Her er det gitarfrie Kent
Hør smakebit på nye singelen «Töntarna». 

||| 

LÅT: 
Ingen skal komme å si at dette ikke har ligget i lufta en stund. 
Det gitarfrie Kent. 

Depeche Mode-opphenget og elektro/synth-tilbøyelighetene som forsåvidt alltid har ligget og duppet i overflaten Kents ellers U2-aktige oppsett, er jo blitt mer og mer aksentuert for hver nye plate. 

Dreiningen har ikke vært umerkelig, men påfallende glidende. 
Fra ortodoks gitarband til nostalgisk synthband, uten å forandre verken grunnstilling eller stemningspalett nevneverdig. 

Nå er gitarene altså tuppet ut en gang for alle, i hvert fall på denne ferske smakebiten fra det kommende albumet «Röd». 

Null ironi Ingen dansegolvambisjoner, ingen spjåkete nyoppdagelse av synthen som arbeidsverktøy, ingen ironi, ingen trendopportunisme. 
Det er et rent form- og estetikkvalg, og det ender opp som en smakebit som likevel låter hundre prosent som Kent. 

Alt er på plass — litt slepende, Depeche-typisk midtempo, en lett fremmedgjort grunntone, den skulende utenforfølelsen, den lett febrile eller klaustrofobiske oppfatningen av tid og rom. 

Men samtidig ligger det alltid en fluktplan klar, det er alltid noe man venter på skal skje, det pågår som vanlig en søken etter noe der framme et sted. 
Slik omarbeider Jokke Berg nok en gang småbyangst/storbylengselen, og det er så typisk Kent det kan få blitt. 
Samtidig, og like typisk, fargelegger han teksten med stålkaldt grått. 

Resten av kulda skapes av synthene, oppå en låt som kanskje like godt kunne ligget på «Isola» eller «Hagnesta Hill», men som da ville vært spilt på en mer tradisjonell gitarer-og-trommer-måte og kanskje oppnådd en litt varmere framtoning. 

Pusher tålmodigheten 
Det er mulig Kent pusher grensene for fansen sin nå — mange av dem er glade i gitarene — men dette er samtidig ikke mer radikalt enn at denne vendingen først og fremst er instrumental, og fungerer som endestasjon for en langvarig tendens. 
Kent-fans som misliker denne singelen, er antakelig lei av å være Kent-fans. 
Det skal da heller ingen holde i mot dem. 

Så fremt man ikke hater Kent av prinsipielle grunner (det bunner gjerne i en kombinasjon av sutreallergi og tradisjonelt, forfengelig rocksnobberi), bør man likevel bli ganske imponert over en slik elastisk, og samtidig konsekvent og selvsikker, karrierelang makeover. 
Og «Töntarna» er slik sett en maktdemonstrasjon så god som noen. 
