Kvinnen i grått
Ariana Grande inntar stjernehimmelen med gråtoner og kvalitetspop. 

En av de fascinerende tingene med dagens kommersielle popmusikk er at den kan høres ut som alt og ingenting, et eksempel er Ariana Grandes monsterhit «Problem». 
Den starter med en saksofon-loop og går over til å bli et stykke organisk R&B, ikke ulik Rich Harrison-produserte låter som «1 Thing» (Amerie) og «Crazy in Love» (Beyoncé). 
Noen frekke overganger og et bass-drop senere, dukker australske Iggy Azalea opp og setter skapet på plass med linjen «I got 99 problems but you won’t be one». 
Grandes «Problem» har vært en av årets store sommerlåter, og nå er albumet «My Everything» her. 

Ariana Grande ga ifjor ut det sympatiske debutalbumet «Yours Truly», en plate som ofte sendte tankene til Mariah Carey og 90-tallsmøter mellom pop og R&B. 
«My Everything» er en mer påkostet og ikke ikke minst bedre plate. 
Den inneholder riktignok de obligatoriske balladene, David Guetta-låtene («One Last Time» er også produsert av Guetta) samt et knippe passe interessante rapvers . 
Men platen inneholder også overaskelser, som den spretne «Break Your Heart Back» (bygget opp rundt Diana Ross-samplingen som også er kjent fra Notorious B.I.G.s «Mo’ Money Mo’ Problems») og den elegante elektroballaden «Love me Harder» med The Weeknd. 
«My Everything» er i det hele tatt full av kvalitet, og Grande er en popstjerne man har lyst til å like. 

Hennes personlighet forblir litt anonym sammenlignet med artister som Rihanna og Lana Del Rey, noe som står i stil med gråtonene på «My Everything»-coveret. 
Det er vanskelig å peke på egenskapene som definerer henne. 

Men kanskje den gylne middelvei er den nye popvinen? 
