Skuddene sitter løst i den finske vinterkrimen
Fåmælte finner kommuniserer gjennom kikkertsikter. 

«Faren min var en fåmælt mann», sier en stemme til bilder av snødekte landskap og en lysende bar i mørket. 
Langfilmsdebutant Jussi Hiltunen har skrevet en arketypisk fortelling om familie, hemmeligheter og hevn – en far og to sønner, som Adam, Kain og Abel – regissert i grenselandet mellom noir og Western. 
Hovedattraksjonen i denne middels «Northern»-sjangerfilmen er skuespiller Ville Virtanens værbitte ansikt som kjølige Lasse: 
«Jeg gjorde mye tvilsomt før jeg ble politi», sier han, pakket i fire plagg, en t-skjorte, skjorte, ulljakke og ytterjakke. 

Men varmen uteblir. 

Den hardbarkete politimannen har aldri stilt opp for sønnene Erkki (Mikko Neuvonen) og Jaakko (Antti Holma), spiser sovepiller, og skal egentlig bare jobbe til slutten av neste måned. 

Han er lovens korte armer, som i en liten vri på sjangerkonvensjonen blir den pensjonerte politimannen som ikke erstattes. 

Elg i sakte film 

Handlingen er lagt til grisgrendte strøk, hvor skoler og butikker og offentlige tjenester som politi legges ned. 
Den lovløse landsbygda blir til Ville Norden, med langt og kaldt mellom hus og mennesker, og ukjente far/sønn-relasjoner knirkende i annethvert hus, hvor gjester på snøscooter møtes på trappa av ladd gevær. 

Gjennom frostrøyk og snøføyk ser alle på hverandre med duelløyne – blikk som kunne drepe fra hofta. 
Skarpest ser de gjennom kikkertsikter, barføtt i snøen, eller tyggende nyskutt, bålgrillet kjøtt rett av kniven. 

Skuddene sitter løst i denne finske vinterkrimen. 
Gevær avfyres, og en merkelig langsom og lite spennende jakt etter gjerningsmannen igangsettes. 
Man ser ikke grensene under snøen der Norden snurper seg, og norske Jørgen Langhelle presenteres i sakte film, som en av to svensker, omtalt som «skumle typer». 
«Vi kunde aldrig ha blivit hemmamenn», sier han til Lasse. 
Men den snøblinde militsjakten mangler intensitet, spesielt fordi vi vet at han de leter etter ikke er der. 
Det hjelper heller ikke at jakten stadig pauseres av melodramatisk far/sønn-bonding. 
Mest manusplumpt blir det da de blir avhengig av tilfeldig informasjon for å komme videre. 

For den som leter etter finner, finner. 

«Den store brua i utkanten av byen. 
La oss møtes der», avtales over telefon. 
Ja, la oss møtes der. 
Sikkert lurt. 
Karakterer som har ventet pent på å få bli med igjen i fortellingen, tar plutselig opp jakten på ny, og troverdigheten svekkes ytterligere. 

På sitt beste blotter dette mannlige melodramaet sitt hjerte i en bardans mellom bestefar og barnebarn, og i en brytekamp mellom to brødre, som kaster geværene i snøen og slåss med bare nevene. 

Men det er grenser for hvor dypt i snø, hud og hjerte filmen slår. 
