Klisjeenes festforestilling
Slapp svensk krim 

Kritikerne av "Varg Veum"-serien henviser ofte til svenskenes dyktighet på krimfronten. 
Men her fikk vi sannelig en på snuten. 

"Arn"-regissør Peter Flinths filmatisering av Liza Marklunds roman er nærmest parodisk forutsigbar og klisjefylt. 
Plottet står seg kanskje mellom to permer en lat påskedag. 
Overført til film, ramler det sammen allerede i den forsøksvis spektakulære åpningssekvensen. 

To av Marklunds romaner – "Sprengeren" og "Paradiset" – ble filmatisert tidlig på 2000-tallet, med Colin Nutley i registolen og Helena Bergström i rollen som den pågående tabloidjournalisten Annika Bengtzon. 
De falt ikke i særlig god jord. 

Denne gangen er det produksjonsselskapet Yellow Bird som har sett, eller overvurdert, de filmatiske mulighetene i Marklunds bøker, muligens oppildnet av "Millennium"-suksessen, som de sto bak. 
Bengtzon spilles av Malin Crépin. 
Hun huskes særlig for sin sterke innsats i Beata Gårdelers "I skyggen av varmen". 
Innsatsen denne gangen er langt mindre minneverdig. 

Marklund skal ha kreditt for at hun i Bengtzon har skapt en ikke utpreget sympatisk heltinne. 
Dessverre gir ikke Crépin henne særlig mye personlighet. 
Riktig nok avleverer hun en saftig drapstrussel til en åtte år gammel mobber, men ellers er hun en flat og tam dusinvare, helt uten Lisbeth Salanders relevans og Saga Noréns fascinerende personlighet. 

I nevnte åpningssekvens befinner Bengtzon seg som gallakledd reporter på nobelbanketten. 
Mens hun danser, entrer en femme fatale-figur lokalet, skyter ned den kontroversielle, israelske nobelprisvinneren i medisin, Aaron Wiesel, og hans dansepartner, Caroline von Behring, som også leder Karolinska institutets nobelkomité. 
Han overlever, hun dør. 

Bemerkelsesverdig nok kommer drapskvinnen seg unna. 

Bengtzon får status som nøkkelvitne, og kan ikke skrive om saken. 
Hun forvises midlertidig til kulturseksjonen – akk, for en skjebne – men fortsetter sine undersøkelser. 
Dessverre faller brikkene fortere på plass for oss i salen, enn for aktørene på lerretet. 
Dermed sitter vi igjen med en uspennende og uelegant film. 
