Dum og avfeldig barne-animasjon
De fantasiløse barne-animasjonene parodierer til slutt seg sjøl: 
En perspektivløs verden med ideologisk lunting i gamle verdier. 
Pføy. 

Lorax — skogens vokter. 
2D 

Amerikansk animasjon. 
2012. 
1 time, 26 minutter. 
Tillatt for alle. 
Regi: Chris Renaud, Kyle Balda. 
Med norske stemmer. 

Dette må være starten på slutten for den politiske korrekthetens klistrende ukulhet. 
En sippete animasjonsfilm om å plante flere trær blir så paradoksal i sin sentimentale stahet at den må være et varsel om noe. 

Vi lever dessverre i en ideologisk uopplyst hjerteverden, der mer varme i innvollene anses som viktigere enn utvikla resonnementer. 
Når hjertet blir brukt til å tenke med, glemmer det å pumpe blod til hjernen. 

Amerikanerne filmer en litt rolsete Dr. Seuss-historie igjen, og det skjer ved at de enda en gang tilber sine hobby-panteistiske hippie-røtter. 
Det funker dårlig. 
Hovedskurken er en mann som skaper industri og arbeidsplasser. 
Han hånes av kvinnehelten for at han er kortvokst, som egentlig er like ille som å si jævla neger, og han skamslås av de hederliges sarkasmer fordi han har skapt en rik og stilig by. 

USA er for øyeblikket i den situasjonen at nasjonen ville ha kutta av presidentens pekefinger for å få fabrikker og arbeidsplasser. 
I Hellas ville grunderen vært en større nasjonalhelt enn Zevs. 
I de fattige delene av verden ville han vært så velkommen at han ville fått hilse på Jonas Gahr Støre når han var innom for å fortelle hva alle burde gjøre. 

Fabrikk-skurken er en anakronisme. 

Filmen demoniserer også en stakkars egosentriker som i fortida hogde trær og bygde opp skogbruk. 
Bjørnene blir lei seg i hele plysjtrynet hvis man hogger trær, men til og med i Norge er manglende skogsdrift en trussel mot naturen. 

Enda et paradoks: 
Den animerte komedien tilhører teknologiens superklasse. 
Alt det som før ble gjort på en slags organisk måte, skjer nå elektronisk nede i The Matrix. 
Når dette Brave New World-monsteret moraliserer over fraværet av ekte trevirke i verden, oppstår en nesten ekkel blotting av dumhet. 
«Se, keiseren har ikke klær», sa nudisten til morgenbrødet. 

«Lorax» er dessuten en stygg og usjarmerende liten bagatell, der fargen oransje dyrkes som om filmen var laget av flyplass-buddhister. 
I en glorete, men ellers kul liten Noddy-by vil en guttunge oppnå hud av den rødhåra jenta hvis han skaffer et ekte tre. 
Det fører ham inn i riket til den forsvunne Lorax, som ser ut som Bismarck med gul mustasje og neppe ville ha skilt seg ut i ei hylle på Nille. 
Handlingen treiger seg av gårde, og rett som det er bryter forsamlingen ut i Ten Sing-aktige lovsanger. 

La oss se positivt på det: 
Den politiske korrektheten har utspilt sin rolle. 
Den er blitt til en gammelnerde-nostalgi uten kontakt med samtida. 
Se på «Lorax» som et varsel om tenkende tider. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
