The Raconteurs «Broken Boy Soldiers»
(XL/Playground) 

I rockleksikonet står det skrevet mellom linjene at «supergrupper» ikke skal fungere. 
The Raconteurs gir teorien et skudd for baugen med sin debut - men det skal bemerkes at bandet kun har én superstjerne. 
I tillegg har de en halvkjent og to ukjente. 

Men så lenge de to førstnevnte er henholdsvis Jack White og Brendan Benson, er det ikke noe problem å få en knallplate ut av det. 
«Broken Boy Soldiers» er et forrykende oppgjør mellom de to låtskriverne, som også duellerer vokalt. 
Musikalsk og lydmessig er platen naglet fast i siste halvdel av sekstitallet, spesielt orientert mot britenes krysning av pop, bluesrock og psyke-delia - autentisk ullen lyd inkludert. 
Og som vanlig når Jack White er involvert, blir det ikke plankete oppgulp ut av det. 
Dette er samtidsrelevant historietolkning. 

For oss som ble skuffet av det siste White Stripes-albumet, er «Broken Boy Soldiers» en ekstra opptur. 
Flerrende rock og smektende pop i skjønn forening, som på sitt beste bringer tankene til The Beatles anno «Revolver» og Led Zeppelins andrealbum. 
Et sted mellom 1966 og 1969 ble vel også denne typen harmonisang unnfanget, og The Raconteurs gjør aldri skam på sine tilårskomne forbilder. 

LAST NED: 
«Broken Boy Soldier», «Hands», «Intimate Secretary», «Together», «Steady, As She Goes», «Call It A Day» 
