Krim:Bananas i storpolitikken 

Lenge slet jeg med Wiiks krim- og agentunivers. 
Men de siste bøkene, når han går bananas i storpolitikken, er kule. 

Øystein Wiik: 
Dødsrytteren. 
571 sider. 
Aschehoug. 

Øystein Wiik er operasangeren som nå leverer sin sjuende krimroman om Hartmann, Tom Hartmann, agenten som redder verden og Norge og enkeltmennesker innimellom stormaktsintriger og superskurker og alt annet som skal til for å skape en urealistisk røverroman med svær underholdningsverdi. 
Jeg har skrevet det før, men gjentar det gjerne: 
Wiik har tatt med seg larger-than-life-innstillingen fra operascenen til krimlitteraturen, og der boltrer han seg uhemmet i et univers som befolkes av folk som vanligvis dukker opp i selskap med James Bond, Ethan Hunt, eller Jason Bourne. 

I «Dødsrytteren» handler det tidstypisk nok om skurker fra Nord-Korea som vil ut i verden og velger seg Svalbard som base. 
Men det ville ikke vært en internasjonal thriller om vi ikke ble sendt jorda rundt i raske sceneskifter - vi er på opera i Linz der en vestlig narkoaksjon går fryktelig galt, vi møter farlige fristerinner, vi er med når superrikingen kastes ut av vinduet på Grand Hotel i Oslo, vi får innblikk i Nord-Korea-geniets vonde barndom, og sånn fortsetter det. 
Vi får også den obligatoriske dosen med samlivsrot og relasjonsproblemer både for småbarnsmorleiemorderen og superagenten hun jakter på. 
Og vi blir kjent med et livsudugelig kjellermenneske som plutselig blir i stand til manipulere verdens mest mistenksomme mennesker. 

Realistisk? 

Neppe, men virkeligheten har jo en tendens til å overgå fantasien, så hvem vet. 

Det spiller forresten ingen rolle, for i motsetning til forfatterkollega Aslak Nore som nylig leverte glimrende «Ulvefellen» fra andre verdenskrig, er ikke Wiik opptatt av å dokumentere at bakteppet er historisk, politisk korrekt. 
Hos Wiik er det enkle fiendebilder som gjelder, effektive klisjeer og et forrykende tempo i en språkstreit spenningsintrige som holder helt til mål. 
