Konsert med Fatoumata Diawara:«Et minne for livet» 

Fred, kjærlighet og uhemmet dans under Oslo World. 

Fatoumata Diawara har i løpet av det siste tiåret etablert seg som en av de mest interessante stemmene innen den såkalte verdensmusikken. 
Diawara, som også er en suksessfull skuespiller, vokste opp i Elfenbenskysten med maliske foreldre og har en rik musikkarv å bygge på. 

Uttrykket hennes blander den vestafrikanske musikktradisjonen med impulser fra vestlig popmusikk. 
En blanding som fungerer særdeles godt. 

Publikum på kroken 

Samarbeid med velkjente navn som Bobby Womack, Tony Allen og Damon Albarn har eksponert Diawara for et bredere publikum. 
Dette merkes i den sitrende stemningen i det utsolgte konsertlokalet. 

Festivalsjef Alexandra Archetti Stølen entrer scenen for en kort introduksjon. 
Folk ser forventningsfullt fremover, og summingen avtar. 
Fatoumata Diawara går smilende på scenen sammen med sitt band bestående av bass, trommer, gitar og keyboards. 

Allerede i løpet av de første minuttene får hun vist bredden i den følsomme stemmen, mens bandet sakte bygger opp. 
Tilskuerne biter øyeblikkelig på kroken. 

Dynamisk flyt 

Diawaras musikk fremstår ved første lytt som lett og ledig. 
En behagelig opplevelse med ekstremt god flyt. 
Men når man lytter nærmere, kommer de virtuose aspektene frem. 
Gitarspillet hennes er magisk, med drømmende melodilinjer og noen saftige soloer som drivkraft. 
Oppbygninger og forløsninger kommer på rekke og rad. 

Rytmeseksjonen gjør en storartet jobb med å bringe frem dynamikken i komposisjonene. 
Det er få som står stille under seansen, og jeg har sjelden sett et norsk publikum danse så uhemmet. 
Sånt er kult. 

Musikalsk vekkelsesmøte 

Med «Kokoro» begir bandet seg ut i det dypere lydbildet. 
Låten representerer en afrikansk væremåte, ifølge Diawara, som også understreker at vi alle er like, samtidig som vi må godta forskjeller. 
Hun kommer med slike filosofiske introduksjoner til flere av låtene og blir møtt av entusiastiske tilrop. 
Det er som å være på et vekkelsesmøte med «peace and love» som mantra, uten at det blir kleint eller virker påtatt. 

Det er en avvæpnende nærhet i scenepersonligheten hennes, drevet av et tilsynelatende utømmelig energilager. 
Publikumskontakten er slående. 
Temaer som rasisme og kvinners kamp i musikkbransjen setter låtene i en større sammenheng, mens hun danser rundt og leker med vokalen. 

Det synges på språket bambara uten at budskapet går tapt. 
Musikk er tross alt et universalt språk. 
Avmålte fraseringer og vektlegging av enkeltlinjer gjør at stemmen blir en naturlig del av lydbildet. 
Det lyder fantastisk. 

Ekstatisk avslutning 

Mot konsertens slutt får vi godbiter som «Sowa», med allsang og enda mer dans. 
Ville soloer viser musikernes talent, uten at det noen gang føles oppstykket. 
Når lokalet fylles med kjærlighet og svettelukt etter musikernes eksodus, bringer en runde med trampeklapp og jubel gjengen tilbake for et ekstranummer av en annen verden. 

Det hele ender med dansende publikummere på scenen i en ekstatisk seanse som gir bakoversveis selv til en småkynisk anmelder. 

«Vi burde åpne grensene og dele!» lyder det fra scenen. 
Det er vanskelig å være uenig. 
I morgen tidlig har folk kanskje rotet seg tilbake inn i systemet, men de har i hvert fall fått et minne for livet. 
