- En ytterst ordinær kriminalfilm
«Varg Veum 
- Dødens drabanter» er så gjennomsnittlig at den nesten er bemerkelsesverdig. 

FILM: 
«Er du lykkelig nå da, Varg?», spør førstebetjent Hamre (Bjørn Floberg) etter å ha lovet Varg Veum (Trond Espen Seim) å se nærmere på et stykke bevismateriale Veum har funnet oppe i lia, like ved åstedet for dobbeltmordet på et eldre ektepar. 

«Ja», sier Varg. 
«Nå er jeg lykkelig». 

Driv i dialogen Selv ikke våre dagers nyalvorlige emopublikum kan gå glipp av ironien i ordskiftet. 

Lykke ligger ikke for Varg, han er ukomfortabel og rastløs i det etablerte, nå-ser-vi-på-tapeter-sammen-forholdet til Karin (Lene Nystrøm), og han klarer som vanlig ikke å slippe tanken på forbrytelsen som har funnet sted og den antatt skyldige, her et syttenåring fosterbarn, som ikke kan være skyldig likevel. 

Som vanlig i de pregløse Varg Veum-filmene er det Vargs uro og den innforståtte dialogen mellom Veum og Hamre som er det mest interssante og underholdende. 
Det er det livstrette som fremstår som mest levende. 
Ironi, igjen. 

Gjennomsnittlig «Varg Veum 
- Dødens drabanter» er ellers en ytterst ordinær kriminalfilm, så gjennomsnittlig at den nesten er bemerkelsesverdig. 
Her er lite slendrian, dette er proft og greit gjennomført. 

Actionscenene har en viss kvikkhet, skjønt de er for korte og anonyme til virkelig å få opp pulsen, og trådene nøstes fint opp av flinke fingre til sist. 

Men mulighetene til å heve denne halvhjertede affæren fra detektimen-nivå er ikke grepet så begjærlig som de burde. 

Stiv Nystrøm 
For det første: 
Når helikopterbudsjettet åpenbart er der, er det leit man ikke har benyttet anledningen til å få litt mer spennende og sugende bilder fra det fotogene fjordlandskapet på hordalandsbygda. 

For det andre: 
Når det er så få mistenkte, bør man være mer forsiktig med å eliminere så mange at publikum og etterforskere til sist bare har ett troverdig alternativ. 

For det tredje: 
Lene Nystrøms stive mimikk og affekterte dukkestemme gjør at det litt for lett å forstå at Varg flykter ut av huset og - kanskje, kanskje ikke - helt inn i armene på gamlekjæresten Cecilie (Line Verndal). 

Enstonig Trond Espen Seim har som vanlig et melankolsk, lyst blikk og luggen gredd godt ned i øynene, i den grad at det må være vanskelig å se der han halser gjennom hordalandsskogene. 

Han har funnet riktig modus for rollen, men har blitt der litt for lenge nå. 
Og filmskaperne ber ham sjelden om å variere eller vise sin rekkevidde. 

Han bør passe seg litt for forståelsen for at han forlater hjemmet og kjæresten i tide og utide snur seg og blir et spørsmål om hvorfor ikke hun forlater ham. 
