Skamløst
«White House Down» er en ufølsom blanding av klissete patriotisme og lite morsom kompis-action. 

FILM: 
Nå man lager en 150 millioner dollars action-orgie der alle symboler på USAs storhet blir bombet til pinneved, satt i brann, sprengt til småstein og perforert av diverse typer ammunisjon, bør man ha vett til å velge en sjanger. 
Lager vi en actionkomedie eller actiondrama? 
Hvis man ikke klarer å velge, blir resultatet en fortjent sommerfiasko. 

Jeg har ingenting imot å bli manipulert av Hollywoods drømmefabrikanter, men det går ei grense. 
«White House Down» er skamløst manipulerende, fra begynnelse til slutt. 
Starten er politisk korrekt søtsuppe. 
President Sawyer (Jamie Foxx) tar en liten avstikker på vei hjem med Marine One, flyr opp til Lincoln-minnesmerket og nevner for Secret Service-agent Finnerty (Maggie Gyllenhaal) noe om Honest Abe og hans kamp for kvinners stemmerett. 
TV-ankrene snakker i bakgrunnen om en fredsplan i Midtøsten og før han lander har Sawyer rukket å bli en klam karikatur av Obama. 

Pappskurker 

Filmen fortsetter å smøre tjukt på når neste seergruppe skal få sin rollefigur å identifisere seg med. 
Elleve år gamle Emily (Joey King) er politikk-nerd og nå får hun bli med sin far på jobbintervju i Det hvite hus. 
Hun briljerer med sine kunnskaper. 
Etter hvert skal hun også få vise mot og tapperhet i møte med de ubarberte terroristene som inntar samme bygning og synes det er gøy å drepe. 

Hennes jobbsøkende far er John Cale (Channing Tatum), som dessverre mangler de formelle kvalifikasjonene til å bli presidentens livvakt. 
Men vi vet allerede fra filmplakatene at han skal redde den frie verden. 
Når alle andre svikter, er Cale på pletten. 

Alle skal med 

Dermed har vi alle seergruppene ombord. 
Foreldre som gjerne vil være stolte av sine barn. 
Fraskilte fedre som ønsker å bli bedre likt av sine barn. 
Alle som liker at presidenten er myk, men gatesmart. 
Alle barn under 13 år i følge med uansvarlige foreldre (15 i Norge). 
Men også alle lettrørte og patriotiske amerikanere på begge sider av den ideologiske midtstreken. 
«White House Down» er en pizza med «alt», inkludert reker, sardiner, iskrem og brun saus. 
Ingrediensene slår hverandre i hjel. 
Det hender at filmen blidgjør ganen i korte øyeblikk, men ettersmaken er aldri god. 

Jeg tror stikkordet her er finfølelse. 
Manglende finfølelse. 
Regissør Roland Emmerich skjønner at man ikke kan lage en rein actionkomedie når Kongressen og Det hvite hus angripes. 
Derfor pøser mannen bak «Independence Day» og «2012» på med overfladisk patriotisme og sentimentale relasjoner. 

Lite verdig 

Det er denne blandingen som er så taktløs. 
Channing Tatum var strålende i «Magic Mike» og han kan være god som actionhelt, men her har han havnet i dårlig selskap. 
Når det gjelder Jamie Foxx, ville det enkleste være å si at han er feil mann for rollen som president. 
Men det forutsetter at filmskaperne prøver å framstille president Sawyer som en verdig figur. 
I stedet er han en vits og hadde passet bedre i «Dødelig våpen». 

Så langt i år har vi fått to filmer om presidenten, hans livvakt og Det hvite hus under angrep. 
Den andre hadde Gerald Butler i hovedrollen, var latterlig patriotisk og hadde kraterstore hull i plottet. 
Men jeg følte meg ikke like skamløst manipulert. 
