«Vann over ild» kombinerer surrealisme og westernfilm
Det er med et tungt hjerte at jeg deler ut tre hjerter til en såpass leken og snurrig norsk film. 

Bildekomposisjonene i «Vann over ild» er vakre og enkle å ta til seg. 
Fargene er intense, bildet utvidet til full «widescreen». 
Men bildene sammenstilt – hvordan disse danner en fortelling og fremstiller rollefigurenes indre – er besynderlig. 
Denne nye, norske filmens handling er fylt av fremmedgjørende grep. 

«Vann over ild» sentreres rundt en mann spilt av Cato Skimten Storengen («Hvaler»). 
Vi er på Knaben i Kvinesdal. 
Den tidligere gruvebyen er en slående setting for filmens symbolske handling. 
Et sanddeponi er overfylt med beboernes søppel – få gidder å rydde opp etter seg. 
Bare en mann, Storengens rollefigur, gidder. 
Naboene respekterer ham ikke og utnytter konfliktskyheten hans. 
Ting blir verre når et oppviglersk par, spilt av Kristoffer Joner og Laura Vallenes, dukker opp. 

Filmen fortelles i et rart tempo og med mye surrealisme. 
Effekten av eksperimenteringen er at mye fremstår diffust, men filmens allegorier er tydelige. 
Folk er late og velstående. 
Ingen gidder å ta et tak på vegne av noen andre enn seg selv. 
Mangel på handlekraft kan utnyttes av slemminger. 
Filmen handler om materialisme og konformitet. 

Plottet i «Vann over ild» fortelles uklart – med vilje. 
Vi ser en konflikt mellom Storengen og Ole Christoffer Ertvaag eskalere. 
Storengen beskyldes for et mord, så rømmer han fellesskapet, men utvikler selvtillit takket være hjelpere som (DNS-skuespiller) Kamilla Grønli Hartvig, Jørgen Foss og Helga Guren. 

De som velger å gi «Vann over ild» en sjans – hvilket den fortjener – vil trolig henge greit med i handlingen, selv om filmen har en uvanlig stil. 
Mange av ideene avhenger av filmhistoriske klisjeer, og da spesielt Sergio Leones westernfilmer. 
En scene i «Vann over ild» minner om trekantduellen i «Den gode, den onde og den grusomme». 

Denne uviktige, fjollete scenen betegner filmen godt. 
Flere menn står i en trekant og stirrer på hverandre. 
Filmen klipper mellom nærbilder av deres kamplystne ansikter. 
Vrien i «Vann over ild» er at landskapet bak ansiktene aldri forandres, selv når det klippes frem og tilbake mellom mennene. 
Altså; rent «narrativt» vet vi at rollefigurene står på hvert sitt sted. 
Fordi vi har sett westernfilmer før. 
Men geografisk står mennene på samme sted. 

Virkningen av slikt tøys er ment å være flersidig. 
På den ene siden er absurditeten morsom i seg selv. 
Samtidig er dette «ironisk distanse». 
Filmen tilbyr oss en klisjé og utfører den på skurrende vis. 
Slik slipper regissør Utkilen – og skuespillerne – å vedkjenne seg klisjeen. 

Filmen proppes full med slike sekvenser, hvor filmskaperen ønsker å få i både pose og sekk. 
«Det er slitsomt å være uvenner», sier Ertvaag klossete. 
Meningen er å le av stakkarsligheten, men få sekvenser i filmen tilbyr bedre innsikt. 
Jeg tar meg i å lure på om disse fremmedgjørende grepene er der for å skjule at filmens ideer er banale. 

Oppmerksomhetssøkende stil er ingen synd i seg selv. 
Utfordringen er å unngå at stil blir til innhold i mangel av innhold. 
I «Vann over ild» blir surrealisme innhold. 
Andre filmer har samme problem med for eksempel vold. 

Kanskje tanken bak «Vann over ild» er å tilby kinopublikummet noe originalt. 
Men er originalitet alene årsak til rike filmfortellinger? 
Jeg husker ikke når jeg sist opplevde noe jeg vurderte som bra kun på grunn av originalitet. 
Ei heller ser jeg mangel på originalitet som årsaken til norsk films problemer. 
Originalitet er ikke en endestasjon, men et verktøy. 
Kombinert med nysgjerrighet og integritet kan det forfjamse oss til nye innsikter. 

«Vann over ild» har spennende stilistiske ideer. 
Handlingen, derimot, behøvde bensin på bålet. 
