Ingen heksekunst
«Season of the Witch» klarer kanskje å redde Nicolas Cage fra gjeldsfengsel. 
Men ingenting annet. 

FILM: 
Hva gjør du når du er Nicolas Cage, Oscar-vinnende eksentriker i klinsj med skattefuten og en gjeld på over åtti millioner kroner? 

Jo, du spiller i fire filmer med premiere i 2011, sier ja takk til en fadese som «Season of the Witch» og møter på jobb med din beste følsomme mine på, veksler et par ganger mellom ansiktsuttrykkene sørgmodig/sint og bare sørgmodig, hever millionhonoraret og slutter å møte det bekymrede blikket til familie og venner som lurer på hvor det gikk galt. 

Sølepytt 

«Season of the Witch» er en sur, kald sølepytt av en eventyrfilm som alle involverte tydeligvis mistet troen på midtveis i innspillingen. 
Vi er i en ubestemmelig middelalder der renskrubbede amerikanske korsfarere inntar CGI-byer som er så semmert laget at det ser ut som om de henger i luften og ryster på sine langraggede hoder over presteskapets dødsdom over alle vantro. 

Pesten herjer, en ung jente (Claire Foy) blir anklaget for å være heks og får skylda, av grunner ikke engang manusforfatteren tror på må hun fraktes til et avsidesliggende kloster for å stilles for retten, og ridderen Behmen (Cage) får i oppdrag å føre henne dit. 

Mystikk oppstår. 
Behmen går fra å tro på jentas uskyld til å tvile. 
Moralen er at det er galt av kirken å forfølge hekser med tortur og død, men når det er snakk om demoner som tar bolig i sensuelt skulende tenåringsjenter som ledd i en innviklet plan for å sikre verdensherredømme, må det være greit. 

Tungnem 

Regissør Dominic Sena, som også jobbet med Cage i «Gone in Sixty Seconds», følger oppskriften for familievennlig krigeraction ned til siste komma. 
Det innebærer en rekke slagsscener der våre helter puffer motstanderne ut av bildet og stikker litt med sverdet noenlunde i samme retning, og får en lett bloddusj tilbake. 
Pestbyllene, stadig mer sorte og svulmende, blir imidlertid kjærtegnet av kamera i det uendelige. 

Et sted må hekseekspressen krysse en skrøpelig hengebro, og Sena klipper lydig fra tauet som er i ferd med å ryke, til Cage som er på vei over, til synet av juvet under mellom de glisne broplankene, og tilbake til tauet igjen. 
Men han er påfallende tungnem i slike elementære spenningssekvenser, det er som om han kommer litt sent inn i samtlige bilder, og filmen hans blir langdryg og likegyldig. 

Den er som en nyinnspilling av heksekapitlet i «Monty Python and the Holy Grail», bare i fullt alvor. 

Trist 

Cage ser litt tristere ut for hvert minutt som kan går. 
Det kan ha å gjøre med vissheten om at «Wild at Heart» snart bare er en fotnote på en CV som er fylt til trengsel av intetsigende unødvendigheter som «Season of the Witch». 
