Den hele vide verden i sin hånd
Samme år som Robert Plant spilte en gjenforeningskonsert med hardtrockende Led Zeppelin, ga han ut platen "Raising sand" sammen med country-sangeren Alison Krauss. 
Året etter, i 2008, turnerte han med Krauss, men takket nei til 200 millioner dollar for å turnere med Led Zeppelin. 

Han hadde bevist at rockelegendene fortsatt dugde, og det var nok for ham. 
Nå var Plant mer interessert i å utforske nytt terreng. 
Samarbeidet med Krauss resulterte i fem Grammy-priser, inkludert Årets album. 

Han fortsatte med folk og country i Band of Joy, samme navn som hans første band. 
Så dannet han The Sensational Space Shifters, som nå er backingbandet. 
Hans tiende soloalbum er et langt skritt ut i verden, men også hjemover.Han åpner med "Little Maggie", en gammel tradlåt i bluegrass-sjangeren. 
Plant & co lager sin egen vri på denne, inkludert bruken av en afrikansk banjo-slektning. 

Så går de løs på sitt eget materiale. 
"Rainbow" har ikke like mye med musikken fra Appalachene å gjøre, annet enn at det høres ut som om Plant har klatret opp i fjellkjeden for å synge sangen fra en høy topp mens morgensola stiger. 

Deretter er han innom Afrika i "Pocketful of Golden", uten å gå seg vill. 
Samtidig har albumet et britisk preg. 
Det er dit Plant har vendt tilbake etter at forholdet til Patty Griffin fra Band of Joy tok slutt og han forlot Texas. 
"Embrace another fall" er engelsk folkrock av det oppdaterte verdensmusikk-slaget. 

På "Turn it up" jobbes det tyngre, ikke ulikt Tom Waits. 
Miksingen på platen er gjort av Tchad Blake, som har jobbet med nettopp Waits – pluss Elvis Costello, Peter Gabriel og en haug andre. 

Kontrasten er stor til "A stolen kiss", en usedvanlig vakker pianoballade med keltisk preg. 
Deretter følger "Somebody there", noe Beatles kunne skrevet. 
Stilen er likevel Plants egen. 
I backingbandet hans finner vi Justin Adams, en gitarist som har jobbet med ørkenblues-bandet Tinariwen fra Mali og med den eksperimentelle britiske bassisten Jah Wobble. 
Adams er en mann som glir rett inn her. 

"Poor Howard" er bygd på en gammel Lead Belly-låt, der Plant både bevarer og totalt endrer den gamle blueskjempen. 

"House of love" starter tradisjonelt, før en avstikker til Afrika. 
På "Up on the hollow hill" holdes nivået oppe, før "Arbaden" er et rocka ekko av åpningskuttet. 

Plants store kunststykke er at han smertefritt og sømløst blander den engelske landsbygda med Amerika og Afrika. 
Vokalen hans er praktfull. 
Og hvor finner du en like nysgjerrig 66-åring? 

Beste spor: 
"Rainbow", "A stolen kiss", "Somebody there", "Poor Howard", "House of love". 
