Når mennene kriger, baker de hasjkake
Libanesiske 
«Hva gjør vi nå?» er full av kvinnelist. 

FILM: Nadine Labaki (f. 1974) regisserte, medforfattet og spilte i «Caramel», debutfilmen som ble en relativt stor internasjonal suksess i 2007. 
Mens «Caramel» var en varm, upolitisk komedie om fem kvinners samhold og problemer i Beirut, går hennes nye film rett inn i det vi alle forbinder med Midtøsten: krig og sekteriske konflikter. 

Vi befinner oss i en avsidesliggende landsby der kristne og muslimer lever side om side, kirke og moské står noen meter fra hverandre og det arrangeres felles fester der imamen åpner gildet med å si: 
Husk at geita til høyre er halal. 
Men harmonien er skjør. 
De unge mennene som fyller kirkegården har ikke ligget der i mange år. 
Idyllen er delvis et resultat av mangelfull forbindelse med omverdenen: 
Alt som skal til for å gjenopplive gammelt fiendskap og ødelegge freden, er en ussel TV-antenne som tar inn nasjonale nyheter. 

Oppfinnsomme kvinner 

Når det begynner å ulme blant mennene, går kvinnene til fantasifulle motangrep. 
I Aristofanes? antikke komedie «Lysistrata» går kvinnene til sexstreik, de nekter mennene kos så lenge de holder den endeløse Peloponneskrigen gående. 
De libanesiske landsbykvinnene snur «Lysistrata» på hodet og tar i bruk en annen strategi: mer gulrot, mindre pisk. 

De komiske situasjonene står i kø og innbefatter stjålne sko, geiter i moskeen, iscenesatte krangler og kakebakst med hallusinogene ingredienser, for ikke å glemme import av ukrainske showjenter — alt for å distrahere mennene fra å slåss. 

Skjærings 

Det meste av humoren forutsetter at mennene er en gjeng lettlurte brushoder og i en komedie kan dette fungere fint. 
Dessverre ønsker Labaki å vise alvoret i tematikken ved å legge inn melodramatiske elementer. 
Dypt tragiske hendelser inntreffer, men kommer ikke til sin rett i en film der grunntonen er komisk. 
«Hva gjør vi nå?» er to filmer i én, der to sjangere ikke klarer å leve sammen i harmoni. 
Det er forståelig at man prøver å kombinere det komiske og det tragiske, men denne filmen burde utvilsomt satset på å rendyrke det første. 
Det ville gjort den mer sjarmerende, men ikke mindre seriøs. 
