Pludring på pikerommet
Det fnises for mye i «Stil». 

TV: 
La oss begynne med det som er bra med «Stil», Tv2s nye moteprogram, frontet av Dorthe Skappel og Mariann Thomassen. 

For det første er ideen artig: 
Å se på klær gjennom øynene til folk som har en sterk personlig stil, og spørre hvorfor og hvordan de kler seg som de gjør. 

For det andre er intervjuobjektene velvalgte: 
I hvert program belyses ett plagg av en kjendis, en designer, og en kultur eller et miljø som har et spesielt forhold til klærne - og i kjoleprogrammet utgjør Åse Kleveland, designer Kristian Aadnevik og en trio transvestittvenninner på shoppingtur et godt og variert panel. 

For det tredje er budskapet sympatisk: 
Seerne blir fortalt om gleden ved å ha en stil som representerer den du er, og oppmuntres til å eksperimentere for å finne den. 
Så langt, alt vel. 

Piker og peptalk 

Så til det som har «forbedringspotensial». 
Rammen rundt intervjuene er til å rive seg i håret av. 

Skappel og Thomassen står og småsludrer foran et klesstativ og forteller hverandre hvor bra de er. 
Dorthe skryter av Marianns stil. 
Mariann sier hun beundrer Dorthes «mot» fordi hun tør å prøve de røde spandexbuksene til Lise Karlsnes. 
Dorthe sier absurditeter som at «enhver kvinne med respekt for seg selv bør en gang i livet få sydd seg sin egen kjole». 

Det er Skappels andre anbefaling til «enhver kvinne med respekt for seg selv» på tyve minutter, uten at noen har rukket opp hånden og spurt hva selvrespekt har med dette å gjøre. 
De fleste jenter vet at denne typen samtaler, den klesmessige peptalken kvinner imellom, finnes i virkeligheten, men det er ingen grunn til å ta den ut av pikerommet og prøverommet og inn i et tv-program. 

Barnslig 

Den samme litt barnslige tonen får også prege intervjuene og reportasjene i for stor grad. 
Særlig Skappels besøk hos Åse Kleveland og Lise Karlsnes bærer for sterkt preg av intervjuerens litt innsmigrende tone overfor dem hun møter («Jeg har møtt noen verdensstjerner i mitt liv, men jeg har sjelden følt meg mer sytten år enn nå», sier hun til Kleveland) og hvinende henrykkelse over å få prøve klærne deres. 

Det er fint å høre Kleveland fortelle om hvordan det var å finne seg selv klesmessig som høy og mørk ungjente i en verden som ville ha det søte og yndige. 
Her burde utdypende spørsmål blitt stilt: 
Hvordan kom hun frem til silhuettene og de lange skjørtene hun er kjent for? 
Hvilke idealer har hun, hva vil hun uttrykke? 

Thomassens besøk hos subkulturene er bedre, men også her savnes en større grundighet. 
Hva er det egentlig ved rockabillystilens holdninger og estetikk som appellerer slik til bandet The Lucky Bullets? 
Det får vi egentlig aldri svar på. 

Og Skappel og Thomassen bør slutte å oppføre seg som fnisete tenåringer og heller opptre som godt forberedte voksne. 
