Sjelden vi får se såpass gåtefulle filmfortellinger som dette
Ord blir både fattige og overflødige i Fabio Grassadonia og Antonio Piazzas intuitive og stilistisk ustabile kidnappingsdrama «Sicilian Ghost Story». 

FILM: 
Fabio Grassadonia og Antonio Piazzas «Sicilian Ghost Story» klassifiseres av sin norske distributør som en ‘drama/fantasy/thriller’, men den beste måten å nærme seg denne bemerkelsesverdige filmopplevelsen på er å innstille seg på å se et drama, og så ganske enkelt lene seg tilbake og la seg drive med av det uutgrunnelig filmspråket. 
Det er nemlig sjelden vi får se såpass gåtefulle og intuitive filmfortellinger som dette på norske kinoer. 

Virkelig Plottet er inspirert av en sann historie, og handler om 13 år gamle Giuseppe (Gaetano Fernandez) som blir kidnappet av mafiaen i et forsøk på å forhindre hans far i å vitne mot sine kriminelle kolleger, men dette er bare et utgangspunkt for å la Grassadonia og Piazza male med stemninger og følelser. 
Når Giuseppe forsvinner tar det lang tid før publikum forstår hva som har skjedd, men takket være filmens hovedperson Luna (Julia Jedlikowska) føler vi hans fravær fra første stund. 

Dette misforholdet mellom forståelse og følelser – at den emosjonelle vissheten om hva som har skjedd konsekvent treffer publikum før den rasjonelle – er «Sicilian Ghost Story»s bærende strukturelle prinsipp. 
Dette er en film hvor alt flyter, og hvor skillet mellom materiell og emosjonell virkelighet er utflytende. 

Ved hjelp av glassklare bilder skildrer regissørene den sicilianske landsbygda som et sted der det ikke finnes noe tydelig skille mellom natur og kultur. 
Ville, blodtørstige hunder driver rundt i skogene, og ugler søker tilflukt i dype kjellere hvor de kommuniserer med filmens hovedperson gjennom mystiske lyder og tegn. 

Intutiv 
Dette siste kan tyde på at David Lynch har vært en viktig inspirasjonskilde for Grassadonia og Piazza i deres arbeid med å konstruere et narrativ som følger en logikk hinsides rasjonalitet og konvensjonell filmforståelse, men på et stilistisk plan ligger «Sicilian Ghost Story» langt unna det vi forbinder med Lynchs filmografi. 
Dette er en film som best kan beskrives som stilistisk ustabil, og på tross av sine mange og betydelige kvaliteter inneholder den flere scener som ser ut som om de er hentet rett ut av en pedagogisk tv-serie for tenåringer anno cirka 2004. 

Det er nærliggende å tenke at denne mangelen på estetisk stringens skyldes det faktum at filmen har to regissører, og vinglingen blir desto mer forbausende i lys av de mange flotte sekvensene der filmen liksom synker inn i seg selv og opphever konvensjonell narrativ logikk. 
Det er få regissører som opererer på dette planet i dag, og da er det besynderlig at de ikke makter å holde orden på filmens mer overfladiske aspekter. 

Sår 
Når vi snakker om spøkelser og gjenferd snakker vi ofte om døde personer som ennå ikke har forlatt det jordiske plan. 
I de fleste spøkelseshistorier er det imidlertid ikke mennesker, men emosjonelle traumer som har etset seg fast i bygninger og landskaper, og som gir gjenklang på tvers av tid og rom. 
Spørsmålet er altså ikke hvem som er spøkelset i «Sicilian Ghost Story», men hva. 

Svaret på det spørsmålet understreker hvor vanskelig det er å kategorisere Fabio Grassadonia og Antonio Piazzas andre spillefilm. 
For dypest sett er «Sicilian Ghost Story» en sår og smertefull skildring av et kjærlighetsforhold mellom to unge mennesker – en kjærlighet som aldri fikk blomstre, og som tar sin plass i evigheten som et umettelig, avgrunnsdypt savn. 
