Det er kaos og død, og det skjedde på ekte, og det gjør vondt
FILMANMELDELSE: 
Mesterregissøren Christopher Nolan kan gjøre et årstall fra historieboka til et intenst menneskelig drama som sitter i deg hele veien ut av kinosalen. 

«Dunkirk». 
Regi: 
Christopher Nolan. 
Med: 
Fionn Whitehead, Tom Glynn-Carney, Jack Lowden, Harry Styles. 
1 time 46 minutter, aldersgrense 12 år. 

Det er virkelig et vågalt prosjekt, dette her. 

For det første: 
De nesten to timene på lerretet dekker bare én hendelse - evakueringen av 400 000 britiske og franske soldater som i 1940 er fanget opp i et hjørne av tyskerne og må over den engelske kanal for å overleve. 
På stranden i den nordfranske byen Dunkirk er det endeløse køer av unge menn som vet de vil dø om de ikke får plass på skipene før fienden rekker fram. 

For det andre: 
Vi ser aldri fiendens ansikt, de tyske troppene er kun en ukjent skikkelse som nærmer seg, med all den paranoiaen det skaper. 

Kaos og stress 

Og for det tredje: 
Historien fortelles med lynraske bytter mellom sjø, luftrom og land i den skamløse klipperytmen som er blitt regissør Christopher Nolans signatur. 
Han er ikke akkurat kjent for å gjøre det lett for sitt publikum. 
De tre timene med tung filosofisk science-fiction i suksessfilmen «Interstellar» fra 2014 var ikke akkurat lettbeint lørdagsunderholdning. 

«Inception» fra 2010 utspilte seg i en drøm som igjen befant seg inni en drøm, og thrilleren «Memento» som kom i år 2000 gikk baklengs. 
Og nå forteller han altså historien om slaget ved Dunkirk fra tre forskjellige vinkler, samtidig. 
Funker forvirringen denne gangen også? 

Ja, for det meste. 
Nolans fortellergrep skaper kaos, det blir stress, vi mister oversikt på samme måte som soldatene foran oss har mistet kontrollen. 
Og derfor blir det så enkelt å leve seg inn. 
Vi føler usikkerheten og panikken hos de unge soldatene, de som desperat prøver å dekke skuddhullene i båten med nevene for at den ikke skal ta inn vann 

Vi blir minnet om det menneskelige kaoset som ligger bak årstallene og dødstallene i fortellingen om et historisk slag. 
Det er unge, livredde menn som bombes ihjel, drukner og dør på tur. 

Nådeløst ærlig 

Og regissør Nolan er nådeløst ærlig om de faktiske grusomhetene i historien og sparer ingen. 
Men samtidig unngår han å være grotesk. 
Det kunne vært mer død og lik og kræsj her, som vi gjerne forventer av Hollywood-action. 
Men isteden er den edruelig fortalt, vi ser døden mer i blikkene enn i blodet. 

Vi ser det i det redde, men standhaftige blikket til den helt vanlige britiske tobarnsfaren Mr. Dawson (Mark Rylance) som drar over kanalen i den lille sjarken sin for å redde flest mulig soldater. 
Dette er stor fortelling om de små menneskene den består av. 

En visuell fornøyelse 

Og kanskje burde det vært enda flere nære møter med karakterer som Mr. Dawson. 
Regissørens kjente travle stil gjør at det er mange her vi aldri rekker å bli helt kjent med, og de sorte luggene som spiller britiske soldater er så like at det er vanskelig å skille dem. 
Dramaturgien kunne gjerne vært tjent med å bygges opp med en tydeligere sammenheng, for spenningen og medrivelsens del. 

Men fortsatt. 
Dette er en storslått opplevelse, en intelligent og til tider svært rørende film om menneskene som befinner seg oppi alt krigskaoset. 
De gjennomgående rødlige fargene er fine, og bildene av småfly tatt mot himmelen er jo en ren visuell fornøyelse. 
Og, det må jo nevnes, hele denne festen blir jo enda litt mer storslått fordi vårt kjære lokale «M/S Rogaland»-skip er med. 

LES ANDRE NYE ANMELDELSER: 
