Villrosen blomstrer fremdeles
Rå maktoppvisning — 40 år etter. 

Det er bare vokalist Anisette som er tilbake av bandet Savage Rose som sto på scenen i Bergenshallen våren 69. 
Til gjengjeld var det nok en god del av publikumet på et nesten fullsatt Rick’s som husket de sagnomsuste konsertene bandet hadde her i byen for 30-40 år siden. 
Etter at Thomas Koppel døde for fire år siden, fører Anisette fremdeles arven videre. 

Hun holder seg imponerende godt. 
Gode gener og sunt kosthold må nok ta æren for at hun, i hvert fall på noen meters avstand, knapt ser stort eldre ut enn da hun frontet Skandinavias ledende psykedeliaband for mer enn en mannsalder siden. 
62 år fyller hun til høsten og er fremdeles like vever og sensuell der hun danser omkring på scenen. 

Det begynner med ”Universal Daughter”, tittelmelodien fra bandets siste album som kom for et par år siden. 
Stemmen holder mål fremdeles. 
Og strengt tatt er det Anisette som er Savage Rose. 
Vokalisten som Rolling Stone Magazine på slutten av 60-tallet i en plateanmeldelse beskrev som en blanding av Janis Joplin og en støvsuger. 
(Det var godt ment). 
Både kraft og stemmevolum står ikke noe særlig tilbake for gamle dager – noe som ikke minst blir tydelig når hun setter i gang med snart 40 år gamle ”Wild Child”. 
Her er det ikke snakk om verken å droppe de mest krevende partiene eller ty til småfaking som vi ellers ofte ser på artister som for lengst har passert sin kreative middagshøyde. 

Bandet hennes består av unge musikere, og klarer seg bra. 
Gitar, tangenter, bass, trommer og to kordamer. 
De gamle låtene holder seg relativt tro mot originalene – på godt og vondt. 
For uten Anisette og de gode låtene ville det vært svært så anonymt og pregløst, selv om musikerne viser litt mer muskler i det andre settet. 

Og klassikerne er med. 
Både ”A Girl I Knew”, ”Open Air Shop” og ”Long Before I Was Born”. 
Savage Rose har tjue album bak seg, men velger fornuftig nok i stor grad å holde seg til det aller eldste og det nyeste stoffet. 
Spesielt på slutten av 70-tallet og 80-tallet gjorde bandet mye rart musikalsk i pakt med sin rettroende politiske overbevisning, og det er kanskje like bra at denne perioden hoppes over. 

Sammenlignet med konserten på Ole Bull under Bergenfest for to år siden, er mye av worldmusic-innflytelsen droppet til fordel for hippie og psykedeliarøttene. 
Merkelig låter det likevel verken retro eller plagsomt mimrete. 
Takket være en vokalist, som selv om hun har passert 60, ennå er i besittelse av en stemme og en sceneutstråling de fleste ville misunne henne. 

ANMELDT AV EINAR ENGELSTAD 

Enig med vår anmelder? 
