Sterkt, rørende og direkte om abort
«24 uker» er noe så usedvanlig som en temafilm med stor filmatisk kraft. 

Du er lykkelig og forventningsfull gravid i sjette måned. 
Så viser det seg at noe er galt med fosteret. 
Bæres det frem, vil både du og barnet stå overfor store og smertelige utfordringer. 
Hva velger du – abort, eller å beholde barnet? 

Halve jordens befolkning risikerer å stilles overfor det dyptgripende dilemmaet, i hvert fall i de delene av verden der teknologi som kan avdekke fosterskader er tilgjengelig, og hvor kvinnen har mulighet til å velge seinabort. 

Dilemmaet griper så dypt fordi det får direkte konsekvenser for livet til den enkelte kvinne, og familien; og samtidig reiser store spørsmål rundt hva som er et verdig liv og hvor langt et samfunn skal legge til rette for å velge bort mennesker med ulike lidelser og tilstander. 
Da Aksel Braanen Sterri i vår hevdet i en aviskommentar at mennesker med Downs aldri vil kunne leve fullverdige liv, var debatten i gang igjen. 

«24 uker» går direkte inn i problematikken på en måte som kanskje vil provosere noen, men som mest av alt evner å si noe vektig om hva dette handler om for en enkelt kvinne. 

Astrid er standupkomiker med suksess, kjæresten Markus er manageren hennes, de har en datter fra før og gleder seg til det nye barnet som skal komme. 
Fosteret viser seg å ha Downs syndrom og dessuten en alvorlig hjertefeil som gjør det nødvendig med flere operasjoner like etter fødselen. 
De bestemmer seg for å beholde barnet. 
Men er det en avgjørelse begge står inne for og kan takle? 

Anne Zohra Berracheds film gjør noe av det samme som sommerens kinofilm «Liv til de levende» gjorde rundt organdonasjon. 
Den går inn i tematikken med stor filmatisk kraft, og gir verdighet til alle impliserte – også det lille fosteret i Astrids mage. 
Det ubegripelig vonde og vanskelige valget belyses fra omtrent alle de kantene det kan belyses fra, uten at filmen et øyeblikk oppleves tung eller skjematisk. 

Mye skyldes Friede Clausz’ kameraarbeid, som gir filmen en visuell, poetisk, av og til transparent letthet som kontrasterer tyngden og dybden i tematikken. 
Mye skyldes skuespillerne, der særlig Julia Jentsch gjør en fabelaktig og dypt bevegende rolle som Astrid. 
Å la henne være komiker er en aldri så liten genistrek, fordi også det tilfører filmen en tiltrengt letthet, og dessuten gir Jentsch et stort repertoar å spille på. 

Dette er i det hele tatt en film som beveger og berører på mange plan, uten å bli sentimental. 
Den er svært direkte i sin omgang med de medisinske sidene ved en seinabort, men også her greier den å gripe realitetene, sorgen og smerten, med respekt og verdighet. 
