Amgala Temple:En super «supergruppe» 

Det er en kunst å få massiv instrumental musikk til å låte så luftig og fengende. 

Såkalte supergrupper av flinke musikere som er kjent fra andre band, lever ikke alltid opp til beskrivelsen. 
I letingen etter noe nytt og fantastisk blir mange likevel stående fast i gamle mønstre, og magien uteblir. 

Dette gjelder ikke for den norske trioen Amgala Temple. 
Invisible Airships er en super debut som bygges på like deler av musikkhistorisk kvalitet og kreativ spilleglede. 

En real oppvisning 

Bak artistnavnet står de tre musikerne Lars Horntveth, Gard Nilssen og Amund Maarud. 
Førstnevnte er mest kjent fra Jaga Jazzist, men også som medspiller og produsent for andre artister, nå sist A-has akustiske album for MTV. 
Nilssen er rost trommis med Puma og sitt eget band Acoustic Unity, mens Maarud er en mye brukt og hyllet blues- og rockegitarist. 

Tolker man denne bakgrunnen direkte, burde Invisible Airships blitt en lang ferd inn i jazzrockens historiske verden, men nei. 
Albumet er derimot en høyst levende oppvisning i instrumental musikk som plasserer seg på den riktige siden av knivseggen mellom prog og rock. 

Motorpsycho kunne ikke gjort det bedre 

Fem låter over 46 minutter sier sitt om musikk som bruker tid på å vokse frem gjennom et album som er spilt inn nokså improvisert på få dager i Oslo Konserthus’ 
Lille sal og Amper Tone Studios. 

Tonen settes av den smygende starten på drøye 12 minutter lange «Bosphorus», der det høres ut som trioen stiller inn både instrumenter og retning. 
Låten tar mer og mer fyr etter hvert, ledet frem av Nilssens tidvis nesten frenetiske trommespill. 

Det kan oppleves jazzaktig, men gitarspillet over og de mange syntheffektene under drar det likevel over i et eksperimentelt rockelandskap. 
Og idet låten er i ferd med å tone ut, smeller den over i en et minutts gnistrende, herlig støyende gitarsolo. 

Hva skal man si? 
Motorpsycho kunne knapt gjort det bedre. 

Massivt, men luftig 

Det musikalske veivalget følges gjennom hele Invisible Airships. 
Ikke nødvendigvis veldig originalt, men stilsikkert. 
Låtene flyter av gårde i et visst mønster av hektiske trommer og Horntveths instrumentering før de brått brytes av med partier der gitarist Maarud får lov til å trykke på gassen. 

Gang etter gang, og som en gave til dem som blir med helt inn, kommer det aller tøffeste partiet idet albumet ikke har mer enn to–tre minutter igjen. 
Selvsikkert. 

Amgala er navnet på en oase i Vest-Sahara. 
Den har flere ganger vært åsted for territorielle konflikter, og for alt jeg vet, finnes det et tempel der. 
Som musikalsk åsted har disse tre musikerne, uansett bakgrunn, her funnet en lekegrind som overbeviser. 

Det er en kunst å få massiv instrumental musikk til å låte så luftig og fengende som det Amgala Temple gjør på sin debut. 
