Min kuk
Fuck Hellbjørn. 
Han er ikke akkurat den første til å synge grisetekster over gitarplukking. 

||| 
ALBUM: 
At kuk og fitte sammen skal sitte, har nærmest kontinuerlig blitt formidlet i popmusikken. 

Alle, fra striglede dressmenn som R. Kelly («Its like you a coach baby/ put me in I goes hard»), rocka jenter som Liz Phair («I'll fuck you till your dick is blue») til grupper som Guns N' Roses («Panties 'round your knees/With your ass in debris/Doin' dat grind with a push and squeeze») har sunget om puling. 

Suksessen til Bjørn Hellfuck kan derfor ikke skyldes at han setter noe nytt på dagsorden. 

Penetrerende Mannen fra Bergen opptrer maskert, synger låter om kuk og fylte nylig hele Grieghallen med folk som kunne alle låtene utenat - før plata var kommet ut. 
Det kan skyldes måten han formidler sin røde tråd på. 

Dette er tekster som penetrerer de mest høylytte middagsselskap. 

1. 
«Eg vil knulle i ræven no!». 

2. 
«Vil du ta meg på tissen/skal du få an i fisen». 

3. 
«Kan eg esse deg på magen?». 

Bergens Tidendes anmelder skrev at nøkkelen til suksessen Hellfuck skyldtes «det uventede i å få grovkornet underlivshumor servert til musikk som de fleste forbinder med helt andre tema». 

Han tar feil i én ting. 
Det er ikke uventet å høre om fingring over gitarplukking. 

«Jeg trenger en kvinne jeg kan slå/som gir meg en klitoris å bite på», trallet Luxus Leverpostei i 1997. 

Bare Egil Band klimpret mens han sang «Som takk for mange gode stunder/tilbød hun seg å slikke pikk/slikke pikk/slikke litt pikk» og den svenske trubaduren Björn Rosenström ble stor i Norden ved å rime «Vi é pojkarna som busar/Med flickornas små musar». 

Sammenliknet med disse blir Hellfuck ensformig. 

Sjokkeffekten avtar Hvor mange ord finnes det vel ikke for genitalia? 
Mange, men i Hellfucks tilfelle brukes de samme om igjen og om igjen. 

Snabbe, esse og krabbe. 

Hva skjedde med knagge, kalve og hm, reker? 

Monotonien bidrar til at man sjokkeffekten raskt avtar, og da står musikken alene igjen. 

Den kan stort sett klassifiseres som gitardrevet visesang à la nittitallet. 
«Oi oi oi» og «Bleikfeit hyse» minner om Mr. Big og Counting Crows med sine «lalala»-refreng og lett gjenkjennelige kombinasjoner av gitargrep. 

Dessverre kjøres ikke konseptet fullt ut, og skjemmes av et par forsøk på Nirvana slik som «Eg knulte en» og «Eg blir så forbanna», der begge bare er halvannet minutt lange og ender mer som låtideer enn låter. 

«Kjør deg opp» er platas beste låt, en i overkant friksjonsfri folkinspirert låt som viser nivået der lista skulle vært lagt gjennom hele plata. 

Uten univers 
Det er tydeligvis en desperat tørst etter primal estetikk der ute, og i vårt nyborgerlige samfunn lever visst både musikkjournalister og den jevne musikkbruker såpass skjermet at de ikke har blitt utsatt for grovkornede viser på dans med f.eks Torgeir og kjendisene («hu mjølka ku/ku/ku/så mjølka spruta ut»). 

Når Bjørn Hellfuck først skal gi ut 16 låter på plate, burde han brukt sjansen og skapt et univers rundt karakteren. 
Hva drikker han, hvilken bil kjører han, hva slags bakgrunn har han? 

På nittitallet skapte Kristian Valen en karakter ved navn Sibbe som både personifiserte rånekulturen, gjorde narr av popmusikken og ga ut griselåter som fikk folk til synge i kor. 

Litt mer kjøtt rundt bamsen til Hellfuck kunne i det minste gjort plata interessant som samtidsskildring/humor/kritikk. 

For musikalsk er det nemlig bare enkel og gjønete nittitallsrock med rølpetekster. 
Kall det partymusikk, bruksmusikk, kukrock. 
Kall det guds gave til russen, kall det vanvittig fengende om du synes det er det, kall det tøft om du ikke har hørt noe liknende før, gjør hva du vil, bare ikke kall det nyskapende, annerledes - eller godt gjort. 
