Gøy uten støy
J. 
Mascis er vant med å skjule seg bak en vegg av skurring, men trives også på en seng av kassegitarer. 

Få band låter like umiddelbart gjenkjennelig som Dinosaur Jr. 

Det trengs sjelden mer enn noen sekunder av den mettede, skurrende gitarlyden før man skjønner at det er J. Mascis som har skrudd volumet på maks og begynt å trekke i strengene. 
Indierockens største gitarist har en så distinkt lyd og spillestil at det er vanskelig å skjønne hvorfor Fender-fabrikken ventet helt til 2007 med å lage en egen, lilla Jazzmaster-modell med Mascis sitt navn på. 

Kanskje var de snurt over at han brukte sin første soloplate til å hylle en av deres største konkurrenter, kassegitarprodusenten Martin. 
For oss som var vant til det voldsomme gitarøset kom uansett den akustiske liveplaten «Martin + Me» (1996) som en gledelig overraskelse: 
Både låtene og stemmen til Mascis klarte seg jo fint uten støypedaler. 
At skeptikerne syntes han sang som en kråke fikk så være, han var i alle fall vår kråke. 

Jo da, Mascis hadde dratt frem kassegitaren før. 
Helt siden «Green Mind» (1991) har Mascis lagt inn et rolig pusterom på hver eneste Dinosaur Jr.-plate. 
Ofte, kanskje takket være kontrastens styrke, har disse vært blant de sterkeste sporene på sine album: 
Spinkle, skjøre «Flying Cloud», den intense falsettballaden «Not The Same», enkle og bedende «Seemed Like The Thing To Do» og den enda enklere «I Got Lost» fra comebacket i 2007. 
Etter at originalbesetningen ble samlet igjen har naturlig nok ståkerocken fått dominere. 
Innimellom tunge riff var det imidlertid noe mykere som ville ut. 
Mascis dro i studio med noen kompiser og laget sin første fullverdige soloplate, «Several Shades of Why» (2011). 
Nå var det ikke lenger snakk om å dra noen låter alene på kassegitaren, her fikk man gjennomarbeidede arrangement med fiolin og fløyte, steelgitar og særpreget fingerspill. 
Igjen var det slående hvor godt selve uttrykket til Mascis sto seg når trommene og veggen av støy ble borte. 

Det samme kan sies om «Tied To A Star», selv om den ikke er like sterk som forgjengeren. 
Mascis spiller nesten alt denne gang, deriblant litt trommer og skurrgitar. 
Musikken har likevel et lavmælt preg, først når man skrur opp volumet kommer flere spor hoppende ut av høyttalerne. 

Instrumentalen «Drifter» er besnærende, en spretten sak som gir assosiasjoner til folkemusikk fra både øst og vest. 
Noe lignende skjer mot slutten av «Heal The Star», en fremoverlent poplåt som plutselig peiser avgårde gjennom et indiskinspirert dronelandskap. 

Singelen «Every Morning» er mer typisk, med høggende takt og innstendig refreng, mens «Stumble» viser at Mascis fremdeles kan komme seg pent gjennom en hel låt i falsett. 
Aller best er «Wide Awake», hvor Mascis briljerer med trillende fingerspill, mens Chan Marshall (aka Cat Power) sniker seg bort til mikrofonen og legger sin vakre stemme rolig inntil hovedpersonens brustne røst. 

Et flott øyeblikk, hvor ingen kan savne den bredbente strengeskjenderen Mascis. 
Samtidig er det jo deilig når han et par spor senere smører høyspente gitarsoloer utover alt sammen igjen. 
