Pirker i sårene
Han sitter på gutterommet og tenker på livet. 

Bill Ryder-Jones begynte tidlig. 
Han var med på å danne The Coral i 1996, 13 år gammel. 

Det tok seks år før Hoylake-bandet ga ut sitt første album, og gitaristen hang med enda seks år. 
Da hadde han stoppet å turnere på grunn av mentale problemer, og det kom vel ikke som noen stor overraskelse at han takket for seg i starten av 2008. 
Han begynte å lage filmmusikk, før han kom med "If" i 2011. 
Det var en plate bygd på en roman av Italo Calvino, med sanger knyttet til kapitler i boka. 
Den svenske sjømannskirken i Liverpool var et av stedene han benyttet til innspillingen, så vel som morens hus. 

På sistnevnte sted holdt han også til på "A bad wind blows in my heart" to år senere, og nå har han igjen vendt tilbake til barnerommet. 
Huset ligger i lille West Kirby i Merseyside. 

De ulike instrumentene har 32-åringen tatt hånd om selv. 
Han åpner intimt og akustisk med "Tell me you don't love me watching", der han er den bortskjemte gutten i et forhold. 

Slikt går ikke så bra, og i "You can't hide a light with the dark" er han den som står utenfor i mørket og stirrer mot ekskjærestens hus: 

The lights off in your bedroom. 

Are you sleeping? 
Are you with him? 

Are you waiting? 
Is he coming? 

Forrige album var influert av forbildet Bill Callahan, men nå tar han sterkere i. 
Nostalgiske "Two to Birkenhead" ligger ikke langt unna Pavement, og saktebrennende "Catharine and Huskisson" beveger seg på samme sti. 

Andre ganger begynner han stille og girer seg opp mot slutten, som i flotte "Let's get away from here". 

"Daniel" er en sår og sakte skurrende sang om tapet av broren, sett med foreldrenes øyne. 
Den er vond å lytte til og ender med medisinering: 

If you take the pills 

you might not get so ill 

Let's make it easy for you, Bill. 

Kuttet henger sammen med påfølgende "Put it down before you break it". 
Sangen har en melodi som i løpet av sine snaue fire minutter går fra det vaklende til mer varmende: 
Put it down before you break it. 
Put it, baby, put it down. 
Put it down before it breaks you . 

Jeg-personen sliter, men det er bedring å spore: 

The things I try to keep from sinking in 

The words still come out wrong 

But the bitterness is gone 

"Satellites" er en tittel som bringer tankene hen på salige Lou Reed, og de blir værende der inntil Ryder-Jones legger inn et par ekstra gir. 

Han runder av med vakre "Seabirds", en sang som viser at han ikke har glemt den kunsten heller. 

Innspilt på barnerommet og med en tittel lånt fra barneskolen, skulle en tro at dette var et tematisk oppgjør med barndommen. 
Det har likevel ikke vært meningen. 

I et intervju med magasinet "Mojo" kaller han dette ikke en gang et album, men mer en samling sanger. 
Sanger uten noe overordnet budskap, men basert på hvordan livet artet seg i 2014. 
Forhåpentlig med et spor av håp i seg. 

Uansett er det ti uvanlig gode sanger han byr på, der halvparten av dem er blant de bedre du vil høre i høst. 
Den andre halvdelen er ikke stort dårligere. 

Beste spor: 
"Two to Birkenhead", "Let's get away from here", "Catharine and Huskisson", "Wild roses", "Satellites". 
