Film:Mageplask i tårepølen 

Når du har fått i deg så mye søtstoff at det er hakket før diabetes type 2, smeller Hallström og Sparks til med dobbel vannbakkels, trelags marsipankake og medfølgende sukkersjokk. 

Joda, en vet hva en har i vente fra filmatisering av en Nicholas Sparks-roman. 
Han er den mannlige Barbara Cartland som ga oss «Flaskeposten», «The Notebook» og «Dear John». 
Sparks gir oss menn og kvinner som opplever kjærlighet på tvers av konvensjoner, men som utfordres av tragiske omstendigheter. 
Hent papirlommetørklene og åpne vannkrana! 

I «Safe Haven» er det den amerikanske «Skal vi danse»-stjernen Julianne Hough som møter «Transformers»-offiseren Josh Duhamel. 
Hun flykter fra en mørk fortid vi bare skimter i korte glimt, men som involverer en blodig kniv, endring av utseendet og en flukt fra politiet per buss. 

Under et stopp i en søvnig sørstatsby bestemmer Katie, som hun heter, seg for å bli værende. 
Hun får seg hjem, jobb og en gryende romanse med Alex - eieren av den lokale landhandleren. 
Han er enkemann med to små barn og tilfeldigvis byens beste mannebein. 
Som kontrast til idyllen klippes det jevnlig til politimannen Tierneys (David Lyons) stadig mer desperate jakt på Katie i byen hun rømte fra. 

Og så kan du jo gjette hva som skjer. 
Nei da, du skjønner selvfølgelig akkurat hva som kommer til å skje. 
Og det er greit å levere generiske romantiske dramaer, men det kunne være en idé å utøve en ørliten smule selvbeherskelse i effektbutikken. 

Regissør Lasse Hallström, som har vist at han ikke er redd for sentimentalitet og vet å bruke den i «Mitt liv som hund» (1985), «Hva er det med Gilbert Grape» (1993) og «Siderhusreglene» (1999), tar her mageplask i tårepølen. 

Han jobbet med Sparks også på «Dear John» (2010), og i «Safe Haven» brøler han ut det som kunne vært små stikkord-hvisk. 
I stedet for en sildrende bekk av oppbyggede emosjoner, blir det full følelses-foss fra første fiolin. 

Filmen starter med en thriller-tone som bevares lurende underveis. 
Alle scener med den intense politimannen er akkompagnert av truende musikk. 
Mens i småbyen er det ikke måte på hvor mye gitarer og fløyter leker seg mens solen spiller i løvverket. 
Og for all del, det ser pent og polert ut. 

Også skuespillet er glatt. 
Duhamel har ikke annen oppgave enn å se sjarmerende og sårbar ut, og det gjør han til gangs. 
Hough er søt som sukkertøy, eventuelt som en ung Meg Ryan, men kommer til kort med å formidle nyansene rollen krever. 
Lyons som politimannen er så overdreven intens at det ofte vipper over i det latterlige. 

Når slutten endelig kommer, etter for lange, men obligatoriske doser bonding med barna, flørting i bølgene og «overraskende» regnskur på romantisk utflukt, er det med noen vrier som får deg til å hikste - vel så mye av latter som av sinnsbevegelse. 

Dette kan være en grei opplevelse - en halvkomatøs søndag i sofakroken med TV-en på TV 2 Bliss. 
Men å måtte betale for det er til å grine av. 
