Musikkanmeldelse:Svakt nytt fra West-fronten 

Gal eller genial? 
Denne gangen er Kanye West ingen av delene. 

Sommeren med Kanye West er i gang, og den er ikke snau. 
For to uker siden kom albumet Daytona med Pusha T, sist fredag hans eget album Ye, nå et nytt fra prosjektet Kids See Ghost med Kid Cudi. 
All musikken er produsert av ham selv. 

I tillegg har Kanye varslet et album med rapperen Teyana Taylor i slutten av juni, og han har i en periode nå jobbet fulltid på Twitter med det som skulle bli en tweet for tweet, direktesendt filosofibok. 
Og han har hyllet president Donald Trump for deres felles «dragon energy». 
Puh. 

Et smart, kort album 

I overkant mye å forholde seg til herfra, altså, og jeg må innrømme at min lesning av denne twitterboken stoppet raskt. 
Han har vel stoppet oppdateringene selv også, virker det som. 

Musikken flommer derimot på, og krever oppmerksomhet. 
Nevnte Daytona med rapper Pusha T låter musikalsk bunnsolid og fett, men er ikke et album for historiebøkene. 
Det er nok heller ikke Kanyes eget, 24 minutter lange Ye, selv om alle de syv låtene har strømmet inn i topplistene hos både Spotify, Apple Music og sannsynligvis snart Billboards topp 10. 

Dette sier mer om stjernestatus enn faktisk musikalsk kvalitet, men samtidig at det i 2018 kan være smart å gi ut korte album som dette. 
Fansen lytter faktisk til alt, ikke bare den ene hiten, og alt tværende fyllmateriale kan droppes. 
Her settes nok en ny standard. 

Alt annet enn nyskapende 

Musikalsk er det derimot ikke så mye nytt å spore på artistens åttende album. 
Her brukes rytmer, samplinger, effekter og ikke minst en produksjon som hele veien høres ut som noe mannen har gjort før, blant annet det enkle, treffsikre pianoriffet fra «Runaway». 

ye lider under en skrikende mangel på noe nyskapende, og dette trekker ordentlig ned når det kommer fra denne kanten. 
Her er kravene til slikt alltid høye. 

Litt mer spennende er selvfølgelig ordene og meningene som kommer frem, selv om de fleste av dem også er hørt før fra en mann som de siste månedene igjen har ytret seg mye og høylytt. 

Far-til-datter-låten 

Det er direkte forstyrrende å høre Kanye fortelle om egen bipolar lidelse i «I Thought About Killing You» og «Yikes», og hvordan han hele veien bruker aspekter av stemmen for å skape en slags dialog mellom de forskjellige utgavene av seg selv. 

Tankene om å drepe sin egen kone Kim i åpningen og angsten for å miste alt i «Wouldn’t leave», virker også mer enn ekte. 
Men utover det korte albumet kommer det likevel ikke noe mer spennende, selv om Kanye med rette rapper at det har vært et «shaky-Ass year». 

I alle fall ikke før vi kommer til det syvende og siste sporet «Violent Crimes». 
En fin-fin ballade der artisten slipper det som innen hiphop-sjangeren er blitt obligatorisk, far-til-datter-låten, og antyder at eldstedatteren North har endret ham. 

Rørende toner på et album som ellers er fort glemt. 
