Lite smakfull karakterbrist
Kelis’ matplate «Food» smaker uinspirert og får en til å lengte tilbake til «Tasty». 

Kelis er et navn mange vil dra kjensel på, men fortjener likevel en introduksjon. 
Noen husker henne kanskje som den afrohårede, spinnville kvinnen i musikkvideoen til låten «Caught Out There», med den slående tekstlinjen «I Hate You So Much Right Now», andre fra det langt mer glamorøse albumet «Tasty». 
Hun er en kameleon — akkurat som tidene endrer seg, gjør hun det samme. 
Hun har hatt et godt grep om popmusikken i snart femten år nå, med ulik grad av kommersiell suksess. 

Lite visste jeg at hun i tillegg til alt er faglært kokk (noe sier meg at matlaging ikke nødvendigvis er det hun har brukt mest tid på de siste årene). 
Ikke før jeg hørte den nye platen «Food». 
Lager man låter som heter «Breakfast» og «Jerk Ribs», bør det ligge historie bak det, og denne gangen er den så enkel som at hun liker å lage mat. 

Det er langt fra første gang en artist retter oppmerksomheten mot sine livretter. 
Nettstedet Vulture listet nylig «Every Food or Drink Name-Dropped in a Rick Ross song» - et monument av en liste. 
Rapperen MF DOOMs definitivt beste plate heter «MM ... FOOD», hvor han bruker metaforer for mat som utgangspunkt for lyrikken sin, enten det er gumbo eller cookies det går i. 

Retningen Kelis tar på «Food» minner meg på mange måter om veien Pharrell har gått med sin nyeste plate «Girl». 
Begge har lekt seg i den mer eksperimentelle, sjangerkryssende delen av R&B med voldsomt hell. 
Etter hvert som de jobbet seg lengre inn mot kjernen av popmusikken myknet lyden deres betydelig opp. 
Pharrell gjorde latininspirert pop med Justin Timberlake, Kelis lagde «Tasty», hennes største suksess - en langt mer blankpolert, klubbvennlig affære. 

Derfra har det tydeligvis kun gått én vei - det blir mer og mer softcore. 
Det kan funke, som på «Cobbler», en låt med nerve, sensualitet og en überdansbar rytme. 
Men på «Food» er hun for det meste pusete, nærmere Corinne Bailey Rae enn Beyoncé. 
Det hadde vært greit, hadde det føltes mer naturlig og mindre som en total overgivelse av hele personen hun har bygget seg opp til å være; sterk, spennende, ukonvensjonell. 
«Bless The Telephone» er en gitarklimprende ballade som er så fjernt fra vulgære og fantastiske «Milkshake» som det er mulig å få det. 

I et forsøk på å lage en altfor lang plate som spriker i alle retninger - se for eksempel på Adele-imitasjonen «Dreamer» - blir «Food» en kaotisk affære. 
Et kaos kan ha underholdningsverdi, men «Food» feiler fordi den mislykkes i å være det den litt for åpenlyst prøver på: 
Kelis største verk noensinne. 
