Iskaldt og tomt Norges-drama
Nederlandske «Forsvunnet» er innspilt i Norge. 
Den føles som pretensiøs, norsk 70-tallsfilm som vil være kunst, men som i stedet er tom og kjedelig. 

Forsvunnet 

Originaltittel: 
Verdwijnen. 
Sjanger: 
Drama. 
Nasjonalitet: 
Nederland 2017. 
Regi: Boudewijn Koole. 
Manus: Jolein Laarman. 
Skuespillere: Rifka Lodeizen, Jakob Oftebro, Elsie de Brauw, Eva Garet. 
Lengde: 
1 time 30 min. Aldersgrense: 6 år. 

Jakob Oftebro, altså. 
Finnes det en film for tiden, eller en tv-serie for den saks skyld, som han ikke er med i? 
Den karismatiske, unge nordmannen har hatt stilige roller i både dansk, finsk og svensk drama. 
Og her har han også en sentral rolle i en nederlandsk spillefilm. 
Riktignok som nordmann i Norge, men Oftebro er uansett et lyspunkt i en langdryg film fra østnorsk isøde. 

Nederlandske Roos kommer kjørende gjennom gråhvitt, iskaldt vinterlandskap et sted på Østlandet. 
Som hun gjør hvert år, besøker hun sin mor og lillebror på hundegården de driver. 

Stivt og anstrengt 

Det viser det seg at forholdet mellom Roos og moren er både stivt og anstrengt. 
Noe som absolutt ikke løfter den allerede fåmælte og grå stemningen i filmen. 

Men mellom Roos og lillebror Bengt er forholdet nesten unaturlig intimt, og medfører også slike malplasserte nakenscener som var så hjertelig til stede i norsk film på 70- og 80-tallet for kontroversenes skyld. 

Roos røyker. 
Masse. 
Og treffer igjen en gammel flamme (Oftebro), og det blir full fyr i gamle glør. 
Moren er et flygeltalent, og underviser nå elever. 
Roos selv er fotograf, mens Bengt lager musikk av istapper og små bruddstykker av samtaler og naturlyder. 
Kreativ familie, altså. 
Men å uttrykke seg verbalt og følelsesmessig, det takler de ikke. 

Nesten komisk kjedelig 

Når du først mister interessen for rollefigurene og hvordan det går med dem, er bivirkningen at det som kanskje er laget for å være vakkert og dypt bare føles pretensiøst. 
Minimalt med dialog, nærbilder og dvelende kamera på - ingenting - blir nesten komisk kjedelig. 

Plutselige, utagerende utbrudd er nok en velkjent levning fra norsk film i gamle dager. 
Når du nesten har slumret hen, blir du vekket med et brak av Den Store Konfrontasjonen. 
Etter det obligatoriske, døde dyret blir endelig hensikten med filmen avslørt. 
For lite og for sent. 

Skuespillerne er gode. 
Men de har jo ingenting å formidle. 

Tankene går til alle dem som har jobbet hardt for noe som har så lite på hjertet. 
