Enda en religionskrig
Den andre Hellboy-filmen er mye bedre enn den første Hellboy-filmen, og grunnen må være at regissøren Guillermo del Toro så Harry Potter på himmelen og oppnådde magisk-realistisk vekkelse. 

Her myldrer så mye av mangt at du ser deg om etter en antropologisk rydde-ekspert fra UDI. 

Filmens eneste svakhet er at Hellboy krangler med ilddama Selma Blair, til irritasjon for oss som hater samlivstrøbbel mer enn avdelingsårsmøter, tannsteinrensing og rektalkirurgi. 
Til gjengjeld forelsker den 3PO-aktige fiskeprinsen seg i et satanistprinsesse, og de har det fint sammen. 

Prins Nuada ser ut som en av Sand-brødrene og deres utrolig effektive balsam, og han har med seg et monster som minner litt om Atle Antonsen. 
Prinsen er en humørsjuk og lite tolerant dimensjonsturist som vil ha siste biten av den kongekrona som skal gjøre ham til verdenshersker uten å konkurrere med Hillary Clinton. 

Ettersom den anakronistiske harry-mannen Hellboy jobber for FBI-frikene, blir det hans oppgave å sørge for at prinsen ikke lykkes. 
Kampen mot den hobby-norrøne dødsreligionen blir ganske vittig. 
Blant annet disponerer bleikingene edderkopp-liknende likspisere som stormer inn i tusener, henrykt sultne som sydenreisende og koldtbordgjester. 

FBI-frikene får en ny sjef som ser mest ut som en Jeunet-oppfinnelse, og iført Schufftein-briller begir de seg ut i Brooklyn for å finne storbyens gjemte tusser og troll. 
Blant annet finner de King Kong-imitasjonen Elemental, som blir til av ei våt hoppebønne. 

Dette er King Kong, Star Wars, Harry Potter, X-men, De fantastiske fire og NRKs «Ugler i mosen» i samme setning. 
Frodigere blir det ikke. 
