Menn imellom
«The Trip to Italy» viker unna alvoret og sklir stadig ut i komikken. 
Nettopp derfor er den god. 

FILM: 
Det er godt gjort ikke å bli eksistensiell og begynne å tenke over de store sammenhengene i Italia, i møte med historiens øredøvende sus. 

På film har landet tjent som fotogene og tungt symbolske kulisser for indre kamper, blant annet i Roberto Rosselinis «Reisen til Italia» fra 1958, der Ingrid Bergman grubler billedskjønt over sitt eget skranglete ekteskap i møte med de forstenede kroppene og forlatte husene i Pompeii, den romerske byen som ble både ødelagt og bevart av Vesuvs vulkanutbrudd. 

I «The Trip to Italy» tar de britiske komikerne og skuespillerne Steeve Coogan og Rob Brydon samme reise som Bergman og Rosselini. 
Komikken er både åpenbar og uventet, og til å fryde seg over. 
Alvoret er underspilt, men til stede. 

Litt utro 

Tilsynelatende filmes de to mens de er i ferd med å lage en slags reiseguide. 
De kjører og spiser seg gjennom italia og sklir stadig inn i diskusjoner om nittitallsfenomener og innforståtte, improviserte små sketsjer der de imiterer Robert de Niro og Michael Caine. 

Imens rusler kamera ofte vekk fra dem og hviler heller på de vakre landskapene og de drevne kokkehendene som med raske bevegelser skaper de vann-i-munnen-fremkallende rettene de setter til livs. 
Brydon er litt utro, Coogan har prøvende Skype-samtaler med tenåringssønnen fra et ekteskap som har gått i vasken. 

Shelley og Byron 

Opprinnelig var dette en tv-serie, som igjen var oppfølgeren til en lignende tv-serie fra en reise til innsjøene i Nord-England, som igjen trakk veksler på Coogans og Brydons kanskje mest kjente samarbeidsprosjekt, den overrumplende vittige «Tristram Shandy: A Cock and Bull Story» fra 2005. 

Også der spilte de to fiktive versjoner av seg selv, fanget i en uuttalt og ofte fantastisk komisk konkurranse om roller og unge kvinners oppmerksomhet, mens de forsøkte å filmatisere Laurence Sternes klassiker. 
Også «The Trip to Italy» har en klangbunn av klassisk litteratur, der reisefølget henviser henslengt til de unge døde, Shelley og Byron, og sporene de satte igjen på sin reise til samme sted. 

Dis av midtlivskrise 

Brydon reagerer ikke på møtet med Pompeii med bergmanske perletårer, men med å lage en tullestemme til en av de antikke døde, og ser for seg at han prøver å komme seg ut av glassmonteren. 
Men temaene fra Rosselinis drama sniker seg nesten umerkelig inn i komikernes historie: 
Frykten for ikke å få nok ut av livet før det er over, for både å miste forholdene til de nærmeste og å la seg kue for mye av dem. 
Det hviler en dis av uartikulert midtlivskrise over «The Trip to Italy». 
Men på komikeres vis sklir Coogan og Brydons fiktive navnebrødre rundt og unna istedet for å ta opp direkte det de egentlig tenker og føler. 
De forblir for det aller meste i komfortsonen av komediefaglig sparring. 

Deres form for komedie er spesifikk og innforstått, full av referanser og kanskje ikke for enhver smak. 
De som ler, vil le høyt og mye. 
Og de vil kanskje også verdsette nettopp de gutteaktige unnvikelsene som preger hele filmen, som hindrer vemodet i noen gang å bli sentimentalitet, men lar det ligge der som en understrøm under den asurblå havoverflaten. 
