Monstermorder møter genial purk
Britisk drapsetterforsker debuterer med stil – men skryter og brauter for mye. 

En seriemorder herjer i Londons gater. 
Morderen dreper kaldt og hensynsløst – uten motiv. 
Men monsteret møter sin nemesis: 
"Sean Corrigan er ikke som andre drapsetterforskere. 
Han har en egen evne til å forstå ondskap". 
Forfatter Luke Delaney (ikke hans virkelige navn) viser til Corrigans triste barndom, som har gitt ham en slags superevne til å leve seg inn i drapsmennenes tanker. 

Den mistenkte morderen beskrives slik: 
"Hellier er ond inn i sjelen. 
Det er rett og slett hans vesen. 
Du vet hvilken type beist jeg snakker om." 
Det er heller ikke måte på hvor veltrent monsteret er: 
"Han var muskuløs som en olympiadeltaker, bare slankere, tettere og mer markert". 
Ja, det finnes jo så mange slappfisker i OL – fiskeboller hele bunten. 
Morderen vet absolutt alt om politiets metoder. 
Han etterlater seg nesten ikke spor, og varierer drapsmetodene bare for å forvirre. 

Jeg er ikke så glad i denne typen skurk, de virker så urealistiske. 
Hvis en person er så utrolig genial, hvordan er det mulig at han ikke finner en måte å vinne på, uten å slakte for fote? 

Morderen henvender seg direkte til leseren – uten filter. 
Det føles skummelt og invaderende. 
Morderen går veldig i detalj på sine grusomme gjerninger. 
Jeg valgte faktisk å hoppe over noen av de verste avsnittene. 

Siden gjerningsmannen forteller, vet vi lesere mer enn etterforskerne. 
Det blir noen få ganger kjedelig å vente på at politimennene skal ta oss igjen. 
Men ikke ofte. 
Delaney er flink til å skape spenning og uhygge – bare litt for melodramatisk og tung på labben. 

Jeg vil kritisere forlaget for å oversette "Cold Killing" til "Uten nåde". 
Vet de ikke at sistnevnte er en av tidenes bestselgere i Norge? 
"Uten nåde" vil for alltid være den første boka om Morgan Kane. 
