Da Listhaug møtte veggen, bokstavelig talt
Gatekunst som skaper blest. 

Spor etter mennesker som har gjort noe de ikke har lov til, får sjelden så mye oppmerksomhet som gatekunstneren AFKs Listhaug-piece. 

«Making a Martyr – distraction by polarization» ble oppført natt til 2. april, og fikk stå urørt i to døgn før noen fant frem sine egne malesaker, og malte over. 
Etter et kortvarig liv gikk det kontroversielle verket med andre ord sin egen martyrskjebne i møte. 

Spørsmålene jeg sitter igjen med er uforløste og mange, men de mest fremtredende er – hvis intensjonen var å få oss til å se forbi skikkelsen hennes, hvorfor bruke den samme skikkelsen som virkemiddel? 
Hva er det med denne damen som er så uendelig fascinerende? 
Og hva er det hun her skal representere? 

På sosiale medier strides de fleste. 
For noen er verket et portrett av venstresidens usmakelighet og mangel på empati, mens andre hyller det som den perfekte kommentar til medienes rolle i samfunnet. 
Den velkjente skikkelsen i den velkjente posituren har absolutt stor gjennomslagskraft, og har generert både diskusjon og refleksjon, slik god gatekunst sikter etter å gjøre. 

Tittelen på verket forteller at polarisering har en distraherende effekt. 
Mens motsetninger og ulikheter diskuteres mistes ofte fokus på hva som ble snakket om i utgangspunktet. 
Dette virker som et viktig poeng for kunstneren, og derfor lurer jeg på hvorfor han vil la distraksjonen stå opp fra de døde. 

For verket røsker opp i en rekke andre polariserende debatter; skal verket fjernes og kunstneren straffes? 
Skal huseier være takknemlig eller sint for at han nå har minst to lag med kunstneriske ytringer på sin fasade? 
Er symbolbruken rent satirisk, og derfor ikke noe man kan bli krenket over? 

Uansett hvor svart på grått det står skrevet, kan man undre seg over om budskapet bak skikkelsen har mulighet til å komme frem. 
Og selv om vi har fått en lang liste over sakene AFK vil sette på dagsordenen, gjenstår det å se om diskusjonen kan peiles inn på masseovervåking, krig, våpeneksport, legalisering, hungersnød eller problemene i Jemen og Palestina. 

«Making a Martyr» peker overtydelig og direkte på tunellsynet som har rådd de siste ukene. 
Det har knapt gått an å føre en samtale uten å mene noe om Henne. 
AFK prøver å minne oss på at det finnes viktigere, større (kanskje skjulte) emner å rette fokus mot, hvis vi klarer å se forbi mediespill og flyktige skikkelser. 

Men her oppstår også verkets andre problem. 
For det finnes alltid noe som er større og viktigere, uansett hvilken samtale man har. 

Å utfordre disponeringen av og navigasjonen i det offentlige rom er alltid viktig. 
Hva kan man egentlig si? 
Hvor og når kan man egentlig si det? 

Nei, vent, det var en distraksjon. 
Ble jeg ikke nettopp minnet på den spente situasjonen på Gaza? 
