En plass for alt
435 sider og 563 sider 299,- per stykk Oktober 

Karl Ove Knausgårds gigantprosjekt «Min kamp» har bare én fiende, seg selv. 

Den drøyt førtiårige forfatteren har altså bestemt seg for å skrive ut sitt liv over seks bind, i noe som kommer til å bli rundt 3000 sider, ser det ut til, når siste bok er ute på vårparten 2011 

Bind én har et langt og sterkt farsoppgjør, mens toeren sirkler rundt kjærligheten, det å bli foreldre og det å skrive. 
Etter første bind tar man seg i å lure på hvordan han skal makte å fylle alle disse sidene, da livet hans allerede er ganske godt skissert opp. 

Det blir en helt spesiell leseropplevelse, hvor Knausgård går på sitt liv med lupe. 
Selv om det ofte føles altfor nært, er det passasjer som er helt ufattelig godt skrevet. 
Dette kommer enda sterkere til syne i del to, der det svinger fra skriverier på nivå med Don DeLillo og Ian McEwan, til det ganske platte. 
Han er i stand til å skrive helt fantastisk om det helt hverdagslige, for så litt senere ta turen ned i klisjékliss. 

Uproblematisk er det jo heller ikke at man kommer så tett på mennesker. 
Leseren får vite ytterst private ting, ikke minst om hans samboer, Linda, og deres tre barn. 
Særlig med barna er dette vanskelig og sårt. 
Det er helt klart legitimt å reise et par etiske spørsmål rundt fremstilling av både de nærmeste og alle de andre menneskene som er innom handlingen. 
Det ligger stadig vekk et tungt ubehag, nærmest en frykt, mellom linjene, hvor forfatteren sliter med virkeligheten, med seg selv og Linda. 

Bokens vandring mellom forskjellige tidsplan er suveren. 
I begge bind flakses det mye fram og tilbake, med største og beste selvfølgelighet. 

Vi har en forfatter som skriver på et nivå av internasjonal toppklasse, mens han utleverer de mest private og pinlige ting, noe som trolig skal vedvare i et par tusen sider til. 
Særlig i bind to kommer det fram en litt ny side ved hans forfatterskap, han skriver morsomt. 
Det er en rekke kostelige episoder, hvor et møte med dans og musikk for babyer er rent hysterisk. 

Det er ikke til å komme fra at det underveis er strekk der det blir i overkant navlebeskuende og pludrete, men man må bare bøye seg i støvet, for det er litteratur som setter dype spor. 
Hvordan det er mulig å dissekere seg selv på en slik måte, kan bare opphavsmannen svare på. 
Uansett så er det ikke til å komme fra at «Min kamp» er stor litteratur. 
Det eneste som kan senke hele greia, er dens egen tyngde. 
Tåler vi og forfatteren fire bind til? 
