På leit etter løvebrølet
Hallo, har Hollywood gått tom for historier? 
Walt Disneys «Villdyr» er så til forveksling lik Dreamworks «Madagaskar» fra i fjor at det er pinlig. 

Den gang var det løven, sebraen, sjiraffen og flodhesten i New York Zoo som hadde mistet følingen med villskapen i Afrika. 
Så tok de båten til jungelen. 
Nå er det løven, ekornet, sjiraffen, slangen og koalabjørnen fra samme Zoo som drar over havet. 

Originalitet? 
Farvel. 
En vesentlig motor i «Villdyr» er at løvepappa leter etter forsvunnet løvesønn. 
Det samme motivet drev fram handlingen i «Finn Nemo». 

VEL VEL, det kommer jo stadig nye 7-åringer inn i kinosalen, og for dem vil kanskje «Villdyr» oppleves som frisk mangofrukt. 

Løveungen Rikard er nusselig, pappa Samson løvesnill, ekornet Benny hysterisk masete (som i «Istid»), slangen Lauritz er teit, koalabjørnen Teddy ganske dum og sjiraffen Birgit har lange øyenvipper og stemmen til Mia Gundersen (tror jeg. 
Byrået gidder ikke nevne navn på dubberne. 
Hvorfor finner de seg i dette?). 
En del enkeltscener og påfunn er fornøyelige, som curlingkonkurranse med skilpadder som stein. 
Men altfor ofte tyr regissør Steve «Spaz» Williams til støyende opptrinn for å skjule at handlingen er tynn. 
Selv ikke drøvtyggende gnuer i Afrika som gjør opprør for å bli kjøttetere, kan skjule at dette er et lettvint oppkok av velbrukte motiver. 
