NRK-søt barne-ørken
Filmen om han som har kortet med keeperen til Liverpool er som en vandring gjennom den allmenn-norske fantasiløshetens barne-ørken. 
Alle er NRK-søte og blir sikkert fine akademikere. 
Men ingenting spennende skjer. 

Denne norske ungdomsfilmen er for det første full av så avfeldig skøyerspråk at det bare snakkes av de som er med i barneteatrets oppsetning av «Frispark, Stompa!» 
Jeg så den sammen med VM-åpninga på NRK, og da Bjørn Dæhlie danset MGP-sang, skrudde jeg over på «Keeper’n til Liverpool» og ble der en stund. 

Keeper’n er laget med nittitalls-ironi. 
For eksempel er det dødsvittig da pappaen til Jo omkommer i dusjen. 
Mor er en «Jul i Svingen»-karikatur som syns at alt er farlig, og det har hun jo rett i, for sønnen kan ikke forlate huset i mange minutter før det dukker opp en sadistisk overklassegutt som mobber ham. 
Pappaen til mobberen selger campingvogner. 
Mora er sjablongblondine med hvit puddel. 
Vi er i Norge, der filmskaperne forsøker å oppdra barn til steinharde sosiale fordommer uten å lykkes. 

Jo er flink med matte og dårlig i fotball. 
Av en eller annen grunn ønsker manusforfatteren at han skal bli bra i fotball og likegyldig i matte, sjøl om alle vet at fotballspillere blir arbeidsledige og feite voksne, mens nerdene finner opp Facebook og blir vakre og rike. 

Jeg ville blitt imponert av en ungdomsfilm der hovedpersonen faktisk slapp å sparke fotball, men i stedet ble medlem av Kristofer Uppdals facebookside eller meldte seg inn i støtteforeningen for dyslektiske hamstere. 
Noe som i hvert fall ikke stinka gammel guttebok. 
Det er ikke sunt for gutter å sparke fotball. 
Trenerne er gale mennesker som skriker «Fylga opp, gå på, gå på!», og sport utvikler patetiske konkurranse-instinkter og en irrasjonell kroppsbegeistring som i neste stadium kan føre til Kari Jacquesson. 

Handlingen beskriver liksom jakten på fotballkortet med keeper’n til Liverpool. 
Men egentlig er drivhjulet at Jo treffer ei likningsdugelig og søt jente som gjør at han blir hypp på tenusen, han får bank av overklassen, han trøbler med det teite fotballkortet, som er noe sjuåringene driver med. 
Det skjønne ved filmen er gutten. 
Ask von der Hagen har et uimotståelig utseende, og han spiller tilbakelent og forståelig resignert. 
Gutten hadde fortjent et kult manus. 
Andrine Sæther er selvfølgelig overlegent god som mammaen, og resten er som de pleier. 

Filmen er laget med gjenkjennelig Smørøyet-seighet, men dere kommer til å like hovedpersonen. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
