Teateranmeldelse:Selsomme småsjokk for martyrprinsen 

BERGEN (VG) 
Det er ikke lett å være publikum i møte med Ari Behns scenedebutstykke. 
Men hvem har sagt at åndsliv er enkelt? 

Av ikke helt åpenbare grunner er stykket kalt «Visjonæren/Martyrium 1:77». 
Det er en moderne, surrealistisk variant over Ludvig Holbergs «Jeppe på Bjerget», drukkenbolten i baronen seng, du vet. 
(En diger sakkosekk, her). 

VISJONÆREN / MARTYRIUM 1:77 

Ari Behn scenedebuterer som skuespiller - og er Jeppe. 
Teksten har han delvis selv forfattet. 
Men forestillingen ellers er utviklet i tjukt samarbeid med den ellers ytterst frie teatergruppen De Utvalgte fra Oslo. 

Jeppe er stadig et fyllesvin som stadig blir gjennombanket av sin Nille. 
Ellers drømmer han om å være urnorsk folkehelt og erobre verden. 
Og proklamerer seg selv som «martyrprinsen». 
Men er det noen som forstår ham? 

Ikke på noe vis! 
Dessuten svever vi (bokstavlig talt; De Utvalgte er ekstremt high tech; det er fascinerende rullende 3D-kulisser og filmer både bak på scenen og på selve scenegulvet) raskt inn over Afrika, det hardt prøvede menneskenes opphavs-kontinent, der folkemord & folklore ligger foruroligende nær. 
Videre internasjonaliseres vi både til Midt-Østen og regnskogen, alt mens flaggermus og Dalai Lama og regn og snø og elver og vann strømmer mot oss i 3D. 
Sannelig visuelt nok! 
Lyd og musikk er forresten også helt utmerket. 

Leste fra sin nye novellesamling: 
Ari skriver nært om livet i London 

Etter hvert blir det nok relativt klart at Jeppe på sett og vis representerer en slags vanartet variant av den moderne norsk folkesjel; nettroll; private voldskontratører med rikholdig våpenarsenal (blant annet riflen Anders Behring Breivik brukte på Utøya), ville utbrudd om statsministeren som en … (fyll inn: gangbart norsk ord for kvinnelig kjønnsorgan), samt en riktig fargerik eksplosjon, blåser Slottet i Oslo til himmels (småsjokkerende, som man forstår). 

Å oppleve Ari Behn som Jeppe, synes å tråkke nær den offentlige figuren «Ari Behn». 
For teksten tar i ikke liten grad utgangspunkt i den «Ari Behn» som folkemytologien har definert ham som, og som han selv leker med i sin egen offentlige iscenesettelse. 
Problemet blir bare at i et teaterstykke som uten blygsel bruker bruddstykker av verdens verste elendighet som virkemiddel i forhold til et enkeltmenneskes voldsomme streben etter mening med sitt selvforskyldte møkkaliv, blir det faktisk rett og slett ubetydelig å spørre hvorfor Jeppe drikker og ikke blir forstått. 
Selv når stykket her og der blir løssluppen komedie. 

Ari Behn som skuespiller? 
Vanskelig å si, faktisk, fordi akkurat denne rollen i perioder synes å ligge så nær «Ari Behn», at utsikten til eventuelle utviklingsmuligheter blokkeres nokså effektivt. 
Men en kjapp parodi på Hadia Tajik (formodet statsminister i 2022), er slett ikke av veien. 

Helt mot slutten tar stykket tak. 
Da er Ari-Jeppe erstattet i baronens sakkosekk av en rumensk gatemusikkant-Jeppe; Cantaragiu Rasturnel. 
Behn blir bare hans norske stemme. 
Da blir for første gang i løpet av forestillingen både formatet og budskap håndgripelig og gripende. 
Og simpelthen vakkert. 

Premiere på «Visjonæren/Martyrium 1:77» var sent søndag kveld. 
Den andre og foreløpig siste forestillingen er under Bergen Internasjonale Teaters (BIT) høstmønstring akkurat nå. 
