«Det tredje mordet:»Meritert filmskaper skuffer 

Det nyanserte familiedramaets mester prøver seg på krimdrama – men lykkes bare delvis. 

Den japanske filmskaperen Hirokazu Kore-eda har gledet norske kinogjengere i flere tiår med finstemte og prisbelønte familiedramaer som blant annet Nobody Knows og Søstre. 

Den som forventer mer av det samme i denne omgang, vil bli skuffet. 
Her har han valgt en helt ny sjanger og tematikk, med overraskende ujevnt resultat. 

Mens han tidligere har gitt oss humoristiske og varme familieportretter, forsøker han her å formidle noe meningsfullt om relasjonen mellom en morder og hans advokat, og mellom forbrytelse og straff. 
Hovedutfordringen er at morderen også er en serieløgner som endrer sin historie så mange ganger at vi får stadig mindre håndfast å forholde oss til. 

Mye jus, lite drama 

Jeg er usikker på hva Kore-eda ønsker å oppnå med denne kontinuerlige endringen av perspektiv, utover å påpeke at sannheten kan være en skjør konstruksjon. 
Det gir oss liten innsikt i hva som driver morderen Misumi (Koji Yakusho), og vi kommer heller ikke nærmere advokaten Shigemori (Masaharu Fukuyama). 

Sistnevnte blir naturligvis frustrert over sin klients problemer med å komme med en konsistent forklaring på hvordan og hvorfor han myrdet sin arbeidsgiver. 
Jeg ble for min del frustrert over at Kore-eda lar spørsmålet forbli ubesvart mens han bruker mer og mer tid på juridiske prosedyrer og omtrentlige vitneforklaringer. 

Lett om dødsstraff 

Jeg forventer ikke en standard krimfortelling fra Kore-eda. 
Men han virker så opphengt i de juridiske prosessene og teknikalitetene at det menneskelige dramaet skyves i bakgrunnen. 

Dødsdommen henger der som en trussel over Misumi, men både den anklagede i filmen og filmskaperen Kore-eda behandler det nærmest som et filosofisk spørsmål – og ikke et spørsmål om liv og død for et menneske av kjøtt og blod. 
Kore-eda stiller kloke spørsmål gjennom replikkene om for eksempel dødsstraff, men uten å vise samme viljen til å utforske det gjennom drama. 

Kore-edas svakeste film? 

Den meriterte japanske regissøren har som vanlig med seg et knippe førsteklasses skuespillere som er med på å løfte helhetsinntrykket. 
Fukuyama, som medvirket i Kore-edas Like father, like son, er interessant nok å følge som advokat, selv om konteksten ikke er helt til å bli klok på. 

Det er også en rekke enkeltscener som er minneverdige og bekrefter at regissørens mangeårige samarbeid med fotograf Takimoto Mikiyas fortsatt er vitalt. 
Men det rokker ikke ved inntrykket av en delvis feilslått film som må sies å være Kore-edas svakeste så langt. 
