Sprikende
Burde skapt mer trøbbel. 

Et stykke levende norsk populærkulturhistorie i møte med dattera til han andre i Weathervane. 
Med tanke på Pål Waaktaar Savoys varierende suksess med soloprosjektene sine, så som sistnevnte, kan dette gå i flere retninger. 

Waaktaar & Zoe ligner selvsagt på dette andre. 
Og da nærmere a-ha enn Savoy. 
Låtene er fint produsert, med et snev av både Norah Jones og Kraftwerk. 
Et slags spenn som illusterer Waaktaar Savoys stødige låtskriverkvaliteter (ikke at dét er noe nytt). 

Nytt er at de også fremhever hans underkjente kapasitet som multiinstrumentalist. 
Med unntak av Zoe Gneccos hovedvokal er alt arbeidet her gjort av Waaktaar. 
Det betyr høy melankolsk kvalitet, der Waaktaar Savoy sin unike musikalske nordic noir er sterkt bærende. 
Men med en umiskjennelig følelse av å høre låter som ikke nødvendigvis passet inn i noen av de andre prosjektene. 

Zoe Gnecco er en god, men ikke spesielt særpreget vokalist. 
Låtene og arrangementene er best når de lener seg mot det elektroniske. 
I stemning kan det, med unntak av fraværet av gitarrufs, minne om den varme lyden på de tidligste Savoy-platene. 

Det er ikke slik at Waaktaar & Zoe setter listen voldsomt høyt. 
Det er et lunt og varmende prosjekt, men ikke noe man vil komme tilbake til ofte. 
Noen av låtene kan gjerne bli poppolerte på a-ha sitt akustiske album i november. 
