Ingrid Ovedie Volden har skrevet en ungdomsroman som skiller seg ut
Lekende lett og stilsikker. 

«Den følelsesmessige påkjenningen ved tapet av et menneske man er glad i, kan i enkelte tilfeller være så kraftig at hjertet endrer seg. 
Hjertemuskelen blir svakere, og hjertet kan i verste fall slutte å slå.» 

Dette er definisjonen på den sjeldne hjertesykdommen «Broken Heart Syndrome». 
Det er antagelig det faren til Oliver er rammet av. 
Han faller sammen i butikken og blir sendt med blålys til sykehuset. 
Dette etter å ha sittet i pysjen sin og grått en uke. 
Helt siden moren til Oliver flyttet fra de to, fordi hun forelsket seg i en annen. 
På sykehuset får Oliver øye på den nye jenta i klassen. 
Hun rare med fødselsmerket på kinnet, som ikke har sagt ett ord siden hun begynte. 
Hun ser opp og stirrer på ham med de vakreste lyseblå øynene han noensinne har sett. 
Hun spør «Har du også valgt hjertet?». 

Hjerte og smerte 

Ingrid Ovedie Volden er utdannet statsviter og har i flere år vært musikkanmelder i Klassekampen og Morgenbladet. 
Hun debuterte i fjor med den velskrevne barneboka «Alt som teller». 
Den utmerket seg med en gjennomført original billedbruk som liksom bar fortellingen. 
Det gjør også denne. 
Her er det hjertet og øynene. 
For klassen har fått i oppdrag å velge seg ut et organ å skrive om. 
Aline har valgt hjertet. 
Oliver velger øyet, og ser hele tiden for seg Alines blikk. 
Men Aline er den minst kule i klassen, også fordi hun har dette fødselsmerke på kinnet. 
Han holder forholdet deres hemmelig. 
Det fører til forviklinger og hjertesorg, både for Aline og Oliver. 

Humor og sødme 

I seg selv er dette en klassisk ungdomsroman om kjærlighet, skilsmisse, savn og misforståelser. 
Volden lar perspektivet veksle mellom Aline og Oliver, også det en velkjent teknikk. 
Men Volden skiller seg ut. 
Hun skriver lekende lett, med en blanding av humor og sødme. 
Og hun bruker så gjennomført stilsikre bilder. 
Som at Alines mor er døv, men elsker musikk. 
Eller at hjertelydbølgene ligner lydbølgene som fremkalles på maskinen til Alines far når han produserer musikk: 
«Men her er det ingen melodi. 
Bare ka-dunk, ka-dunk, ka-dunk, som en dyp bass.» 
