Film:Utrygg trafikk. 
Dum film 

Historien i dette glorete «spinoff»-produktet, «basert» på den bestselgende serien racingspill med samme navn, er så skjematisk at det knapt er verd å bruk plass på å beskrive den: 

Godhjertet, kjekk kar, Tobey (Aaron Paul, som har på seg «Breaking Bad-trynet sitt, og med dette får en elendig start på en eventuell filmkarriere), er god til å kjøre bil. 
Han driver med «street racing», noe som i praksis betyr å sette uskyldige menneskeliv i fare, og juble av latter når man kjører i filler handlevognen til en hjemløs. 

Faren hans er død. 
Gamledama hans, Anita, har et søtt mellomrom mellom fortennene, og har dessverre flyttet til Manhattan og blitt sammen med nemesisen hans, Dino. 
Dino driver også med, og har forretningsinteresser i, «street racing». 
Dino er en dritt, og ligner - for liksom å gni det inn overfor filmens norske publikum - på Rudolf Blodstrupmoens sleske høyrehånd, Mysil Bergsprekken. 

Dino lurer Tobey og den sympatisk multikulturelle vennegjengen hans i en dødsfelle. 
Når Tobey slipper ut av fengsel etter å ha sonet to år for noe han ikke gjorde, er det tid for hevntokt og motorporno. 
Med seg i bilen får han søte Julia. 
Hun har britisk aksent, og må dermed anses som fisefin. 
Men biler kan hun. 
(I en av filmens mange lattervekkende scener, foretar hun en såkalt «hotfueling»: 
Fyller bensin på bilen mens den er i fart. 
Fallossymbolikken er øredøvende). 

«Need For Speed» er et minste-felles-multiplum destillat av all verdens helteepos for guttunger generelt, og radarparet Jerry Bruckheimer og Don Simpsons «high concept»-utgaver av disse fra 1980-tallet spesielt («Top Gun - den beste av de beste»; 1986, «Days Of Thunder»; 1990). 

Det går fint an å lage slike i 2014. 
Også etter «Talladega Nights: The Ballad Of Ricky Bobby» (2006). 
Men da skal de helst ha en viss distanse til seg selv. 
Litt humor. 
Det har ikke «Need For Speed». 

Dialogen («cops should eat donuts!») og vitsingen er ualminnelig lavpannet. 
Selv Michael Keaton, i rollen som en kjip «kommentatortype», går en på nervene. 
Det kan sies at den avsluttende biljakten har sine øyeblikk, og at landskapsbildene fra Arizona-ørkenen er flotte. 

«Need For Speed» er en spektakulært dum film. 
OK, greit: 
Den er marginalt mer festlig å se den, enn å stirre i en vegg i to timer og fem minutter. 
At den er dum er ikke en gang problemet. 
At det er langt mer spennende å hengi seg til spillet den er basert på, er. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
