TV-anmeldelse «MAD MEN»:Solid fortsettelse 

Etter halvannet år med venting får fansen fortsettelsen av sagaen om Don Draper. 
Og når han nå vender tilbake, er det som en lykkelig mann. 
Det kler ham ikke. 

TV-PREMIERE, Søndag 8. april «MAD MEN», sesong 5: Amerikansk dramaserie i 13 deler VOX, søndager kl 22.10 

Handlingen tilknyttet reklamebyrået Sterling Cooper Draper Pryce har nå hoppet et drøyt halvår frem, til mai 1966. 
Det dukker opp nye problemstillinger som ansettelse av afro-amerikanere og, ja, egentlig mer av det samme: 
Hvem skal ha makten i reklamebyrået, hvordan skal de kuppe de største kundene, og hvor frustrerende er det å være husfrue? 

«Mad Men» er ikke kjent for å forhaste seg med handlingsutviklingen. 
Ting tar tid. 
Og det funker. 
Det har blitt serien varemerke at den prioriterer stemning og patina framfor spennende plottvister. 

Men den doble åpningsepisoden viser likevel at tiden ikke har stått stille. 
Joan Harris (Christina Henricks) kjenner på stresset ved å ha en nyfødt baby som aldri sover, mens hun selv lengter tilbake til jobb. 
Roger Sterling (John Slattery) smugtitter i Petes (Vincent Kartheiser) avtalebok for å forsøke å kuppe kundemøtene hans og Don Draper¿ 
Don Draper (Jon Hamm) er gift med Megan (Jessica Paré), som har rykket opp fra sekretærjobben og nå jobber sammen med Peggy (Elisabeth Moss). 

Don er også i ferd med å fylle 40 år - i hvert fall en av identitetene hans har 40-årsdag, og unge Megan planlegger overraskelsesfest. 

Vi skjønner at det relativt nystartede reklamebyrået fremdeles sliter økonomisk, og alle er på stadig jakt etter nye potensielle kunder. 
Roger og Peter bruker ufine midler til å knive om makten i selskapet, mens Don ikke ser ut til å få med seg så mye annet enn sin nybakte kone. 

Og det er denne versjonen av Don som ikke helt passer inn. 
Han fremstår nærmest likegyldig til det som foregår rundt ham - og de gangene han gidder å stikke innom jobb, stiller han med et fårete, forelsket flir. 
Det kler ham dårlig. 

Men fanden heller, selv på en middelmådig dag er «Mad Men» noe av det deiligste å hvile øynene på på TV-skjermen. 
Kanskje nettopp fordi de kan hvile. 

Musikken er kilende nostalgileken og kostymene kan få selv anti-moteinteresserte til å sikle. 
Blandingen av det interne reklamebyråuniverset og hvordan det speiler datidens samfunn er fremdeles fascinerende. 

De små smakebitene vi får er akkurat nok til å gi oss lyst på mer, og gjensynet er gledelig nok til at vi fortrenger at det kommer til å ta hele sesongen før det skjer noe særlig. 

Og heldigvis blir Don litt mørk og bekymret igjen i andre episode. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene 

INGVILL DYBFEST DAHL 
