Mannen i fritt fall
En patetisk filmopplevelse med fullt overlegg. 

FILM: 
Til å være en sjanger som er preget av det fåmælte, er det etter hvert blitt sagt ganske mye om den angstbiterske nordiske middelklassenarsissismen. 
«Mot Naturen» er et særdeles vellykket uttrykk for dette. 

Sjangeren er patetisk, men den er stort sett på det rene med at den er det. 
Regissør og hovedrolleinnehaver i «Mot Naturen», Ole Giæver, virker i hvert fall veldig klar over det. 
Han formelig dyrker det patetiske, enten det finnes i mislykkede urmenneskegester som å grave seg ned i torva ute i skauen i et forsøk på å bli ett med naturen eller simpelthen forsvinne, eller det er kvelningsfornemmelsen man kan få av det kjente og kjære. 
Når mannen med kone, barn og jobb føler seg fanget av det salmalaks-industrielle komplekset og rutinen ikke lenger virker trygg, men truende. 

Forbudte tanker 
Så hva gjør man da? 
Ikke nødvendigvis så mye. 
Man går vel først og fremst og koker, tenker forbudte tanker om å forlate make og barn, ligge med folk som ikke nødvendigvis vil ligge med en selv. 
Man drømmer om å vende tilbake til en eller annen versjon av de tidlige 20-åra som, trass i at de også var stillestående og patetiske på mange måter, i det minste var stillestående og patetiske på andre måte enn det man befinner seg i nå. 

Men når man ikke lenger en gang klarer å finne seg i at man ikke finner seg i det? 
Da er det tydeligvis på tide å finne seg selv, en topptur av gangen. 
Det er dags for å dra på seg kjønnsnøytrale og slitesterke klær og pakke seg ut i naturen, mutters alene. 

Det kunne gått galt. 
Men «Mot Naturen» virker fullstendig klar over at det å stå og stirre på furukvaster mens man tenker på farskap, kjøkkenskap og utroskap ikke er en spesielt edel øvelse. 
Martins kone, glimrende spilt av Marte Magnusdotter Solem, er ikke en sånn utslitt unnskyldning for å dra, hun står der ikke med poser under øynene og barnegulp på jakkeermet. 
Det er han som foreslår at hun skal se på Skavlan, for å si det sånn. 

Myrhull for myrhull 
Han drar uansett. 
Mens han tasser rundt i lyngen, drømmer han opp forskjellige måter ut av samlivet med kone og barn. 
Det er tanker som fort mister fotfeste, enten ved at han tenker tankene helt ut og møter veggen, eller simpelthen ved at naturen avbryter ham, myrhull for myrhull. 
Om noe skal utsettes på den vellykkede voiceoveren i «Mot Naturen», som sammen med den gjenkjennelige, dronete pianomusikken til Ola Fløttum (Oslo 31. august) bærer filmen, så er det kanskje det at den er litt monoman og lukket. 
Tankene streifer i for liten grad innom det virkelig vilkårlige og hverdagslige, bortsett fra et mislykket, og morsomt, forsøk på å ta inn over seg fargene rundt ham (det går mye i grønt, gult og brunt). 

Men det fungerer godt, og det døyver en god del av lysten man får til å se flere scener med andre personer. 
For i de få scenene hvor Martin møter andre, røper Giæver seg som en filmskaper med en suveren situasjonsfornemmelse. 
Spillefilmdebuten til Giæver, «Fjellet» fortalte historien til to mennesker. 
I «Mot Naturen» har han skåret ned til én. 

I neste film håper jeg han pakker seg tilbake til samfunnet. 
Det bør finnes historier å fortelle for ham der. 
