Krim:Snarveier til vondtimagen 

Yrsa er en ujevn krim- og spenningsforfatter. 
Denne gang går hun i for mange feller. 

Yrsa Sigurdardottir: 
Dragsug. 
Krimroman. 
Oversatt av Silje Beite Løken. 
438 sider. 
Kagge forlag. 

Egentlig trodde jeg at parteringstrenden var forbi, at forfattere som måtte ty til avskårne armer og avkappede hoder for å skape spenning, hadde lært seg andre grep. 
I alle fall er trenden på retur, etter utallige tv-serier, filmer og romaner som har fråtset i lett tilgjengelige skrekkeligheter. 

Dessverre er restene plukket opp av islandske Yrsa, som nå har levert «Dragsug» der vi møter flere snarveier til vondtimagen; i tillegg til anatomiske puslespill skriver hun om overgrep mot barn. 

Behandles temaene godt, kan selvsagt (krim)forfattere slippe unna med hva som helst. 
Men Yrsa, en av Nordens mest profilerte krimforfattere, er for overflatisk og kjapp. 
Hun klarer ikke, som Karin Fossum, å trenge inn i menneskene og samfunnet hun beskriver. 
Yrsa turnerer sin egen spenningshistorie på rutinert vis, i et enkelt og ujålete språk uten store ambisjoner, og med et oversiktlig persongalleri. 

Det handler om ei skolejente som ble drept for 12 år siden, en pedofil drapsmann som slipper ut av fengsel, et gammelt brev som varsler død og drap, og ille tilrette lik og kroppsdeler som dukker opp rundt omkring. 
Leserne følger den slitne og lett umotiverte etterforskeren Huldar og barnepsykologen Freyja (og deres kompliserte forhold) i jakten på løsningen. 

Yrsa skal ha ros for at hun denne gang senker ambisjonene - i forrige bok, «DNA», ville hun psykologisere alle og enhver som dukket opp, og resultatet ble en ufokusert og slitsom kollektivkrim. 
Denne gang er hun tilbake med en kjerne av sentrale personer, noe som styrker strukturen. 
Men verken språk, oppbygning eller tematikk bærer den originaliteten som må til for virkelig å lykkes. 

Mer om Yrsa sine bøker - oppturer og nedturer: 
