Kjærlighet i teknologiens tid
Humor, poesi og scenografi spiller vakkert sammen i en film som tar opp eksistensielle spørsmål rundt menneske og maskin. 

I «Kjærlighet i koleraens tid» forteller nobelprisvinneren Gabriel García Márquez om hvordan en kjærlighetssyk mann hjelper analfabeter å skrive brev. 

Det er et lite element i en rik roman, men det kan ha vært en av mange inspirasjonskilder for Spike Jonze. 
Hans filmfigur Theodore Twombly jobber i BeautifulWrittenLetters.com — der han skriver personlige brev for andre. 
Han er blant selskapets flinkeste. 
Men de vakre brevene han forfatter står i skarp kontrast til hans ensomme, isolerte tilværelse. 

Vi befinner oss i Los Angeles i nær fremtidig. 
En teknologisk vidunderlig, ny verden. 
Et velpleid og velorganisert landskap av skyskrapere og rene, lekre interiører. 
Tett befolket, men likevel merkelig tom og stille, kan byen ses som en negasjon til Márquez' komplekse, magiske og sensuelle Cartagena. 
Slik den også er en motsats til den skitne, kaotiske byen i «Blade Runner», som «Her» gir tematiske assosiasjoner til. 

Philip K. Dick, som skrev romanen «Blade Runner» bygger på, konsentrerte nesten hele forfatterskapet rundt spørsmål som hva det vil si å være menneske, hva som skiller mennesker fra androider, hva som preger forholdet mellom virkelighet og illusjon. 

Jonze tar opp og viderefører dette når han lar nyseparerte Theodore forelske seg i sitt nye operativsystem, spesialdesignet for ham. 

Der Theodore og alle rundt ham preges av en underlig fysisk og verbal kunstighet, en slags nummenhet, er det snakkende systemet - Samantha, som hun navngir seg selv - ikke bare en kunstig intelligens uten kropp, hun er et livlig, følsomt og handlende vesen (nydelig stemmegitt av Scarlett Johansson). 

Like fascinerende som forholdet og samtalene de to imellom, er Joaquin Phoenix' gestaltning av Theodore. 

I «The Master» så vi ham spille frem en stor dobbelthet i rollefiguren Freddie Quell. 
Han gjør noe av det samme her. 
Theodore er både maskulin og feminin. 
Han er forsagt og forsiktig uten å være pinefullt sjenert, rørende sensibel og samtidig veik, fascinerende og lett frastøtende på samme tid. 

Produksjonsdesign, kostymer og scenografi, med sin lekre sammensmeltning av 70-tallsestetikk og neddempet futurisme, har avgjørende betydning for filmens stemning og stil. 
Her pekes bakover til tiden før PC, e-post, Facebook og Twitter. 
Samtidig knytter detaljer tematikken tett til vår egen tid. 
Som smarttelefonene. 
Gjenkjennelige, bare enda mindre, enda smartere, forbundet til sin eier via en trådløs plugg i øret, og talestyrt. 
Hei Siri! 

Velspilt og poetisk er «Her» en to timer lang betenkning rundt vår teknologiske avhengighet, vår «forelskelse» i duppeditter, fremmedgjøringen og avstanden det medfører. 
Den betenkningen er beisk nok, men gjort med stor humor, kløktig nok også med mye varme, og uten å harselere. 

Dessuten serverer Jonze den med en like kløktig og like grundig behandling av teknologiens kontrast: 
Vår menneskelighet. 
Vår avhengighet av hverandre, av kjærlighet og fysisk og psykisk kontakt. 
Det gjør «Her» til noe så sjeldent som en sivilisasjonskritisk romantisk komedie med satirisk tilsnitt og såre, rørende undertoner. 

Enig med vår kritiker? 
Syng ut i kommentarfeltet! 
