Knallgod hyllest til tradisjonene
SHOWANMELDELSE: 
«Best of»-forestillingen fra 20 år med Stavangeren inneholder mange gamle perler, og masse bevis på hvor viktig denne scenen er. 

«20 år med fest og glede i Humorhuset Stavangeren». 
Stavangeren. 
Med Pål Hjelm, Kristin Svensen, Elisabeth Berg, Steinar Lyse, Per Inge Torkelsen, Dag Schreiner, Sally Nilsson, Rune Andersen, Torfinn Nag, Sigrun Eriksen, Hans Petter Jørgensen og Pål Mangor Kvammen. 
(Programmet og artistene vil kunne variere litt fra kveld til kveld) 

Pål Mangor Kvammen har laget 68 forestillinger på de siste 20 årene. 
Er det noen i Norge som har flere? 
Anyone? 
Har noen fortalt flere skrøner enn Per Inge Torkelsen? 
Har noen tatt flere telefoner enn Jon Arne Sægrov? 
Stavangeren er den eneste privatdrevne scenen som har overlevd 20 år i Norge uten å være tilknytta en restaurant eller en nattklubb. 
De har satt opp ørten revyer, show og forestillinger. 
Det er vel verdt å feire. 
Gratulerer, og vel blåst! 

Denne jubileumsforestillingen starter nostalgisk, med et Dag Schreiner-nummer der han spiller håndverker som har bygget om bedehuset Bethania til revyhus. 
Han må ned til Byterminalen hver gang han skal banne, og det er såpass ofte at selve byggingen går litt treigt. 
Nostalgi er en velkjent Stavangeren-metode, ikke bare i denne forestillingen, men jevnt over. 
Her er det Torfinn Nag som gjør den velkjente «Då eg va liden»-øvelsen, og han gjør den godt. 
Per Inge Torkelsen og Schreiner henter fram den småabsurde Bjørnejegeren fra Mississippi-skogen, en annen klassiker. 
Og når vi først er inne på dem: 
Steinar Lyse byr på «Tom og Jerry», som virkelig er en historisk perle. 
Vi får gjensyn med det beste fra Elisabeth Bergs «Tatlå», snakketøyet fra Haugesund, som sitter knallgodt. 
Sigrun Eriksens «Fine meg» er selvsagt med, i en veldig god utgave. 

Fortellerkunsten til Per Inge får vi i nok en klassiker, den der han forteller om hvordan han endte opp med pilten i et glass Solo i Haugesund. 
Godt løge, som vanlig. 
En viktig del av både svært mange revyer i Stavangern har vært sangnummer, noen av dem enkle og tullete, andre ambisiøse. 
Begge er representert her. 
Kvartetten i Stavanger Revyteater synger revygodt på «God Only Knows», en hyllest til alle døde helter. 
Pål Hjelm, som inkluderer et par høyst levende i akkurat denne, har sitt solonummer om «Podlest». 
Vi får dessverre ikke se ham i kvinneklær. 

Med 20 års historie er det ikke overraskende at et «best of»-jubileumsshow i Stavangeren er meget god underholdning. 
Sally gjør stor suksess med sine to innslag sammen med Schreiner, «Flanellografen» og ikke minst «Når jeg ser i dine øyne». 
Førstnevnte litt på gefylen, sistnevnte i en prikkfri og vidunderlig versjon. 
«Gottene fra Egenes» er et stykke sentral kulturhistorie fra Stavanger. 
Torkelsens sang er tross alt en del av dagligtalen. 
Litt av det samme kan vi si om Kvammen og Lyses «Kor i helsikken e Sandnes?». 
Folk er umiddelbart med på Smokie-synging når de forteller om byen de har kjørt forbi i 24 år. 
Fantastisk! 
Over nesten 25 nummer er det en og annen liten dupp, men du verden, her er mange perler også. 

Hans Petter Jørgensen kan godt ta seg flere turer opp fra kontoret og opp på scenen. 
Hans figur Yngve Varadi gjør en gjesteopptreden med sine barnebøker om Prikken, og som den frekkasen han er klarer han under intervjuet med Kvammen å nevne at hunden han skriver om kanskje er litt nazi, og kommer fra et tettsted mellom Klepp og Nærbø som rimer på Tryne. 

Jo, det er først og fremst tradisjoner, nostalgi, klassisk underholdning og godt revyhåndverk som har preget Stavangeren i 20 år. 
Noen ganger har det vært litt sidrompa og i overkant bakoverlent. 
Men vi skal ikke glemme at de har tatt en og annen kamp også, som Løgnaslagets mest absurde revy: 
«Rettssaken mot Merete Hodne». 
De har sparket oppover mot myndigheter, øvrigheter, pengefolk, religion, politikk og ander som fortjener en trøkk. 
Dette miljøet, som er unikt i Norge, forvalter en viktig kulturhistorie, og de forvalter den godt. 

De er ikke veldig moderne, de bryter ikke mye nytt land, de mottar ikke offentlig støtte (noe de liker å repetere til det kjedsommelige) og de tviholder på bygdetullingene, då eg va liden, glitter og tilløp til jazzhender. 
Det er fint at de gjør det, for ingen andre tar det ansvaret. 
Dette miljøet utgjør en viktig, hardtarbeidende og på sitt felt ytterst kompetent bande som forvalter revytradisjonen til folks store forlystelse. 
De glemmer ikke, slik deler av kulturlivet noen ganger gjør, at kunsten (jo, det er kunst) er til for folk. 
Stavangeren kombinerer, på sitt beste, en lav terskel med et høyt nivå. 
Denne forestillingen er en bevisførsel for nettopp dette. 
Gå og se sjøl. 
