Uinspirerende dunkelhet
Regi: 
Duncan Jones 

Manus: 
Ben Ripley 

Skuespillere: 
Jake Gyllenhaal, Michelle Monaghan, Vera Farmiga 

Sensur: 
11 år 

At noe er dunkelt, behøver ikke å bety at det er kjedelig. 
Slett ikke, hvis temaet egger en og fremstillingen er utført slik at det engasjerer, stimulerer, utvider en litt. 
Her dreier det seg i bunn om former for parallelle verdener: 
En forskningssentral tar i bruk en hjerne hvis kropp er død, men hvor hjernefunksjonen er nådd den aller siste etappen av sin virksomhet. 
Denne hjernens siste «åndedrett» podes deretter inn i en fremmeds organisme, i dette tilfellet i en ny mann som ligner «Hjernen» rent utseendemessig. 
«Hjernen» skal gjennom dette mennesket finne en bombe og avverge en stor katastrofe om bord på et passasjertog. 

Dette eksperimentet gjentas flere ganger: 
Vi er om bord på toget, med de samme passasjerene, men henvender oss til flere for hver gang. 
Og for hver gang kommer vi nærmere bomben, uten å klare å desarmere den. 
Disse scenariene splittes opp av samtaler med den opprinnelige hjernen og mennesker i forskningssentralen. 
Den opprinnelige hjernen har vært helikopterflyver i den amerikanske hæren i Afghanistan. 
Han er nå erklært død. 

I henhold til åpningen: 
Selv om denne filmen er vellaget, med en behendig regi og flinke, formbevisste skuespillere, blir dette etter hvert like monotont som et selskap som varer altfor lenge. 
Og selv om det innføres elementer mot slutten som fører filmen i en annen retning og delvis over på et nytt nivå, kan en ikke annet enn å si: 
Dette her var et kjedelig bekjentskap. 
