Bokanmeldelse:Jamie Ford: 
«Sanger til Willow Frost» 

Dette er et godt gammeldags melodrama, en tåreperse av en bok, som attpåtil ender ganske Hollywood-happy. 

Likevel klarer forfatteren å skape et skjelvende nærvær i teksten, språket finner en rytme som ligner hjerteslag. 

Ja, metaforene her flørter friskt og besnærende med leseren, selv når de danser litt for intimt med klisjeer. 
Denne sitrende lekenheten er nødvendig, når handlingen grenser mot parodi: 
Sultne, skitne og nesten venneløse William bor på de strenge nonnenes barnehjem, men har aldri glemt sin vakre og snille mor. 

Når han gjenkjenner den berømte nye asiatiske filmstjernen, kan ingenting hindre ham fra å oppsøke henne. 
Men selvsagt finnes det farer, - i dobbelt betydning. 

Det er først og fremst tidsbildet, miljøskildringene av Seattle på 20- og 30-tallet som sjarmerer denne leseren. 
Trikketurene, luktene på markedet, musikken som siver ut fra hemmelige nattklubber er mesterlig formidlet. 
Romanen er full av kuriosa og (pop) kulturell historie, kleskodeks, ulovlige boksekamper eller det gettolignende asiatiske samfunnet. 

Fornemmer svart/hvitt-filmens æra 

Særlig god er forfatteren på å skape situasjoner, slik at personenes egenskaper nyanseres uten for mye direkte fortelling. 
Svart/hvitt-filmenes æra kan faktisk fornemmes i selve teksten, et grep som kler fortellingen godt, men som kanskje blir for lite subtilt for enkelte lesere. 
Alt dramaet brettes ut med dypt alvor, men i et språk som både er lett og ganske nostalgisk dekorert. 

Oversetter Monica Carlsen klarer ikke å forhindre at smaken av engelsk setter seg i munnen, men styrer stort sett unna lettvinte og ferdigtygde norske språkbilder. 

MAY GRETHE LERUM 
