Et vakkert feilsteg
Terrence Malick gir oss en overdose skjønnhet i den forunderlig monotone «To the Wonder». 

FILM: 
Å regissere er å leke Gud, i hvert fall hvis du har en viss auteur-status og ikke plages av innpåslitne produsenter. 
Terrence Malick er den ultimate auteur. 
Han ber skuespillerne stille seg foran kamera og improvisere. 
Hvis han liker det han ser, blir scenen med i filmen. 
Hvis ikke, risikerer skuespilleren å bli kuttet fullstendig fra den endelige versjonen. 
I «To the Wonder» ble dette skjebnen for Jessica Chastain, Rachel Weisz, Michael Sheen, Amanda Peet og Barry Pepper. 
Litt surt må det føles, selv om stjernene elsker Malick og står i kø for å være en del av filmene hans. 
Hvis de forsvinner i klippen, må det være Guds vilje. 
Hans veier er uransakelige. 

«To the Wonder» er uten tvil Malicks dårligste film. 
Meningene var delte om «Tree of Life», som stakk av med Gullpalmen i Cannes i forfjor, men jeg synes den fortalte en tidvis gripende historie. 
Da tenker jeg ikke på dinosaurene og regissørguden Malicks versjon av universets tilblivelse, men skildringen han gir oss av det å vokse opp med en streng far. 
Brad Pitt var skremmende troverdig. 
Sean Penns rolle, derimot, kunne med fordel vært klippet bort. 
Også den allmektige kan trå feil. 

Rekvisitten Affleck 

I «To the Wonder» slites Neil (Ben Affleck) mellom to kvinner. 
Først treffer han Marina (Olga Kurylenko) i Frankrike. 
De danser forelsket på den fuktige sanden ved Mont St. 
Michel. 
Sola er på vei ned. 
Neil virker reservert. 
De svinser forelsket omkring i Tuileries-parken i Paris, med Marinas 10 år gamle datter, før de flytter til en liten by i Oklahoma og danser omkring i og utenfor sitt nye hus. 
I motlys. 
Neil virker avmålt. 
Marinas visum utløper, de krangler. 
Neil virker kjølig. 
Marina drar hjem til Paris. 
Neil treffer ungdomskjæresten Jane (Rachel McAdams). 
De danser sammen i kornåkeren. 
I motlys. 
De stirrer på en bisonflokk i undring. 
Neil virker reservert. 

Kort oppsummert: 
Lite snakking, noe undring, mest dansing. 
Vakre landskap (inkludert den yndige Kurylenko), utsøkt filming, rasling i gresset og vakker musikk lagt over en noe svimeslått filosofisk voice-over. 

Blendet av skjønnhet 

Jeg har pleid å like Malicks bruk av voice-over. 
Han har balansert det poetiske og filosofiske mot karakterer som kommer til liv på gjenkjennelig vis, tett på og med håndholdt kamera. 
Men filmene hans er blitt stadig mer abstrakte, ordløse, svevende. 
Som Ben Affleck så treffende uttrykte det: 
«To the Wonder» får «Tree of Life» til å likne på «Transformers». 

Noen måneder etter gullpalmesuset rundt «Tree of Life», uttalte Sean Penn at han ikke forsto hva rollen hans tilføyde filmen og at heller ikke Malick klarte å formidle dette til ham. 
Jeg innbiller meg at både Affleck og McAdams skjønner hva han snakker om - de virker fortapt i en evig solnedgang og minner tidvis om modeller i en reklamefilm. 
Malick er oppslukt av Kurylenkos ynde og så usvikelig i trua på sin poetiske intuisjon at han ikke ser i hvilken grad dette framstår som klisjeer. 

Malick er kongen av voice-over, fyrsten av naturlig motlys, hertugen av raslende gress. 
Likevel har «To the Wonder» en sterk smak av keiserens nye klær. 
Malick vil at vi skal undres over livet. 
I stedet forundres jeg over hvor ensformig, banal og pretensiøs filmen er blitt. 
