Det måtte en rapper til for å heve standarden på norsk pop
Cezinando sementerer sitt monumentale stilskifte på «Noen ganger og andre». 

Rappere som bryter ut av sjangerens ofte kortsiktige rammer, har på kort tid gått fra å være unntaket til å bli selve regelen. 
Ofte heller en smart karriere-move enn et skudd i foten. 

For en fyr som begynte karrieren med låttitler av typen «Destilert Ignoranse» og en solid kanalisering av Østlandsrap-tradisjonalistene og mentorene Jaa9 & OnklP, er utviklingen på sin side monumental. 

Der sistnevnte Oppland-rapstjerne plasserte én suksessfull fot i rockens verden, men samtidig beholdt den andre i skrøne-hiphopen, innebærer Cezinandos andre karrierebølge på sin side en helomvending fra rapkatalogen han toppet med fjorårets «Barn av Europa». 

Et minialbum som blant annet sikret ham Spellemanns gjeve Tekstforfatter-pris, og bygget videre på modningsprosessen han allerede hadde teaset via Årets Urørt-vinneren «€PA». 

Likevel var det med de skjøre åpningslinjene «Det er ingenting som fenger....lenger» at det virkelig markante skillet kom i mars 2017. 
«Håper du har plass» ble ikke bare et norsk emo-anthem, men viste desuten at det lå en helt ny type artist latent i Oslogutten – for alvor bekreftet noen måneder senere i den gåsehudfremkallende popmagien til «Vi er perfekt men verden er ikke det». 

Godt etablert av nevnte singler, slår crossover-artisten Cezinando ikke overraskende ut i full blomst på «Noen ganger og andre». 
Tidsriktig hyperpersonlig og sjelsøkende ærlig i sin søken etter uskylden som forsvant («Jeg hakke vært meg selv, jeg vet ikke hvor det ble av meg...om du løper på Christoffer, si at jeg sa hei»). 

På mange måter føles skiva som det første reelle resultatet av Karpe Diem-skolen, oppgradert med en type privat oppriktighet vi endelig ser spor av i Chirags avrundede gjestevers på sistelåta «Er dette alt» 
(«Jeg kanke tro jeg er redd for å bo med en hvit mæbe / Og jeg har ikke sagt det til mamma, men jeg sier det her»). 

I mellomtiden beveger «Noen ganger og andre» seg mesterlig fra sensitivt til pompøst i et dynamisk lydbilde skapt sammen med Rytmeklubben (Ole Torjus Hofvind), mens hovedpersonen fanger oss med et tekstunivers preget av oppveksthistorier om tenåringsstreker og avlivede hunder, identitet og kjærlighet, problematiske familieforhold og mannlig sårbarhet. 

Cezinandos store styrke viser seg i nettopp denne bredden, enten han synger alene med pianoet («Tommelen på vekta»), assisteres av majestetiske synth-strings og smatrende hi-hats («Stillhet som skriker til deg» og «...Selv du»), eller går full R. Kelly på oss i allerede nevnte «Vi er perfekt men verden er ikke det». 

En slik type inspirerende grenseløshet – både musikalsk og personlig – levner liten tvil om at den norske popstallen har fått en ny standard å måle seg etter. 
