Sentimentalt for romantiske sjeler
Det beste med denne fantasyfilmen er at den varter opp med en hvit hest slik at helten stadig kan redde jomfruen fra fare. 
Synd bare at manuset er svakt og regien for sentimental. 

"Winter's tale". 
Regi/manus: Akiva Goldsman. 
Med: 
Will Smith, Jennifer Connelly, Colin Farrell, Russell Crowe, William Hurt, Jessica Brown Findlay. 
USA 2014. 
1 time 57 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Rasjonalisten i en hvisker at her er det mye tøvete fabulering om at stjernene på himmelhvelvingen ikke er stjerner, men døde mennesker som er blitt til engler. 
Og at figurer som utfoldet seg i 1914, lever videre i nye skikkelser hundre år senere. 

Møter man "Winter's tale" med ren snusfornuft, faller den død til jorden. 
Men dermed avskjærer man seg også fra å vurdere om regissør Akiva Goldman (manusforfatter i "Da Vinci-koden") har laget et godt eller dårlig eventyr. 
For dette er og blir et romantisk eventyr, ikledd new age-filosofi. 

Filmhistorien er full av vampyrhistorier, eventyr, fantasy, gotiske fortellinger og tegneseriefilmatiseringer som trosser en naturvitenskapelig tilnærming til livet. 
De må tolkes som uttrykk for menneskets lengsel etter å overvinne døden og berge kjærligheten. 

Berlinalen viste nylig en storslått nyinnspilling av "Skjønnheten og udyret" (Jean Cocteau, 1946) med digitale effekter. 
Den er forbausende lik "Winter's tale" i sitt romantiske formspråk: 
Et slott omkranset av roser/et staselig hus nediset av snø; en skjønn, urørt kvinne; en ond motstander med arrete fjes. 

Men manuset i "Winter's tale" er slappere enn i "Skjønnheten og udyret". 
Jeg tror knapt på at den pianospillende, dødssyke overklassemøya Beverly faller for innbruddstyven Peter Lake (Colin Farrell) idet hun tar ham på fersken. 
Og hvorfor djevlene (Russell Crowe/Will Smith) absolutt skal ta livet av Lake, er høyst uklart. 
Men det fører selvsagt til stadige krisesituasjoner der den hvite hesten flyr av sted med helt og heltinne og gir oss noen visuelle kick. 

Synd da at intetsigende orkestermusikk styrker de mange sentimentale regigrepene med tårer, smektende blikk og en søtladen fortellerstemme. 
Nei, dette er ikke godt nok. 
