Band of Gold overgår seg selv
Her har du platen du må høre på vei hjem fra påskefjellet. 

Da Band of Gold, som debutanter i 2015, ga ut en av årets beste, norske plater ble det sagt at de var «det beste bandet du ikke har hørt om ennå». 
Sånn kjennes det fortsatt, til tross for deres høsting av stjerner og høye terningkast. 

Nicolai Hængsle og Nina Elisabeth Nordtvedt gjennomførte en turné med konserter som slo folk i bakken, men har forholdt seg relativt stille siden. 
Kanskje er det deres taktikk, å slå til når man minst venter det. 
Oppfølgerplaten «Where’s The Magic» kom uanmeldt, og slår denne gang enda sterkere enn debuten. 

På sett og vis er platen en tidskapsel som minner om en annen tid. 
«I Wanna Dance With You Again» er som tatt ut av et Fleetwood Mac-album i deres storhetstid. 
Sammenligningen i seg selv er kanskje en klisjé, men de klarer det bedre enn bandet som oftest får den: 
Haim. 
Det er en popmagi som både kjennes historisk og samtidig unostalgisk; dette er deres sound. 

Der debuten var varm, gitardrevet og sjarmerende, har «Where’s The Magic» en mer bestemt, utagerende og beleven personlighet. 
«Into The Void» er mesterlig orkestrert med Nordtvedts kortfattede, treffende tekster i fokus, nesten hvisket i resignasjon. 
Låtens karakteristiske gitar er svenske Dungens Reine Fiske. 
Det er et av de mest treffende musikkøyeblikk så langt i år. 

Det fortsetter med den magiske, volatile «I Could Spot You In A Hundred Miles», som har noe av den bittersøte tonen Thom Yorke og Radiohead kan slå. 
Når koret innbitt understreker Nordtvedts ord og runder av låten står man igjen med følelsen av å være til stede under noe stort – låter av denne rang er sjeldne. 
Det at sangen sklir rett over i tittellåten, er en tendens på hele albumet; det kjennes som et band med musikalsk overskudd som vil, vil, vil. 

«Where’s The Magic» er som popmagi fra syttitallet, det er en plate full av detaljer, enten det gjelder bongotrommer, «ahhhhh»-er, påfallende funky basslinjer eller plutselige harpelyder. 
Det er som en stiløvelse fra en svunnen tid, uten at det henfaller til det karikerte. 
Den er aldri kjedelig, aldri forutsigbar. 
Ta bare den intense, konfronterende slutten på «Well Who Am I» eller den forrykende, dramatiske psychballaden «Look At Me», som tenderer til svensk visetradisjon. 

Band of Gold produserer noe genuint tidløst; det er godt mulig at dette er musikk jeg stadig hører på om femti år. 
Aller mest etterlater «Where’s The Magic» meg med en voldsom lyst på mer. 
