Treig, karikert og sørgelig utdatert
Den nye filmatiseringen av Jack Londons «Ulvehunden» framstår som et nostalgisk forsøk på å vekke til live barndommens leseopplevelse. 
Det fungerer ikke spesielt bra. 

Ulvehunden 

Sjanger: Animasjon / Barnefilm / Eventyr / Familiefilm Norske stemmer: 
Jon Øigarden, Dennis Storhøi, Stig Henrik Hoff, Lise Karlsnes, Ivar Nørve, Jan Grønli, Mads Henning Jørgensen, Bjørn Eivind Aasland, Pål Mathiesen, Silje Hagrim Dahl. 
Frankrike / USA, 2018 Lengde: 
1 t. 25 min. 
Aldersgrense: 6 år 

For ikke lenge siden leste jeg et intervju med forfatter Tore Renberg, hvor han trakk fram Jack Londons «Ulvehunden» som en av de største leseopplevelsene i barndommen. 
Det kan nesten virke som om regissør Alexandre Espigares deler hans fascinasjon, for den nye, animerte filmatiseringen av denne klassikeren framstår på mange måter som filmversjonen av en gammel barnebok. 

Det positive først: 
Animasjonene i de storslåtte naturscenene er vakre og stemningsfulle. 
Bildene imiterer ofte penselstrøkene i et maleri, og stemningen fra Londons bok er godt ivaretatt. 

Filmen starter med en scene hvor filmens hovedfigur, ulvehunden Hvittann, går tapende ut av en hundekamp. 
Så spoles det plutselig tilbake til da vedkommende var en liten valp, før vi følger ham igjennom hendelsene før omtalte kamp, og videre derfra. 
Det burde være mange muligheter til å lage en spennende og engasjerende film utav dette stoffet, men i stedet skjer mer eller mindre det motsatte. 
Det er noe treigt og halvhjertet over handlingsforløpet, og vi kommer aldri innpå de det handler om. 
Menneskene er så karikerte at man kan bli helt flau, både slik de rent visuelt er framstilt, og spesielt slik de oppfører seg. 
Her finnes det absolutt ingen gråsoner mellom godt og ondt. 

Man kan selvsagt innvende at filmen er tro mot boka, og at det er derfor ting er som de er. 
Men i så fall kan man også si at filmen tilfører så lite til historien at man like gjerne kan gå på biblioteket og låne boka som å gå på kino og se filmen. 
