Nytt fra Thea Hjelmeland:«Stort bedre kan det ikke gjøres» 

Artisten følger opp et vanskelig album på imponerende måte. 

For fire år siden kom Thea Hjelmelands forrige album, Solar Plexus. 
Et album jeg ga en sekser og fremdeles tenker på som et av dette tiårets sterkeste norske. 
Bakgrunnen for låtene var sterkt personlig, og platen endte opp med å vinne en Spellemannspris. 

Så, hvordan følger man opp et så genuint album preget av reell sorg? 

Musikalsk variasjon 

Det første som slår meg er hvor livlig musikken er denne gangen. 
Fantasifulle rytmer gjør det hele svært dansbart, og platen sentrer rundt et rikt lydbilde fullt av særegne instrumenter og gjennomtenkte detaljer. 

Musikken er også mer elektronisk enn på forgjengeren, med flere spor som lefler med R&B og elektronika. 
Samtidig blir Hjelmelands signatur godt ivaretatt. 
Hun har en leken holdning til komponering og holder på spenningen i lytteropplevelsen. 

«Happen Go Stay» åpner med en sprelsk gitarmelodi og en spretten rytme det er vanskelig å sitte stille til. 
Etter et av flere korte lydklipp i form av et haikulignende dikt, befinner vi oss så plutselig i et mer neddempet lydlandskap drevet av melankolsk retrosynth på «My Girl». 

Her bygges det stille opp til et storslagent poprefreng man ikke forutser, men som allikevel treffer godt. 
Videre kommer en direkte beskrivelse av graviditet og fødsel i «Placenta», som blander barokkpop med funkgitar. 

Kroppsfokus 

Det kroppslige er et gjennomgangstema på KULLA. 
Alt fra kjønnshår som setter seg fast i tennene til å gi fra seg selvstendighet for å gro frem et nytt menneske. 
Hjelmeland skriver åpent om det fysiske ved å være kvinne, om seksualitet og utfordringer, ofte med en grad av humor i den alvorlige tematikken. 
Foreldede normer sparkes ned til fordel for realiteten med et språk hvor det abstrakte og konkrete møtes. 

På «Nemesis» personliggjøres sykdommer og situasjoner som gjerne ses på som skambelagte, satt til en slags blanding av folkemusikk og IDM (Intelligent dance music). 
En sound som huker seg tak i lytteren før det hele blir betraktelig mørkere i refrenget. 

Det virker som om Hjelmeland svarer seg selv og med mørk røst betrakter en kollaps. 
Denne følelsen tar til slutt over i låtens andre halvdel, mens den minimalistiske teknoen glir fra hverandre og blir mer sammensatt. 

I motsetning til hva MGP vil ha deg til å tro, er det slik man skriver en sang. 

Og det er slik man følger opp et sterkt album. 
Den varierte musikken flyter godt, temaer utforskes poetisk, og det hele gjøres med en imponerende energi. 
Stort bedre kan det ikke gjøres. 
