Skjønnhet møter grusomhet i «Sweet Country»
Rasistisk forakt og fornedrelse spilles ut i et storslått, australsk landskap. 

Åpningsbildet er ikke subtilt, men det er talende. 
En gryte med sydende væske. 
En stor neve svart pulver helles i, så en neve hvitt. 
Gryten kan stå på et leirbål, det som koker stadig heftigere kan være kaffe. 
Uansett er symbolikken åpenbar. 

Warwick Thorntons australske western tar oss med til de nordlige territoriene. 
I Europa ligger første verdenskrig et par år tilbake i tid. 
Harry March sloss ved Vestfronten. 
Om han nå er tilbake i gamlelandet, eller har emigrert for å få en ny start, vites ikke. 
Men han er her, som landeier. 
Krigstraumatisert, drikkfeldig – og full av forakt for aboriginene som jobber for hans hvite naboer i bushen. 

En av dem er Sam Kelly, som sammen med konen Lizzie jobber for Fred Smith (Sam Neill). 
Som sådan er Sam og Lizzie heldigere stilt enn de fleste. 
Fred er en fredsæl, dypt religiøs mann som behandler sine ansatte med respekt. 

Likevel skal det gå fryktelig galt for Sam. 
Spørsmålet er om det finnes rettferdighet skapt for en svart mann i et land der sivilisasjonen knapt er internalisert og koloniseringen fortsatt pågår – på urbefolkningens bekostning. 

Tittelen «Sweet Country» spiller på de store og – i de hvites øyne – ubebodde landområdene som ligger fristende til for nybyggere. 
Men tittelen kan like gjerne leses ironisk, og filmen kunne like gjerne hett «Nådeløst land». 
Det digre landskapet er like vakkert som det er krevende, både å underlegge seg og å ferdes i. 
Eller leve i, være seg for nybyggere eller for svarte som er i ferd med å miste sin historie og kultur. 

Dette er et aspekt regissør Warwick Thornton, selv aborigin, tar opp på en måte som vekker ubehag langt ut over ubehaget det er å høre en hvit mann omtale svarte som «beholdning». 
De herskendes tanker er de herskende tanker, sa Karl Marx, og her får vi se ett aspekt ved det: hvordan den undertrykte tar opp i seg undertrykkerens ideer om egenverdi og rolle. 
Slik blir den undertrykte sin egen undertrykker, og et redskap for å holde andre nede og opprettholde herskerens makt. 

Som de fleste nyere westernfilmer, skriver også Thorntons seg inn i den revisjonistiske tradisjonen, der perspektiv og sympati ligger hos urbefolkningen, som tradisjonelt var fienden, og hvor nybyggerne ikke er ubetinget helter, men inntar en rekke menneskelige valører. 

Thorntons stil er både flytende og abrupt, med innklipp som viser små glimt av hva som har skjedd og hva som skal komme. 
Midt i all grusomheten bærer «Sweet Country» i seg en stor, filmatisk skjønnhet og en relevans som strekker seg ut over den historiske betydningen filmen har rent indremedisinsk i Australia. 
For man behøver ikke være troende for å låne øre til Freds bibellesning. 
Et av de første versene han leser peker direkte mot vår tid, og er fra Salme 8 i Det gamle testamente: 
«Hva er da et menneske, siden du kommer det i hu, et menneskebarn, siden du tar deg av det?» 
