Jim Lauderdale:Nashville-gutt på London-tur 

Han er kjent for å dumpes av plateselskapene, men kanskje det 29. forsøket vil endre dette. 

Jim Lauderdale: 
"London Southern" (Proper/Border) 

Jim Lauderdale presenteres som låtskrivernes låtskriver, noe som betyr at folk flest ikke kjenner til ham. 
At han gjerne opptrer som sidemann for andre, hjelper heller ikke på berømmelsen. 

Vi snakker samtidig om en institusjon innen americana-sjangeren. 
Har du ikke hørt noen av hans 28 tidligere plater, er det kanskje på tide å stoppe opp ved nummer 29. 
Han har nemlig gjort noe helt nytt. 

Mens andre drar til Nashville for å spille inn plater i countryhovedstaden, reiste Lauderdale denne gang fra Nashville til London. 
Der holder backingbandet til Nick Lowe til, samt Lowes medprodusent Neil Brockbank. 

Lauderdale er en helhjertet fan av Lowe. 
Nå tråkker han i forbildets fotspor, samtidig som han tilegner albumet til en annen Lowe-produsent, Bobby Irwin som døde for to år siden. 

Altså en plate lagd i Nick Lowes ånd. 
For dem av oss som utålmodig venter på 67 år gamle Lowes neste plate, er dette albumet vel verd å ta med seg. 

Det skader ikke at Lauderdale har fått med seg Dan Penn som medkomponist på to av kuttene. 
Penn var med å skrive en rekke store soulsanger på 60-tallet, inkludert "The dark end of the street" og "Do right woman, do right man". 

John Oates fra Hall & Oates er også med på å skrive to sanger; heller ingen nykommer når det kommer til soulslagere. 
Odie Blackmon og Kendell Marvell bidrar i tillegg, mens Lauderdale tar seg av halvparten av de 12 kuttene alene. 

Selv om han gjennom årene har skrevet sanger for folk som Elvis Costello, George Strait, Vince Gill, Patty Loveless og The Dixie Chicks, er han temmelig blank på hitlistene som artist. 

Hans eneste innpass på singellistene i hjemlandet er en 86. plass på countrylisten for "Stay out of my arms" i 1988. 
På Billboard-listen over countryalbum har han en 47. plass for et av albumene han har gitt ut sammen med Robert Hunter, tekstforfatteren til Grateful Dead. 

I tillegg nådde han en 67. plass for samarbeidet med kompisen Buddy Miller. 
Ikke helt det plateselskapene ønsker å ha i stallen. 
Ser du på utgivelsene hans, finner du at Proper Records er det 15. selskapet han har vært innom. 

Den stadige dumpingen er opphavet til uttrykket Jim Lauderdale-fenomenet, brukt om artister som blir droppet av plateselskapene etter kort tid i mangel på suksess. 
Det hjelper ikke med to Grammy-priser å vise til hvis platesalget uteblir. 

Det gjenstår å se hva som skjer denne gangen, men det britiske lydbildet kler ham. 
Lauderdale åpner med hjertesorgen "Sweet time", en øm countrysang med klunkepiano og orgel. 

Så beveger han seg over i crooner-landskapet med "I love you more". 
Greit nok, men det er "We’ve only got so much time here" som fanger oppmerksomheten. 
En soulsang av klassisk støpning, og du begynner å skjønne hvorfor han har kalt dette et Beatles-countryaktig-soulalbum. 
"You came to get me" har blåsere og soulfølelse, mens "What have you got to lose" åpner nakent og nydelig. 
59-åringen synger flott, og koringen står i stil. 

Slik fortsetter det utover med en blanding av soul og country, hele tiden med vokalen liggende langt framme. 
Amerikansk musikk med engelsk følelse. 

Skulle han ikke lykkes denne gangen heller, har han visstnok tre nye album på gang. 
Så før eller siden, Jim. 
Før eller siden. 

Beste spor: 
"We’ve only got so much time here", "What have you got to lose", "Different kind of groove this time", "I can’t do without you". 
