The Innocents: Ecstasy, fjorder, og Trond Fausa Aurvåg |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Hvordan skal Netflix treffe et ungt publikum? 
De forsøker med et overnaturlig kjærlighetsdrama om hamløpere, fjorder og ecstasy. 

HBO, Netflix og de andre strømmekrigerne kjemper ofte sine største slag med mørk krim, historiske drama og shakespearsk fantasy. 
Når filmskapere skal treffe et yngre publikum, sikter de seg ofte inn mot skoledrama (Riverdale, 13 Reasons Why) eller det overnaturlige (The Originals, True Blood), og høstens Netflix-satsing på The Innocents går i sistnevnte retning. 

Serien retter seg mot publikummet som har forlatt NRKs Zombie-Lars, men kanskje også synes The Walking Dead har for lite kjærlighet og for mye eksistensialisme. 
Vi snakker om det Hollywood og omegn kaller Young Adult. 

Noe er råttent i fjorden 

Det tar hvert fall ikke lang tid før vi skjønner at The Innocents ikke er beinhard realisme. 
En mann sitter bak et laboratorievindu og snakker, men i speilbildet hans ser vi en voksen kvinne. 
I tillegg ligger skjellet av mannen på en stol og flimrer med øynene, mens en ivrig forsker – spilt av Guy Pearce – noterer. 
Noe er råttent i fjorden hvor forskeren driver en mystisk klinikk, og vi skjønner etter hvert at The Innocents handler om hamløpere – eller shapeshiftere, som det kalles i sci-fi og fantasy. 

På rømmen fra Steinar og Alf 

Samtidig rømmer 16-åringen June McDaniels sammen med kjæresten Harry, og gjennom hennes kontrollerende far blir det klart at Junes mamma er på klinikken i fjorden. 
Både June og moren er hamløpere, og kan forvandle seg til folk de treffer. 
Den yrende gleden av å stikke av hjemmefra blir dog fort tilsmusset av Steinar og Alf, to sjuskete karer hvis oppdrag er å få tak i June, koste hva det koste vil. 
Det innebærer bedøvelsessprøyter, en overgrepsvennlig varebil og løping i skogen. 

Sterk scene med Sigrid-låt 

Dessverre løper The Innocents såpass haltete at serien ofte snubler. 
Steinars fonetiske norsk krasjer jevnlig med en kronisk måpende og storøyd Trond Fausa Aurvåg, og duoen bruker altfor lang tid på å finne sine posisjoner i historien. 
Samtidig fremstår scenene fra fjordklinikken som statiske, forklarende plakater mer enn thrillerbakgrunn. 
Kjærlighetshistorien mellom June og Harry er derimot det klart mest engasjerende, og byr på en rekke nydelige øyeblikk. 
Fra bilturen da Sigrid-låten «Stranger» pumper ut av høyttalerne mens June roper «Jeg elsker denne sangen! 
Jeg aldri aldri hørt den før, men jeg elsker den!» til deres naive innlemmelse i en London-gjeng som selger ecstacy på klubb, er June og Harry et godt skrevet ungdomsforhold-på-film. 

June blir gravid og skjeggete 

Harry sliter med Junes stadige forandring til andre mennesker, og serien tester den unge forelskelsen på kreative måter. 
June blir både voksen og gravid, ung og kåt, lurvete og skjeggete når hun blir til andre personer, og Harry kjemper hardt for å se June i de forskjellige figurene. 
Junes reaksjoner er også nyanserte og interessante, og sammen må de jobbe hardt for å holde øye på målet: hva i huleste er det som skjer, hvor er Junes mamma, og hvorfor jakter Steinar og Alf på dem? 

Til ungdommen? 
De fortjener bedre 

Når The Innocents etter hvert får føttene under seg, står serien likevel igjen som bare delvis vellykket. 
Kjærlighetshistorien i sentrum er fin, men rundt Harry og June er det uengasjerende drama, et rotete fortalt mysterium og figurer man aldri engasjerer seg dypt i. 
Ungdommen forlanger bedre. 
