Anmeldelse:Avicii - «Stories» 

Fattig festmusikk. 

ALBUM: 
Avicii har på mange måter til gode å skrive en bedre låt enn «Seek Bromance». 

Da den kom til verden i 2010, hadde Tim Bergling knapt rukket å flytte hjemmefra, og han kan umulig ha klart, selv i sine fjerneste feberdrømmer, å forestille seg at han en dag skulle trone plakaten til spring break-festivalen Ultra i Miami, Florida. 

Lavpannet befrielse Grunnen til at «Seek Bromance» er høydepunktet til elektrohouseprodusenten, er fordi den nekter å spare på kruttet. 

Det skimrende synthhooket er like blendende som en strobe, mens den sjangertro berg-og-dalbane-formen erter om et klimaks bak hver sving. 

Det er for så vidt en naturlig evolusjon for 26-åringen: 
Albumformatets uskrevne krav om et koherent hele kan være vanskelig å forene med sjangrer hvis modus operandi er intense enkeltbluss. 

Form over innhold Årsaken til at moderering er et plagg som sitter stramt på Avicii, er at han i likhet med nasjonalskatten Kygo - hvis store forbilde nettopp er en viss søt bror - kun er i stand til å tenke på musikk forstått som form; innhold blir i stor grad tilsynelatende utelatt, bevisst eller ei, fra ligningen. 

Det fører til at samtlige av melodiene på «Stories» dveler i det mer eller mindre forglemmelige. 

Gampete country Svensken har også en beklagelig evne til å få sine gjestesangere til å fremstå som flat veggpryd. 
Ikke at det utelukker enkelte inspirerte øyeblikk: 
«Touch Me»s nikk til diskofisert fransk house er et lekent avvik, selv om det egentlig minner en mest om hvor mye morsommere det er å lytte til tidlig Daft Punk. 

Når albumet i hovedsak tenderer mot å bikke over fra ytterst middelmådig til dårlig, skyldes det især blodharry «Broken Arrows», nok et resultat av svenskens håpløse fascinasjon for fusjonen av gampete country og vorsspielklar EDM. 

Avicii fikk visst aldri memoet om at vederstyggeligheten «Hey Brother» fra debuten hører hjemme på bunnen av historiens skraphaug. 

Fanget i skjermen 
Ser man SVTs søvndyssende dokumentar om den vandrende gullgruven fra Stockholm, blir det klart at det nærmeste han kommer å leve som en rockestjerne, er å bli sittende på datamaskinen til langt på natt. 

Da burde det ikke overraske noen at «Stories» låter som festmusikk skrevet av en mann i ferd med å glemme hvordan man har det gøy. 
