En dårlig halvannen times lang reklamefilm fordekt som tenåringsdrama
Hvordan er det mulig å benytte alle de verste knepene fra den amerikanske klisjéhåndboka på så kort tid? 

I utgangspunktet kunne denne tenåringsfilmen også fungert for en gammel grinebiter. 
I Midnight Sun, basert på en japansk film med sammen navn fra 2006, møter vi den følsomme og smarteste og peneste og kanskje tristeste Katie Price, spilt av Bella Thorne som vi garantert kommer til å se mer av i langt bedre filmer enn denne. 

Katie som helt siden hun var småjente har måtte holde seg innendørs. 
Hun lider av den meget sjeldne sykdommen XP. 

I følge Store Medisinske Leksikon står XP for Xeroderma pigmentosum: 

En meget sjelden autosomal recessivt arvelig tilstand som karakteriseres av økt følsomhet for ultrafiolett lys. 
Sykdommen skyldes en genetisk svikt i systemet som reparerer skader i cellenes DNA. 

Katie må derfor leve sine dager bak rullegardiner og sota vinduer. 
Hun kan en og annen sjelden gang gå ut på kveldstid. 
Hun bor sammen med den kule og snille og oppfordrende faren. 
Dette etter at moren, som var en singsongwriter som lærte Katie å spille gitar, synge og lage sanger, døde i en trafikkulykke da Katie var liten pike. 

Katie er nå ganske aleine, men hun har heldigvis bestevennen fra barnsben av, herlige Morgan spilt av Quinn Shepard. 
Og, slik går dagene for Katie og Morgan, og slik går årene og så plutselig er de ungdommer. 
Katie ser hvordan de andre barna også vokser til, får kjærester, drar på skolefester, skal starte opp på universitetet, ut på det videre livet, og alt dette mens Katies prognoser er dårlig. 
Hun tåler ikke sol i det helt tatt. 
Hun lever på nåde. 

Men, hun er kul. Morsom. 
Hun spiller egne sanger, spiser kinamat, ser Netflix, har verdens beste pappa, er vennlig, smilende, synger og rusler ned på jernbanestasjonen. 
Dette etter at sola for lengst er gått ned. 
En slags happy vampyr uten hoggtenner. 
Ned på stasjonen, sittende på gitarkassa foran billettør Fred, for å spille for dem som kommer av toget. 
Og, det er på stasjonen det skjer. 
Det er nesten alltid på en eller annen stasjon i livet det skjer, de store tingene. 
Det er her hun for første gang treffer Charlie Reed spilt av Patrick Schwarzenegger. 
Katie får panikk. 
Charlie! 
Oh my God. 
Charlie. 

Katie har nemlig fulgt Charlie helt siden de begge to var småtasser. 
Hun elsker ham uten å kjenne ham. 
Hun har sett den kjekkeste av de kjekkeste siden han var liten og skatet, løp og gikk forbi hennes sota vindu i hele deres felles oppveksten. 
Charlie Reed som ikke vet om Katie. 
Litt snodig på et så lite sted. 
Men, pytt. 
Nå treffes de og det slår selvsagt gnister. 
Stjerner og måner. 
Deilig forelskelse. 
Tårer presser seg på, det trykkes på alle de riktige og samtidig, feil knappene her. 

Katie vil være som de andre unge, hun vil ikke være en sykdom og derfor forteller hun ikke Charlie om sykdommen, mens vi venter på at det skal komme en twist som gjør at filmen skal komme seg opp og ut av forutsigbarhet og den evige malstrøm av meget velbrukte -og kjente amerikanske klisjeer. 
Men, nei. 

Her pøses det på med alt du kan tenke deg av romantikk, svulstighet, helter, elendig rosablogging og vi føler at vi ser på en halvannen times reklamefilm for, ja, la oss si Telenor Young. 
Vel, bare dårligere faktisk. 
Ja, og dette ender selvsagt veldig trist. 
Katie dør, men hun får en hit. 
Spoiler? 

Ja, det kan du banne på dette er, fordi ung som gammel, ikke bruk tid på dette makkverket der temaet sykdom og ungdom burde vært forvaltet på en langt mer respektfull måte enn her. 
Hadde 90 prosent av klisjeene vært tatt vekk ville likevel de siste ti fortsatt vært 95 prosent for mye. 
Men, et par fine sanger gjør seg her og der. 
