Tamt om tilgivelse
En skikkelig positiv, inspirerende drittfilm om tilgivelsens kraft. 

«I Can Only Imagine», drama, USA. med J. Michael Finley, Dennis Quaid, Madeline Carroll. 
Regi: 
Jon Erwin og Andrew Erwin. 
1 t. 50 min. 9 år. 

Historien om verdens mest solgte kristne sang kunne faktisk blitt til en god film, men «I Can Only Imagine» viser at veien til...vel, daffe filmer, er brolagt med gode intensjoner. 

Bart Millard, gosselig og temperaturløst spilt av J. Michael Finley, vokser opp med en far som mishandler ham fysisk og mentalt. 
Barts oppvekt fortelles i hopp og sprett og tjo og hei. 
Han har det litt vondt, litt godt, litt vanskelig og har en litt uklar drøm som faren (Dennis Quaid) sier han ikke kan tjene penger på. 
I bakgrunnen et sted ligger Jesus og venter på at folk skal finne ham, for da er problemene løst. 
Filmen forteller bare at det er sånn, ikke hvorfor det er sånn. 

Ikke ekte 

Intensjonen med «I Can Only Imagine» er å forkynne tilgivelsens kraft og at ingen er for langt unna Guds kjærlighet. 
Det er flott og fint. 
Som en visuell, kristen preken er det ikke så ille, men som film - som kunstverk - er det langt, langt under pari. 
Klisjeene i alt fra lyssetting og musikk til dialog og klipping er over alt. 
Men det verste er at denne sanne historien ikke føles sann. 

Bart Millard skrev til slutt sangen «I Can Only Imagine», den mest solgte kristne sangen noensinne. 
Filmen forteller om hvordan den sangen ble til, altså Bart Millards livshistorie. 
Det går ikke så veldig godt. 

Ikke ekte 

«Det føles ikke ekte», får Bart beskjed om fra bandets manager, og nettopp dette er problemet til filmen. 
Ingenting her føles ekte. 
De dype, menneskelige problemene blir løst ved å hoppe i historien. 
Dype kutt i relasjonene blir behandla som overflatesår. 
Alt er løst hvis man skriver en sang, finner Jesus eller bare venter noen år. 

Denne forsiktige prikingen i det vonde, pluss litt sweet, american love og follow your dream blir sausa sammen til en stor klump middelmådighet. 
Skuespillere, regi, budsjett og intensjon får dele skylden. 
Patos og inderlighet er det nok av. 
Det som mangler er alt det andre. 
"I Can Only Imagine" kan fungere som en massasjestol for dem som vil se en oppløftende, positiv inspirasjonsfilm med et tydelig kristent budskap. 
Hvis du likte «Heaven Is For Real», eller nikker inderlig til navn som Amy Grant og Michael W. Smith, go to church. 
Men som kunstverk er dette en paddeflat, ambisjonsløs film. 
