Lothepus-biografien er gøy en stund
Hvorfor har ikke norske forlag høyere ambisjoner for kjendisbøkene sine? 

Lothepus er artistnavnet og varemerket til vår nye TV-kjendis. 
Egentlig heter han Leif Einar Lothe og fikk sitt gjennombrudd med seieren i årets «Kjendisfarmen» på TV2. 
Nå foreligger hans selvbiografi. 

I likhet med ølet og kondomene han selger under sitt varemerke, har også den fått tittelen «Lothepus». 

En moderne Askeladd 

Det må være en av de mest heseblesende bøkene jeg har lest. 
Den skildrer en strøm av dramatiske anekdoter fra han ble født Hordaland i 1969 til dagens kjendisstatus i Hardanger. 
De kommer i et bankende kjør og er for så vidt både komiske og tragiske. 
Han kappkjører med politiet, drikker seg full for å gi hjernen fri, smugler sprit og tobakk fra Shetland og er ved en anledning nær ved å omkomme i en arbeidsulykke. 

Men den eneste historien som virkelig gjør inntrykk, handler om hans lillebror som døde etter en traktorulykke da han var en ung gutt. 

Det er NRK-journalist og Bergens Tidende-spaltist Finn Tokvam som har ført historien i pennen, og den tegner et bilde av Lothepus som en moderne Askeladd. 
Han slet på skolen og ble mobbet, men takket være sitt pågangsmot og nysgjerrighet fant han sin vei i livet. 

Som ung gutt ble han interessert i gravemaskiner og er nå entreprenør med eget firma. 
Etter en konkurs han ikke forteller detaljer om, går det nå godt. 
Takket være den kvinnelige sjefen, understreker han flere ganger. 
For å komme kritikerne av hans tradisjonelle kvinnesyn i møte. 

Vi får også vite litt om hans kjærlighetsliv. 
Etter et lengre samboerskap som endte med barn og brudd, fikk han til slutt både prinsessen og halve kongeriket. 
Han bor nå sammen med Randi og hennes og sine barn. 
Og ikke bare vant han «Kjendis farmen», men sesongen satte også seerrekord. 
Mot slutten av boka nevner han at det nok var hans sans for samarbeid som var nøkkelen til suksessen. 

Et spin-off-produkt 

Boka presenteres som et resultat av Tokvams mange samtaler med Lothepus for å finne ut «kven han er». 
Visst finnes det nytt stoff her, for den som lurer på om han er «eit ekte mannfolk? 
Ein dinosaur med forkvakla kvinnesyn? 
Ein snill og hjelpsam mann?» 
Foruten rekken med selvbiografiske anekdoter, er boka også utstyrt med private fotografier for å besvare spørsmålene. 

Jeg er likevel usikker på om Lothepus er så gåtefull som forlaget vil ha det til. 
Jeg synes jeg fikk tak på ham ganske raskt, og vil heller kalle boka et spin-off-produkt av hans tv-opptredener. 

Til seere av «Kjendisfarmen» forteller han litt om hva som skjedde mens kameraene var skrudd av under innspillingen. 
Mye av boka består av hendelser som allerede er skildret i hans første TV-serie, «Fjorden Cowboys», som ble vist på TV2 Zebra for noen år siden. 
Også de aller fleste fotografiene, er hentet derfra. 

I fjor kritiserte nynorskforkjemper og sakprosaforfatter Ottar Grepstad kjendisbøker for unge lesere. 
Grepstads spørsmål kan med god grunn også rettes forlaget bak «Lothepus»: 
Utgir Samlaget den bare fordi de håper de skal tjene penger? 
Hvilken verdi har den? 

Om forlaget virkelig vil nå nye lesere, kunne det ha spandert litt mer arbeid på den rikt illustrerte boka. 
Slik at ikke Lothepus omtaler seg selv i tredje-person i billedtekstene når resten av boka er skrevet i første-person. 
En slik inkonsekvens har jeg bare sett i bøker utgitt på amatørforlag. 
I dette tilfellet fører det til at billedtekstene blir ufrivillig høytidelige, nesten royale. 

Trøtt av anekdoter 

«Lothepus» når ikke opp blant mine favoritter innen sjangeren. 
Den spiller på for få strenger. 
Og kan for eksempel ikke sammenliknes med «Jeg skal fortelle deg min hemmelighet» av Peter Stordalen. 
Han hadde en historie å fortelle om forretningsliv og grundervirksomhet. 
Å nevne en bok som «Jeg er Zlatan», er på grensen til en fornærmelse. 
Hvorfor har ikke norske forlag høyere ambisjoner for sine kjendisbøker? 

«Dette er ein sjølvbiografi utan dei kjedelege delane», heter det for eksempel i forlagets omtale, og setter fingeren på bokas svakhet. 
Den har ingen historie å fortelle, bare anekdoter. 
Og de er stort sett smidd over samme lest. 
Lothepus begir seg ut i verden. 
Ting kommer ut av kontroll, og han blir ferska for å ha beveget seg på kanten av loven. 
Før det hele rundes av med et «pytt, pytt. 
Det der var ikke så lurt». 
For så å fortsette i samme spor i påfølgende kapittel. 

Etter å ha lest boka sitter jeg igjen med følelse av ha vært på guttetur med en fyr som i timevis forteller om sine spillopper. 
Det er gøy en stund, men etter hvert blir mangelen på variasjon, refleksjon og interesse for andre ting enn egne viderverdigheter, rett og slett trøttende. 
