Virrer mellom smakfullt, smakløst og ganske så uengasjerende
Foster The People på lykke og fromme. 

ALBUM: 
Foster The People er «indie»-trioen som i 2011 slo gjennom med «Pumped Up Kicks», en Peter Bjorn and John-aktig perle av en uanstrengt poplåt. 

Debutalbumet som kom etter var dessverre ikke like bemerkelsesverdig, og når de nå følger opp, er det i et kontinuerlig skjæringspunkt mellom det smakfulle, det smakløse, og det ganske så uengasjerende. 

På plussiden er nedtonede spor som «Nevermind» og halvakustiske «Goats In Trees», der The Shins' roligere øyeblikk er et naturlig referansepunkt, og en del fint gitararbeid både på hooksiden («Coming Of Age») og i de vridde, lange fuzzlinjene i shoegaze-snusende «Pseudologia Fantastica». 

Mark Fosters nasale stemme ligger i noe av samme leie som MGMT-VanWyngardens, og musikalsk er vi ikke milevis unna - men uten den psykedeliske sjarmen og nesten alltid i det kjedeligste, mest Coldplay- eller Dandy Warhols-aktige hjørnet. 

Og å rappe N.E.R.D.s «She Wants To Move»-intro for så å skli ut i Maroon 5-discofunk i «Best Friend»? 
Det er bare ikke greit. 
