Bono den allmektige
GÖTEBORG(VG)Bono er i ferd med å fullføre sin 360º-søknad til Nobels Fredspris. 

360º er også navnet på årets turnè. 
I ironisk Bono-ånd kan vi tilskrive denne tittelen den ferske tolv år lange milliardavtalen med Live Nation for absolutt alt forretningsmessig rundt bandet, men scenemessig gjør de 360 gradene seg utslag i en sirkelformet, bevegelig scene med sylskarpe videoskjermer som går hele veien rundt - ikke langt unna det Ivo Caprino revolusjonerte for filmformatet for mange herrens år siden. 

Over denne scenen står fire gigantiske klør som illuderer beina på et romskip, men som mer minner om fire sammensveisete kongekrabbeklør. 
Rigget er mildt sagt enormt - faktisk så stort at Live Nation i Norge ennå ikke vet hvor de skal gjøre av det for å få U2 til Norge neste sommer. 
Synet tar rett og slett pusten fra deg når du møter det - hvilket også U2s opptreden gjør i perfekt syntese med stormannsgalskapen de boltrer seg i. 

I utgangspunktet var vi egentlig ganske sjeleglad for å slippe den nær påtrengende humanismen til Bono, som i går var i vokal storform. 
Den første nær halvannen timen ble nemlig en avslappet og ren rock'n roll-oppvisning uten store fakter, helt fra den magiske starten med David Bowies «Space Oddity» over høyttalerne til lettbeinte «I'll Go Crazy If I Don't Go Crazy Tonight» godt over halvveis i showet. 

Da våkner aktivisten Bono. 

Riktignok har han gitt Michael Jackson en mini-hyllest gjennom å ta et par strofer fra «Don't Stop 'til You Get Enough» i «Desire», og riktignok har han leflet med den gode saken under flotte «One», som også har gitt navnet på organisasjonen han var med å stifte med spesifikk mål å bekjempe aids, men under «Sunday Bloody Sunday» kommer alvoret tilbake med et brak. 
De sterke videobildene manes frem igjen for å minne oss på hvor uhyggelig aktuell sangen ennå er. 
Massakren på marsjerende demonstranter for like borgerrettigheter i nord-irske Derry i 1972 nekter Bono å glemme. 
Ved å koble bildene også til arabiske terrororganisasjoner - og synge en snutt fra «Rock The Casbah» med The Clash - viser han at terroren fremdeles er et verdensonde. 

«How long must we sing this song?» spør Bono retorisk i denne låten - som altså er 26 år gammel. 

Og det er akkurat der årets U2-konsert går opp i et høyere sjikt enn det aller meste som tidligere har vært prestert på en rock-scene, akkurat idet «Pride (In The Name Of Love») har gitt publikum troen tilbake. 
Da introduserer Bono den burmesiske samvittighetsfangen og fredsprisvinneren Aung San Suu Kyi før «Walk On» (som han faktisk skrev for henne) og lar femti ungdommer med Suu Kyi-masker foran ansiktet kranse den enorme scenen. 
Det er enkelt, det er effektivt og det er forbausende sterkt. 
Men budskapet når frem, og det virker ikke minst ektefølt. 

Når Desmond Tutu etterpå holder en helt utrolig appell fra videoskjermene og en The Edge i signatur-storform bretter ut åpningsriffet til «Where The Streets Have No Name» må man nesten be sidemannen om nål for å stikke hull på gåsehuden slik at den forsvinner. 

Det er lov å hate Bono med en mistanke om at hans engasjement for vår verdens endelikt bunner i stormannsgalskap. 
Men det er også lov å beundre hvordan han kombinerer sin status som superstjerne med politisk kløkt og humanistisk innsats. 

Etter å ha sett U2 i Göteborg i går kveld, er det ikke vanskelig å svare Bono når han roper ut at han elsker både Sverige og Skandinavia; 

We love you, too. 

Konsert: 
U2 - The 360º Tour Sted: 
Nya Ullevi, Göteborg Publikum: 55 000 (utsolgt også i kveld) 

DETTE SPILTE 
DE: Breathe, No Line 
On The Horizon, Get On Your Boots, Magnificent, Beautiful Day, Mysterious Ways (med utdrag av Beatles' Norwegian Wood), One, Until The End Of The World, Desire (med utdrag av Michael Jacksons Don't Stop 'til You Get Enough), Stuck In A Moment You Can't Get Out Of, Unknown Caller, The Unforgettable Fire, City Of Blinding Lights, Vertigo, I'll Go Crazy If 
I Don't Go Crazy Tonight, Sunday Bloody Sunday (med utdrag fra The Clash' Rock The Casbah), Pride, MLK, Walk On (med utdrag av Liverpool-hymnen You'll Never Walk Alone), Where The Streets Have No Name. 
Ekstranumre: 
Ultraviolet, With Or Without You, Moment Of Surrender. 
