Forenkling om kristen bønn
Det er flott hvis mennesker får skikk på livet sitt ved hjelp av religion. 
Men det blir ikke nødvendigvis god film av det. 

Etter min kritiske anmeldelse av "Heaven is for real" i fjor syntes en innsender at jeg ikke fikk fram filmens dybder. 
Hun skrev at det "i seg selv er interessant å se en film der hovedpersonene tolker livets hendelser i lys av troen på en levende Gud og Jesus." 

Visst kan det være interessant, særlig fordi norsk offentlighet gjerne forlanger at vi skal tenke likt. 
Da blir et religiøst perspektiv ofte latterliggjort. 

En åndelig krig 

"War Room" handler ikke om en krigsmakt som legger sine strategier. 
Krigen foregår på et åndelig plan der mennesket må slåss for å følge Guds vilje og ikke la seg lokke av djevelens fristelser. 

Krigsrommet blir til et bønnerom, først i huset til en eldre enke, så i klesskapet til ettbarnsmoren Elizabeth som strever med ekteskapet sitt. 
Hun lærer i løpet av filmen å be Gud om hjelp for ektemannen som behandler henne dårlig fordi han har gått lei av henne. 
Datteren deres overser han, travel som han er med å være en suksessrik handelsreisende. 

Alle som har forsøkt seg på bønn til Vår Herre, erfarer at det av og til hjelper, andre ganger slett ikke. 
Men filmen gir inntrykk av at bønn løser alle problemer: 
Ransmannen stikker av da enken påkaller Jesu navn like i synet på ham. 
Ektemannen blir syk idet han er på vei til å være utro. 

Som i "Heaven is for real" er handlingen akkompagnert av intetsigende fioliner og kristne låter som skal understreke budskapet. 
Den tidligere fotballspilleren T.C. Stallings har utseendet og musklene med seg, men spiller dårlig. 
Debutanten Priscilla C. 
Shirer klarer seg langt bedre, og Alena Pitts er nydelig som datteren. 

Men hvordan familien kan fortsette å bo i kjempevillaen med tre garasjer etter at ektemannen mister jobben, skjønte jeg ikke. 

Her kan du lese anmeldelsen av "Heaven is for Real": 
