Filmanmeldelse «The Disaster Artist»:Kalkunklassikeren 

Filmen om «verdens verste film» er bedre enn originalen, ja. 

DRAMA / KOMEDIE 

«The Disaster Artist» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
James Franco. 

Med: James Franco, Dave Franco, Seth Rogen. 

Tommy Wiseaus «The Room» (2003) er blitt 2000-tallets svar på Ed Woods «Plan 9 From Outer Space» (1959). 
En «tidenes dårligste film» som har fått et stort, åh-så-ironisk kultpublikum. 

Folk møtes på amerikanske kinoer og ser det håpløse «romantiske dramaet» under forhold som kan minne om de som blir visninger av «The Rocky Horror Picture Show» (1975) til del. 
Med publikum som aktive deltakere snarere enn passive tilskuere, ofte utkledd som filmens karakterer, hoiende den latterlige dialogen. 

Kalkunen er allerede blitt gjenstand for en dokumentarbok, skrevet av en av hovedrolleinnehaverne, Greg Sestero, og et videospill. 
Her er filmen om innspillingen av filmen, regissert av James Franco. 
Den balanserer hårfint på grensen til et karakterdrap. 
Det er vanskelig å se hvordan det kunne vært annerledes. 

Les også: 
James Franco snakker ut om avhengighet og depresjon 

Franco selv spiller «visjonæren» Wiseau, en vampyrisk Kaptein Sabeltann-dobbeltgjenger med en avsindig aksent og uklar bakgrunn. 
(Wiseau hevder han er fra New Orleans. 
Syntaksen sier Øst-Europa). 

Han elsker amerikansk drama, og spesielt den typen amerikansk drama som unge menn med en hang til det plaget romantiske og melodramatiske synes å trekkes mot: 
James Dean, den unge Marlon Brando og Tennessee Williams’ sørstatssexy teaterstykker. 

Da Wiseau treffer en annen svermer, skuespilleren Sestero (spilt av Francos lillebror Dave), bestemmer de to seg for å gjøre drømmen til virkelighet. 
De to, bestevenner for livet, skal lage film sammen! 
(Ingen, ei heller Franco, har så langt gitt et fullgod forklaring på hvordan «The Room», som hadde en prislapp på hele seks millioner amerikanske dollar, ble finansiert). 

Film – av et slag – ble det, trass i at Wiseau hadde null kunnskap om eller talent for det han holdt på med. 
15 år senere lever «The Room» fremdeles sitt eget liv. 
Selv om det altså overhodet ikke er det livet Wiseau hadde håpet på. 

Hvor gøy er det så se talentfulle folk lage film om talentløse folk som lager talentløs film? 
Overraskende gøy. 
«Du kommer aldri til å bli til noe, ikke på en million år!», får Wiseau høre fra Judd Apatow, som spiller seg selv. 
«Men etter det?», spør vår helt, tilsynelatende genuint håpefullt. 

Vi ler, slik vi ler av Wiseaus forferdelige skuespill og alt det andre, bortsett fra småligheten og de halvpsykotiske episodene hans. 

Les også: 
Derfor liker James Franco «selfies» 

Franco imiterer Wiseau mer enn han tolker ham. 
Tommy forblir et mysterium av en mann, uutgrunnelig i sin grunnhet, vanskelig å like eller stole på. 
Publikum vil ha godt av å være en smule forberedt på hva det er som skal møte dem i kinosalen. 
Ellers vil Wiseau – de døde øynene hans, raseriutbruddene og måten å snakke på – slå dem som en mann klar for innleggelse på psykiatrisk, og lite annet. 

Vi som lider under en interesse for filmbransjens randsoner og disses marginale skjebner, finner mye å more oss over. 
«The Disaster Artist» er laget med ømhet, men det er en ømhet som kan være vanskelig å få øye på. 
Faktum er at filmen ikke helt lykkes med sine høye, muligens umulige ambisjoner: 
Å få oss til å le av noe som uomtvistelig er komplett mislykket, samtidig som vi skal sjarmeres av disse totale dilettantenes «store drømmer». 

Akkurat her kommer «The Disaster Artist» til kort i forhold til sin nærmeste slektning i nyere filmhistorie, nemlig Tim Burtons «Ed Wood» (1994). 
Det var også en film om vilje som trumfet talent. 
Men den hadde karakterer det var lettere å bli glad i enn Tommy Wiseau. 

Franco har under alle omstendigheter lyktes i å lage en kultfilm om en kultfilm. 
Sannelig en bedrift i seg selv. 
