Hva vil folk si om denne romansen?
En bortskjemt overklasse-enke og en uflidd vriompeis av en nesten-uteligger. 
Kan det blir en troverdig romanse av slikt? 
Ikke i denne England-pene filmen. 

Hjemme i Hampstead 

Originaltittel: 
Hampstead. 
Sjanger: 
Romantisk drama. 
Nasjonalitet: 
Storbritannia. 
Regi: Joel Hopkins. 
Manus: Robert Festinger. 
Skuespillere: Diane Keaton, Brendan Gleeson, James Norton. 
Lengde: 
1 time 42 min. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 

Engelsk landsbyidyll med sin velkjente arkitektur og frodige, velstelte parker spiller en stor rolle i «Hjemme i Hampstead». 
Kanskje håper noen at den skal gjøre det samme for det eksklusive området i Nord-London som «Notting Hill» i sin tid gjorde for turismen. 
Ikke umulig: bydelen tar seg riktig så lekkert ut. 

Mangler kjemi 

Men filmen faller gjennom både som romantisk drama, som feministisk hjertesukk og som «samfunnskritisk» innlegg mot slemme kapitalister og folk som ikke lar andre få lov til å leve slik de vil. 
Et slapt, ulogisk manus og for inntrengende, filmatiske virkemidler er hovedårsaken. 
At de to hovedrolleinnehaverne ikke har kjemi, hjelper heller ikke. 

Hampsteads leilighetskomplekser er bebodd av rike folk med god smak. 
Her bor også Emily (Diane Keaton). 
Hun har vært enke i et år, sliter med økonomien, men har hodet i sanden. 
I parken Hampstead Heath like ved, har Donald (Brendan Gleeson) bygget seg et skur. 
Her lever han et uavhengig liv, selvforsynt med det parken og bydelen byr på. 
Nå står skuret hans i fare for å rives for å gi plass til moderne luksusleiligheter. 
Når Emilys og Donalds veier krysser, kjemper de sammen, men ganske alene, mot penge- og maktsterke motstandere. 
Og så blir de sannelig forelsket også. 

Men hva vil folk si? 

Diane Keaton, i sin sedvanlige Annie Hall-stil, er god og troverdig som den ubesluttsomme enken Emily. 
Iren Brendan Gleeson er okei som Donald. 
Synsvinkelen ligger hos Emily, men vi får vite for lite om begge til både å tro på dem og føle med dem. 

Fjollete romanse 

Både dialog og romanse blir for fjollete, og farlig nær det banale. 
At et romantisk-lystig pianotema flyr over filmen hver gang vi skal føle noe, er etter hvert intenst irriterende. 

Men vakkert er det jo. 

Andre kinopremierer denne uken: 
