Vrang elektronika, skurrete dronerock og glitrende indiepop
Fuck Buttons krever, men gir igjen. 

ALBUM: 
Bristols Fuck Buttons tok et uventet steg opp i den offentlige bevissthet da regissør Danny Boyle i fjor valgte seg to av deres låter til lydleggingen av åpningsseremonien i London-OL. 

Uventet fordi instrumentalduoen visst lager kritikerrost, grandios musikk, men særlig bredt tilgjengelig har den aldri vært. 

Fire år etter forrige album er de nå tilbake med en egenprodusert plate som på samme måte utforsker rommet mellom vrang elektronika, skurrete dronerock og glitrende indiepop. 

Samtidig er den både mer konfronterende og lydmessig fokusert enn forgjengeren. 

Drivende rytmer og kjapt sirkulerende linjer av synth og gitar ruller av gårde, ofte over glidende synthlag og skurrende bass, og i spor som «Brainfreeze» og «Sentients» med primalt slektskap til amerikanske Battles og Gang Gang Dance. 

De avsluttende timinutterne «Stalker» og «Hidden X» heller mot det seigt og intenst dronende — sistnevnte er med sin skjærende og glitrende gitar en majestetisk, suggererende avslutning på et krevende, men smakfullt album. 
