Årsbeste-kandidat i lyset fra «Pet Sounds»
Kanadiske The Besnard Lakes lager en ny vakker sti gjennom ihjeltråkket poplandskap. 

||| 
ALBUM: 
The Besnard Lakes ble, noe bevisstløst kanskje, lempet inn i platehylla som «enda et nytt Arcade Fire», bare fordi de kom fra Montreal og spilte en slags stadionaspirerende, stormannsgal indierock. 

På dette tredjealbumet er det enda tydeligere enn på den fine forgjengeren «Are The Dark Horse» at Besnard Lakes har selvstendige og tidvis svimlende kvaliteter, uavhengig av nasjonalitet, sjanger og publikumsdemografi. 

I lyset fra «Pet Sounds»Det er strammet noen skruer rent låtskrivermessig siden sist, det er noen virkelig utsøkte popmelodier som får utfolde seg her, hvilket bare bidrar til å blåse opp de gedigne psykedeliske «Pet Sounds»-fantasiene ytterligere. 

Og det er en deilig blanding av harde, støyende angrep på mellomgulvet og svevende drømmesekvenser - slik sett mer Mercury Rev enn Flaming Lips, hvis vi skal skrive dem inn i en slik tradisjon. 

«Like The Ocean, Like The Innocent» ruller avgårde som om Neil Young & Crazy Horse i sin mest feedbackdyrkende fase skulle omfavne ELOs musikalske estetikk. 

«Chicago Train» iscenesetter Beach Boys/Dennis Wilson-tilbøyelighetene i en bunnløst depressiv Red House Painters-aktig verden. 

EP-appetittvekkeren «Albatross» lar Beach Boys-harmoniene bade i shoegazesødme og eksplodere i klangfull støy. 

«Glass Printer» henter fram igjen en av andreskivas hedersreferanser, Ride; en honningmelodi med torden i trommene og gitarer som buzzer og stikker som en vepsesverm. 

Høye topper, store dypMan kan selvsagt redusere «The Besnard Lakes Are The Roaring Night» til en ren indieplatesamlerøvelse, hvilket den på mange måter er og sikkert ikke har noe i mot å være. 
Men da overser man også at Jace Lasek og kona Olga Goreas klarer å finne en ny, vakker sti gjennom et pophistorisk ihjeltråkket landskap. 

Og bruk for all del de overnevnte referansene til det de er ment som ­— som markører for hvilke emosjonelle dyp og topper denne plata frekventerer i sine beste stunder, mer enn hva det låter som i seg selv. 

Sett den forresten ved siden av det siste Beach House-albumet — i hylla for sterke nordamerikanske indiekandidater til «Året beste skive 2010». 
