«Dheepan»:Solid gullpalmevinner 

«Dheepan» undersøker hvem flyktningene er og hva de har med oss å gjøre. 

Googler man Jaques Audiard, er en av de første opplysningene som dukker opp at han er sønn av Michel Audiard, som ved ytterligere googling viser seg å ha skrevet manus til og eller hatt regi på godt over hundre spillefilmer. 

Sammenlignet med den dyktige faren var Jaques med andre ord omtrent dømt til å bli en fiasko. 
Dermed er det på en måte ekstra imponerende at også han har laget en rekke filmer, og ikke minst at de tre siste, er blant det beste som har kommet fra Frankrike det siste tiåret. 

Her ser du filmen: 

Både Profeten (2009) og Rust and Bones (2012) kan gjenses uten slitasje. 
De er veldig ulike, men begge er stilsikre, sterke, vedkommende, nære og preges av bunnsolid skuespill og tette og usentimentale karakterskildringer. 

En mann som mister alt 

Med Dheepan plukker Audiard opp det direkte samfunnskommenterende elementet som også ligger under skildringen av fengselshierarkiet og den kriminelle underklassen i Profeten . 
Srilankiske Sivadhasan (Anthonytasan Jesuthasan) har vært på tamiltigrenes side mot regjeringshæren, mistet alt og lever farlig i hjemlandet. 

I en kaotisk leir for overlevende finner han en ukjent kvinne og et barn, og sammen overtar de navn og papirer til en familie som ikke lenger eksisterer. 
Det er nøkkelen til å få komme inn i Frankrike. 
Sivadhasan blir til Dheepan, og resten av filmen følger det nye livet som portner og vaktmester i et belastet drabantbyområde nordøst for Paris. 

Kjemper mot indre demoner 

Audiards blikk rettes mot de små og store ydmykelsene som må utholdes når man kommer som flyktning til et nytt land. 
Dheepan og pro-forma-familien hans har ikke språket, ikke de sosiale kodene, ikke det minste tegn til status og ingen aner eller bryr seg om hva de har vært gjennom. 
De nikker når noe forklares fordi hvis de ikke forstår at står de i fare for å miste jobben og den slitne leiligheten som følger med. 

Den lokale narkotikatrafikken dominerer blokkområdet. 
Dheepan er ressurssterk, han rydder og reparerer samtidig som han kjemper med indre demoner og manøvrerer vaktmesterutstyret sitt rundt de unge idiotene med pistoler og balltre, som på sine måter også er ofre for mekanismer som holder dem nede. 

Det globale bildet 

Audiard forteller elegant om familien som ikke er en familie, men som fulle av sår på hver sin kant, forsøker å bli det. 
Han forteller om hva arbeidsløshet gjør med den oppvoksende generasjonen og om hva flyktninger kan ha i bagasjen. 
Som i Profeten er fortellerformen naken, vi følger skuespillerne rundt, tette bilder, dokumentarisk, før det mot slutten brytes og glir over i en slags Hongkong-inspirert voldsorgie hvor realisme og konsekvenser begynner å flyte. 

Filmen klarer å favne både den tette familiedynamikken og det større europeiske og globale bildet. 
Den kombinerer godt skuespill med god samfunnskommentar, noe langt fra alle er i stand til. 
Også Kalieaswari Srinivasan og Claudine Vinasithamby som spiller henholdsvis Dheepans påståtte kone og ni år gamle datter, gjør sterke prestasjoner. 
