Mesterlig!
Høy gåsehudfaktor og unikt samspill. 

Nest sistekveld under Nattjazz, var det liten tvil om at forventningene rakk helt opp tiltaket i Røkeriet. 
En time før konsertstart var allerede alle setene opptatteller kapret med jakker, sjal og knyttenever, og like før saksofonlegendenWayne Shorter (80) entret scenen med sin kvartett, var lokalet breddfullt avlytte — og skuelystne. 
At så mange folk i alle aldre møter opp vitner om eneventyrlig jazzinteresse i Bergen og omegn. 
Og innfridde amerikanerne? 
Gjett omde gjorde. 

Selv omgruppen - i tillegg til Shorter bestående av Danilo Pérez (piano), John Pattitucci (bass) og Brian Blade(trommer) - er et stjernelag, er det ingen selvfølge at samspillet skal fungerehundre prosent. 
De tre kommer fra vidt forskjellige musikalske leire innenforjazzen, men fremviste fredag kveld en telepatisk kommunikasjon man sjeldeneller aldri får se maken til. 

Pattituccisellers ganske polerte og tekniske tilnærming satt opp mot Blades rufsete ogsuperdynamiske stil får en helt ny energi. 
Gjennom hele konserten tøyde depulsen som en strikk, fra frie passasjer til et infernalsk driv. 
Men vi må forall del ikke glemme Pérez, som viste en eventyrlig evne til å spille ball medShorter, hvor han vekslet mellom å legge opp til temaer og hamre ut soloer såmusikken slo gnister. 
Han fremstod på mange måter som kvartettens kapellmester. 

Fra åbegynne forsiktig og litt prøvende utviklet konserten seg som en uforutsigbarorganisme, og musikken var usedvanlig dynamisk til å være fremført på en såpassstor scene. 
Shorter smakte ofte på tonene, kommenterte og akkompagnerte, førhan plutselig eksploderte sammen med trommemirakelet Blade. 
Han hadde tydeligautoritet, samtidig som han gav en verden av frihet til sine medmusikere. 
Detvar høy gåsehudfaktor på de mest intense passasjene, og mens trommestikkene bletransformert til pinneved var det tydelig at det kokte blant entusiastene isalen. 

WayneShorter Quartet sin instrumentering er en av de mest tradisjonelle innenakustisk jazz, men deres musikalske tilnærming er helt unik. 
Måten melodier,groover og tema synes å komme ut av ingenting, og hvordan alle - etter først åha spilt fullstendig fritt - plutselig er på nøyaktig samme sted til samme tid,er til tider mystisk. 
De kverner ikke gjennom de samme gamle frasene, men viseren ny måte å bruke tradisjonen på - og dette er det en åttiåring som har dyrketfrem. 

Etterhalvannen time og to solide ekstranumre takket bandet for seg, og de som vartil stede kunne juble over å tatt del i en av Bergens største musikalskehendelser på lenge. 
