Ørstaviks hovedperson skriver og drikker og puler og ser ut til å ha det ganske fint.Hva er så problemet? 

Formålsløs reise i Walter Benjamins fotspor. 

26. september 1940 flyktet den tyskjødiske filosofen Walter Benjamin over fjellet fra Frankrike til Spania for å unnslippe nazistene. 
Han klarte å komme seg til spanske Portbou, men der begikk han selvmord samme natt. 
Kanskje fordi han trodde tyskerne ville få tak i ham. 

Benjamins flukt fungerer som en rammefortelling i «Over fjellet». 
Tre kvinner, som ikke kjenner hverandre, har bestemt seg for å gå i hans fotspor. 
Jeg-personen er den norske forfatteren Irma, Wilma og Leonie er på sin side begge tyske jøder som bor i Paris. 

En slags trilogi 

Irma har mange likheter med hovedpersonen i Ørstaviks to siste bøker, «Det finnes en åpen plass i Bordeaux» og «På terrassen i mørket». 
Vi møter en søkende, voksen kvinne som forsøker å få liv og lyst til å harmonere. 
Men der hoverpersonen i de to forrige var i, og på vei ut, av et forhold er Irma singel: 

«Kjærligheten som ikke blir virkelig. 
Er det derfor jeg er kommet hit. 
For å trenge gjennom, for at det ikke skal være stengt i meg mer, ikke noen avstand. 
For å undersøke hvordan det står til, hvor åpen jeg er, i kjønnet, i fitta.» 

Irma forsøker å løse opp noe forknytt i seg selv, og vender seg derfor også mot barndommen. 
Som Benjamin gjorde det i «Barndom i Berlin», skriver Ørstavik assosiativt om de tre kvinnene som unge. 
Irma forsøker å komme i kontakt med jenta i seg, eller jentene: 
«Kan jeg velge et enkelt liv? 
Velge ikke å være i kontakt med lillejentene alle bildene alt som beveger seg forbi der nede og inne som raske skygger, sky. 
Kan jeg det og likevel, samtidig, være levende?» 

Kroppsfokusert 

Teksten er lagt tett opp til tankenes naturlige, springende stil. 
Vi kommer tett på, men likevel er det vanskelig å få tak i hva som egentlig er jeg-personens problem. 
Hun sliter med å elske den lubne jenta hun en gang var, det er en klar kroppsforakt der. 

Men hvorfor? 
Personenes kropper står ellers sentralt i boka, tykke som tynne. 
Det er noe her som teksten ikke klarer å videreformidle, eller grave dypt nok i, selv om vi fysisk sett får komme helt inn i fitta, som Ørstavik velger å kalle den. 

Formålsløs reise 

Ørstaviks to siste bøker klarte kunststykket å være introverte, psykologiske pageturnere. 
Men årets bok er bare introvert. 
Hvorfor skal leseren være med på denne reisen, lurer jeg på mens jeg leser. 
Hva står på spill for Irma? 
Hun skriver og drikker og puler og ser ut til å ha det ganske fint. 

Romanen er klart konstruert, noe som kan fungere, men her blir konstruksjonen alt man ser. 
Mot slutten går den ene av de to tyskjødiske pariserkvinnene til Spania med nok sovepiller til å begå selvmord, parallellene til Benjamins liv er overtydelige. 
Men de to andre damene forblir utydelige helt til siste slutt. 
