Full fest i livets rauhål
Når den identitetsskiftende hovedpersonen i Leos Carax' nye film "Holy motors" sitter utslitt igjen i limousinens baksete, stønner han lakonisk: 
"Her i livets rauhål er det full fest". 
Med det mener han ikke mye, men filmen handler på sett og vis om forvandlingens smertefulle poesi, om illusjonens kraft, om menneskelivets egentlige umulighet uten masker og forstillelser, om hvem vi er og hva vi blir og de som skaper seg til på våre vegne. 
Plukk sjøl. 
Dumme folk ser ikke denne filmen, men du er ikke dum. 

1 time, 55 minutter. 

Regi: 
Leos Carax. 
Med: 
Denis Lavant, Edith Scob, Eva Mendes, Kylie Minogue, Michel Piccoli. 

Leos Carax er en regissør fra fransk films egentlige storhetstid, så hvis du er smart, ser du på galskapen hans. 
Etterpå kan du si at den var fascinerende annerledes. 
Det holder det. 
Du har nesten ikke en sjanse til å finne ut av hva «Holy motors» egentlig handler om, og det trenger du ikke. 

Jeg derimot har betalt for skråsikkerhet. 
Så: 
Allons! 

For tjueto år siden laget han «De elskende på Pont Neuf» med Denis Lavant og Juliette Binoche, som skulle ha vært med i «Holy motors». 
Den gang skrev jeg: «..men mannen er en hengiven, total-visuell instinkt-dyrker, og du har av og til følelsen av å se filmen til en rusa galning eller et dyktig dyr.» 

Etter tjueto år har Carax lagt undring til sin flommende overfloden-palett av galskaper, og det er som om han vet hva som skjedde, men vil ikke si det. 
Filmen starter med at regissøren sjøl står opp av senga, kjærtegner skogstapetet, åpner det og går inn i kinosalen der publikum sittet urørlige som lik og ser på hva som skjer på lerretet. 

Så kommer undringene og sjokkene. 

Lavant spiller den gråhåra dressmannen Monsieur Oscar som blir kjørt til jobb i hvit maksi-limo. 
Du forventer at han skal til et kontor, og du gruer deg allerede til at filmen skal handle om sånt. 
Men Oscar kler seg ut som en gammel sigøynertiggerske og slippes av under bruene ved Seinen. 
Der stirrer han krokrygget i betongen og messer sin klage. 

Så går han tilbake til limousinen og kler seg i svart kroppstrikot med blinkende sensorknapper. 
I et melankolsk studio gir han bevegelse til en action-animasjon eller et dataspill, og så han har digitalsex med ei røddrakta slangemenneskedame. 

I limousinen kler han seg til en rødhåra, grønnkledd og barfota galning som styrter gjennom kirkegården der alle gravstedene har påskriften «Besøk min hjemmeside». 
Han skremmer turistene. 
Han tråkker ned den blinde, han spiser blomstene, han tygger inspisientens fingre. 
Han ser på at Eva Mendez blir modell-fotografert mens fotografen stønner «the beauty», han røver dame, tar klærne av henne, former en burka, kler av seg med ereksjon og sovner på en modifisert kvinne fang mens hun synger. 

Flere roller kommer til etter hvert. 
Han dreper og han dør, og i noe som kanskje er virkelighet, men i hvert fall tilhører et mellomstadium, smertes han ved tiden sammen medm sin ekskjæreste. 
Det var her Binoche skulle vært med. 

Hun er en slags skuespiller. 
Han er en slags skuespiller. 
Han reiser rundt fra sted til sted og imiterer livet, han går ut og inn av illusjonene, og bortsett fra at han er forkjøla, kald og trist, blir han et slags aktivt ingenting i en film som både er konseptuell og intuitiv. 
Det betyr at den handler om noe spesielt, men så lidenskapelig vagt at det forsvinner for deg. 
Det du ser er forstillelsens utmattende skjønnhet. 
Kanskje er Lavant en mystisk yrkesutøver, kanskje handler filmen om rollevandring i verden. 
Illusjonen er en svimlende herre, for den er en sirkel og bekrefter seg sjøl. 
Hva sier skuespilleren med det guddommelige fjeset når han sitter sliten igjen i Celines uvirkelighets-kjøretøy. 
Han sier «Her i livets rauhål er det full fest!» 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
