Den norske storfilmen skuffer:Dovregubbens hall føles som lobbyen på Hotel Cæsar 

Og iblant er «Askeladden - I Dovregubbens hall» direkte pinlig 

FILM: 
Det er ikke alltid mangel på erfaring er et minus. 
Folkeeventyrenes Espen Askeladd er ingenting om ikke en glad amatør, men med dette glimtet i øyet som får vilt fremmede prinsesser til å bli myke i blikket og ikke minst et betydelig talent for å improvisere. 
Men den nye filmen om ham, «Askeladden - I Dovregubbens hall», fremstår dessverre også som amatørers verk, og uten sjarmen eller teften som kunne holdt det flytende. 
Prosjektet er en pussig saus av forskjellige figurer og situasjoner fra Asbjørnsen og Moes innsamlede eventyr, men virker laget med en beklemt motvilje mot nettopp det eventyrlige. 

For her er det forunderlige, høytidelige og besvergende som preger eventyrene erstattet med et platt og anspent modernisert tv-språk som virker malplassert i en slik historie. 

Dårlig selvfølelse 

Prinsessen Kristin (Eili Harboe), som visstnok blir nødt til å gifte seg med Dovregubben hvis hun ikke finner en annen ektemann før bursdagen sin, roper «Du forstår jo ingen ting!» til kongefaren og slamrer med dørene. 

Espen Askeladd (Vebjørn Enger), som blir betatt av Kristin etter et klisjékranglete første møte, forklarer gjerne brødrene hvorfor enhjørninger ikke finnes - «Det ville vært helt absurd». 
Ikke lenge etter får han en selvfølelseskrise og må forsikres av storebroren om at han egentlig er unik. 
Både komedien og de emosjonelle klimaksene med skjelvende underlepper gir en flau bismak. 

Floskler i manus 

Rivalen hans om prinsessens gunst, prins Fredrik (Allan Hyde), som insisterer hardt på å være både ond, forfengelig og dansk, lirer i fullt alvor av seg replikken: 
«Du er enten den modigste eller den dummeste jeg har møtt». 
Det er så en får lyst til å skru tiden tilbake og trygle de som var på manusmøtet om å tenke seg om i tredve sekunder til for å se om de kunne finne bare litt hvassere formuleringer. 
At urfortellingene i den norske kulturarven forvaltes så dovent og fantasiløst, er bare til å bli lei seg av. 

For ordens skyld: 
Det er, så klart, ikke nødvendigvis bedre å bevare et gammelmodig spårk, enn å modernisere det. 
De fleste filmatiseringer av eldre tekster må finne et balansepunkt, og det kan være gode argumenter for å velge både en oppdatering eller en mer konservativ måte. 
Men i dette tilfellet blir det ingenting igjen av det stemningsfulle og uforutsigbare som er det som gjør at eventyr virker så fantastiske i første omgang - og det skjer uten at det skapes noen ny verden som det er spennende å være i. 
Snarere er det snakk om et anonymt og overopplyst ingenmannsland. 
«Dovregubbens Hall» minner mer om lobbyen på «Hotel Cæsar» enn noe som finnes i folkediktningen. 
Den som, som denne anmelder, går til denne filmen med et lite håp om å bli fortryllet, må belage seg på å vente en god stund til. 

Stakkars de overvektige 

I det hele tatt er det vanskelig å finne en replikk her, eller for den saks skyld en skikkelse eller et regigrep, som ikke er en floskel. 
Håndverket er iblant helt forunderlig dårlig. 
Når Kristin rir over en bro og hesten hennes skubber Askeladden over kanten, ser det kun ut som om Askeladden hopper selv, og at hesten først kommer inn i klippen. 
I den grelle lyssettingen er alle fargene skrudd opp til syntetisk reklamefilmnivåer, og sminken til hekser, huldre og nøkker ser ut som om den er kladdet på. 
Legg til at mellomstebror Pål (Elias Holmen Sørensen, som ikke skal lastes for noe her) er en vedvarende påminnelse om at det hadde vært helt greit om vi kunne komme oss forbi det punktet der overvektige folk på film blir fremstilt som besatte matvrak som risikerer livet for et stykke grillet gås. 

Har det for godt 

Det mest formildende ved Askeladden - i Dovregubbens Hall er Vebjørn Enger, som går inn i tittelrollen med et slags troskyldig pågangsmot. 
Også Eili Harboe, som også kan sees i den framifrå «Thelma», har en fin, umiddelbar utstråling, men overspiller litt i de stereotype «trompete tenåring»-scenene. 
Her er også noen helt habile actionpartier. 
For 53 millioner kroner, som er filmens budsjett, er ikke det store gevinsten. 

Kanskje kan Askeladden - i Dovregubbens hall gjøre nytte som en pirkete påminnelse om at nordmenn, post-Asbjørnsen og Moe, har det litt for greit, at pengesekken er for stor og åpner seg for enkelt. 
Med tanke på hva den opprinnelige Espen Askeladd klarte å få ut av en død skjæreunge og en utgått skosåle, tør jeg ikke tenke på hva han kunne fått til med de ressursene som er kastet bort her. 
