Bokanmeldelse:Peter Normann Waage: 
«André Bjerke. 
I kampens glede. 
En biografi» 

Grundig, velskrevet og svært lojal biografi om 100-årsjubilanten André Bjerke. 

Han var bohemen som bodde hjemme til han var 28, kulturdebattanten som er mest kjent som krimforfatter og den parapsykologiske mystikeren som ble en elsket limerick-dikter. 

André Bjerkes liv var fullt av paradokser, men så var han da også en ekte frilanser, solid plantet i etterkrigstidens kulturelle jordsmonn. 

Boksnakkis: 
Petter Stordalen på bokmesse: 
- Jeg er katedralen! 

Peter Normann Waage har åpenbart hatt som mål å skrive en heldekkende liv og verk-biografi om Bjerke, og resultatet er blitt akkurat så solid som det var grunn til å anta. 

Utover brev og private arkiv har det ihvertfall vært mer enn nok av skriftlige kilder å ta av, for André Bjerke skrev og publiserte i et voldsomt tempo gjennom hele sitt voksne liv: 
Egne bøker, oversettelser, gjendiktning, avis- og tidsskriftartikler. 

Med to foreldre, Ejlert og Karin, som begge var mer eller mindre vellykkede forfattere, var André født inn i et stykke europeisk dannelseskultur preget av utstrakt reising, stadig pengemangel og et imponerende alkoholkonsum. 

Begge foreldrenes forfatterkarrierer fikk en brå stopp i og med andre verdenskrig, og André selv ble på en åpenbart urimelig måte trukket inn da faren ble anklaget for å ha jobbet for okkupantenes interesser under krigen. 

Kanskje var det i disse første og vanskelige etterkrigsårene at Bjerkes alkoholproblemer for alvor skjøt fart, undrer Waage. 
Det et uansett klart at han var alkoholiker i store deler av sitt voksne liv. 
Til tider på en nesten invalidiserende måte, og hele tiden på en måte som fikk store konsekvenser for hans nærmeste. 

Fått med deg? 
Jon Michelets siste kapittel: 
Trosset smertene på dødsleiet (VG+) 

Både barna og hans ialt tre koner, måtte betale prisen for en mann og far som kunne forsvinne inn i rusen flere dager om gangen. 

Men til tross for dette etablerte André Bjerke seg som en av de viktigste stemmene i etterkrigstidens litteratur- og kulturliv. 
Her er det ikke plass til å gå nærmere inn på alle de sakene han engasjerte seg i, men stikkordsmessig kan jeg nevne riksmålssaken, antroposofien og debatten for og mot moderne lyrikk. 

Bjerke var med i de fleste stridigheter, ofte i frontlinjen. 
Peter Normann Waage bruker en del plass på å gjengi de viktigste debattene. 
Kanskje i overkant mye: 
Hvem interesser seg vel idag for den såkalte Grimbergdebatten? 

Til gjengjeld synes jeg Waage med fordel kunne brukt mer plass på Bjerkes krimbøker. 
Det er først og fremst disse han idag blir husket for, og her savner jeg også biografens egne litterære vurderinger og analyser. 
Det er er helt legitimt å ha stor sympati for sitt objekt, men Waage blir litt for ofte respektfull og refererende. 

Så er det vel heller ikke så enkelt å overskygge en skikkelse som André Bjerke. 
Han innehadde tydeligvis en helt egen, mørk karisma. 
Han var en romantisk mystiker, og det er kanskje ingen tilfeldighet at Goethes forfatterskap kom til å følge ham gjennom størstedelen av hans diktergjerning. 

Først var det Goethes fargelære Bjerke beskjeftiget seg med i mange år. 
Så var det Faust han satte seg fore å oversette. 
Han rakk akkurat å bli ferdig før han døde. 
Slik har det seg at Mefisto fulgte ham til graven. 

Anmeldt av: 
Sindre Hovdenakk 
