«Sicilian Ghost Story:»Kjærlighet i mafiaens tid 

Lekker true crime-historie som elegant leker med flere sjangere. 

Jeg liker ofte å vite så lite som mulig om filmene jeg ser, men når det gjelder Sicilian Ghost Story, falt jeg så å si for eget grep. 
Det kommer nemlig en informasjon på slutten som er vesentlig for forståelsen av filmen, og jeg antar at de fleste vil ha fått det med seg før de går inn i kinosalen. 
I motsatt fall bidrar jeg her og nå til at flere vil være informert: 
Filmen er basert på en sann historie. 
Og det utgjør en stor forskjell om man vet det eller ikke. 

Jeg visste det altså ikke, og selv om jeg liker lange, dvelende filmer, opplevde jeg på visse steder denne som for lang og for dvelende, noe jeg neppe ville ha gjort hvis omfanget av tragedien hadde vært klart for meg på forhånd. 
I retrospekt, med informasjonen innabords, nyleser jeg med andre ord filmen og legger inn puslespillbiter som på grunn av min stahet, ikke var tilgjengelig for meg før. 

Fascinerende sjangerblanding 

I 1993 ble tretten år gamle Giuseppe de Matteo kidnappet av mafiaen på Cicilia i et forsøk på å presse faren hans til å holde munn med det han visste om mafiaens forbrytelser. 
De Matteo ble flyttet fra skjulested til skjulested i nesten to år, før han til slutt ble tatt av dage på heslig vis. 
Tre tidligere mafialedere sitter i dag inne på livstid blant annet for dette drapet. 

Av dette har Fabio Grassadonia og Antonio Piazza laget en fascinerende sjangerblanding. 
Øm og var tenåringskjærlighet blandes med mafiathriller som igjen blandes med et metafysisk og/eller drømmeaktig plan. 
Over dette er filmen en politisk kommentar om hvordan et samfunn næret på århundrer av mafialogikk lærer seg ikke å se, høre eller intervenere. 

Filmens hovedperson, Luna (Julia Jedlikowska), er dens største styrke. 
Jedlikowskas uttrykk som skuespiller har paralleller til vår egen Eili Harboe, som for tiden kan ses i Joachim Triers Thelma. 
Med stor ro og sikkerhet spiller hun en 13-åring som, ifølge en forstokket mor, elsker feil person og som er villig til å trosse både familie og et sementert lokalsamfunn. 
Moren er for øvrig overbevisende spilt av Sabine Timoteo. 

Sugende langsom thriller 

Historien kunne ha vært fortalt ganske rett frem, men den fortelles i stedet snirklete og med gotiskinspirerte scener med dystert vann, mørke, ugle, røyskatt og sommerfugler. 
Det er stilig, men samtidig noe fremmedgjørende. 

Effekten er litt som når ordet i hviskeleken endrer seg til noe helt annet. 
Det er fascinerende uten nødvendigvis å være meningsfylt. 
Uansett griper historien tak. 
Guiseppes tunge skjebne og Lunas betingelsesløse kjærlighet blant nådeløse menn er blitt en intens kjærlighetshistorie, en sugende langsom thriller og forhåpentlig nok en spiker i kisten på en mafiakultur som vi kan håpe dør ut i de kommende generasjonene. 
