Svingslagene hagler i Hillary Clintons nye bok, og hun treffer med mange av dem
Selvkritikk er ikke enkelt, men Clinton konfronterer det vondeste spørsmålet: 
Hvorfor liker de meg ikke? 

Noen måtte ha bragt falske anklager mot Hillary Rodham Clinton, for en dag ble hun ikke valgt til USAs 45. president. 
Folket som hadde elsket henne som utenriksminister, ønsket henne ikke som president. 

Ekkoet av ørefiken hun mottok 8. november i fjor, lyder fremdeles i ørene på oss som fulgte valget. 

«Hva skjedde» (What Happened) er navnet på Clintons bok om det Kafka-lignende nederlaget for den kanskje mest upopulære president-kandidaten i USAs historie, han hvis navn ikke skal nevnes i denne artikkelen. 

Store følelser 

Amerikanske politikeres selvbiografier dirrer sjelden av ekte og voldsomme følelser. 
Denne boka er et unntak. 

Den forsmådde kandidaten taler sin sak med lik blanding av desperasjon og oppriktighet, og vekker i USA de samme sterke (og ofte negative) reaksjonene som hun gjorde under valgkampen i fjor. 

Republikanerne ber henne rulle inn geipen, slutte å skylde på andre og ikke «spille kvinne-kortet» (det vil si å peke på kvinneforakt og kjønnsdiskriminering, to udiskutable faktorer i presidentvalget i 2016). 

Mange demokrater ser ut til å ønske at hun hadde fulgt legens råd om å spise Xanax, i stedet for å skrive en bok som både er hevntokt og kampskrift. 

«There is no joy in Mudville/Mighty Casey has struck out» 
(Det er ingen glede i Gjørmestad/Casey har bomma) er avslutningen på et av USAs mest kjente tøysedikt, som handler om en tapt baseball-kamp, et følsomt emne. 

USA handler om suksess, ikke om tap. 
At amerikanerne sliter med å snakke om nederlag, preger også Clinton, som sporer av med å snakke om yoga, selvhjelp og «radikal empati». 
Men nederlag er kanskje også et bra utgangspunkt for en bok. 
Clinton er sint, konkret og stiller seg selv til skue. 
Det er skjærende, pinlig – og heroisk. 

Skyldfordeling 

«Hva skjedde» kunne like godt hete «Hvem har skylda». 
Clinton peprer løs på både opplagte og mindre opplagte motstandere. 

Tidligere FBI-sjef James Comey får skylda for å ha ødelagt for Clinton da han varslet om at e-postene hennes skulle undersøkes på ny en uke før valget. 
Media får skylda for å overfokusere på personstrid og e-poster (igjen), mens valgsystemet har skylda for at kandidaten med færrest stemmer vant. 

Mer problematisk er angrepene på Bernie Sanders, som ifølge henne ikke en gang er en demokrat. 
Det er vanskelig å se at hans valgkamp mot henne i striden om å bli demokratenes kandidat var over grensen, slik hun skriver. 

Her er det interessant å sammenlikne boka med Bill Clintons «Mitt Liv». 
Mens ektemannen 
Bill beskriver sine fiender med humor og respekt, er tonen hos Hillary hardere og sårere. 

Når hun kritiserer Obama for ikke å ha rykket ut mot det russiske forsøket på å påvirke valget, burde hun se forsiktigheten hans i forlengelsen av den såkalte reset-politikken overfor Kreml som hun selv sto bak som utenriksminister. 

Forsøket på å være grei med Putin, slik at han skulle oppføre seg bedre, gjorde at amerikanerne ble forsiktige med å kritisere Russland. 
Uten at det bedret forholdet. 

Hjerteskjærende og viktig 

Selvkritikk er ikke enkelt, men Clinton konfronterer det vondeste spørsmålet: 
Hvorfor liker de meg ikke? 
En stor del av velgerne stemte mot henne, ikke for motstanderen. 
Svaret ligger kanskje i det hun selv skriver: 
Min sinnsro er min rustning. 
Evnen til aldri å uttrykke sine følelser i utide, kan oppleves kalkulerende, uærlig. 

Dessuten er det et statistisk faktum at flinke kvinner ikke blir likt – selv om de jobber hardt for å bli det. 
Vi vil gjerne ha Hermine som utenriksminister, men Harry Potter blir president. 

Boka er viktig fordi den overbevisende skildrer det vestlige demokratiets utfordringer i dag: diskriminering, sjåvinisme, fryktpolitikk, medienes prioriteringer, fake news, utdaterte valgsystemer, pengemakt og russiske troll. 
Og så er den hjerteskjærende. 

Skildringen av hvordan det liberale sinn kommer til kort mot krefter det verken helt forstår eller klarer å anerkjenne, er noe flere enn Hillary Clinton har opplevd og vil oppleve igjen. 
