Skummel hotellgru i norske snøfjell
En god grøsser får oss til å pendle mellom det fryktelige vi vet vil skje og uvissheten — hvordan vil det fæle slå til? 
Spillefilmdebutant Roar Uthaug klarer balansegangen godt. 

Den gode grøsseren spiller på velkjente klisjeer, men gjør det på en ny måte. 
Mens australske horrorskapere sender unge mennesker ut i ørkenen for å bli tatt til fange av en galning, går turen for fem norske snowboardere til fjells i nydelig, uskyldsren snø. 

Så vakkert er det i sola at vi lett skyver unna ubehagelige meldinger som regissøren fôrer oss med: 10-15 år gamle nyhetsklipp om skiløpere som forsvant i fjellet. 
For hvem vil i godvær tro det finnes noe farlig i Guds frie natur? 

Ganske uheldig da at Tobias brekker beinet i utforkjøringen. 
Au, åååh, ingen mobildekning i slike høyder. 
Og fy, så langt det er til bilen. 
Skyer det ikke også til? 

Du tar tegningen. 
Fire unge med en skadet på slep i snøkavet. 
Hvem vil ikke prise seg lykkelig over å finne et sted å søke ly? 

Idet våre venner oppdager et nedlagt høyfjellshotell, rører det seg i bakhodet: 
Tørna ikke Jack Nicholson på et hotell i fjellene, mens snøen lavet ned? 
Og norsk tittel på Stanley Kubricks berømte film «The shining», var ikke det «Ondskapens hotell»? 

Det er morsomt når Uthaug og manusforfatter Thomas Moldestad får til slike assosiasjoner. 
I tillegg benytter de et klassisk grøssergrep: 
Når vi går inn i en stor, tom, ukjent bygning, hva skjuler seg der? 
I de innerste rom? 

Jeg sier ikke mer. 
Bare spør: 
Hvorfor ble hotellet nedlagt en gang på 70-tallet? 
Hvem forsvant sporløst den gangen? 

På vei mot ubehagelige svar mestrer manusforfatter og regissør balansen mellom skrekkskapende scener og antatt hygge foran peisen. 
Så koselig for forelskede unge voksne å varme seg på hverandre under kuldslåtte, støvete dyner. 
Ikke det, nei? 

Snart flyter blodet 

Nok sagt. 
Korridorene i det falmete hotellet er blåsvarte, kjøkkenet har striper av møkk. 
Støv i gamle nøkkelknipper, vind i rustne hengsler. 
En øks er tatt fra brannskapet, på rom nummer 237 er senga forbrent. 
Fotograf Daniel Voldheim skaper en stemning som leder inn i det onde mørket, godt akkompagnert av musikk som øker ubehaget. 
Snart flyter blodet, men ikke i dvelende splatterstil. 
Det liker jeg. 

De fem skuespillerne framstiller uskyld og forelskelse så lenge det går. 
I skrekkens time fikser de også å spille dødsredde. 
Nok en gang har Barneteatret i Stavanger levert habile aktører i Rolf Kristian Larsen og Tomas Alf Larsen. 

Men én rolleinnehaver utmerker seg foran de andre: 
Ingrid Bolsø Berdal som den ledende i gjengen. 
Hun har glimt i øyet, modig autoritet og handlekraft sågar i sannhetens fryktelige øyeblikk. 
Bolsø Berdal gjorde tidligere i høst også en frisk jobb i «Sønner». 
Se opp for den dama, hun bør få flere filmroller. 

Sist vi grøsset i norsk natur, var i «Villmark», men slutten sto ikke til troende. 
Gratulerer med «Fritt vilt» — her funker avslutningen langt bedre. 
