Teateranmeldelse:«Fulle folk» 

Fylla er en farlig greie. 
De vanlige skjerpede filtre lekker som en sil, og sannheten fosser fram som en flodbølge. 

Dette er essensen i den robust realistiske, velregisserte og underholdende forestillingen «Fulle folk»; et stykke som raljerer med urban europeisk selvopptatt syting og som inneholder små poetiske perler. 

DET NORSKE TEATRET 

Den russiske dramatiker Vyrypajev har skrevet et stykke som utelukkende handler om folk som er dritings. 
Vi presenteres for ulike settinger der et bredt spekter av samfunnet er representert. 

De har sine koder for sine respektive klaner, men når beruselsen går over til det punkt der hjernen slutter å operere med fornuftens filter, så er de alle i samme bås. 

De er seg selv, bare litt mer seg selv enn vanlig. 
De - eller vi - slipper løs de tanker, idéer, aggresjoner, og sorger som man av ymse årsaker helst ikke lufter offentlig. 
Og behovet for å si sannheten er en av de skumleste farene ved kraft-fylla. 

Dette fremføres alldeles utmerket av ensemblet. 
Å være full i noen timer er en ting, å spille full over lengre tid på en scene, er noe annet. 
Faren for overdrivelse er skyhøy. 
Her balanseres det, med noen unntak, nennsomt Den fysiske slapsticken er rene balletten og viser hvordan kroppskontrollen er på vaklende grunn. 

I selve spillet styres det unna for mye av uforståelig snøvling; det er de pompøse, filosofiske og ganske så morsomme betraktninger som gjentas med en påståelighet du finner hos fulle folk og insisterende unger. 
Replikker og tema tydeliggjøres og det lattervekkende kombineres med beskt alvor. 

Samtalene som føres i de ulike settinger har noe til felles; det handler om Gud, kjærlighet, hvem vi er og hvordan vi forvalter det hele. 
Er vi små nurk som liker å sause oss inn i all dritten rundt oss (her er en fornøyelig referanse til den danske filmskaper Lars von Trier), klarer vi ikke å mestre hverdagen uten noen små løgner, eller evner vi å se kjærligheten? 

Store tema og sårbare mennesker - nokså gjenkjennbart det hele. 
Regissøren har lagt vekt på godt ensemblespill. 
Det er flust av fine detaljer, både hos de som er mest i fokus gjennom dialogene, men også hos de som kommer med herlige komikk fra sidelinja. 

I siste del av forestillingen samles tråder, når persongallerier fra første akt møtes i andre settinger. 
Da brukes fylle-metaforen som en effektiv bakgrunn for å speile en rastløs og kanskje ikke helt lykkelig samtid. 
