Filmanmeldelse:Høvelig Herakles 

Ingen stor film. 
Ingen katastrofe heller. 
Og på generelt grunnlag: 
Heia Norge. 

USA. 
Fra 15 år. 
Regi: 
Brett Ratner. 

Med: Dwayne Johnson, Ian McShane, John Hurt. 

Her til lands vil «Hercules» alltid bli husket som Hollywood-filmen som teller ikke én, ikke to, men tre hjemmeavlede skuespillere. 
(Og det uten å være et vikingepos.) 
Ta imot den velfortjente applausen, Ingrid Bolsø Berdal, Tobias Santelmann og Aksel Hennie. 

I resten av verden vil filmen bli sett, og kjapt glemt, som en dugandes, men skjematisk og forutsigbar «søndagsmatinéfilm» for gutter i puberteten. 
Et «sverd og sandaler»-eventyr á la de de lagde i gamle dager, med enten Burt Lancaster eller Charlton Heston i hovedrollen. 
Denne er mer voldsom, selvsagt. 

I 2014 spilles hovedrollen av den gigantiske, men sympatisk selvironiske Dwayne «The Rock» Johnson. 
Han trenger knapt et skjold. 
Brystkassen er så hard at den gjør samme nytten. 

Herakles (romerne kalte den samme figuren Herkules, men det er gresk mytologi, via en tegneserie, det skrønes om i dette tilfellet) er en leiesoldat, leder for en røverbande som blant andre teller den amasoneaktige bueskytteren Atalanta (Bolsø Berdal) og den stumme, dyriske Tydeus (Hennie). 

Herakles lever godt på legenden om at han er en halvgud; sønnen av Zevs og kvinnen Alkmene, og mannen bak 12 mirakuløse «storverk». 
Han er spøkefull, men ikke glad. 
Det er en smerte i fortiden hans, og han har mareritt om trehodede monstre om natten. 

Og noe er noe råttent i kongeriket Thrakia. 
Hvem som konspirerer mot hvem, skal vi ikke avsløre her. 
Men Herakles og hans menn – og kvinne – blir selvsagt involvert. 
Dolkene står snart i alles rygger, og formålet er ikke stort annet enn å rigge opp til filmens to store slagscener. 

Den første er mot en gjennomtatovert gjeng som alle ser ut som om de spiller bass i et «nu metal»-band. 
Det andre, og avgjørende, er bedre. 

Filmen får lite ut av 3D-teknologien (i alle fall inntil rulletekstene), og stilen er helt standard for eventyr som dette. 
Spennende blir den først i løpet av de siste 20 minuttene. 
Det er sent, selv til en film som utmerker seg med sin barmhjertig konsise spilletid å være. 

Johnson er sjarmerende og generøs i tittelrollen. 
Og våre norske venner gjør overhodet ikke skam på seg, i små, men sentrale roller. 
Santelmann har lite tid på skjermen, men fyller den godt og intenst, med en maskulin, teatral stemme. 
Hennie, Herakles bror i blodet og «second banana», spiller praktisk talt en hund; et umælende kreatur som spiser hele tiden og ligger fastlåst i jern om natten. 

Bolsø Berdal har den mest takknemlige rollen, og stjeler den «norske» delen av showet. 
Hun har vært glitrende i kampscener før, og er det igjen her. 
Norges Sigourney Weaver er atletisk og magnetisk, og den mest sexy kvinnen i en film full av lettkledde «megababes». 
Skulle ikke forundre om hun ble et lesbeikon á la «Xena» etter dette. 

Filmen synes å glemme sitt komiske premiss underveis – er Herakles virkelig en halvgud, eller er det bare en myte? 
Slagscenene er funksjonelle snarere enn sensasjonelle. 
Den avsluttende moralprekenen, ved den dyktige Ian McShane, er ualminnelig klein, selv til en film «som dette» å være. 

Voksne vil kjede seg. 
Men det kvisete kjernepublikummet vil ikke ha så altfor mye å klage på. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
