Aksel Hennie har ingen sjans i denne bomturen av en Netflix-film
Filmen «The Cloverfield Paradox» holder ikke mål. 
Var det derfor den ble sluppet som en «overraskelse»? 

Det sies at overraskelser aldri bør komme uventet og «The Cloverfield Paradox» er en svært uventet en. 
Samt et spektakulært stunt fra Netflix sin side: 
Helt ut av det blå har strømmetjenesten sluppet en science fiction-film med et budsjett på 310 millioner kroner. 
For da litt over 100 millioner amerikanere fulgte med på «Super Bowl» i helgen, annonserte Netflix, i en reklamepause, at en ny, påkostet film ventet på dem etter at kampen var ferdig. 

Og ikke nok med det: 
Filmen er et nytt innslag i det smått populære konseptet «Cloverfield» — et univers skapt av J.J. Abrams hvor science fiction blandes med thriller-sjangeren. 

Dette er en oppsiktsvekkende måte å bruke så mye penger på. 
Men filmen bør også være god. 
Dessverre er «The Cloverfield Paradox» en bomtur av dimensjoner. 
Filmen sløser vekk et spennende premiss og den sløser vekk gode skuespillere. 
Best av dem alle er Gugu Mbatha-Raw i rollen som astronauten Ava, som sørger etter å ha mistet de to barna sine. 
Hun jobber i et internasjonalt team ved en romstasjon hvor de utvikler en eksperimentell energikilde som skal løse fremtidens energikrise på jorden. 

Mange land samarbeider om denne nyskapende teknologien, men når en avansert generator aktiveres, går det galt: 
Romstasjonen havner i et parallelt univers. 

I dette nye universet oppdager Ava at barna hennes fortsatt lever — en emosjonell oppdagelse som får filmen til å høres bedre ut enn den er. 
Problemet er at «The Cloverfield Paradox» i tillegg presser inn mange flere premiss. 
Som for eksempel at samarbeidslandene er i konflikt med hverandre — noe som uttrykkes i filmen gjennom overdreven mistillit mellom astronautene ved romstasjonen. 

En av dem er russer — spilt av norske Aksel Hennie — som er så karikert at han hadde passet bedre inn i en gammel James Bond-film enn i denne filmens univers. 

Skjønt, det er jo flere univers i «The Cloverfield Paradox». 
Men det er likevel ingen unnskyldning for et filmspråk og skuespill som er såpass sprikende og varierende at det både er slitsomt å henge med og vanskelig å tro på situasjonene som oppstår. 

Aksel Hennie er ingen dårlig skuespiller, men i en film hvor selv veldig flinke skuespillere som David Oyelowo og Elizabeth Debicki ikke klarer å fremstå overbevisende, har Hennie ingen sjans. 

Er det regissør Julius Onah sin feil at dette gikk dårlig? 
Kanskje, kanskje ikke. 
Store deler av filmen — spesielt siste tredjedel — virker påklistret i etterkant. 
Noen av sekvensene er «landskapsbilder» av universet og romstasjonen, med dialog som åpenbart er spilt inn i ettertid: et tegn på at handlingen er blitt gjort om etter at innspillingen ble ferdig. 

Med så mye penger involvert er det lett å se for seg at noen andre enn regissøren har ansvaret for dette. 
Og for at filmen endte opp som et stunt for verdens største strømmetjeneste. 

«The Cloverfield Paradox» er ikke en kinofilm. 
I stedet er det en dårlig Netflix-film hvor lanseringsmetoden tåkelegger at det kunstneriske resultatet ikke holder mål. 

Filmen er som en klassisk «videobutikkfilm», som når man i gamle dager tok turen ut til videobutikken og oppdaget en ny science fiction-film man aldri hadde hørt om. 
Der noen av skuespillerne er kule, og premisset virker lovende. 

Men så leier man den og oppdager at det var en god grunn til at den aldri kom på kino. 
