Konsertanmeldelse:Dixie Chicks 
- Trio med trøkk 

Vi trodde Dixie Chicks hadde lagt politikken langt bak seg da Natalie Maines introduserte coverversjonen av Miley Cyrus' «Wrecking Ball». 
Tok vi feil? 

Sted: Oslo Spektrum Publikum: 
Ca. 5500 
Jeg tror faktisk det. 
Men elleve år etter den berømmelige kontroversen da Texas-jentene ga klart uttrykk for hva de mente om å ha en president fra samme stat - en president som klargjorde for invasjon av Irak - har uttrykksmåtene blitt litt mer subtile. 

For apolitiske har de ikke blitt etter så mange år i taushet. 
Snart åtte år har gått siden deres siste album. 
Derfor er årets turné en feiring av hvorfor Dixie Chicks har blitt USAs største country-act. 
Ikke noe nytt stoff, ingen single eller album å selge - bare en kjærkommen repetisjon av hvorfor de tre Texas-jentene har blitt multimillionselgende på 2000-tallet. 

Hadde de fremdeles vært bevisst politiske, ville en coverversjon av en annen «Wrecking Ball» vært mer nærliggende, nemlig den av Bruce Springsteen - en venn i trioens politiske syn. 
De velger seg Miley Cyrus i stedet. 

Fordi hun på sin måte også er en rebell? 

Det er Natalie Maines som definitivt er drivkraften i Dixie Chicks. 
Og rebellen. 
Det var Natalie som kom med de berømte anti-Bush-ordene i London i 2003, det var hun som mottok drapstruslene i etterkant og det var hennes uttalelser som førte til boikott fra både radiostasjoner og det etablerte USA. 

Dixie Chicks kommer fra det konservative country-miljøet, de godtar ikke slik mangel på patriotisme. 

Innen rocken - der Springsteen er hærfører - hadde man knapt trukket på skuldrene av slike uttalelser. 

Maines ser iallfall ut som en rebell. 
Hun har klippet håret i crewcut, som om hun var en soldat (!), og entrer scenen i shorts og lave sko der hennes to «side-chicks», søstrene Martie Maguire og Emily Robison, fremstår langt mer feminin i høye hæler. 

I løpet av to timer gir trioen oss et hardtslående repertoar av kommersialisert country-pop, dempet bluegrass og halvrånete roadhouse-numre av den positive sorten. 
Natalie Maines forbløffer med en stemme så elastisk og skarpskåren at hun trolig kunne ha stått der alene i begge disse timene. 

Og det er helt mot slutten det slår oss at Dixie Chicks likevel vil minne oss om at de har en bakgrunn og en fortid som er annerledes enn de fleste andre artistene i genren de kommer fra. 
At de fremdeles er seg selv. 

I ekstranumrene (der Martie har kastet høyhælene og dukker opp barbeint) teller Natalie opp til den hjerteskjærende historien om Vietnam-soldaten som aldri kommer hjem i «Travelin' Soldier». 

Så kommer «Not Ready To Make Nice», Natalies oppgjør med sin egen beklagelse til George Bush etter 2003-episoden. 

Det hele avsluttes med en coverversjon av Bob Dylans dystre dødsmarsj «Mississippi», der det lumre sørstatsspøkelset hele tiden truer med å komme opp til overflaten. 

Summen av disse fantastiske ekstranummerminuttene taler sitt klare språk; Dixie Chicks er tilbake. 

Og de er fremdeles forbanna. 
