120 Days:«120 Days II» 

Artig at den i sin tid genierklærte kristiansundskvartetten kommer med sitt andrealbum samtidig med at The Stone Roses erklærer seg gjenforente. 

(VOW / VME) 

120 Days' paralleller til de britiske gigantene er nemlig flere: 
De oppnådde høy kunstnerisk status og bra platesalg av en selvtitulert debutplate som snakket høyt og euforisk til både rock- og klubbfolket. 

Samtidig greide de ikke å spinne videre på sitt opprinnelige momentum. 
Og når de omsider kommer med en oppfølger fem år senere, har folk for lengst sluttet å vente. 

Et annet viktig poeng er imidlertid at The Stone Roses' «Second Coming» (1994) var riktig bra; problemet var at den aldri kunne leve opp til forventningene debuten skapte. 

Det er ikke utenkelig at den mer edruelig titulerte «120 Days II» vil lide en lignende skjebne og bli bedømt etter hva den ikke er, snarere enn hva den er. 

Tittelen leder oss uansett til punktet der de to bandene skiller lag. 
For der The Stone Roses gjenoppsto som et brautende rockmonster på «Second Coming», gjør 120 Days det som står på merkelappen og lager en nesten sømløs fortsettelse av forgjengeren. 

Ikke at «120 Days II» mangler utvikling: 
Klubbpreget er klart sterkere enn tidligere. 
Vekten legges på lange, hypnotiserende spor, dyp disco designet for spilling i private hjem fra kl. 05 om morgenen og utover. 
Mindre dunkende krautrock, mer boblende Moroder-synth. 

Ådne Meisfjord synger mindre denne gangen, for alt jeg vet et resultat av at flere britiske anmeldere i 2006 utpekte hans vokal og ord til svakeste ledd i et ellers bra band. 

Uansett fungerer det instrumentale 120 Days utmerket - og det gjør de også når Meisfjord åpner kjeften. 

I fotsporene etter Primal Scream og Spiritualized vet bandet hvordan narkotåkete Velvet Underground-rock kjørt gjennom nittitallskverna skal låte. 

Hovedsakelig er dette klubbmusikk av typen man gjerne går videre til etter å ha gjort unna rockeleksene; melodisk og ofte nærmest riffbasert. 

Om dette har noe i 2011 å gjøre? 
Ikke umulig. 
Der 120 Days i 2006 fremstod tidstypiske er det nå noe mer tidløst over det de lager. 

Debutant-medvind kan man uansett bare ha én gang, og nå virker det som om bandet ikke tenker på noe som helst annet enn å lage det de liker. 
En holdning som skinner gjennom i resultatet. 

BESTE LÅT: 
«Lucid Dreams - Part III» THOMAS TALSETH 
