Plateanmeldelse:Bill Fay 

En aldrende mann du aldri har hørt om, gjør et comeback du absolutt må høre. 
Møt Bill Fay. 

Lite er så fascinerende som en artist som gjør det stort, roter karriere og liv til med utvidet medisinskap, ekteskap og annet faenskap - for så å revitaliseres i sitt livs høst til entusiastisk applaus og nytt publikum. 

ALBUM: FOLKPOP Bill Fay «Life is People» (Dead Oceans/Tuba) 

I engelske Bill Fays tilfelle har det aldri vært noen karriere å rote til. 
Så vidt meg bekjent ingen problemer med ulike substanser eller damer heller. 
Låtskriveren ga ut noen album grytidlig på syttitallet, solgte ingenting som helst og ble frisluppet. 
I de lange tiårene etterpå har Fay for det meste holdt seg for seg selv og overlevd med små spillejobber her og der. 

Men, som alltid i slike historier, kommer et vendepunkt der unge, nysgjerrige fans tar initiativ. 
Fay ble oppdaget av alternativrockheltene Wilco og gothvisemester Nick Cave. 
Spol fram til 2012, og plutselig sitter Fay i studio igjen. 
Denne gangen med de beste låtene fra en skrivebordsskuff sprekkeferdig av 40 års konstant påfyll. 

Her er pianodrevne mørke ballader, kosmisk gospel og bluesdrevet pop. 
Alt spekket med slike sannheter man vet er ektefølte, men som ikke får troverdighet før de fremføres av noen med mer liv bak enn foran seg. 
Det gir en melankolsk og sørgmodig grunntone, uten å bli sentimentalt tårepersende. 
Ironisk nok er det dårligste sporet coveret av fødselshjelper Wilcos «Jesus Etc.», en låt som fremstår som svak sammenlignet med Fays mesterlige penn. 

Nøkkelsporene «The Healing Day», som i sin intense lavmælthet har legende kvaliteter alene, «The Never Ending Happening» og «Big Painter» er dessuten like deler håp og gravskrift. 
For skal det gå like mange år til neste gang pianisten og sangeren finner fram til et platestudio, blir det åpenbart ikke flere. 
Det vil i så tilfelle være en enda større tragedie enn at annenplaten tok 41 år å lage. 
BESTE LÅT: 
«The Healing Day» 

TOR MARTIN BØE 
