Kunsten å være best
Vi fikk ett døgn med høstens beste plate. 

ALBUM: 
Det var jevngodt med fri bar etter stengetid da Wilco i 24 timer lot sitt nye album «The Whole Love» (offisiell utgivelsesdato om tre uker) strømme fritt ut av hjemmesiden sin i helga. 

Resultatet var omtrent tilsvarende: 
Ekstremt god stemning blant ivrige fans og hemningsløs fråtsing så lenge det varte. 

Og naturligvis: tunge dagen-derpå-tendenser i øyeblikket da linken som førte inn til herligheten ble erstattet med en håndskrevet 404-«lapp» med den nådeløse påskriften «This page does not exist». 

Brottere sjø 
Albumet er virkelig noe å glede seg til. 
Kort oppsummert er det platen hvor Jeff Tweedy styrer sitt fabelaktige mannskap ut i brottere sjø, sammenliknet med den relativt myke seilasen «Sky Blue Sky» og den joviale putringen på «Wilco (The Album)». 

Den er bundet inn usedvanlig flott i form av et langt, eventyrlig åpningsspor, sju minutter lange «Art of Almost», og avslutningssporet, tolv minutter lange «One Sunday Morning (Song For Jane Smiley's Boyfriend)». 

Disse to maktdemonstrasjonene illustrerer mye av Wilcos akkumulerte, hvileløst ambisiøse storhet. 

Raffinerer 
Dette er låter som spenner over mesteparten av det musikalske og soniske universet de har utviklet de siste ti årene. 

Og det er et univers som framstår som mer og mer raffinert fordi Tweedys band finner stadig nye måter å flette disse ulike musikalske personlighetene sammen på. 

«Art of Almost» starter trangt, blippete, knitrete — det er nærmest en kjølig, synthorkestrert elektronikaballade som gradvis snirkler seg mot et hardt, hoggende sluttparti hvor den suverene gitaristen Nels Cline får bruke de siste minuttene til å bråke frenetisk og frydefullt. 

«One Sunday Morning» er i andre enden av skalaen, en låt som slekter på det klassiske, episke avslutningssporet à la Dylans «Sad Eyed Lady Of The Lowlands», folkpreget, klimprete, pianotrillende og med en vâr, dryg dynamikk med tiltagende, nesten umerkelig intensitetsøkning og hvor en hel flokk av djevler tusker i detaljene. 

Stor fallhøyde «The Whole Love» er på mange måter et komplett og oppsiktsvekkende allsidig album, hvor bandets opprinnelige americana-utgangspunkt og improvisasjonsfokusert, krautinspirert støyrock ikke lenger bare lever naturlig side om side, men i stadig mer fascinerende blandinger og smakssammensetninger. 

«Dawned On Me», «Born Alone» og «Standing O» er den typen «streite» rocklåter som kanskje ville vært mer konvensjonelt gjennomført om de hadde vært med på «Wilco (The Album)», men som her tilføres forbedrende lydsnacks og inspirert glød. 

Rene countrylåter som «Black Moon» og 60-tallspastisjer som tittelsporet dras tilsvarende kløktig baklengs gjennom fuglekassa — eventyrlig, eiendommelig. 

Kort sagt: 
Wilco oppfører seg som det de faktisk er, nemlig verdens beste band. 

«The Whole Love» imponerer slik sett fordi fallhøyden fra en slik posisjon er enorm, og fordi det antakelig er det beste og mest komplette albumet bandet har begått siden klassikeren «Yankee Hotel Foxtrot». 
