Paul Simons naturlige oppfølger til «Graceland»
Nytt album med afrikanske musikere — 25 år etter. 

ALBUM: 
Paul Simon overrasket mange positivt, inkludert kritikerne, da han ga ut Brian Eno-produserte «Surprise». 
Fem år seinere overrasker han igjen, gjennom å peke både bakover og framover i sitt 70. år. 

Graceland 
Da Paul Simon spilte inn albumet «Graceland» (1986) vakte det oppsikt, både fordi han spilte det inn med sørafrikanske musikere og dermed brøt boikotten mot apartheidregimet og fordi det var hans beste og mest spennende album i karrieren. 

«So Beautiful or So What» føles som en naturlig oppfølger, 25 år etter, også fordi det overgår det meste av det han har gjort siden den gang. 

Afrika og India 
I tillegg til musikere fra USA, har albumet bidragsytere fra Afrika og India. 
Vincent Nguini, opprinnelig fra Kamerun, nå bosatt i New York, har vært med Paul Simon siden 90-tallet. 

Han har denne spesielle, enkle afrikanske måten å spille gitar på, som du hører på mange plater fra det afrikanske kontinentet. 

Han er for eksempel med på å gjøre «The Afterlife» til et favorittspor på albumet, en suggererende sang som kan tolkes som et spark til strenge innvandringslover. 
Den handler om en mann som etter at han er død, og sminken er tørr, kommer tilbake — bare for å oppdage at han må fylle ut et søknadsskjema først og så stille seg i kø sammen med Buddha og Moses... 

Kora Yacouba Sissoko fra Mali spiller 21-strengeren kora, flere indiske musikere bidrar på perkusjon, tabla, leirkrukke m.m. og den Algerie-fødte multiinstrumentalisten Steve Shehans bidrag er blant annet perkusjon, basstromme, djembe, harpe og congas. 

De er med sine musikalske krumspring med på å gjøre «Rewrite» og «Love and Hard Times» til to av sporene på albumet som du får lyst til å spille om igjen og om igjen for å avdekke alle lagene. 

Samplinger Produsentene Phil Ramone (som også produserte megasuksessen «Still Crazy After All These Years» fra 1975) og Paul Simon har dessuten flettet inn samplinger, blant annet fra en prest og hans menighet fra 1941 («Getting Ready for Christmas Day»), The Golden Gate Jubilee Quartet fra 1938 («Love & Blessings») og forlengst avdøde Sonny Terry på munnspill («Love Is Eternal Sacred Light»). 

Med dette har de skapt en eklektisk miks som av mangel på noe annet ofte kalles verdensmusikk, men som takket være døråpnere som Paul Simon utfordrer og sniker seg inn som en del av den nye popmusikken. 
