Plateanmeldelse:The Afghan Whigs - «Do To The Beast» 

Beast når det gjelder. 

ALBUM: ROCK The Afghan Whigs «Do To The Beast» (Sub Pop/Indie) 

Da The Afghan Whigs spilte på Øya for to år siden, kunne man se frontmannen Greg Dulli kjempe mot selve tidenes tann. 

Han kjempet for ettermælet til et band som, noe reduserende, ble forbundet med «grungeæraen», og som ikke en gang fikk særlig kommersiell uttelling av det. 

Han kjempet mot alle som avskrev de plagede sex-psykodramaene hans som «rockistiske», og Dulli som en harry kødd. 
Han kjempet mot regnet og livvidden. 

Han fortsetter kampen på comebackalbumet, det første under Afghan Whigs-navnet siden 1998. 
Han kjemper uten gitaristen Rick McCollum ved sin side. 
Men han kjemper jammen tappert. 

Litt sånn som Rolling Stones til og med 1978, nærer Dulli en sunn interesse for svart musikk. 
Ikke bare den gamle, for lengst kanoniserte. 
Også den kontemporære. 
På Øya tolket han Frank Ocean. 
På «Do To The Beast» bidrar Usher. 

Om lag to tredeler av låtene bygger på store, tydelige rytmer som gjerne kan kalles «beats». 
Det låter ikke som hip hop, men låner uomtvistelig fra sjangeren. 

Over disse rytmene sprer Dulli gitarer som slekter både på indie- og «classic» rock, og skriker ut sine svarte sjeledramaer. 
Nå og da med en sprengt falsett. 

The Afghan Whigs er ikke egentlig «soulrock», slik det er blitt hevdet. 
For hvite, for desperate. 
Men det er jo fint å ha noe å sikte imot. 

Dette er den mest varierte platen deres. 
Funky («Matamoros»), garasjete («Parked Outside»), filmmusikkaktig («Algiers»), Afghan Whigs-aktig («The Lottery», med flere). 

Man hører - lett - at bandet tilhører nittitallet. 
Og vokalisten er ikke lenger like full av paranoia, svik og løgner. 
Bra for ham. 
Om dette er et «grungebandcomeback», er det det mest offensive av dem alle. 

BESTE LÅT: 
«These Sticks» 
