Musikalen Ulven:Tynn geitesuppe med eim av ulv 

Selv ikke en geitemor med stjernepotensial kan redde «Ulven» fra å være en tynn og langdryg musikal. 

«Jeg vet ikke helt,» sa mitt fem år gamle teaterfølge da han strakte seg ut i plysjsetet etter to og en halv time med geitemusikal. 

«Ulven bare latet som at han var slem. 
Jeg vet ikke hva jeg synes om det.» 

Selv fikk jeg lyst til å legge meg på ryggen med klovene opp, slik geitemor gjør når hun synes livet blir for mye. 

Ulven på Nationaltheatret er spekket med talent, fantasieggende koreografi og fargerike kostymer. 
Likevel oppleves den mest som en langdistanseflyvning med litt for mange urolige barn om bord. 
Hvorfor blir det slik? 

Jeg skylder på en handling som er for mye av en transportetappe, et rollegalleri der under halvparten har en funksjon i historien og en nylaget, ikke-så-rocka musikalmusikk som er mer monoton enn potent. 

Kjøttspiser eller psykopat? 

I midten av eventyret står en geitemor med tre små killinger. 
Hun blir forført av ulven, stikker fra barna sine og lar seg klø på magen natten gjennom. 
Da glamrockulven finner ut at geita velger ungene fremfor ham, vil han kverke barna. 
Det er her jeg og femåringen begynner å se to forskjellige forestillinger. 

Femåringen ser en ulv som aldri egentlig vil hverken drepe eller spise, han bare leker med geitemor. 
Og hva står da på spill? 

Jeg ser en ulv som geitemor aldri burde vært sammen med, fordi han skader barna hennes. 
Handler han på instinkt, som den uforbederlige kjøttspiseren Mikkel Rev? 
Eller er han bare en sjalu psykopat? 

Uansett sier det ikke noe om «den skandinaviske mannsrollens utvikling», slik regissør og dramatiker Tyra Tønnessen skriver i programmet at det skal handle om. 
Resultatet blir hverken ulv eller fisk, det blir bare et eventyr med uklart premiss. 

Musikal à la sovjet 

De fleste av oss forbinder Rockeulven med sovjetfilmen Mama, som i Norge har fått navnet Med Grimm og Gru. 
Da Rockeulven ble satt opp på Nationaltheatret i 2011, brukte de musikken fra denne filmen. 
Nå har Åsmund Flaten skrevet ny musikk fordi teateret av rettighetsgrunner ikke kan bruke originalmelodiene. 

Filmmusikalen ble i sin tid laget på grunnlag av det rumenske eventyret Geita og hennes tre barn, skrevet av Ion Creangă i 1875. 
I denne historien spiser ulven to av tre geitekillinger før han selv blir brent levende på bålet av geitemor og den overlevende ungen. 

I ettertid har rumenske forskere sett tydelige paralleller til forfatterens eget liv. 
Han hadde selv en far som bodde utenfor familien, men som banket på familiens dør når han ville ha nærkontakt med mor, akkurat som ulven forsøker å lure seg inn til killingene. 

I Sovjetunionen ble eventyret brukt til å lære små barn at de ikke burde gjøre opprør, hverken mot geitemor eller Stalin. 

Tyra Tønnessen har lagt sin musikal tettere opp til den rumenske originalen enn filmen, men har et ganske festlig stikk mot sovjetpropagandaen. 
Den mellomste geitekillingen går lydig i sekken til ulven – og sier: 
«Nå håper jeg at skjebnen min har vist, den som er for lydig, blir spist.» 

En uferdig affære 

Ensemblet er i toppform, og særlig Hanne Skille Reitan imponerer stort som geitemoren. 
Hun synger som om hun sto på Broadway og skaper en geitemor med intensitet, klarhet og dybde. 
Kort sagt: 
Alt denne geitemusikalen ellers mangler. 

Det samme kan man si om barna hennes. 
De tre små barneskuespillerne har perfekt diksjon og får tydelig frem både redsel, savn og triumf. 
Flere av voksenskuespillerne mister replikker i overivrig nøffing, vrinsking og klukking. 

Det blir ikke bedre når lyden slår seg fullstendig vrang på premierekvelden, og ulvens sanger forsvinner i mikrofonsprak. 
Lyden blir sikkert bedre senere i spilleperioden. 
Likevel forsterker det inntrykket av at Ulven, syv år etter forrige premiere, fortsatt er en uferdig musikal. 

Ulven spilles på Nationaltheatret til og med 31. desember. 
