Plateanmeldelse:Torgeir Waldemar 
- «Torgeir Waldemar» 

Til å grine av. 

Torgeir Waldemar (40) debuterer med musikk så smertefull at han kan mistenkes for å være en plaget mann. 

Du vet antagelig ikke hvem han er. 

Men om du har fulgt med på Atle Antonsen-serien «Dag», har du hørt stemmen hans flere ganger. 
Den er mer klagende ensom enn Jason Molina, mer inderlig hjemsøkt enn Townes van Zandt (som han for øvrig covrer på vinylutgaven av platen) og så sørgende trist at til og med den mest gledesspredende facebookdelen av sjelen (den som liker kattunger og hjertesymboler) får vondt. 

Låtene gis god tid og mer enn nok rom. 
Den korteste, fire og et halv minutt lange «Burden», oppleves som en endeløs vandring i et lydmørke av angst og smerte. 
Det er ikke fordi låten er tung eller treig, men fordi den legemliggjør og gjenskaper vekten låttittelen antyder. 
Platen er full av slike. 

Waldemar blir låtene sine. 
Og samtidig noe helt eget. 

Smerte og lengsel, formidlet så gjennomført at undertegnede knapt kan huske å ha hørt noe lignende fra en norsk artist - selv om stemmen og sjangerforståelsen kan minne om Tommy Tokyos siste album. 
Men dét manglet slike grep. 

Grep som at musikken gis plass til å la det drøye i nesten tre minutter med søkende gitar og pumpeorgel før Waldemar i det hele tatt begynner å synge på åpningslåten, nydelige «Across The River». 

Ting som at dødsromantiseringen som gjennomsyrer tekstene ikke virker tilgjort, men ektefølt, sanndrømt og nesten alarmerende. 
Som den plutselige opplevelsen av Neil Young på «Streets», der «Old Man»-inspirasjonen kan måles helt ned til klangen av bassgitaren. 

Så kan man selvsagt henge seg opp i nettopp dette, at albumet heller er summen av inspirasjonskildene enn noe nytt, nytenkende og framoverlent. 
Selv om det er helt riktig. 

Men noen ganger er det godt å bare lene seg tilbake og grine. 

BESTE LÅT: 
«Streets» 

TOR MARTIN BØE 
