Mira Nairs lidenskapelige mesterverk
«Vanity Fair» er Mira Nairs mesterverk. 
Ikke bare tilfører hun Thackerays beiske briteslakt en inders inderlige hat, men filmen bølger og svermer også av en feit sensualitet som England aldri fortjente. 

Nair er ikke fornøyd med bleike tåketryner; hun må fore sin estetisme med rødfarger så innbydende som synd, og hun kan få det sarte skinnet i en barnefot til å bli en påminnelse om den opprinnelige skjønnhet som faktisk også gjelder de fattige. 

For dette er en film om at fattigdom og fornedrelse hører uhelbredelig sammen. 
Den som vil erverve seg lykke i de rikes selvbeskyttende forfengelighetsmarked, må selge og sverte sin sjel og bli skjemt, som en solgt og usalig Faust-kopi når det hele kommer til alt og så videre. 
Det er en romantisk og en kynisk erkjennelse, og den kan bare føre til at både fattigdom og rikdom blir forbudt. 
Men dithen når aldri Mira Nairs film. 
Den skildrer menneskene i et uventet forheksende gammalt drama, og nøyer seg med å hate de rike og fordomsfulle som enkeltmennesker. 

Men det er til gjengjeld fantastisk gjort. 

Filmen starter med en påfugl, som bildet trekker over til et skjørt som svinger jålete slik det patetiske dyrets fjærvifte gjør. 
Mot slutten av filmen danser de overlessa kjolefolka rundt hverandre slik påfugler sveiper i en trimma jardin, og den herlig demagogiske metaforen blir gjentatt. 

Engelsk overklasse er skildret som du antakelig aldri så den før, for filmens stil er ikke Monty Python-aktig karikering. 
Mira Nair ser djupt i de snobbete krekas hjertegråhet, og det er som om hun skildrer mennesker som pumper aske i stedet for blod. 

Gabriel Byrne med klebrig beatlesfrisyre fascinerer først fordi han kunne vært en konvertert og mystisk Dracula, men avslører seg som en vanlig kødd. 
Det er som om de levde årene i ansiktet hans ramler fra hverandre da den seksuelle grådigheten overtar for stil. 

Rhys Ifans (melankolsk som en Napoelon rett fra strekkbenken) har et lengtende lei-meg-blikk og bærer den tapende edelheten i filmen, mens Jonathan Rhys-Meyers finformer sleipheten til dådyrdum kjøpmannsunge med ansikt som en undertøysmodell. 
Vidunderlige Bob Hoskins slarver rundt i en landsens slott og er uunnværlig bra. 
Douglas Hodge spiller en av de mest oppsiktsvekkende personlighetsunnvikelser noensinne. 
Og de er flere, og de er perfekte. 

For ikke å snakke om kvinnene. 
Stivleppa, snerpete og proteksjonistiske klasse-hekser. 
Talentløse, uvirksomme salongskrepper med uttørka samvittighet. 
Nair hater dem så du kan dele rovdyrets blodtørst med henne. 

Reese Witherspoon har det frekke floksefjeset som hovedrollen Becky trenger. 
Inderinnen har utstyrt henne med et girlanderhår som likner høvelspon fra regnskogtre, og i ansiktet regjerer ei hake som ser ut som spiss kneskål rett før den treffer i skrittet. 
Hun er ei opprørsk dame, men de opprørske vil av og til for mye, og Thackeray var ikke snill mot den fattige kunstnerens datter. 
Mye vondt rammer også Romola Garai som Amelia. 
En ukjent skuespillerinne med direktekontakt i alles tårekjertler. 
Dette er ei rørende dame. 
Hun har et gjennombrudd. 

Historien er fortalt med en rik omstendelighet som aldri slipper taket. 
Thackerays vidd flyter og snubler avgårde, personene er så markante at du aldri lurer på hvem de er og det engelske 1800-tallet sylter dem ned i troverdig overklasse-vulgaritet. 

Men det viktigste ved «Vanity Fair» er lidenskapen. 
Nair lar følelser flomme over, samtidig som hun styrer seg med jernvilje. 
Det er bra. 
