Mørkt menneskesmuglingsdrama
Massivt om menneskehandel, post-traumatisk stress og en danningsreise. 

Hakan Günday: 
Mer. 
Roman. 
Oversatt av Alf Storrud 480 sider Aschehoug 

Ifølge FN var 65,6 millioner mennesker på flukt ved inngangen til 2017. 
Denne flyktningkrisen danner bakteppet for den labyrintiske, bredt anlagte romanen «Mer» av tyrkiske Hakan Günday (f. 1976), en prisbelønt forfatter kalt den tyrkiske litteraturens enfant terrible og aktuell på årets Kapittel-festival. 

På det fargerike bokomslaget siteres ulike bokanmeldelser. 
Der sammenliknes Günday med passe desperate, røffe fortellerstemmer av typen Céline, William Burroughs og Irvine Welsh. 
I tillegg kalles boka hans «En kompleks Dostojevskij-aktig søken inn i menneskets ondskap». 
Det lyder unektelig flott, men enda bedre - dette er honnørliknende karakteristikker som lett lar seg forsvare, så overlesset, forsert og upolert ordrik som deler av teksten like fullt er. 

Vi følger hovedkarakteren og jeg-fortelleren Gazâ fra han er 9 år til han blir rundt 27. 
Innledningsvis bor han og faren Ahad i en liten tyrkisk by og livberger seg som menneskesmuglere. 
De skjuler flyktninger fra ulike asiatiske land i et underjordisk fengselsreservoar i hagen før de frakter dem i lastebil til båter som venter for å frakte dem over det livstruende Egeerhavet til Hellas. 

Rapporten om de illegale innvandrernes skjebne er en dyster historie om kriminelle nettverk der lastebileiere, politifolk, politikere og båtførere mister alle moralske hemninger for å profittere på andres nød. 
Først flykter folk fra krig og hungersnød i hjemlandet, deretter må de avfinne seg med korrupsjon, trusler og andre obligatoriske vansker på vegen til et paradisisk drømmeland som ikke fins. 
Spedbarn dør, ungjenter voldtas, voksne menn drepes, flyktninger drukner. 
Et inferno av svik og overgrep, løgner og galskap. 
Når maktforholdene blir skeive nok, er alle humanistiske idealer borte. 

Dette gjelder også for den skoleflinke guttungen Gazâ. 
Han observerer lidelsen rundt seg, men tjener likevel penger på å selge flyktningene vann i stedet for å gi dem det gratis slik han har fått beskjed om. 
Han blir – med egne ord – et kynisk «monster» som 14 år gammel voldtar en vakker flyktningjente, som er skyld i den 26-årige afghaneren Cumas død, og som fortsetter å utøve ondskap i åra etter at menneskesmuglerkarrieren er forbi. 
Dommen over egen atferd er klar. 
Han blir stadig «Mer ufølsom, mer morderisk, mer løgnaktig, mer uhyrlig.» 

Men Gazâ avsløres ikke bare som ekkel nihilist, manipulator, forbryter. 
Han ble selv et voldtektsoffer som 10-åring, og presset fra en demonisk løgner av en profittjagende, morderisk far var så sterkt at det nesten måtte gå galt. 
Å trosse et ondt system som målbevisst leverer slaver til ulovlige bedrifter og øremerker kvinner til prostitusjon opplevdes ikke som aktuelt for en farsdominert sønn. 

Et vendepunkt i jeg-fortellerens liv inntreffer da faren og lasten med flyktninger omkommer i en bilulykke. 
Gazâ er eneste overlevende, han ligger 317 timer under råtnende, stinkende lik og behandler et kvinnebryst på monstrøst vis, slik at han tatoveres i sjela for alltid, men unngår behendig straff for medvirkning til menneskehandel ved å lyge for myndighetene og bli angiver. 

Slutten på hovedkarakterens danningsreise består bl.a. av skolegang i Istanbul og møte med undervisningsministeren i Ankara, før et psykisk sammenbrudd tvinger seg fram. 
Da venter et mentalsykehus, etterfulgt av årelange opphold på hotell for de smuglerpengene faren hadde gravd ned samt et vedvarende misbruk av morfinsulfat for å holde traumer i sjakk. 
Endelig fører opplevelsen av en lynsjing til en to år lang «lynsjeturné», før møtet med en ung araber og ønsket om å sone omsider bringer Gazâ til et kalasjnikovutstyrt Afghanistan. 

Det hender romanen i all sin grusomhet vipper over i det overtydelige og blir for pratsom i tonen, så stilsikker som den norske oversettelsen enn virker. 
Den gjennomgripende, leksikalske referansen til «de fire grunnleggende teknikkene i renessansemaleriet» fungerer dessuten dårlig. 
Derimot er de mange tenkte samtalene som Gazâ fører med Cuma underveis både ledige og perspektivskapende, mens bruken av diverse ledemotiv - som «sagflis», en papirfrosk, «Nattverden» og buddhastatuene i Bamiyandalen i Afghanistan - binder historien sammen på elegant vis. 
Å la Gazâ utrope seg selv til en slags moderne Arthur Rimbaud virker heller ikke ueffent, og å holde tilbake sannferdig info om morens skjebne skaper nysgjerrighet og spenning. 
Viktig er ellers oversetterens opplysning om at Ahad lest baklengs blir Daha – det tyrkiske ordet for «Mer». 
