Rap med pondus
Rick Ross lager nok et solid rapalbum. 
På tross av alt. 

||| 
ALBUM: 
Karrieren til Florida-rapper Rick Ross så ut til å få seg et realt kneskålslag da det ble avslørt at han hadde jobbet som fengselsbetjent. 
Et levebrød som brøt kraftig med rapperens tatoverte slogan «Rich Off Cocaine», og som dessuten aktualiserte det evige autentisitetsspørsmålet i hiphop. 

Men biffrøsten har ignorert både søksmål og de groveste fornærmelser fra tapte fans og kolleger, og i stedet perfeksjonert sin luksuriøst klingende og blytunge rap. 
På fjerdealbumet «Teflon Don» får vi blankpussete J.U.S.T.I.C.E. League-produksjoner som lukter av polotrøyer, yachter og VIP-sete på hesteveddeløpsbanen, men også kompromissløse og dundrende gatelåter. 

Sporene «MC Hammer» og «B.M.F» er noe av det tyngste du kommer til å høre i år, så fullstendig hypnotiserende i sin monotoni at fingeren nærmest borer seg gjennom repeat-knotten. 

Ross kan kanskje ikke kalles et lyrisk geni — dessuten pruster og peser han som aldri før, «Hmpf!» — men det er umulig ikke å la seg rive med når han med slik pondus leverer så effektive historier, over så velproduserte beats, med en så råflott gjesteliste, som det han gjør her. 
