med alle ressurser de, og USAs hemmelige tjenester, har til rådighet. 
Witherspoon setter opp minst ni nyanser av intetanende mens mennene kaver rundt i bakgrunnen, kobler opp spionkameraer og halvhjertet forsøker å fange en eller annen forbryterkonge som egentlig ikke har noe i filmen å gjøre. 

Fakter og grimaser 

Regien til McG («Charlie's Angels») er, nå som før, rask og glatt, anonymt glossy og skjemmet av semmer skuespillerinstruksjon. 
Både Reese og de to rivalene griper til fakter og grimaser, og overtydelig replikklevering. 
I sine beste øyeblikk får Witherspoon og Pine til en viss spenst i samspillet, men de burde hatt bedre formuleringer og punchlines å leke med. 

Til tross for at den gir rikelig anledning til å posere med dress og håndvåpen, er «This Means War» neppe noe godt valg for verken Pine eller Hardy. 
De er begge på vei oppover i Hollywood-hierarkiet og søker antagelig å semetere sin posisjon som attråverdig hankjønn. 
Men kvinner tenner som kjent mest på menn som får dem til å le. 
Og det er ingen av dem. 
