Blindpassasjer
Passenger forvalter folkarven på muntert og høyst forglemmelig vis. 

La oss for et øyeblikk glemme at det engelske enmannsbandet Passenger ikke er blant de mest spennende fruktene på det bugnende fatet med trubadurer: 
Den barnlige estetikken forsøker i høyeste grad å blåse liv i nostalgifølelsen (fargestifttegnede landskap utgjør 30-åringens scenekulisser; omslaget til årsferske Whispers ser ut som det tilhører en barnebok), mens klisjeene er stadige gjengangere når livets motpoler skal beskrives (sigging er dårlig for lungene; hjertet helbredes av kjærligheten). 

For satt opp mot Llewyn Davis - hovedkarakteren i Coen-brødrenes anemiske film av fjoråret, omhandlende en fiktiv, mislykket folkmusiker - er Michael Rosenberg sympatisk, morsom og til syvende og sist svært karismatisk. 
Dermed er det naturlig at man er lutter øre når han åpner munnen, enten det er for å synge med sin hvesende, pjokkaktige stemme eller spøke på tørrvittig, erkebritisk vis. 

Etter å ha presentert sin misjon med tungen i kinnet - å gjøre publikum så sørgelige som man rekker på halvannen time - åpner engelskmannen konserten ved å dempe gitarplukkingen og røsten til et hørbart minimum. 
Den brusende ølkranen blir umiddelbart Sentrum Scenes eneste bråkmaker; selv på bakerste rad legger tilskuerne frakken forsiktig og lydløst fra seg. 
Det er det flotte konsertøyeblikket som viser hvilken inkluderende kraft livemusikeren Rosenberg er i besittelse av. 

Å fostre den kollektive hyggen står tilsynelatende høyere enn å skape minneverdige musikalske øyeblikk. 
Ting begynner særlig å skli ut når kuttene kommenteres underveis. 
Under “I Hate” (det sjeldne Passenger-kuttet som forsøker å bite) setter han fortløpende fotnoter ved det tekstlige innholdet. 
“If you don’t sing along you’re a racist” spøker han etter linjen “I hate racist blokes, telling tasteless jokes”, mens det påfølgende partiet omhandlende idiotene som prater ihjel konserter heller ikke får snakke for seg selv. 
Hvilket i og for seg understreker at Rosenberg er mer underholdende som person enn låtskriver. 

Selv om Sentrum Scene-settet kun byr på en sjelden blemme - A Night at the Roxbury’s -passasjen under “The Wrong Direction” er mildt sagt snodig - tilhører det samtidig sjeldenhetene at engelskmannen makter å skyve materialet forbi den snorkkjedelige gjennomsnittligheten. 
Tilstedeværelsen under “Whispers” er riktignok det nærmeste han kommer gripende, mens det eneste kuttet som fremføres med band - “Start a Fire”, flankert av kompisene i The Once - illustrerer at det er soniske saker å tjene på annengitar, banjoklimpring og milde vokalharmonier. 

Hvor ensom skal Den Ensomme Trubaduren egentlig være? 
Bernhoft og hans veldige funkfumling på samme scene i vår illustrerte i stor grad at han alene, selv med skralende tilhengere som sin høyre hånd, på ingen måte gir låtene nok kjøtt på beinet. 
Mark Kozelek 
- 47-åringen bak folkprosjektet Sun Kil Moon - sverger på en annen side til å støte fansen fra seg. 
Han har for vane å kjefte på dem, ofte fullstendig uprovosert, på et vis som vanskelig lar seg forsvare - ikke ulikt Llewyn Davis oppførsel mot sine mer joviale samtidige. 
Selv som Kozelek-albumet Benji er en av de mest emosjonelt krevende platene jeg kan huske å ha hørt, tror jeg altså neppe jeg orker å se den surmulende gubben og hans gitar på en scene. 
I motsetning til Passenger er imidlertid dette musikk som klarer å røre ved store og ikke bare "store" følelser. 

At Passenger insisterer på å opptre alene er tilgivelig - hans bruk av tramping som et perkussivt element overrasker sånn sett positivt - men når han i etterdønningene av “Scare Away the Dark” hoies tilbake på scenen som følge av et av sine evinnelige “la, la, la”-refrenger, er det vanskelig å ikke kjenne på hulheten bak det hele. 
Det finnes langt verre ting å bruke lørdagskvelden på, men det kan man også si om det å gafle i seg taco til en dobbelsending X-Factor. 
I større grad enn Rosenberg nok liker å tro, i hvert fall. 
