Musikalske klisjeer
Anna Kendrick og Rebel Wilson kaster bort talentet sitt. 

Den infernalske spyscenen i «Bridesmaids» har et element av opprør og kritikk i seg. 
Det samme gjelder Melissa McCarthys rollefigur, en skikkelse som på finurlig vis gir energi og nytt innhold til den ofte latterliggjorte klisjeen «tjukk dame». 

Inspirert av suksessen til den dobbelt Oscar-nominerte komedien, gir Hollywood oss oppkast og tjukke damer på løpende bånd. 
Men opprøret og kritikken synes å ha gått filmskaperne hus forbi. 

I kinoaktuelle «Identity Thief» spyr nevnte McCarthy grønt, og tvinges brutalt tilbake til stedet der størrelsen alene utnyttes og latterliggjøres uten mål og mening. 

I «Pitch Perfect» bades det bokstavelig talt i spy. 
Men det er like lite gøy, og like lite opprørsk, som at Rebel Wilson (Kristen Wiig/Annies bisarre romkamerat i «Bridesmaids») presenterer seg som Feite Annie og ellers gis lite annet å spille på enn «spillet» rundt kroppsvekten. 

Igjen ser vi gode skuespillere kaste bort talentet. 
Det gjelder Wilson, som led en nesten enda verre skjebne i fjorårets «Utdrikningslaget». 
Det gjelder Anna Kendrick, som med stort hell avanserte inn i voksnere roller i filmer som «Up in the Air» og «End of Watch». 

Nå regrederer hun tilbake til collegefilmen, og ser ikke ut til å trives. 

Kendrick spiller Beca, hvis høyeste ønske er å dra til L.A for å skape sin egen musikk. 
I stedet må hun ta til takke med å synge i en av skolens a capella-grupper. 

For komediens skyld består den av utpregede kvinnelige type-klisjeer. 
For spenningens skyld, konkurrerer de mot en gruppe mannlige sangere ledet av en sjefsklyse. 

Intet i veien med skikkelsen Beca. 
Intet i veien med sangnumrene. 
De varierer fra kjedelige (litt av poenget) til såpass forrykende at de hever filmen et aldri så lite hakk. 

Det som mangler er varme, sjarm og overraskelser. 

Når Becas kjik Jesse (Skylar Astin) kritiserer henne for aldri å se slutten på noen filmer, svarer hun at de er fordi de er så forutsigbare. 

Det kunne vært et hint om at filmskaperne hadde et ess eller to i ermet, men nei da. 
