Anmeldelse Festspillene i Bergen:«Hallo» 

En sveitsisk gummimann med Buster Keaton-ansikt vikler seg rundt i kasser og kulisser på en staselig teaterscene. 

Slikt blir det humor av - og slike ting får unger til å le så høylytt trillende at det blir en herlig integrert del av en timelang forestilling med mye slapstick og absurd komikk. 

Martin Zimmermann heter dette fenomenet av en klovn/artist/koreograf/skuespiller som i 20 år har muntret hele halve verden med en egen sjanger som definitivt sprenger grenser. 

Han bruker det fysiske uttrykk, lyder, og musikk sammen med kulisser som er i konstant endring og bevegelse. 
Zimmermann er en gummimann-type med et uttrykk like dønn alvorlig som stumfilmstjernen Buster Keaton hadde. 

At Zimmermann har lånt en del både av ham og Chaplin er åpenbart, men han bruker løsvegger, esker og mindre kulisser som «medspillere» i en setting som har et nåtidspreg. 
Dette er slapstick-humor på høyt nivå. 
Og han vet hvilke smarte triks han skal bruke for å få det yngste publikum til å hyle av latter. 

Man får til og med et snev av absurd teater ala Beckett på kjøpet. 
For i sin enmanns-forestilling (EN medhjelper skimtes så vidt i blant) kaver han rundt i et slags kaos på jakt etter seg selv. 
Han er en noe ensom klovn i en stor manesje, og med klovnens mimikk og evne til å skape illusjoner treffer han ung og gammel. 

Kulisser som langsomt faller og løfter seg igjen, og høyst varierte bevegelser med det som finnes på scenen, er nøye koreografert. 
Zimmermann beveger seg med grasiøs letthet over, under og ved siden av det hele. 

Teknisk sett er det imponerende fordi timingen - og samspillet - mellom mann og «ting», flyter så lett og elegant. 
I blant er selve den sceniske bevegelsen mer fascinerende enn det komiske element. 

Dette er første gang Zimmermann opptrer i Skandinavia. 
Nice og New York er oftere besøkt av denne energiske kunstneren. 

Å se ham på scenen gir et perspektiv på hva scenekunst også er; et sted for opplevelser og inntrykk der «kroppsspråk» er essensen. 

Martin Zimmermanns «Hallo» har lag av spennvidde i seg; det tidløse spennet av klovnens triste og glade side som kommuniserer med et publikum uansett alder. 
