«Keeperen og havet» er allerede under oversettelse til ti språk
Jeg kan virkelig føle Maria Parrs kjærlighet til både karakterene og leserne sine i «Keeperen og havet». 

Maria Parr har ikke skrevet mer enn to romaner og noen korte fortellinger, men er likevel tildelt de fleste litterære prisene en barnebokforfatter kan få her i landet. 
«Vaffelhjarte» (2005) er dessuten blitt barne-TV og er oversatt til 28 språk. 
«Tonje Glimmerdal» (2009) har nådd teaterscenen og er oversatt til 20. 

Likevel når ikke Parr opp når norske organisasjoner nominerer til den såkalte barnelitteraturens Nobelpris, Astrid Lindgren Memorial Award. 
Den gis nemlig for hele forfatterskap, og to utgivelser er ikke nok. 
Det viktigste med «Keeperen og havet», er at den høyst sannsynlig løfter sunnmøringen opp blant «fullverdige» forfattere av internasjonalt format. 

I denne frittstående oppfølgeren til «Vaffelhjarte» har naboene Trille og Lena nådd puberteten. 
Vi følger dem gjennom 7. klasse. 
Unge lesere som er vant til spenningsbøker, vil kanskje lure på hvor plottet er. 
Dette handler om livet selv. 
Hverdagslivets dramatikk. 
Trilles mamma ligger bekymringsfullt sliten på sofaen. 
Farfar nekter trassig å innføre moderne sikkerhetsutstyr i fiskebåten. 
Øyens nye fotballtrener plasserer keeperen Lena, lagets eneste jente, på reservebenken. 
Og når nederlandske Birgitte kommer flyttende, har Trille plutselig langt mindre tid til Lena og farfar enn før. 

Forandringene slår sprekker i idyllen. 
Trille er fortsatt den som forteller, og gjennom hans øyne ser vi hvordan frustrasjonen vokser hos bestevennen. 
Dette er Lenas bok. 

Hennes slagkraftige replikker skaper en egen energi i teksten. 
Som etter dette mislykkede forsøket på å krysse fjorden på en hjemmelagd flåte: 
«Eg skal søren kverke meg knuse den ferja neste gong eg ser henne, skalv ho.» 

Det er sjelden smart å være hissig og impulsiv, likevel er det lett å heie på Lena. 
Hun lar seg ikke kue. 
Iblant velger hun dessuten klokt. 
Når hun dropper musikkskolen, gjør hun det med en innsikt som kan leses som et godt råd fra forfatteren, et tegn på at Parr bryr seg varmt om leserne sine: 
«Ein kan ikkje drive og halde på med ting ein hatar». 

Selv bryr jeg meg stadig mer om Lena. 
Nettopp fordi tankene hennes er skjult for oss, blir jeg opptatt av hvorfor hun oppfører seg så rabiat. 
Bak tøffheten sitrer det en sårbarhet som berører. 

Ettersom Trilles og Lenas verden blir større, er ingenting like enkelt som før. 

Selv mobberen Kai-Tommy har fått gode sider. 
Riktig nok følges ikke alle temaer like godt opp. 
Sett med nederlandske øyne, tar det seg for eksempel dårlig ut at Trille – med stor selvfølgelighet – spiser hønsefrikassé kokt på Lenas forulykkede yndlingshøne. 
Det blir heller et komisk eksempel på kulturforskjeller enn et virkelig problem. 

Jeg er likevel mest glad for alt Parr har på hjertet. 
Hun viser stor innsikt i livet som 12-13-åring. 
I puberteten betyr det så altfor mye hva andre synes om deg. 
Da er det vidunderlig å oppleve at Lena er kompromissløst tro mot seg selv. 
Oppbyggelig nok sørger Parr for at det lønner seg. 
