Filmanmeldelse «Roma»:Et livsbekreftende storverk 

Om du i det hele tatt skal se på TV i julen: 
Se denne. 

DRAMA 

«Roma» 

USA/Mexico. 13 år. 
Regi: 
Alfonso Cuarón 

Med: 
Yalitza Aparicio, Marina de Tavira, Verónica García. 

Kulturpessimister kan gråte så mye de vil, men faktum er at «Roma» er det første fullblods filmmesterverket som går rett på Netflix (det har riktignok vært en begrenset mengde kinovisninger i utvalgte markeder). 

Ja, det kommer etter absolutt alt å dømme til å vanke Oscar-statuetter på Alfonso Cuaróns («Gravity», 2013; «Harry Potter og fangen fra Azkaban», 2004) storverk. 
Strømmegiganten legger all sin voldsomme makt i nomineringskampen, og har endog midlertidig redesignet sin egen logo i «Roma»-«farger». 
Det vil si ikke farger i det hele tatt, men svart-hvitt, slik filmen er svart-hvitt. 

Nå er det ingen tvil om at en film så smellvakker som denne, nødvendigvis vil være «best på kino». 
Men det viktigste er uansett at du ser den. 

Den meksikanske mesteren Cuarón har ikke bare regissert «Roma». 
Han har også skrevet, fotografert og klippet den (det siste med hjelp av Adam Gough). 

Allerede tittelsekvensen bærer bud om at han er på toppen av sine evner. 
I resten av filmen overgår denne de lange tagningers mester seg selv, i 360-graders panoramasekvenser som får innsiden av et hus til å se ut som et landskap som rommer hele livet. 

«Roma» er tilegnet hushjelpen som arbeidet i Cuaróns eget barndomshjem («Libo»). 
Her snakker vi om en betingelsesløs kjærlighetserklæring, en omfavnelse som praktisk talt opphøyer hovedpersonen til en slags Kristus-figur. 

Debutanten Yalitza Aparicio spiller kvinnen, Cleo, som vekker barna og morgenen og vasker opp etter at herskapet har lagt seg for kvelden. 
Far (Fernando Grediaga) er lege og mor (de Tavira) er biokjemiker. 
Far er i ferd med å forlate mor. 

Det er 1970, året Mexico arrangerte fotball-VM, på vei over i 1971. 
De dramatiske hendelsene i Mexico Citys gater – Roma er en bydel i millionbyen – utenfor husets fire vegger, speiler den mindre, men ikke mindre skjellsettende, dramatikken i det indre livet til de som bor i det. 
Spesielt den i hun som bor i det lille tilbygget: 
Cleo. 

Utenfor er det er jordskjelv og voldelige studentprotester i gatene. 
Nyttårsaften kulminerer i en skogbrann, og en norsk mann, «Ole Larsson», spilt av Kjartan Halvorsen, bryter ned og begynner å synge «Barndomsminne frå Nordland» i ren beflippelse. 

(Halvorsen får med dette æren av å opptre i den mest Fellini-aktige sekvensen i en film som har en tittel som minner oss om nettopp Federico Fellini, men som ellers ikke kan sies å stå i så stor gjeld til den italienske legenden). 

Det pågår et jordskjelv i Cleo også. 
Alle hjem er urolige, og i dette hjemmet hender det at uroen går ut over henne. 
Hun er elsket i det, ikke minst av barna. 
Men folk mister jo besinnelsen. 
Mor er ulykkelig for at far er borte, barna begynner å ane at noe foregår. 
Så blir Cleo gravid. 

Så mye mer enn det er det ikke nødvendig å fortelle. 
Men la oss konstatere i at Cuarón evner å bygge et komplett univers i løpet av filmens første 15-20 minutter, og holder oss som fanger i de to timene som følger. 

Regissøren har et hypnotisk håndlag med Cleos hverdagslige gjøremål, og et ømt øye for familiedynamikken – heri opptatt fire små og en gammel bestemor (en fornøyelig småtussete García). 
Kameraet hans glir i grasiøse panoreringer, eller konsentrerer seg om ansikter, gater, gjenstander og ting. 
Ingen har noen gang fått mer ut av en Ford Galaxy enn ham. 

«Roma» er et tidsbilde og et familieportrett. 
Som sådan tåler det sammenligning med Ingmar Bergmans «Fanny og Alexander» (1982). 
Men fremfor alt er den en aldeles ublu hyllest til hushjelpen Cleo, en kvinne som da også – i en artig nøkkelsekvens – viser seg å ha «en utrolig fysisk og mental styrke». 
Livet hennes er et offer, og hun utfører daglig små og store mirakler. 
Hun er Jesus som går kjøkkenveien. 

En av sønnene i huset, Pepe, er modellert etter regissøren selv. 
(Han skal ha takk for at han ikke falt for fristelsen det må ha vært å fortelle denne historien fra sitt perspektiv.) 

Cuarón var åpenbart glad i hushjelpen Libo allerede da han var liten. 
Nå som han er voksen, og bedre forstår at hun var et menneske med et eget liv og egne behov, forguder han henne. 

Denne helgendyrkelsen kunne fort ha blitt svett i mindre talentfulle hender. 
Og sett med politiske øyne kan man saktens spørre seg om et liv i andres tjeneste, kan gjengjeldes med en (fantastisk!) film. 
Selvsagt ikke. 

Men Cuaróns «Roma» har sitt utgangspunkt i verden slik den er, snarere enn slik den burde være, og er blitt en livsbekreftende opplevelse. 
En film som renner over av eksistens, og gir oss mot på vår egen. 
