Plateanmeldelse:Jenny Hval - «Innocence Is Kinky» 

Mindre kompromissløs. 
Fremdeles sitt eget solsystem. 

ALBUM: 
INDIEPOP Jenny Hval «Innocence Is Kinky» (Rune Grammofon) 

Fortsatt er det umulig å forutse hva som kommer til å skje i neste låt med Jenny Hval. 
For ikke å snakke om neste takt. 

Men 32-åringens evne til å uttrykke dette uforutsigbare og avantgardistiske, uten at man må ty til meningstomme fraser som «interessant» og «spennende» og «tilgjengelig» er besnærende. 

Hennes fjerde album er betraktelig mer vennligsinnet enn det mektige og intimbelastede gothfolkeposet «Viscera». 
Noe som delvis skyldes hjelp fra John Parish (har produsert PJ Harvey flere ganger - sist «Let England Shake»). 

Men Hval selv har også sett tilbake, og minner nå mer om den relativt sett radiovennlige «To Bring You Apple Trees». 
«I Called», for eksempel, er nesten en helt ordinær poppunklåt, med tradisjonell vers/refreng-struktur. 

Igjen iscenesetter hun sine egne, eller i alle fall noens, behov - historiske, mytologiske - for ikke å glemme dette kjødelige begjæret, nok en gang mekanisk fremstilt allerede fra starten. 

Ordene gir ubevisst mening, og vil sikkert kunne brukes av de som er opptatt av språkanalyse og poststrukturalistisme. 

Fordelen med Hval er at man ikke trenger tung litterær metodisk forståelse for å sette pris på henne, noe dobbeltbunnen i tittelen antyder. 

I sin egentlige forstand, selv om det har en betraktelig mer betonet allmenn betydning, betyr «kinky» bare «utradisjonelt». 

BESTE LÅT: 
«Mephisto In The Water» 
