Snork meg i-highschool-hjel
Hvem var det egentlig som stjal prøvene fra rektors pengeskap, og skjedde det bare for at de ville gjøre elevrådsformannen mindre populær? 
Lurer vi på det? 
Egentlig? 

Mennesker med påvisbar hjernemasse kan velge å se «Highschool conspiracy» som en forsinka hets mot kanalenes sprutlanseringer av engelsk krim i påsken. 
En forsagt og uanselig ung elev i Dritsnobb High identifiserer seg med Bernstein og Woodward (de avslørte en mann som het Nixon), og som skoleavis-reporter etterforsker han altså en slags forbrytelse. 

Nei, jeg er ikke dum, jeg skjønner at filmen skal være sjarmerende ironisk. 
Men det er ikke plass til mye ironi når filmskaperen egentlig bare repeterer fornikasjons-fremmende sosialitet som at klassenerden blir kjæreste med Mischa Barton som er den heiteste jenta på skolen (som betyr at hun har skarlagensfeber eller hormontrøbbel) og snakker som ei skikkelig sugge. 
Nick Blaemire ser ut som om han ble funnet i en Kelloggspakke og skaper så liten oppmerksomhet at han burde ha ei framtid som spion eller Viking-spiss (stopperne ville ikke sett at han var der, haha). 
Dessuten spiller Bruce Willis en militært skadd rektor. 

Historien forsøker å kopiere klassiske detektiv-krimmer med en systematisk mangel på stemning, og historien blir etter hvert som et slags Dora-prosjekt der hun og vennene skal finne den lyseblå elefantens tapte ballongparaply på toppen av dragefjellet. 
Dette er ikke bare en film som sleper med beina, den sleper med tunga, med øyenvippene, med naboens grillgass, med håret på brystet og avstanden mellom Grense-Jakobselv og Newfoundland. 
I snø. 

Barton bader, men selv de som liker hygiene, vil bli så fortvila at de faktisk savner politimenn i våte frakker, deprimerte middelaldrende britiske politidamer på sykkel og lik av 64 år gamle streikevakter i kloakken. 
