Kjærlighet kan ta slutt på vakkert vis
Elbow er et band som sjelden haster framover. 
De tar seg god tid underveis på en plate, og de har en tendens til å prioritere helheten framover enkeltkuttene. 
En sjelden ting i dagens spilleliste på Spotify-samfunn, og velsigne dem for det. 

På sitt sjette album starter de med å tøye tålmodigheten. 
Å åpne med et kutt på over sju minutter kan gå an, men "This blue world" ligger nærmere Elbows' Coldplay-aktige fortid enn godt er. 

Samtidig er det en sang med nerve. 
Vokalist Guy Garvey skilte lag med kjæresten under arbeidet med albumet. 
Han la dermed til noen ord til slutt om at han ønsker ekskjæresten og hennes fremtidige familie alt godt, men at en del av hjertet hans alltid vil tilhøre henne. 
Søtsuppe, men ektefølt. 

Så følger "Charge", en sang som plasserer seg blant albumets beste. 
Ikke minst på grunn av stryker-bruken. 
" And glory be these fuckers are ignoring me ", synger Garvey på frisk Bury-dialekt. 

Av frykt for korte kutt slår Elbow sammen to sanger i "Fly boy blue/Lunette", der nylig fylte 40 Garvey innser at han ikke lenger er ung: 

I'm reaching the age 

when decisions are made 

on the life and the liver 

Musikken står bandet bak, men tekstene er Garveys. 
Han har en jordnær, nord-engelsk tilnærming, samtidig som han har sin egen måte å se tingene på. 
Som når han beskriver New York i "New York morning": 
" It’s the modern Rome and folk are nice to Yoko ". 
Dette er førstesinglen, med Elbows patenterte blanding av det storslåtte og det enkle. 
Teksten er basert på Garveys dagboknotater fra storbyen. 

"Real life (Angel)" og "Honey sun" utgjør et noe anonymt senter av platen, men de bygger opp til høydepunktet. 
"My sad captains" kommer med nydelige blåsere og skurrende koring. 
Sangen er en vemodig siste natt med gjengen, inspirert av en Shakespeare-tekst. 
" What a perfect waste of time ", synger Garvey. 

Med 3 minutter og 43 sekunder er "Colour fields" platens korte unntak, en låt av det av streite slaget. 
Kontrasten kommer i tittelkuttet "The take off and landing of everything". 
Dette er en drøyt sju minutter lang ferd i retning psykedelia. 

Den duvende avslutningen "The blanket of night" handler om et par i drift på livets hav, i et pappbeger av en båt. 
Det kan ikke gå bra. 

That life should lead us here 

Could I have steered us clear 

Guy Garvey starter og slutter med kjærlighetssorg. 
Han gjør det på vakkert vis. 

Beste spor: 
"Charge", "My sad captains". 
