Konsertanmeldelse a-ha:Norsk pophistorie i finstas 

Elegante akustiske øyeblikk med a-ha. 

KONSERT: a-ha 

STED: 
Oslo Spektrum 

PUBLIKUM: 
Ca. 6000 (fullt) 

AKTUELT ALBUM: 
«MTV Unplugged – Summer Solstice» 

Det er som nordmann- og kvinne fullt mulig å få et litt utmattet forhold til a-ha. 

For noen primadonnaer! 
Krangler hele tiden, jo. 
Tar farvel og sier «hei, vi er tilbake!» stadig vekk. 
Er det ikke noe nesten parodisk sørgmodig ved musikken deres? 
Hvorfor høres albumene deres alltid ut som kompromisser? 

Men så var det disse låtene da. 

Nordmannen- og kvinnens eventuelt mildt antagonistiske forhold til trioen ender som regel idet man aktivt lytter til dem igjen. 
Eller ser dem på scenen. 

De tre er nå ute på det de kaller sin «unplugged»-turné. 
Det betyr i praksis at sangene er spilt på akustiske instrumenter, i nye arrangementer signert fenomenet Lars Horntveth. 

Det er gode nyheter for X-faktoren i a-ha, Morten Harket. 
En a-ha-konsert fungerer ikke dersom Harket ikke fungerer. 
I dette formatet fungerer han bortimot perfekt. 
Han slipper å kjempe mot en vegg av elektronisk lyd, og kan tillate seg å korte ned enkelte av de mest atletisk lange tonene. 

Det er en krevende idrett han driver med. 
Marginene er små. 
58 år gamle menn er normalt ikke sølvgutter lenger. 
Noen få ganger tar man seg i å tenke at Harket liksom er i drift bort fra musikken. 
Da fikler han med øremonitoren og ser litt bortkommen ut. 
Men det skjer ikke ofte, og han henter seg alltid inn igjen umiddelbart. 
Det er fremdeles en ualminnelig vakker lyd han lager. 

Sceneproduksjonen er ren og lekker. 
Runde former over alt; de tre står i en sirkel av lys helt i midten. 
Tre videoskjermer over scenen tennes etter en stund, en stor én bakerst viser nasjonalromantiske bilder hentet fra Mortens Skalleruds kortfilm «A Year Along An Abandoned Road» (1991). 
Vinter blir til vår blir til sommer blir til vinter igjen i Børfjord. 

Bandet må være det beste a-ha noen gang har hatt. 
Horntveth spiller litt av alt, Morten Qvenild spiller alt med tangenter. 
Bassist Even Ormestad står for 90% av bevegelsen vi ser på scenen, trommeslager Karl Oluf Wennerberg svinger følsomt. 

En gang i tiden bestemte noen at rock- og popband alltid må ha kvinnelig strykerseksjon. a-has består av Madeleine Ossum på fiolin, Emilie Heldahl Lidsheim på bratsj og Tove Margrethe Erikstad på cello. 
De tre synger fint også. 

Til og med Paal Waaktaar Savoy har lagt igjen grønsjklærne hjemme. 
Han stiller i dressjakke og kledelig hatt. 
Magne Furuholmen – som alltid kveldens «master of ceremonies» – har blå dress. 
Harket har designerjans og skinnjakke. 
Der går et gisp gjennom minst halve salen idet han lar sistnevnte plagg falle etter «I’ve Been Losing You». 

Den gjestes av selveste Susanne Sundfør, Norges mest distinkte kvinnelige vokalist. 
Hun blir litt borte i den, faktisk, og er mikset for lavt i lydbildet. 
Hun kommer sterkere tilbake senere, i «The Sun Always Shines On TV». 
I den kommer valøren hennes til sin rett. 

Sangene er ikke dramatisk annerledes. 
Men de er annerledes. 
«Forever Not Yours», der «Mags» lager spinettlyder på keyboardet og Erikstad spiller pizzicato på celloen, har aldri vært bedre. 
«Stay 
On These Roads» er nesten smertefullt pen og ensom i dette arrangementet. 
Morten synger en vits om Paal i «Manhattan Skyline». 
Men jeg fikk ikke helt med meg hva det var han sang. 

«Memorial Beach» blir badet i rødt lys og taffeltoner. 
Det er skjedd noe med lyden i Oslo Spektrum i senere år: 
Den er blitt god. 
Bandet låter luksuriøst, deilig. 
«Summer Moved On» – noe à la den optimale a-ha sangen, både euforisk og bunnløst melankolsk på én og samme tid – mister ingenting av dramatikken sin. 

Og ja, de børster støv av den gamle Bridges-låten «The Vacant», nå kalt «Sox Of The Fox». 
Harket introduserer den med å fortelle om da han så Paal og Magne spille den i 1979. 
Opplevelsen forandret livet hans. 

«Showet er som det er, vi sitter og synger og spiller», sier Furuholmen på et tidspunkt. 
Av og til savner man de store synthesizercrescendoene og den bløtkakeaktige produksjonen fra originalinnspillingene. 
Mange av oss liker jo de crescendoene og de bløtkakene. 

Aftenen avsluttes med – gjett tre ganger – «Take On Me». 
Den infantile sprettenheten er borte, låten er nå en slags vuggesang. 

Det er ikke nødvendigvis slik vi vil høre Norges største popmusikkstolthet resten av livene våre. 
Men det er jammen fint å høre den slik akkurat nå. 
