DAB – en studie i privatisert politikk
SAKPROSA: 
Avslørende journalistikk om hvordan makten ter seg også på radio. 

Thor Viksveen: 
DAB. 
Utdatert før det er oppdatert? 
Pax. 

Historien om hvordan Norge ble det eneste landet i verden som har slukket FM-nettet, til stor glede for noen få sterke operatører og til stor kostnad og ergrelse for lytterne, er en fortelling om outsourcing av politikk – og de konsekvenser det får. 

Thor Viksveen, tidligere sjefredaktør i RA og NTB, har skrevet en bok som bør gå rett inn på pensum i statsvitenskap som en case study i hva som skjer når politikerne ikke kan eller vil engasjere seg før det er for sent. 
Senterpartiets forslag om å gjenåpne FM-nettet er som å be om å få ta eksamen påny fordi du dessverre sovnet første gang. 

Mektig allianse 

For snart en generasjon siden dannet NRK og kommersielle P4 en allianse for å innføre digital radio. 
Senere kom også Radio Norge til. 
Viksveen beskriver hvordan denne alliansen, der to av aktørene er eid av store internasjonale mediekonsern, i samarbeid med Telenor og byråkratene i Kulturdepartementet har klart å skape en triopolsituasjon som effektivt stenger andre konkurrenter ute, som rammer lokalradiostasjonene urimelig hardt, som har påført radiolytterne store og uønskete kostnader – og som foreløpig har ført til et markant fall i radiolyttingen. 
Alt mens Stortinget så en annen vei. 

Systematisk, og i et lett og presist journalistisk språk, viser Viksveen hvordan lover og regler enten ble omgått eller bare tråkket under fot for å sikre at de tre store aktørene fikk kontroll over hele radiomarkedet. 

Flengende kritikk 

Da Anniken Huitfeldt overtok som kulturminister etter Trond Giske, var i realiteten den siste hindring ryddet av veien. 
«Da forsvant kravene til «ikke-diskriminering», «eiermangfold» og konkurranselovens krav om at det ikke er tillatt med «samordnet opptreden» over båtripa på tvers av lovvedtak Stortinget selv hadde fattet», skriver Viksveen. 
Boken har mange eksempler som burde vekke Riksrevisjonens interesse. 
Og offentlighetens. 

Kritikken mot Medietilsynet er også flengende. 
I stedet for å føre tilsyn, bidro de til at aktørene fikk det akkurat som de ville, selv utenfor de rammene som lov- og konsesjonsvilkår trakk opp. 

Systematisk går Viksveen gjennom moderne norsk radiohistorie. 
Han viser hvordan Stortinget tidlig aksepterte at digitaliseringen av radiolyttingen skulle være en aktørstyrt prosess. 
Ingen politiske organer har gjort noe vedtak om teknologiskifte. 
Det ville vært fullt mulig å beholde FM-nettet, slik alle andre land som har innført DAB-teknologien har gjort. 

De to kommersielle aktørene, som totalt dominerer reklamemarkedet, fikk også gjennomslag for at de få lokalradioene i de store byene som kunne tenkes å gi dem konkurranse, ble tvunget over på en teknologi de ikke hadde bruk for. 
Det er selvsagt heller ikke betryggende å bli minnet om at Høyre gjorde en av P4s progamprofiler til mediepolitisk talsmann. 
Reven ble utnevnt til tillitsmann i hønsegården. 

I utgangspunktet skulle en tro at en bok om teknologiskifte for radio måtte bli noe for helt spesielt interesserte. 
I virkeligheten er dette en bok som bør studeres av alle som interesserer seg for hvordan politikk blir til, også når politikerne enten ikke forstår hva de gjør, eller ikke bryr seg. 
