Anmeldelse:Morten Strøksnes' bok er en strålende blanding av kunnskapsbok og fiskeskrøne 

Får leseren på kroken i bok om havets mysterier. 

«Det er til havet vi skal, havet - med sitt vann og sin tang og sine steiner,» skriver Jan Erik Vold i diktet «Det alle vet». 
Til «havet som venter oss alle». 

Diktet dukker opp i hukommelsens fjæresteiner ved lesningen av Morten Strøksnes' bok «Havboka eller Kunsten å fange en kjempehai fra en gummibåt på et stort hav gjennom fire årstider». 
En bok spekket med kunnskap, fortellerglede og naturpoesi. 

Nærgående studier 

Nærgående studier 

Strøksnes' tema er langt fra smalt. 
Mer vidtfavnende blir det ikke. 
Havet er som kjent en av de tre store; sammen med døden og kjærligheten. 
Strøksnes går inn i temaet med en glupende nysgjerrighet og refererer con amore til vitenskapsmenn og fiskere, eventyrere og sagafortellere, kunstnere og poeter, for eksempel modernisten Arthur Rimbaud, som diktet om «det beruste skip» lenge før han så snurten av et osean. 

Ukjent kontinent 

Ukjent kontinent 

«Det er flere mennesker som har besøkt verdensrommet enn de store havdypene. 
Vi kjenner overflaten av månen langt bedre, ja til og med Mars? uttørkede sjøer. 
Der nede er livet som en drøm av den typen det tar lang tid å våkne fra.» 

Med kjetting som snøre 

Med kjetting som snøre 

«To menn i en liten båt, aldri sikre på hva de møter ute på havet eller trekker opp fra avgrunnen, under smeltede stjerner og elektriske fullmåner, der brottsjø og brenning angriper holmene som hysteriske flokker med kveg, og fyrtårnets sinnssyke øye aldri slipper oss av syne.» 

Boka henter trekk både fra «Don Quijote» og «Moby Dick», mens den tar oss med på diverse ekskursjoner i en vakker natur og en forrykende fest i forbindelse med «VM i skreifiske». 
Strøksnes får oss på kroken og trekker oss gjennom 39 kapitler uten at vi ramler av. 

Vi, de druknede 

Vi, de druknede 

Bølgene øver en mystisk tiltrekning på oss alle. 
Som Strøksnes skriver: 

«Vi kommer jo til å forsvinne uansett. 
Men på havets mørke bunn, der fiskene og alle de kravlende små dyrene venter, forsvinner vi så fullstendig at tanken er vanskelig å holde ut.» 
