Som å vandre i dødens forgård
UTSTILLING: 
Dette er stillhetens motiver, som, på ulikt vis, vitner om livets forgjengelighet. 
Det er som om jeg vandrer i dødens forgård. 

Sunderø Art Gallery, Skur2: 
Solveig Bergene, Vanna Bowles, Snøfrid Hunsbedt Eiene, Magnar Moen, tegning. 
T.o.m. 29. okt. 

Stillheten hviler over Skur2, hvor Sunderø Art Gallery nå stiller ut fire tegnekunstnere. 
Her er kun gråtoner mot hvitt papir, med enkelte tredimensjonale utvidelser av tegningens flatekarakter. 
Det er en utstilling som rolig synker inn i seg selv, slik at vi kan studere tegnekunstens ulike finesser, og hvordan disse forsterker og framhever motivenes uttrykk. 

«Anima – Animus» heter utstillingen. 
Referansen til Jungs teori om det kollektivt ubevisste, med anima og animus som arketyper for mannlig og kvinnelige indre uttrykk, kan virke noe søkt. 
Men tittelen peker også på forestillinger om ånd, besjeling og grensen mellom liv og død, en brukbar inngang til utstillingen. 

Magnar Moens nonfigurative kulltegninger kan tolkes som bærere av en besjeling av naturen – naturens indre kraft som vokser og puster, men som også går mot forråtnelse og død. 
Hans intuitive gestiske arbeid på papiret skaper dynamiske former som lever og folder seg ut, i øyeblikket før naturens forfall setter inn. 
Dette er noe av den flotteste tegnekunsten i norsk samtidskunst, for Moens erfarne tegnehånd skaper frie, ekspressive, men likevel skjøre formasjoner helt ut fylt med sitt indre liv. 

Vanitas 

Stillheten er en annen i Snøfrid Hunsbedt Eienes tegninger – de fleste har vi sett før, men her inngår de i en ny kontekst. 
Når hun portretterer fraflyttede hus og roseblomstens folder, er det tidens stille skyggespill hun fanger. 
Vi ser bygninger tappet for alt levende, levninger fra en fortid som ramme for aktive liv. 
Rosene er vakre kun fordi de er fastholdt i et bestemt øyeblikk, før de visner; de blir vanitas-symboler som minner oss om døden. 
Når kunstneren skildrer spillet med lys og skygge i rosens kronblad, har blomstene for lengst visnet – det er dødens nærvær som fastholdes. 

Mens Eiene har benyttet fotografier som forelegg, ser Solveig Bergene tilbake til tiden før fotografiet, da man gjenga vitenskapens oppdagelser i plansjer. 
Dette kopler hun til 1700-tallets raritetskabinetter, hvor gjenstander ofte ble stilt sammen på underlig, absurd vis. 
Bergenes kvasivitenskapelige, svært forseggjorte plansjer åpner en surrealistisk verden hvor kjente ting koples med de merkeligste fenomener. 
Og når Bergene tegner en nyfødt gråhval, skjer det i størrelse 1:1. 
Tegningen er 4,5 meter lang, 2,2 meter høy. 
Det store dyret svever på veggen og i rommet, og Bergene har gitt hvalen et menneskelig øye, som om vi får vårt antropocene, artsutryddende blikk på naturen direkte tilbake. 
Som om døden allerede er innskrevet i dette nyfødte dyret. 

Død 

Mer tvetydige er bildene til Vanna Bowles: vi ser mennesker liggende i senger, noen med sykepleiere og leger i hvite frakker. 
Kanskje er de sovende, men like gjerne døde. 
Leser vi Bowles’ tegninger inn i utstillingens helhetskontekst, er det nærliggende å tolke dette som dødsleier, med avsjelede legemer. 
Flere av tegningene har tredimensjonale elementer, greiner og blad som synes å vokse ut av figurene, eller hengt på dem som en dødskrans. 
Stillheten i Bowles’ tegninger er alvorstung, som i en begravelse. 
Men likevel absurd, fordi de statiske motivene er ladet med et gammeldags formspråk som hører hjemme i en annen tid, kanskje i gamle, falmede fotografier av for lengst døde mennesker. 

Summen av de fire kunstnernes tegninger, spennet fra det besjelede og det avsjelede, gir meg en følelse av så mye levd liv samlet i kullets og grafittens fikserte støv på papiret. 
Og jeg tenker på Hamlets ord om menneskelivet som en kvintessens av støv. 

Tegnerne har blåst sitt tegnestøv på papiret, fastholdt det i en kvintessens av former. 
Dette er stillhetens motiver, som, på ulikt vis, vitner om livets forgjengelighet. 
Det er som om jeg vandrer i dødens forgård. 
