«Detroit» er beksvart, voldelig og bråaktuell
Sterk skildring av politivold som klarer både å være vond og interessant. 

FILM: 
Det er ikke så mye å spore av en «begge sider har litt rett»-holdning i «Detroit». 
Filmskaper Kathryn Bigelows siste verk er en rasende skildring av en gjørmeflekk i amerikansk historie: 
En natt på et hotell i Detroit under de såkalte raseopptøyene i 1967, der politiet terroriserte en gruppe hovedsaklig afroamerikanske gjester på jakt etter et våpen de aldri fant, og hadde etterlatt flere lik før grålysning. 
Men Bigelows raseri er heldigvis disiplinert. 
Den Oscar-vinnende regissøren av «The Hurt Locker» og «Zero Dark Thirty» bygget renomeet sitt ikke på glødende aktivisme eller politisk polemikk. 

Film for øyeblikket 

Bigelow har utmerket seg gjennom nøkterne, men fascinerte skildringer av krigssoner og farlige, trykkende situasjoner; skildringer som indirekte ble politiske fordi de skildret minutt-for-minutt-konsekvenser av USAs utenrikspolitiske valg. 
I «Detroit» samarbeider hun igjen med journalist og manusforfatter Mark Boal, kumpanen fra de to foregående filmene, og resultatet er også en slags krigsfilm, nærmere hjemmet og mer utvetydig harm enn de andre. 

«Detroit» er avfødt av det politiske øyeblikket. 
Mens «Black Lives Matter»-bevegelsen kjemper for gjennomslag og politivold og rasisme sprenger seg inn på dagsorden i USA, går Boal og Bigelow ned langs røttene av problemet. 
De fester seg altså ved 1967, og ved den indre bykjernen i Detroit, isolert og utsatt for haukeaktig gjeting av en i hovedsak hvit politistyrke, der all kriminalitet og alle kriminelle tilløp ble slått hardt ned på, mens fattigdommen og de sosiale sårene som lå til grunn forble ubehandlede. 
Bydelene hadde svulmet til en lettantennelig tønne krutt som selvfølgelig gikk i lufta, og når Bigelows kamera glir gjennom opprørsgatene, ligner bildene til forveksling på nyhetsreportasjer fra krigsherjede land i andre deler av verden. 
Tilfeldige plyndrere såvel som vanlige sivile kryper langs husveggene og flykter for alt som er blått, mens politiet og militæret ser rundt seg med vaktsomt blikk. 

Psykisk terror 

Mens gatene brenner søker musikerspiren Larry (Algee Smith) og kameraten Fred (Jacob Latimore) tilflukt på et hotell. 

Der er også en gjeng smålurvete jazzfans, en stoisk eksmilitær (Anthony Mackie) og to hvite partyjenter (Hannah Murray og Kaitlyn Dever). 
Det er kanskje særlig de to sistnevntes tilstedeværelse som virker provoserende på de tre politimennene som stormer inn, anført av det oppfarende babyansiktet Krauss (Will Poulter), på jakt etter det de mener er en sniskytter. 
Snart holdes gjestene fanget i et mareritt av psykisk og fysisk terror, med den svarte sikkerhetsvakten Dismukes (John Boyega) og en hvit nasjonalgardesoldat som hjelpeløse vitner. 

Scenen er spennende på sitt skrekkinnjagende vis, intenst ubehagelig å se på, men også interessant hele veien. 
Bigelow og Boal viser hvor gode de er når de viser utilgivelig handlinger som ikke er uten psykologiske forklaringer: 
Tilskueren kan se hvordan rasisten Krauss legger alt for mye i potten. 
Han har satset så mye på å finne krypskytteren at han ikke synes han kan trekke seg uten å miste ansikt over for dem han så sterkt ønsker å dominere. 
Mellom de som er fanget og i livsfare går lydløs kommunikasjon og den uutalte vurderingen av måter for å slippe unna. 

Både ofre og overgripere beholder sin individualitet. 
Siste del viser hvordan et slikt traume, og de magre mulighetene for å oppnå noen form for rettferdighet i etterkant, blir omkalfatrende for et liv. 
«Detroit» er vond, men den er også mye mer. 
