«Erotisk lengsel mellom John Lennon og hans mor»
«Nowhere Boy» er ikke til å bli klok av. 

||| 
FILM: 
Hvis regissør Sam Taylor-Wood har hatt som målsetting å framstille den unge John Lennon som en beint igjennom usympatisk type, så har hun lykkes. 
Filmen tar for seg et begivenhetsrikt år i unge Lennons liv, og vi møter en rotløs kar som ikke vet hvor han hører hjemme eller hvor han skal. 

Historien er interessant, det er nok spennende momenter å spille på og «Nowhere Boy» kunne fint endt som en severdig film. 
Men i stedet roter Taylor-Wood det hele bort i merkelige scener, et uforsvarlig valg av hovedperson (Aaron Johnson) og ikke minst en lite inspirerende fortellerstil. 
Ja, filmen er faktisk ganske uinteressant, noe som er godt gjort da den handler om en av vår tids mest omtalte mennesker. 

MalplassertAt 47 år gamle Taylor-Wood nå venter barn med 19 år gamle Johnson, sier noe om hvor blind hun ble under innspillingen. 
Filmen fanger hovedsakelig Johnsons ytre, der Taylor-Wood framstiller ham som en slags følelsesløs, «alltid en god kommentar på lager»-kjekkas. 

Det er mulig Lennon var en kjølig type, men en film om hans turbulente ungdom burde våget seg under huden på ham og vist mer av hans karakter. 
Scenen mellom Johnson og Anne-Marie Duff, som spiller hans mor, er heller ikke lett å bli klok på. 

De framstår som jevngamle og scenene er fylt med en slags erotisk lengsel. 
Tayler-Wood har tydelig latt seg forføre av ødipusryktene om John Lennon. 
I en ellers så klassisk dramaturgisk oppbygget film, framstår fokuset både malplassert og en smule spekulativt. 

Lite musikkDen ellers så eminente Kristin Scott Thomas klarer heller ikke å få filmen til å skinne, og hun kler rollen som snurpete tante og verge nokså dårlig. 
Motsetningsforholdet mellom henne og Lennons mor blir aldri tydelig nok. 

I tillegg byr «Nowhere Boy» på overraskende lite musikk, og det framgår som om John Lennon tilfeldigvis fikk en gitar i hendene og valgte å lære seg den, siden rock'n'roll var det mest opprørske man kunne drive med mot slutten av 1950-tallet. 
