Musikkanmeldelse:Åpningskonsert Festspillene i Bergen: 
Det ultimate samspillet 

BERGEN (VG) 
Man trenger bare ord og toner for å lage et praktfullt musikkdrama. 
Dét visste Hector Berlioz, og det ble over alle grenser tydelig i Grieghallen onsdag kveld. 

Festspillene i Bergen er i gang. 
I mange år har åpningskonserten i Grieghallen inneholdt et mer eller mindre eksperimentelt multimedieverk, og derfor kunne det nesten virke litt bakstreversk med et eneste, gammelt verk for enormt kor og orkester uten så mye som et bilde på scenen i år. 
Og så en dødsmesse? 

Men ingen fare. 
Åpningen ble fantastisk konsert som gikk de fleste andre forestillingene de siste årene en høy gang, og som dessuten gjorde det så veldig tydelig at ord og musikk holder i massevis alene. 
Med en litterær komponist og førsteklasses sangere og musikere trenger man ikke bilder eller store fakter av noe slag. 
Enheten av ord og toner, menneskestemmer og instrumentklang kan få taket til å løfte seg og skape nok av bilder for det indre øyet. 
Det er herlig. 

Hector Berlioz’ store dødsmesse, «Grande messe des morts», Op. 
5, ble skrevet for de soldatene som falt i revolusjonen i 1830. 
Berlioz var en meget litterær komponist som så definitivt visste hvordan han skulle få musikken til å formidle innholdet i en tekst mer eller mindre direkte. 
Som i rekvier flest er verket bygget over katolske messetekster, og komponisten hadde et kor på 400 til rådighet den første gangen. 
Hvor mange korsangere det var i Grieghallen skal jeg ikke si, men koret var satt sammen av tre forskjellige kvalitetskor. 

Orkesteret var også massivt, til og med med messingblåsere plassert på sidene bak i salen. 
På Dommedag skal domstrompetene lyde i himmelrommet, må vite, og vi fikk utdelt ørepropper ved inngangen til Grieghallen denne kvelden. 
Og mye trøkk ble det, men høyt volum og gigantorkester står ikke på noen måte i motsetning til de vakre klangene som preger store deler av dette verket. 

Det er nesten magisk når de lyse damestemmene glir sammen med de lyse treblåserne og stiger opp i en neste overjordisk enhet. 
I dette bildet gled tenoren Bror Magnus Tødenes inn på beste vis i de siste satsene. 

Med så mange aktører er dette selvfølgelig et kjempeløft som Edward Gardner skal ha stor ære for, og litt småskurr i intonasjon og presisjon trakk litt ned. 
Dét er også den eneste grunnen til at det ikke blir en sekser på terningen, for dette var en konsert jeg vil huske lenge. 

Og den lover også godt for programmeringen videre. 
De siste åra har festspilledelsen fått en del pepper for at den klassiske musikken kommet litt i bakleksen i sin egen festival. 
I år er musikkdelen av programmet delt i tre søyler, «Forstyrrelser», «Fornøyelser» og «Forbindelser», og i den siste kategorien får vi «det beste av det beste i den klassiske kunsttradisjonen». 
Den flotte åpningskonserten, presentert av Bergen Nasjonale Opera, Bergen Filharmoniske Orkester og Festspillene i Bergen, var et glimrende eksempel på dét. 

Det lover også godt for fortsettelsen. 
