Tungt metall og lett humor til glede for både fjortiser og førtiser
«Iron Man 2» har både replikker og pisker med snert. 

||| 
FILM: 
Forrige gang, i 2008, handlet det om våpenmilliardæren som innser at krig er ei det beste. 
To-ern starter seks måneder etter at Tony Stark kom ut av drakta og sa: 
«Jeg er Iron Man.» 
Han nyter sin nye kjendisstatus og lager show hvor enn han går. 

Samtidig, et helt annet sted, nærmere bestemt i Russland, sitter Ivan Vanko (Mickey Rourke) og mekker på en høyspent pisk som han skal tukte Iron Man med. 
Vanko er nemlig sønn av Tonys fars tidligere samarbeidspartner og han er ute etter hevn. 

Showdown i Monaco Kjepphøye Stark har dratt til Monaco for å kjøre billøp og her dukker Vanko opp med pisk og ingen gulrot. 
Han gir Stark en saftig omgang, men helten kan ikke dø i første akt og heldigvis er Pepper Potts (Gwyneth Paltrow) rask i vendingen på sine stiletter. 
Hun tenker koffert, vil man oppdage, og dermed er showet i gang på alvor. 

«Iron Man 2» er to timer med tungt metall og lett humor blandet sammen på en måte som skal blidgjøre både fjortiser og førtiser. 
De mer «Transformers»-liknende kling-klong-sekvensene er en gave til fjortisene, mens de smarte replikkene og kultiverte referansene er egnet til å flattere førtisene. 

Musikken - AC/DC, The Clash, Queen - var hits den gang førtisene var lett påvirkelige fjortiser, og siden førtisene og deres sønner gjorde «Black Ice» til en av 2008s store millionselgere, samtidig som «Iron Man» overrasket like stort på filmfronten, gir man like gjerne ut et soundtrack for «Iron Man 2» bestående av bare AC/DC-låter. 
Puh! 

VåpenkappløpI forrige film serverte man et fredsbudskap - mer Obama enn Bush, kunne man si - inspirert av atombombens angrende oppfinner, J. Robert Oppenheimer. 
Denne gangen får vi ikke vite så mye om hva Stark Industries sysler med, siden Stark må bruke all sin tid på å håndtere folk som er ute etter «oppskriften» på Iron Man. 

Starks utfordring blir å forhindre at mindre fredselskende våpenprodusenter klarer å kopiere Iron Man, noe Justin Hammer (Sam Rockwell) prøver på så godt han kan, i samarbeid med en toneangivende senator. 

Kloke valgMye av filmens styrke, særlig for oss førtiser, er at regissør Jan Favreau har valgt ut skuespillere som bygger opp den tonen Robert Downey etablerte i første film. 
Jeg savner riktignok Jeff Bridges, men Sam Rockwell er underholdende, det samme er Garry Shandling som senatoren. 

«Iron Man 2» er i likhet med 1-ern smartere og mer humørfylt enn de fleste superheltfilmer - mer «Ocean's Eleven» enn «Hulken». 

Tony Stark er forresten ingen superhelt, bare en sabla god ingeniør. 
I tillegg til at Hollywood nå er i gang med å kverne ut en rekke nye superheltfilmer beregnet på guttunger i alle aldrer, der heltene trolig vil gjesteopptre i hverandres utgivelser oftere enn rapartister, kan det også hende at Robert Downey bidrar til menneskehetens utvikling på annet vis: ved å øke rekrutteringen til ingeniøryrket. 
