Transformers:Age of Extinction 

Stor, dum og latterlig spektakulær. 

Michael Bay har sluttet å bry seg. 
Han gir blanke i kritikerne og han gir blanke i hvilke ingredienser en «god film» trenger – han gir blanke fordi han vet nøyaktig hva han driver med. 

Transformers: 
Age of Extinction er proppfull av dårlige one-liner-sitater, dårlige skuespillere, dårlig dialog og har en dårlig historie. 
Og den er for lang. 

Men filmen makter å holde hodet knapt over vannet fordi den er spektakulær. 
Om du ser bort ifra at filmen ikke lever opp til navnet, og gir en følelse av en faktisk trussel mot menneskeheten, er den fylt til randen med nonstop-eksplosjoner, spesialeffekter og store roboter som slåss så gnista fyker. 
Og er ikke det nettopp dette filmserien handler om? 

Nye skuespiller for en ny trilogi 

Shia LaBeouf og resten av det gamle mannskapet er kastet på dør i denne første delen i en ny trilogi om kampen mellom Autobot og Decepticon-robotene. 
Cade Yeager, middelmådig spilt av Mark Wahlberg, er alenepappa for den alt for tynnkledde 17-årige jenta Tessa, spilt av Nicola Peltz (som fikk sitt gjennombrudd med terningkast én-filmen The Last Airbender). 

Pappa er skrotjeger og oppfinner, og kjøper en dag en rusten lastebil fra en nedlagt kino. 
Sjokk! 
Det viser seg å være Optimus Prime og helvete bryter løs. 

Den onde CIA-agenten Harold Attinger, sjelløst spilt av Kelsey Grammer, har inngått et samarbeid med den forstyrrede forretningsmannen Joshua Joyce, godt portrettert av Stanley Tucci, om å lage en egen hær med superroboter til den amerikanske hæren. 
Fire år er gått siden det ødeleggende angrepet på Chicago i forrige film og noen få agenter i det amerikanske forsvaret vil utrydde trusselen en gang for alle. 

Dermed klarer Michael Bay, ved å introdusere en ny gjeng roboter, å gjenta den samme historien fra de tidligere Transformers-filmene nok en gang. 

En fyr finner en Autobot. 
Uten særlig motivasjon eller grunn kaster han seg inn i en krig mellom snille og slemme roboter. 
Ei lettkled og barmfager pike må reddes utallige ganger, mens korrumperte føderale agenter – som egentlig vil alt godt – nærmest ødelegger alt, inkludert jorda. 
Siden Autobot-robotene tror på at mennesker er snille, velger de – mot bedre viten – å kaste seg inn i en stor kamp med enorme dødstall og ødeleggelser i milliardklassen som resultat. 
Alt går likevel bra til slutt. 
The End. 

Det er lett å beskylde Michael Bay for å ha dårlig fantasi, på tross av det enorme visuelle opptoget han disker opp med i Transformers: 
Age of Extinction. 
Men vent, det er mer. 

Denne gangen, i det filmen er i ferd med å gå tom for høyoktanbensin, kaster Bay nærmest umotivert inn en gammel robotrase som kan forvandle seg til enorme mekaniske dinosaurer. 

Utilslørt produktplassering 

Legg til pinlig åpenbar produktplassering – så pinlig at det neppe gagner hverken hodetelefonprodusenten Beat, den kinesiske melkeprodusenten Shuhua eller noen av de andre talløse kommersielle aktørene – da er det lite igjen som levner hverken filmen eller regissøren ære. 

Men så er det bare å ta inn over seg faktumet at Michael Bay har sluttet å bry seg. 
Han vet at han kan kaste så mye dritt han bare klarer på publikum, bare det ser pent nok ut. 
Han vet at det er få som bryr seg om historien, bare det er noe som eksploderer hele tiden. 
Han vet at det er ingen som bryr seg om skuespillerne, bare robotene er kule. 

Michael Bay har klart kunststykket å allmenngjøre B-filmen, å løfte frem dårlig kvalitet – pakket inn i dyrt gavepapir – til et salgbart produkt. 
Og det selger som hakket møkk. 

For jeg er en av dem som kjøper pakken. 
Selv om jeg forstår hva Bay gjør, hvordan og hvorfor han gjør det, så lar jeg meg underholde. 

Transformers: 
Age of Exctinction er stor, dum, spektakulær, latterlig, og for lang. 
Men om du vil la deg underholde av store roboter som ødelegger masse dyre ting, så er denne filmen det du skal se på kino denne uka. 
