Thelma veksler sømløst mellom uskyld og mørke drifter på mesterlig vis
Joachim Trier setter himmel og jord i bevegelse som ingen annen norsk filmskaper før ham. 

De siste årene har stadig flere nordiske filmskaper utvidet grøssersangeren. 
Det ble gjort med stort hell i La den rette komme inn, og til dels i Shelley og Når dyrene drømmer. 

Joachim Triers nye film har noe til felles med de to sistnevnte ved at naturen spiller en sentral rolle når en svært ung og sårbar kvinne på mystisk vis får overnaturlige krefter. 
I Når dyrene drømmer er det i likhet med klassikeren Carrie et hevntokt hovedpersonen begir seg ut på, mens her er det ”noe der ute” som tar bolig i Thelma (Eili Harbo). 

I begynnelsen tror legene det er epilepsi når hun får voldsomme skjelvinger, men de kommer etter hvert frem til at det er en psykogen ikke-epilepsi som har psykiske årsaker. 
De skulle bare ha visst. 

Fra kristent hjem til erotiske rystelser 

Thelma kommer fra et strengt kristen hjem, og vi møter henne idet hun begynner på Universitetet i Oslo. 
Hun har ikke kunnet løsrive seg fra foreldrene før nå, og foranledningen blir en forelskelse i den jevnaldrende studenten Anja (Kaya Wilkins). 

Den erotiske spenningen mellom dem utløser nye skjelvinger, nye uforklarlige rystelser i atmosfæren, og hun får motstridende tanker om den ”syndige” lidenskapen. 
Det fremkaller minner fra barndommen – minner hun har fortrengt, og som foreldrene har lagt lokk på. 
Det viser seg at hun kan utøve stor skade om hun vil andre noe vondt. 
Vil hun kunne skade Anja? 

Slipper unna med det 

Dette forsinkede tenåringsopprøret og basketaket med egen tro gjør Thelma til et perfekt medium for den kampen mellom himmel og jord som Trier og medforfatter Eskil Vogt her lar utspille seg. 

Ingen norske filmskapere har med samme djervhet tatt høyde for lignende metafysiske spørsmål innenfor en sjanger med så lav status og samtidig sluppet unna med det. 

Det er som om Carl Dreyers nordiske åndfullhet for et øyeblikk er forent med Brian de Palmas dramaturgiske sluhet i Carrie. 
Eili Harboes åpne ansikt og følsomme spill, der særlig øynene fungerer som hypersensitive avlesere, gjør henne perfekt for de utenfor kroppen-opplevelsene Thelma gjennomgår. 

En spirituell og eksistensiell krise 

Her har Trier samlet mange av sine faste samarbeidspartnere, som filmfotograf Jakob Ihre, komponist Ola Fløttum, lyddesigner Gisle Tveito og klipper Oliver Bugge Coutté – og sammen gir de oss en film med et visuelt og lydlig presisjonsnivå som i norsk sammenheng er i en klasse for seg. 
Det skyldes like mye en tilbakeholdenhet, ja, noen ganger en kyskhet i bruken av virkemidler. 
For selv om vi blir servert bilder vi knapt har sett i norsk film før (som for eksempel slanger og fugler som går inn og ut av menneskekroppen), så er ikke dette en fullblods grøsser som er ute etter å skremme oss. 
Det er en spirituell og eksistensiell krise som skildres, og Trier setter himmel og jord i bevegelse for å vise sammenbruddet i all dets velde. 

Den motvillige eksorsist 

Harboe har fått vist frem sitt talent tidligere, men ikke i nærheten av dette omfanget. 
Gjennom sin sømløse veksling mellom uskyld og mørkere drifter bærer hun filmen på sine spede skuldre, og får god hjelp av Ellen Dorrit Petersen og Henrik Rafaelsen som foreldrene. 

De er alle tre skuespillere fra den sørvestlandsregionen som utgjør filmens religiøse bakteppe, de har alle kjent på strengheten i det usagte som filmen utnytter til fulle. 
Rafaelsen har ofte spilt den milde sørlandsmannen i norsk film. 
Her går han dypere og mørkere i rollen som lege og motvillig eksorsist. 
Max von Sydow ville nikket anerkjennende. 
