Asfaltjungelens konge
Innledningsvis fikk jeg bare angst av «Need For Speed Underground 2», oppfølgeren til fjorårets kuleste bilspill. 

Masete, liksom kule mellomsekvenser i tegneseriestil. 
En stor, uoversiktelig by jeg ikke skjønte ut og inn av. 
Harry bilkjøring. 
Musikk som bare hørtes ut som bråk. 

Jaja, tenkte jeg, dett var dett. 
Er det dette kidsa er interessert i i dag, er det på tide å finne seg noe annet å skrive om. 
Bridge, for eksempel. 
Eller kanskje golf. 

Jeg følte meg gammel, rett og slett. 

«Need For Speed Underground 2» har blitt mye større siden fjorårets store salgssuksess, et spill som ble kåret til årets beste av VG Nett-leserne. 
Du får kjøre fritt rundt i en diger, regnglinsende storby etter mørkets frembrudd, på jakt etter motstandere å kjøre om kapp med og forskjellige verksted for å oppgradere bilen din. 

Som sist, handler det om «tuning»-kulturen - trimming og dekorering som får i utgangspunktet kjedelige biler til å se ut som rovdyr i asfaltjungelen. 

Lyden har blitt en god del bedre, grafikken er like god som sist og skalaen på det du raser rundt i kan bare beskrives som imponerende. 
Dessuten har du nå utrolig mange flere muligheter til å gjøre visuelle og ytelsesmessige forbedringer på doningen din. 

Allikevel: mas, mas, mas. 

Det verste var at denne store byen var alt for tom og uinteressant. 
Skulle det liksom være kult å kjøre rundt bare for kjøringens skyld? 
For meg fremstår skalaen først og fremst som et hint om hva vi har i vente en gang i fremtiden - en yrende, hektisk metropol med uante muligheter for utforsking og berusende fartsopplevelser. 

Men angsten gikk etter hvert over til mild interesse. 
Så til engasjerende kos. 
Og så til det som også var varmerket til forgjengeren: 
Et spill det er nesten umulig å legge fra seg. 

Først fant jeg ut at jeg hadde vært uheldig med låtvalget, spillet valgte av en eller annen grunn ut de verste sangene på spillelisten. 
Etter en grundig elimineringsprosess, satt jeg igjen med et knippe veldig bra låter, musikk jeg ikke hadde noen problemer med å ha i bakgrunnen mens jeg raste rundt i byen. 

Så begynte kartet over byen og de glimrende retningsanvisningene man kan få å gjøre navigeringen enklere. 
Man trenger faktisk ikke bruke mye tid på å kjøre på måfå, det er enkelt og lite tidkrevende å komme seg fra race til race. 

Dessuten kan du skippe kjøringen fra race til race helt hvis du vil, de er tilgjengelige fra et «world map» i garasjen din hvor du plasseres rett i begivenhetenes sentrum umiddelbart. 

Så begynte jeg å vinne masse penger, penger jeg kunne bruke til å oppgradere bilen med. 
Stadig nye oppgraderinger ble tilgjengelige i verkstedene, og bilen min tok sakte men sikkert form. 

Deretter låste jeg opp stadig nye områder i en by som bare vokste og vokste. 
Jeg tok til og med meg selv i å synes disse bilene kanskje ikke var så harry allikevel. 
Neonlys og skarpe farger kan jo være kult det. 

Før jeg visste ordet av det var jeg fullstendig hektet. 

Bilkjøringen er like langt unna simulasjon som sist, og minst like underholdende. 
Suget etter å finpusse bilen etter egne ønsker er mye større. 
Og gleden i det å kjøre til nærmeste verksted for å velge å vrake i nye deler med massevis av penger på kontoen blir mer altomfattende for hver time som går. 

Likte du ikke forgjengeren, er det fint lite å hente her. 
Men er du fan fra før, fremstår «Need For Speed Underground 2» som bortimot alt man kunne drømme om. 

Heldigvis, for jeg vil helst ikke skrive om bridge eller golf riktig ennå. 

Koz & klemz, 
