Lukk igjen din lekegrind
Mira Craig sier hun har oppdaget rocken. 
Mye tyder likevel på at hun kanskje burde holdt skatten for seg selv. 

Da Mira Craig holdt på å ferdigstille sitt fjerde album med kåt og kjølig R&B, fant hun og hennes produsent på å spille inn en rockelåt. 
Resultatet var å kaste det ferdige albumet i peisen, for så å starte på nye veier. 
En nyhet som kom minst like sjokkerende (og omtrent samtidig) som Lene Alexandras plutselige forkjærlighet for jazzpopen. 

Verst tenkelige scenario ble umiddelbart klart: hun kunne finne på å stille opp på by: 
Larm med hjemmestrikkede lærbukser for å bredbeint synge med til klassisk bluesrock. 

Heldigvis er det heller mer passende MGP-rock hun bringer med seg til Youngstorget, med ganske tydelige hint av småkynisk soul og tidvise latino-vibber. 
Men selv om dette organiske låtmaterialet på mange måter passer stemmen hennes bedre enn det iskalde R&B-universet, famler hun virkelig som frontmann for den totalt forglemmelige formelsoulrocken. 

For hun bryter stadig inn i det seks låter lange med flere taler med like høy "hvorfor deler du dette med oss?"-faktor som låtmaterialet. 
Det føles som regelrett misbruk av by:Larm-tid når hun blant mange andre takker produsenter, samarbeidspartnere, bandmedlemmer og venner før hun fullfører med en anekdote om sønnens hang-up på å si "lys". 

Mira Craig i rockeinnpakning er imidlertid langt fra så sjokkerende dårlig som det kunne blitt - hvis man velger å skjerme hukommelsen fra det nærmere to minutter lange opera-vokalpartiet i en av låtene og den ekstremt blandede reaksjonen på spørsmålet "Vil dere være med å synge?". 

Man får kun en overhengende følelse av at dette er et lekeprosjekt skapt av og for Mira Craig, for det er vanskelig å forstille seg hvem som skulle fatte interesse for - la oss bare kalle henne det - rockeartisten Mira Craig. 
