Flotters, Otters!
Det er sjelden lystelig å måtte stå til regnskap, men selv oppgjørets time blir riktig så latterlig når Nationaltheatret kvitterer ut sine beste skuespillere i Gogols «Revisoren». 

Iscenesetter Catrine Telle har fått et A-lag til rådighet i alle roller, store som små, i denne hovedsceneproduksjonen av russernes nasjonalkomedie, opprinnelig etter et sujett av Gogols venn, Pusjkin. 

Oppsettingen er også Anne Marie Ottersens avskjedsforestilling (!) – det i seg selv står like lite til troende som fabelen stykket er bygget på. 

Ved nærmere ettertanke er dette min syvende Revisor; den første var med Leif Juster og Knut M. Hansson som henholdsvis angiversk sykehusbestyrer og korrupt borgermester, så det er vel bare å konstatere at årene har gått for flere av oss. 

Men i den samme ettertankens lys er det også interessant å konstatere at det har vært en tekst som har tålt mange regigrep og innfall. 
Nationaltheatrets versjon er både den mest outrerte, kall det gammeldagse og likevel mest originale og sannferdige jeg har sett. 
Den er tro mot Gogol og hans opphavlig moralske satire, men er likevel moderne og vital i all sin karikerte fremtoning. 

Rolleskikkelsene bærer ytre preg av sjablonger, som når «teatermaleren» Robert Wilson modellerer sine figurer med kontrollert eksesseri, men de lodder likevel en dybde i det som verbalt og fysisk formuleres. 
Hele uttrykket er gjennomført i kostymer, spillestil og sminke. 
Ensemblet er så på plass, hver især, at det føler urimelig å trekke frem enkelte foran andre. 

Vi er ikke et øyeblikk i tvil om at det spilles KOMEDIE, det skal sies, men overtydeligheten er hverken plagsomt forstyrrende eller direkte irriterende, som den ofte blir. 
Ikke engang små revypåfunn og nåtidskoloritt ødelegger illusjonen. 

Dessuten har Telle sørget for å plassere tunge skuespillere som Anne Krigsvoll inn i små, men betydningsfulle roller, der tilstedeværelsen alene blir som et korrektiv til de tidvis heseblesende ablegøyene. 

Jeg vil tro enkelt kan komme til å synes at det blir for mye av det gode, at Gogols alvor forsvinner i buskis – til en viss grad er det også sant. 
Men så er det dette med humoranalyse, da... 
For oss som fortsatt ler av «Grevinnen og hovmesteren» og samtidig kjenner på sårheten i den klassiske TV-sketsjen, er Nationaltheatrets tapning av «Revisoren» ellevill scenekunst. 

I Gogols stykke blir levemannen Khlestakov mistatt for å være revisor fra Moskva når han kommer til en liten by, hvor det øvre borgerskap har hele svineflokker på skogen. 
Uten et øyeblikk å skjønne hva han har satt i gang, triller Jan Gunnar Røises energiske «revisor» sitt publikum rundt lillefingeren med en salig røre av tomme trusler og skamløst skryt. 

Før han stikker av med de korruptes lommepenger og det knuste hjertet til den svinske borgermesterens datter, har han holdt opp narrespeilet og latt oss alle få et innblikk i menneskelig dårskap og dumskap. 

Stykket er skrevet i 1836, men det er dessverre ting som tyder på at korrupsjon, sosial arroganse, maktsyke og grådighet står ved lag også i vår tid. 
På Nationaltheatret kan vi le av det. 
I Dagens Næringsliv kan vi lese om det. 

NATIONALTHEATRET: 
«Revisoren» av Nikolaj Gogol, oversatt av Geir Kjetsaa. 

REGI: 
Catrine Telle. 
SCENOGRAFI / KOSTYMER: Åse Hegrenes. 
MUSIKK: 
Åsmund Feidje. 

MED: Anders Mordal, Anne Marie Ottersen, Mariann Hole, Erik Hivju, Per Chr. Ellefsen, Kai Remlov, Mari Maurstad, Nils G. Mulvik, Øystein Røger, Håkon Ramstad, Jan G. Røise, Herman Sabado, Per EgilAske, Marika Enstad, Anne Krigsvoll, Heid Goldmann, Marte Stolp / Pia Tjelta, Tone Danielsen. 
