Vassent plapredrama
Omsider har M. Night Shyamalan nådd fram dit han skulle: 
En total filosofisk forvirring og tungetalersk, pludrende overtydelighet. 

Den meningstynga fabelen «Lady in the water» er etter en stund så kjedelig at jeg til og med gjespa av monsteret. 
Det er ille. 

På en måte har alt gått galt. 
Paul Giamatti er en gudommelig begava birolleskuespiller, men rollen hans som stammende, tuslete vaktmester varer ikke lenge før man kjenner at den ikke har format til å bære historien videre. 
Det vidunderlig vakre villnisset av merkelige leiegårdsmennesker forvandler seg fra presise vignetter til bablende gjentakelser, som om man så debutarbeidet til en overivrig Sundance-regissør. 
De bærer ikke. 
Bryce Dallas Howard sitter ifølge ryktene naken under ei romslig Audrey Hepburn-skjorte og er ubevegelig, uangripelig gåtefull som en soppstein enstavelseshippie, men skikkelsen utvikler ingen magi, ingen tingelingstøv, ikke noe som kan få fiksjonen til å fly over det sjabre bassenget som hun bor i. 

For det gjør hun. 

Plutselig en dag kommer hun opp av vaktmesterens lille pool og presenterer seg som narf. 
Da har regissøren rukket å overtyde sitt eget budskap ved å bruke fortekstene til å fortelle at menneskene aldri lytter til vannfolket, og derfor blir det krig. 
Det låter som en smiskete folkehøgskulestil, og ingenting blir bedre av at alle tv-ene kjører reportasjer fra amerikanernes inntog i Irak. 
Narfer blir truet av skrunter med strittende rygghår som likner gras, men nei, indoamerikaneren Shyamalan har verken parodiert Narnia eller Harry Potter. 
Han trevler seg av gårde i en esoterisk, sjølhøytidelig uvirkelighet som etter hvert er mindre eggende enn dårlig ånde. 

Det skjer på tross av at skuespillerne spiller storarta. 
Hvis vi ser barmhjertig bort fra regissøren sjøl i rollen som Vick, blir alt utført av spennende fagfolk. 
Men replikkene er rotete som en full hednings forsøk på å resymere Det Gamle Testamentet samtidig med Gibrans «Profeten», og fraværet av undergangsfornemmelser er så absolutt at den apokalyptiske pratsomheten så å si blir fysisk overflødig. 
Det gjør vondt å se på at munnene beveger seg. 

Shyamalan var fantastisk med «Den sjette sans», «Unbreakable» og «Signs» — og han var på vei mot idiotiet da han laget den altfor enkle eventyrfabelen «The village». 
Nå er han kommet i mål. 
