Overklassekvinner i New York - gjesp
Meg Ryan har en viss sjarm. 
Men manuset og miljøet hun plasseres i, får en til å føle seg flau på kvinners vegne. 
Og det var vel ikke meningen fra manusforfatter og regissør Diane Englishs side? 

Eneste gang «The Women» er i nærheten av vanlige nordmenns hverdag, er kvinnen som hegner om blomsterbedet sitt. 
Men replikken er «hold Prada-skoene unna staudene mine!». 
Utsagnet kommer fra hushjelpen i hovedpersonens herskapelige hus, må vite. 
Filmen hadde vunnet på mye mer av den slags spott. 

Det er et slit å holde ut støyen fra overklassevenninnene på Manhattan. 
English beflitter seg på å lage et tverrsnitt av typer: 
Kvinnen som er gravid med sitt fjerde barn, moteredaktøren som hater barn, den mandige lesben og den hjemmeværende ettbarnsmoren Mary (Meg Ryan). 
Kjøpesenteret er deres tempel og manikyristen en sladrende prestinne, full av siste nytt om utroskap i sosietetskretser. 

Hva det handler om? 
English syr en handling rundt Ryans figur Mary som oppdager at mannen er utro etter 13 års ekteskap. 
Resten er venninnenes skvaldrende reaksjoner på og innblanding i krisene hun gjennomgår. 

Innimellom finnes det saktens noen allmenne iakttakelser om kvinners utfordringer i vår tid, men de er så selvinnlysende at det er til å le av. 
Ironien burde langt sterkere rammet kravet om å ta seg ut, valget av negllakkfarge, presset for å ta ansiktsløftning og så videre. 
Og hva får Mary opp og stå igjen? 
Tenke seg til — at hun endelig får seg en jobb. 
Men da som motedesigner med egen kolleksjon, slik at filmen kan spjåke seg ut med enda flere overklassebilder fra en New York-sosietet. 
