Lenge leve Pompel & The Pilts!
Et verdig farvel med gamle venner. 

Pompel & The Pilts inntar scenen foran et gråstenket publikum. 
Per Arne «Piddi» Fjellstad fyrer i gang «Vårherres radio» – det låter litt rustent, men fremdeles sultent. 
«Vi er vel her alle sammen,» sier han og smiler, før «Brenner i butikken» får pulsen til å banke ekstra hardt. 

Bergen har fostret mange flotte band, men få var mer toneangivende mellom de syv fjell enn firkløveret The Aller Værste!, Elektrisk Regn, Gjennomslag og Pompel & The Pilts. 
På hver sin måte staket de ut en kurs for norskspråklig undergrunnsmusikk, mye skarpere og råere enn hva band i andre større byer holdt på med. 
Selv folkelige Pompel & The Pilts hadde en nerve de fleste andre kunne se langt etter – for ikke å snakke om smarte melodier og tekster som står seg den dag i dag. 
Hvor mange 80-tallsband kan egentlig si det samme? 

Bandet la offisielt opp i 1994, men da hadde det allerede hanglet en stund. 
Det gikk som det så ofte gjør for lovende band på randen av suksess: livet kom i veien. 
Jo visst er det blitt noen gjenforeningskonserter sånn dann og vann, men nå har Piddien og Frode Unneland lovet at denne kvelden skal være siste dans. 
Og med denne avskjedskonserten vil de si farvel med et smell. 

Godlåtene kommer som perler på en snor: 
«Skikkelige piker» låter litt tamt, men «Baby Blå» slår gnister. 
Allsangen kommer først på «I et lite vindu», men nå er til gjengjeld publikum varmet ordentlig opp. 
Plutselig føles det hele som en eneste stor venners venners fest, med skravling, mimring og teksting både under og mellom låtene. 
Det klines, klemmes og skåles. 
De som danser mest er de som kom sist. 
Og pappahumoren sitter løst: 
«På en skala fra 1 til 10 så går det jæla bra», sier Piddi og flirer. 
Ikke rart at «Mine fineste klær» får gå flere takter med publikums allsang. 

«Beina først» biter godt fra seg, «Sangen om Lene» flekker tenner, mens «Mannen med saksen» minner oss på hvorfor dette bandet i visse kretser ble regnet som verdens beste rockeband fra Bergen. 
Og så kommer kveldens høydepunkt: bandet skifter ham og gjør «Hansen» og «Blå Dager» akustisk – det er akkurat den varmen og nærheten som en slik avskjedskonsert trenger. 
Da føles det helt passende at bandet brenner av Kim Larsens «Det bedste til mig og mine venner» når de får strømmen tilbake. 

Det er selvfølgelig litt gråstein innimellom alt gullet. 
«Leggevann og billig konjakk» er ikke akkurat blitt bedre med årene, mens «Farlig» – som bandet aldri ga ut – er mest for blodfansen. 
Men det er kanskje ikke så nøye når avslutningslåten «Djevel» gjaller mellom veggene. 
Fansen fikk det de håpet på og mer til. 
Da er det ikke så nøye om Piddiens sangstemme ikke lenger når gamle høyder. 

Det er to grunner til at Pompel & The Pilts ble et kultband. 
For det første var mesteparten av låtene knallgode, men viktigst av alt: bandet rakk aldri å bli dårlig. 
Derfor krysser vi fingrene for at det faktisk var slutten på Pompel & The Pilts vi så lørdag kveld. 
Denne kvelden fortjente både de og publikum. 

Pompel & The Pilts er historie. 
Lenge leve Pompel & The Pilts! 
