Bokanmeldelse:Henrik Elvejord Borg: 
«Text on the Beach»: 
– Gir ingen svar 

Hva gjør et opphold innesperret med andre drikke- og sexglade ungdommer med deg? 
Jeg skulle gjerne likt å få svaret. 

Med en lidenskap for analsex og god litteratur har ikke Henrik «Blodprinsen» Elvejord Borg gått stille i dørene denne TV-høsten. 

I realityserien «Ex on the beach» fremstår Borg som en sextørst og utspekulert ung mann som liker å spille litt mer intellektuell enn han egentlig er. 
Det er store ord. 
Slik er det også i boken. 

Borg tror han er Guds gave til både realityserien og litteraturen. 

Snart er Borg bare kjent som enda en realitydeltager som har hatt sex på TV, og sånn sett kommer boken fra innsiden av realityserien på et treffende tidspunkt. 

Ideen er god. 
Jeg skulle gjerne likt å vite hva det gjør med et menneske å være innesperret på denne absurde måten. 
Jeg skulle gjerne ha likt å få svaret i denne boken. 

Motivasjonen for realitydeltagelsen er å bli kjendis, få følgere på Instagram og tjene store penger på boken. 
Det lider sluttresultatet av. 

Borg rives mellom det å ha en ironisk distanse til hele prosjektet, og at dette er det «sykeste han noen gang har vært med på». 
På én side har han i ti år drømt om å bli filmet i baris. 
På den andre siden ser han på det som en lanseringsplattform for sin litterære karriere og få Norges folk til å forstå «hvor jævlig syk» han er i huet. 

Noe av det viktigste for «Blodprinsen» er å ligge med noen foran kamera slik at han kan skrive hvordan det er å ha sex på TV. 
Han forteller om avstumpede følelser rundt sex, samtidig som han «i verste fall får ligge med den jenta som er lettest på tråden». 
Det ender med at han ligger med en av deltagerne for å få de andre jentene til å føle seg dårlig. 

Borg kan tilsynelatende virke som den perfekte realitydeltageren før han slipper det som er bokens bombe. 
Han er bipolar, og mener han aldri burde ha sluppet gjennom de psykologiske testene. 

Derfor kan det tilsynelatende virke som om Elvejord Borg aldri burde ha vært med på TV-innspillingen, og dermed heller ikke ha skrevet boken. 
At han beskriver seg selv som tidligere narkoman gjør ikke saken bedre. 

Boken handler mye om et forvrengt syn på kropp, store mengder alkohol, manglende selvinnsikt, Borgs irrasjonelle raseri mot produksjonen og oppramsing av dagen – før oppsummeringen av den samme dagen. 
Etter at han ikke får kaffe etter maten omtaler han produksjonsteamet som «en gjeng føkkings amatører som nettopp er ferdige med første året med mediene og kommunikasjon på videregående». 

Med mer og mer sviktende litterære referanser og forsøk på språklige bilder, faller også forestillingen om at forfatteren er en litterær gudegave. 
For meg som leser av denne boken spiller det liten rolle om TV-en er på høyre eller venstre side av sengen på hotellrommet deltagerne bor på før oppholdet i luksusvillaen. 
De halvlunkne poengene blir ikke morsommere av at de avsluttes med «hehe». 

Dagbokformen er ofte umotivert, og som Borg selv poengterer merker man at han sliter med å komme med jevnlige oppdateringer. 
Han gleder seg også til å slippe å skrive mer. 
Skulle dette ha vært en suksess trenger jeg å få vite mer om hva som foregår inne i forfatterens hode – ikke bare at det skjer så mange «syke ting» at det er vanskelig å huske rett. 

Boken skummer overflaten, og jeg blir sittende igjen som totalt likegyldig. 
Hadde forfatteren vært edru nok eller turt å fortelle sine innerste tanker underveis kunne dette ha vært en god bok. 
Har du sett «Ex on the beach» har du fått med deg alt du trenger å vite fra «Text on the Beach». 
