Oslo Jazzfestival:En helstøpt kveld med Joni Mitchells sanger 

En ny generasjon artister ivaretar den store arven med smakfulle grep. 

Da jeg så at Oslo Jazzfestival skulle hylle Joni Mitchell, ble jeg både oppstemt og betenkt. 
Hyllester er jo en vanskelig øvelse, og når det er Joni man skal hylle, bør man være konsentrert. 
Hun er tross alt et eget univers. 

Det er vel og bra å takke for inspirasjon og strålende arbeid, men nye, vellykkede versjoner av originale sangskatter gir seg som kjent ikke selv. 
Nå har heldigvis Oslo Jazzfestival plukket noen av landets mest kreative musikere til jobben, utøvere som er i stand til å dikte videre på Mitchells arbeid uten å tukle med gullverdien i stoffet hennes. 

På bestemors alder 

Det er Torstein Lavik Larsens renslige trompet og Anja Lauvdals piano som fører oss inn i «A Case of You». 
Det slår meg raskt at den store gjengen på scenen er på sporet av noe helt riktig. 
De velger å være tro mot originalene, samtidig såpass på siden av dem at versjonene blir stående av seg selv. 

Dette er et grep som skal prege kveldens forestilling. 
Denne skarpe kjernen av yngre norske jazzkyndige musikere har, i likhet med kvinnen de skal hylle, mildt sagt teft for mange sjangre. 
Så er det Susanna som kommer frem for å gjøre «This Flight Tonight», også den hentet fra albumet Blue. 

Saksofonist Hanna Paulsberg byr på skarp og tung tone. 
Susannas stemme bærer innholdet, og et stilfullt blås løfter godt. 
Anja Lauvdal som er musikalsk leder for ensemblet, kan fortelle oss at bestemoren hennes er like gammel som Joni Mitchell, og at hun synes det er hyggelig å tenke på. 
Det gir et perspektiv på kvelden. 

Mitchells skonummer 

Vi skal gjøre et hopp frem til Night Ride Home. 
Det er Rohey Taalah som gjør «Cherokee Louise» med Sondre Lerche og Frida Ånnevik i koret. 
Det går både vel og bra med sangerne, men noe av det jeg liker aller best, er hvordan instrumentalistene legger inn sitt eget, uten å forstyrre den enkle og fine opplevelsen. 
Versjonen av «The Dry Cleaner From Des Moines» er et strålende eksempel på hvordan dette kan gjøres. 

Sondre Lerche gjør «Night Ride Home», alene med gitar, og kommer godt unna med det. 
Så kan man sitte og undres over låtvalget i denne hyllesten. 
Det er selvsagt sånn at vi alle har våre favoritter, og når «Amelia» dukker opp, så kommer en av mine. 

Christian Winther hermer Mitchells gitarlyd, og Jenny Hval finner seg til rette i stoffet. 
Det er en krevende sang som får meg til å tenke på Mitchells skonummer, men de får den til å leve. 

En fin runde 

Min fineste opplevelse denne kvelden er Susannas tolkning av «The Fiddle and the Drum» som går over i «Little Green». 
Det låter nakent og kommer med nerve. 
Bandet virvler opp sin egen boho dance, og alt er såre vel. 

Kveldens mest pussige innslag står Sondre Lerche for idet han forsvinner ned i salen under sin versjon av «The Sire Of Sorrow». 
Det er vel det nærmeste vi kommer Allsang på grensen denne kvelden. 
Publikummerne er rause med applausen. 

Så fører Susanna an i en strålende versjon av «Shadows And Light». 
Denne konserten har noen innslag som peker seg ut, men det er inntrykkene fra det kollektive løftet som sitter igjen. 
Etter denne fine runden med en gjeng norske ungdommer er gamle Joni minst like hel. 
