Nedtur i Okka by
Det er mye klassisk og ærverdig over Grand Hotell i Egersund. 
Men kjøkkenet har en vei å gå før hotellets spisesal er en reise verd. 

Stavanger er bare en time unna med bil og tog, men Okka by har unektelig noe mer sørlandspreg, med en av landets aller største fiskerihavner, en gjestfri og hyggelig befolkning og et fotballag som nettopp ble Vikings banemenn i cupen. 
I desember forvandles Egersund til Julebyen og i månedsskiftet september/oktober inntas byteltet av den årlige Oktoberfesten, med store ølseidler og verter og vertinner i tyske lederhosen. 

Så hva har Egersund å by på rent matmessig de øvrige månedene av året? 
Svaret er dessverre skuffende. 
En kveld i Grand Hotells spisesal ble en nedtur, som ikke frister til en snarlig gjentakelse. 
For selv om intensjonene er gode, står ikke utførelsen i stil. 
Det som i utgangspunktet er gode råvarer, blir ikke behandlet som de fortjener. 

Beske reker 

Grand Restaurant lokker med medlemskap i kjeden 
De historiske hotell og spisesteder, nettverket «Smak av kysten» og selve hotellbygningen er imponerende nok, med sine spir i drage- og sveitserstil – og en historie tilbake til 1897. 
Derfor er det synd at maten som serveres har et for stort forbedringspotensial. 

Selve menykartet er ikke veldig innholdsrikt, med tre forretter (65–155), fire hovedretter (168–295) og fire desserter (35–115). 
Men heller få, men gode retter, enn kjempemenyene med over 100 retter, som du ofte får på de norsk-asiatiske og pregløse spisestedene. 

Vi ble hyggelig mottatt, plassert ved et vindusbord i hotellets restaurant og fikk også et glass Chablis relativt raskt. 
Fra forrettene falt vi ned på hvert vårt alternativ. 
Ledsageren ønsket seg husets skalldyrsalt (155,-), mens undertegnede ønsket å prøve fisk- og skalldyrsuppen (125,-). 
Hertil valgte vi å fortsette med hvitvinen som kostet 120 kroner per glass (Chablis St. Martin Laroche 2014). 

Fiskesuppen var av den kremete utgaven, og kom med reker og blåskjell og en litt for tykk konsistens på suppa. 
Temperaturmessig var den helt grei. 
Så var ledsagerens reker i skalldyrsalaten håndpillede, heldigvis, men dessverre ikke glinsende og dagsferske. 
De bar preg av å ha ligget noen dager og hadde blitt litt for beske i smaken. 
Det medfølgende kamskjellet manglet også smak, mens dressingen ble i overkant sur for ledsagerens smak. 
Hun lot den da også hvile. 

Druknet fisk 

Fra hovedmenyen kan man velge mellom lam fra Hallingskarvet, indrefilet av okse fra Dalane, en kalveburger og dagens fangst fra fiskerianlegget på Fonn. 
Og med tanke på at vi satt i en stor fiskerihavn og fikk forsikringer om at fisken var dagsfersk, ble det begges valg. 

Kveldens utvalg var kokt torsk, med gulrøtter, brokkoli, blomkål, salat, poteter, en sitronbåt og en spinatsaus. 
Allerede da tallerkenen ble plassert på bordet, møttes våre bekymrede blikk. 
Her var da vitterlig ALT for mye mat, og bare et lite hjørne av torsken synlig under all spinatsausen. 

Og inntrykket ble forsterket da vi startet måltidet. 
Blomkål, brokkoli og gulrøtter var nesten blitt mos, altfor myke, her skulle koketiden vært kuttet betraktelig. 
Torsken flaket og hadde en pen hvitfarge, men også den hadde trukket for lenge, i vann med for lite salt. 
Og salaten med paprikabiter og rødløk var dekket av en for stor klatt med seterrømme. 

Tør vi foreslå: 
Kutt ut stæsjet, la torsken spille hovedrollen, servert med nypoteter, gulrøtter og smør eller Sandefjord-smør. 
Og reduser koketiden. 
Da får fisken den hedersplassen den fortjener på tallerkenen. 
Her druknet den i tilbehør, mange unødvendige grønnsaker og for mye saus. 

Til fisken plukket vi en rød Masi Valpolicella classico 2014, en fin og ikke for tung ledsager til torsk. 
Den var priset til 448 kroner, en drøy tregang i forhold til utsalgsprisen på Polet og ble servert tre-fire grader for varm. 

Fra dessertkartet tok vi hver vår karamellpudding (85 kroner), som kom med en kremfløteklatt, karamellsaus og friske bær. 
Puddingen var grei nok, kremen hadde den litt for harde konsistensen den får når den kommer fra trykkflaske, mens bringebæret var friskt og godt. 

Totalen for kvelden endte på like i overkant av 1500 kroner. 
Målt ut fra matens kvalitet fikk vi ikke valuta for pengene, men samtidig skal det ikke så mye til for å løfte kvaliteten. 

Råvarene er i utgangspunktet fornuftige nok, men skalldyrene må være ferskere og fisken behandles bedre. 
Da kan Grand klatre til en standard både fastboende og besøkende fortjener i et ærverdig hotell. 
