Filmanmeldelse «Black Panther»:Atter en kattekonge 

Marvels første film fritt for hvitinger har klør som går flere veier. 

ACTION/SCI-FI: 
Black Panther 

USA, 12 år 

MED: Chadwick Boseman, Michael B. Jordan, Lupita Nyong'o, Danai Gurira 

REGI: 
Ryan Coogler 

I disse dager, der til og med norsk politi bedriver etnisk profilering, er det på sin plass å gi hele dette ekle visvaset om at kun enkelte hudfarger kan redde verden, et salig spark. 
Den første filmen i Marvels filmunivers som ikke later som om verden utelukkende består av ulike grader av hvite middelklasse, vil forhåpentligvis ha samme speilende effekt som DCs «Wonder Woman» hadde for jenter. 

Det er på definitivt på tide. 

«Black Panther» er hakket kvikkere enn de fleste av selskapets skapelsesfortellinger. 
Den skiller seg fra de andre «genial, men arrogant misogynist blir overmenneskelig»-historiene med å ha en usikker, alltid likandes, men litt reservert hovedrolle. 

Nykronet konge T’Challa (Chadwick Boseman) får superkrefter fra en hjerteformet urt, og regjerer det afrikanske riket Wakanda. 
Et gjeterland med magisk Harry Potter-teknologi som ville fått både Apple og Elon Musk til å falle i katatonisk krampegråt. 
Alt sammen basert på metallet vibranium (som kjennere husker fra skjoldet til Captain America og kroppen til Vision). 
Filmen og Wakandas bruk av dette er gjennomgående fremoverlent underholdende, i løsninger som alene overskrider samtlige James Bond-filmer og Mission Impossible-løsninger i et raskt oversiktsbilde. 

Selvsagt er det flere som vil styre dette framtidsriket, og aller helst bruke metallet på mer dominerende vis. 
Bruken av lokale naturressurser til et større gode er en av konfliktene, og gir noen gode perspektiver også vi med vårt enorme pensjonsfond kan grunne over. 

Boseman gjør T’Challa enda mer pusemykt enn vi så ham i «Captain America: Civil War». 
Lupita Nyong'o (som vi bare har hørt stemmen til i de nye Star Wars-filmene) gjør Nakia vel så kul, men mye mer sympatisk enn i tegneserien. 
Letitia Wright er energisk strålende som Wakandas svar på «Q». 
Sjokkdoktrine-eksperten Erik «Killmonger» Stevens (Michael B. Jordan ) er kanskje Marveluniversets mest flersidige motstander. 

Det mest besnærende med «Black Panther» er at det er lenge siden det har vært mer sammensløret hvem som egentlig rett og hvem som egentlig tar feil. 
Ikke minst aksen mellom god og ond er mer uklar, selv til Marvel å være. 
Man tar tvilen fra «Civil War,» via «Spiderman: 
Homecoming» til et annet sted. 
Sånn sett er dette akkurat som en ekte jungelkatt: 
Man vet aldri hvor man egentlig har den. 
