Kunsten å være kunstner
Filmen om mannen bak "Blue Velvet" og "Twin Peaks" handler nesten ikke om film i det hele tatt. 
Likevel sier den det meste vi trenger å vite. 

I et atelier i en bratt skråning i Hollywood Hills sitter David Lynch og forteller om livet sitt. 
Stemmen er nasal og oppoversveisen hvit, i hånden har han nesten alltid en sigarett. 

Noen av anekdotene – som den om da han så en naken, blodig kvinne komme nedover gaten eller den om da han kjørte bil etter å ha røyket pot – fører tankene til motiver i filmene hans. 

Men det skal gå nesten en time før han i det hele tatt nevner noe om film. 
"David Lynch: The Art Life" handler om opplevelsene som formet kunstneren. 

Monologen er illustrert med hans egne bilder og tonesatt med hans egen musikk. 
Vi får være flue på veggen når han arbeider – underlige, urovekkende collager blir til gjennom iherdig maling, snekring og sammenliming av organiske objekter – og vi ser ham i samspill med den lille datteren Lula. 
Og smått om senn blir det tydelig at bildene, filmene og livet egentlig er én og samme ting. 

For å si det sånn: 
Man må ikke være fan for å bli inspirert av "David Lynch: The Art Life", det holder lenge med litt sunn nysjerrighet på livet og kunsten. 
