Ung poetisk julegave:Twilight Eclipse 

I enga til Elvira Madigan sitter Kristen Stewart og Robert Pattinson og stryker hverandre og kysser tilbakeholdent som frikirkeungdom i Blu-ray. 
Det glitrer i Pattinsons nakke av engasjerte svettedråper som kommer av sublimert bite-sex eller uferdig overmannelsesdrift. 
Skjønne bilder. 
Bedre enn på kino. 

Edward vil gifte seg. 
Eldre menn vil ofte det. 
Og han er flere hundre. 

«Twilight»-serien fascinerer fortsatt. 
Det er noe evig uberørt og uberørbart ved dette kjærlighetsparet. 
De er poetiske påstander. 
Det finnes ikke så mange poetiske påstander i verden, for på overflaten er ungdommen suggete, festorientert og har patetiske kj-lyder. 
«Twilight»-serien røper dens egentlighet, tror jeg. 
Du kan gå inn i filmseriens romantiske stahet og kjenne kynisme forvitre. 

Kristen Stewart er ei stilig jente som kan gå med hendene i baklomma med større biologisk overbevisning enn en 13 år gammel gutt. 
Hun sluntrer sidelengs som ei kjønnsmotvillig jente, og ingen ville finne på å behandle henne som en Barbie eller gi henne slyngesko. 
Dessuten er hun så eksistensielt ærlig og uferdig at hun ikke bare kan bestemme seg for Pattinson og la den innpåslitne høvdingen fare. 

Personlighets-uroen er også fascinerende ved historien. 
Jeg liker ikke indianeren Jakob. 
Den barnlige irritasjonen fører til at jeg føler meg som en sånn idiot som ser danske dramaer på TV, men det er lett å bli sur på gutter med kjøttfull nese og det er lett å bli opptatt av voldsomt alvor. 
Jakob er ikke hva den residente emoen inne i oss ønsker. 
Vi vil at de villeste og mest dikteriske av jordas skapninger skal få hverandre i en slags Big Bang-skjønnhet. 

Jeg syns kjærlighetsfilmer er fascinerende, for det er vanskeligere å sannsynliggjøre at mennesker holder sammen enn at de slåss. 
Men til gjengjeld fabulerer filmer som «Twilight Eclipse» om hva det er som får folk til å risikere det mest dyrebare de har – sin forstand – for å kunne være på innsiden av et annet menneske. 

Vampyrene er som Christiania-bohem med moral. 
Hvite og poetiske og rare går de rundt i sin egen verden og vet at de er annerledes. 
De har det stolte og sekteriske ved seg, det frie, ville og absolutte. 
Emoene oppdaget det antakelig som hyrdestunder på marken: 
Du lever i en annen verden enn de andre når du er ung; det er en poetisk vulkanverden som faktisk kan sammenliknes med vampyrisme. 

Vampyr-ritualene er ikke veldig påtrengende i serien, de bare ligger der som en metaforisk framstilling av den absolutte ungdoms-hengivelsen og utslettelsen som etter ti år fører til at en kvinne kan våkne om natta av barneskrik og lure på hvem hun egentlig er og hvordan hun kom hit. 
Det er kjærligheten. 
Den fører deg til sine egne steder. 
Kjærligheten er en blodsuger. 

På en måte skulle jeg ønske at de hadde gjort mer ut av det ballettaktige ved vampyrene og varulvene, men det ville nok ført til at filmen ble en voksen-estetisering av noe uforanderlig ungt som er ment helt alvorlig. 
Men jeg ville virkelig ha nytt danseversjonen av de alveaktige bevegelsene, den johnwooiske hurtigheten, det anspente forholdet mellom rom og tid som finnes i vampyrenes verden. 

I denne filmen fortelles flere historier, og Bryce Dallas Howard kommer svevende inn med et rødt hår som minner om fransk undertøy og ufrivillige fantasier. 
Kul film. 
Dessuten utskjelt, og det gjør den ekstra interessant. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
