Forferdelig trist
Trist. 
Trist. 
Uendelig, uhelbredelig trist. 
Alle disse ensomme Eleanor Rigby-folka, hvor kommer de fra og hvorfor knekker de nakken på hverandre, og gjør det egentlig noe om de blir borte? 

Takashi Shimizu har regissert oppfølgeren til sin egen sosialthriller «The grudge», og han har gjort det med et så grått sinnelag at man føler seg besatt av ei lusesjuk parkdue eller en uvaska buss. 
De beste grøsserne oppstår når forferdelige ting skjer med litt lykkelige eller i hvert fall sosialt tilpassa mennesker. 
De beste grøsserne oppstår ikke når man unner hele hovedforsamlinga en barmhjertig og hurtig død, og det skal bli en fryd å bli kvitt dem. 

Den nye jenta Amber Tamblyn blir ikke elska av mor og må hente søster Gellar, og hun er så lei seg, så lei seg. 
Handlingen vimser og fjomser mellom den svartsinna søsteras Tokyo-besøk og en kronologisk underlig Chicago-familie der Jennifer Beals smeller til far med baconpanna. 
Etter en stund er Shimizu en mann som har gått så mye rundt seg sjøl at han snubler i sitt eget kimonobelte. 
Og vi er så lei ham, så lei ham. 

Kompleksiteten skaper en uforutsett og uhensiktsmessig form for humor. 
Da Sarah Michelle Gellar kommer dettende fra sjukehustak som ei influensaramma måke, ler vi. 
Da det Gathering-bleike fantefjeset til Grudge-spøkelset viser seg for åttehundreogfemtende gang, ler i hvert fall jeg, for hun er for lengst en Skrik-maske fra Nille. 
