Til å bli klok av
Historiefortelling av ypperste merke. 

PÅ ETT NIVÅ ER «Stories We Tell» en filmatisk undersøkelse av ordtaket «alt kommer an på øynene som ser». 
Slik sett har den en litterær tremenning i Carl Frode Tillers romaner «Innsirkling 1» og «Innsirkling 2». 

BØKENES HOVEDPERSON , David, som har mistet hukommelsen, rykker inn en avisannonse der han ber folk som kjenner ham om å skrive og fortelle hvem han er. 
Eller rettere var . 
Som hovedperson er David nærmest fraværende, han opptrer bare gjennom de andres fortellinger om ham, og får sin identitet gjennom dem. 
Slik blir fortellingens funksjon et viktig moment ved Tillers bøker, slik de er det i Sarah Polleys dokumentar. 

POLLEY ER DEN BEGAVEDE skuespilleren og regissøren, som i en alder av 34 år har rukket å spille i 55 filmer og TV-serier, og regissere langfilmene «Away From Her» og «Take This Waltz». 

I «Stories We Tell» retter hun kamera mot sin egen familiehistorie. 

Her er det også en fraværende hovedperson, Sarahs mor Diane, som døde da datteren var 10. 
DIANE FÅR , som Tillers David, identitet gjennom andres fortellinger, formidlet via super 8 mm opptak og intervjuer med mennesker som sto henne nær — ektemann, barn, kolleger og venner. 
De tegner et bilde av en livlig, livsglad kvinne. 
Men hun hadde også noe dulgt og hemmelig ved seg. 
Jakten på hvem hun var og hva hun skjulte er filmens motor. 
Drivkraften er en gjennomgående utforskning av begrepet sannhet. 

«KUNSTENS VIKTIGSTE OPPGAVE er å finne sannheten,» sier et av intervjuobjektene. 

Polley viser sannhetens to sider; den ene, faktabasert, objektivt og ufravikelig, den andre flyktig og flytende, preget av minner, subjektive inntrykk og ulike ståsteder. 
I forlengelsen av dette, formuleres spørsmål rundt hvordan vi påvirkes av hverandre, og hvem som eier fortellingen om et liv. 

«HVIS HISTORIEN HAR GYLDIGHET og resonans, er det ingen vits i å holde den for seg selv,» sier et annet av intervjuobjektene. 

Det kunne stått som motto for Sarah Polleys film. 

Ikke bare greier hun å gjøre sin egen familiehistorie allmenngyldig og interessant, gjennom en historie som fascinerer i seg selv. 

Hun har også laget en film som setter i gang tilskuerens tanker og refleksjoner rundt egen historie, og inspirerer til videre utforskning og historiefortelling. 
For egen regning, og for to av personene i filmen, blant annet faren Michael. 

I KJØLVANNET AV Sarahs arbeid med dokumentaren, henter han frem forfattertalentet han en gang la til side. 
Et nydelig skriftstykke Sarah så bruker i filmen, dels som fortellerstemme, dels visuelt i opptak der han sitter i studio og leser, mens hun sitter ved miksebordet og regisserer og redigerer. 

Scenene sier ikke bare mye om forholdet dem imellom, de blir også et bilde på filmens fortelling om fortellingen. 

«HISTORIEN BLIR IKKE HISTORIE før etterpå. 
Når vi lever midt i den, er alt bare kaos,» sier Michael Polley. 
Et utsagn hun visualiserer gjennom super 8 mm-opptakene, kornete, like flimrende som livene og historiene våre er når vi lever midt i dem. 

«Stories We Tell» er i det hele tatt en raffinert film, full av smarte grep. 
Den er fantastisk klippet, vittig og gripende, men fremfor alt er den umåtelig klok, med et lavmælt budskap om å godta livet som det ble. 
