Bokanmeldelse:Chris Tvedt og Elisabeth Gulbrandsen: 
«Den blinde guden» 

Det er særdeles tilfredsstillende med en krimbok der alle handlingselementer er plassert nøyaktig der de skal være. 
Og når tempo og fremdrift i tillegg er på plass, er det lite annet å gjøre enn å gratulere med et flott gjennomført stykke arbeid. 

Krim 428 sider Kr. 379,- Cappelen Damm 

Ranet av en pengesentral i Bergen sparker det hele i gang i «Den blinde guden». 
Under ranet blir en av de ansatte slått i hjel, og dermed er dette en sak for Kripos-mannen Edvard Matre og hans stab. 

De tror først de jager en sadistisk voldsmann med balltre og gjengen hans, men snart kommer de på sporet av et miljø som teller en rekke skumle høyreekstremister med ytterst usunne vaner. 

I sikkert tempo bygger forfatterparet Tvedt og Gulbrandsen opp en intrige som både engasjerer og overbeviser. 
De fleste klassiske grunnelementer er på plass: skyld og soning, begjær og grådighet. 

I tillegg trekker forfatterne trådene tilbake til tidligere bøker, og introduserer oss for parallelle intriger som selvsagt føyes sammen med hovedhistorien ved hjelp av et par elegante vrier helt mot slutten. 

Vi snakker her om den seierrike kombinasjonen av indre demoner og ytre farer, for ikke å si psykisk terror og fysisk vold. 

Chris Tvedt er tidligere blitt sammenlignet med Jo Nesbø, og det er slett ingen dum tanke. 
De skriver begge klassisk politikrim, der relasjonene innad i etterforskningsgruppen er viktige og bærende for handlingen. 

Fortellerstemmen til Tvedt og Gulbrandsen kan best karakteriseres som lett kynisk, mildt resignert og svært effektiv. 

Kort sagt: 
God fornøyelse! 
