Nicholson-smitten
Etter at besynderlig store deler av verden behandlet Scorseses «The departed» som om filmen skulle vært et nytt Brownangelium, var det spennende å se filmen igjen på DVD. 

Hva i den forurensa atmosfærens navn var det alle disse folka ble så begeistret for? 

Det går ikke mange kvarterene av filmen før man får en mistanke om at de gjorde som de pleier: 
De lot seg imponere av det alminnelige. 
Grøss og ferkings gru. 
Alminnelighet er det mest synlige kriteriet på suksess for tida, og man kan skylde det på fjernsynet eller langtidsvirkningene av Bondeviks hårfasong, men interessant er det ihvertfall. 

«The departed» gjør en uopprettelig feil. 
Regissøren lar Jack Nicholson spille en lavpanna gategangster-sjef fra Boston-barene slik han gjøglet den første halvtimen av «Livets lyse side» og samtlige halvtimer «Heksene i Eastwick». 
Ikke relevant. 
Det oppstår et mishag med skuespillerens karakter-drepende jåleri som smitter over på opplevelsen av filmen. 

Det gjør ikke saken bedre at Leonardo DiCaprio, som faktisk er ganske god når han jobber for faderlige regissører, myser som en trangøyd Aukrust-pensjonist hver gang han skal se farlig, redd eller seksuell ut. 
For porselensbebien 
DiCaprio med snudd caps aner ikke hva han skal gjøre med denne rollen, og han virker søkende som en litt voksen ungdomsskole-elev som jobber i gangsterbransjen i arbeidsuka. 
Litleleos utroverdighet smitter i sin tur over på hederlige Matt Damon, som går rundt med den ulkeaktige måpemunnen sin – mer et American Pie-avkok enn rå politimann i dobbeltrolle. 

Denne filmen burde vært laget med mannlige skuespillere som kan få til å se ut som om de spiser brukte eternitt-panner og bare kysser skitne barseter i skai. 
Når skuespillerne faller ut, virker også den kompliserte kjønnsbanningen deres umotivert, og så får man det for seg at de karikerer regissør Scorseses sykelige behov for aldri å bli forveksla med 53 kilo pinglete pastor. 

Og så smitter dumskapen også over på Mark Wahlberg, som antakelig kunne ha sett ut som en mann hvis det ikke var for at han henger ute med småkrypa fra animasjonsavdelingen. 

Historien i «The departed» er ganske bra, for den er i hovedsak lånt av de flinke Hong Kong-folka. 
Og Martin Sheen er bra, og Alec Baldwin er en påminnelse om hvordan en mann ser ut. 
Men ingenting redder påvirkningen fra den forutsigbare fader Jack. 
