Bokanmeldelse:Lars Ove Seljestad: 
«Kjære bror» 

Lars Ove Seljestad er en forfatter som kan skrive virkelig gode romaner. 
Men denne gangen lykkes han ikke helt. 
Tidligere i år satte mediene fokus på selvmord blant unge menn. 
Lars Ove Seljestad skriver seg inn i dette temaet med «Kjære bror». 
Prosjektet er godt uttenkt: 
Hva var det som fikk det hele til å bikke over? 

Svein skriver et desperat brev til sin avdøde storebror Arne. 
På sin 20-årsdag gikk Arne på jobb på smelteverket i Odda. 
Han kom aldri tilbake. 
Lenge trodde 
Svein at dødsfallet var en ulykke, men nå, etter mange år, er konklusjonen en annen. 

Arne tok sitt eget liv. 
Men hvorfor? 
Sveins brev til Arne skal forsøke å gi et svar på dette. 

Opp gjennom hele barne- og ungdomstiden var Arne en ener, han ble omtalt som «Suverenen». 
Men likevel skjer det en rekke små og store hendelser som kan være med på å avgjøre skjebnen hans: 
Bestefarens plutselige dødsfall, innkallelsen fra militæret som aldri kommer, følelsen av å være fanget i Odda mens kameratene reiser videre. 
Og hva var det faren sa til Arne den skjebnesvangre kvelden, rett før han gikk på jobb? 

I Seljestads roman «Fjorden» fra 2011 skriver han om en sønns samtale med sin avdøde far. 
Også i sin forrige roman skriver Seljestad godt om hvordan en ung gutt mister familien i et isras – og hvordan nærsamfunnet svikter når de skal følge ham opp. 

Tap er et gjennomgangstema i forfatterskapet. 
Dessverre lykkes ikke Seljestad like bra nå. 
Seljestad borer og borer seg nærmere svaret, men setningene blir til tider for repeterende. 

Jeg savner også flere episoder fra de to brødrenes oppvekst. 
Forholdet mellom dem virker så enkelt og greit. 
Var det virkelig det? 
Bestefaren spesialbehandler Arne uten at lillebroren Svein opplever en snev av sjalusi. 
Store deler av oppveksten til de to guttene blir overfladisk oppsummert. 

En annen innvending er at jeg ikke får vite noe særlig om lillebrorens liv etter at Arne dør. 

Mot slutten skriver Svein i brevet til broren at «eg reiste, blei borte, gjekk vegar som likna meir på dei du hadde sett deg ut, utan at eg på noko vis vil gå i detaljar om kva eg har brukt livet mitt på». 

Hvorfor ikke? 
Mer av Sveins historie ville gitt denne romanen en nødvendig tyngde – nå virker den litt for lett. 
Leseren kommer aldri helt inn på hverken Svein eller Arne og får derfor ikke den store medfølelsen med noen av dem. 
