Viktig budskap, rotete film
Margreth Olins dokumentar om asylsøkerbarn ville antakelig blitt bedre om hun hadde konsentrert seg om én historie. 

Regi: 
Margreth Olin. 
Med: 
Goli, Mohammed, Ali, Hassan,Husein, Ali, Khalid, Faqiri med flere. 
Norge 2012. 
1 time 33 minutter.Aldersgrense: 11 år. 

Uten tvil tar Margreth Olin tak i en av de ømmesteverkebyllene i Norge for tida: 
Behandlingen av mindreårige asylsøkere. 
Mendokumentaren hennes er for rotete satt sammen til å bli den tungvekteren i denoffentlige diskusjonen som hun ønsker. 
Det er synd. 

La oss kalle norsk asylpolitikken mur som Olin vil kakke et stort hull i ved hjelp av motargumenter. 
I etforhåndsintervju sa hun til Aftenbladet i september: 
"Nei, jeg mener ikkeat alle enslige mindreårige automatisk skal få opphold i Norge, for dette erkomplisert. 
Men vi må forsvare barnekonvensjonen som sier at asylsøkere harkrav på helsehjelp og omsorg, og vi må beskytte menneskerettighetene som sikrerretten til å søke asyl." 

Problemet hennes er å omsettedette ståstedet filmatisk og treffe magen vår så sterkt at vi skriker tilpolitikerne: 
Gjør om på reglene slik at UDI lar Goli, Mohammed, Ali, Hassan,Husein, Khalid og så videre få bli. 

Men det er forskjell påhistoriene til guttene som Olin har laget en høyst ujevn mosaikk av. 
Ikke alleløfter anliggendet hennes med like stor tyngde. 
Deres subjektive fortvilelsealene har ikke tilstrekkelig beviskraft med tanke på å innvilge asyl. 

Tidvis følger hun Goli somflyktet fra en voldelig stefar, men like fullt ble tvangsreturnert etter fireår i Norge, til tross for en kropp full av arr etter selvskading. 
I filmenfotfølger dokumentaristen ham idet han krysser grensen til Tyrkia, så videretil Athen og havnebyen Igoumenitsa der han vil ta seg over til Italia. 
Langtute i filmen får vi vite at han under norgesoppholdet knivstakk en annen.Regissøren taler like fullt til fordel for å la Goli få bli i Norge og benyttersågar opptak av seg selv i vitneboksen under rettssaken hans. 

Olin er altså på parti med Goli.Det er dristig, men selvfølgelig lov for en dokumentarist å bli en subjektivdeltaker, men hun overbeviser likevel ikke meg som seer. 
Hun vet trolig langtmer om hans skjebne enn det hun klarer å formidle. 

Dessuten stykkes historien hansopp med stadige besøk i Salhus asylmottak for mindreårige i Bergen. 
Derpresenteres vi for flere skjebner, noen navngitte, andre anonymisert, noen ifargebilder, andre i svart-hvite stillsfoto, uten at den estetiske begrunnelsenfor dette er åpenbar. 

Men her dukker iallfall filmenssterkeste fortelling opp, den om de afghanske brødrene Hassan og Husein. 

Kill your darlings, er et brutalt grep. 
Den norskedokumentaren «Imagining Emanuel» av Thomas Østbye, som fikk Menneskerettsprisen2011 (ironisk nok av Anniken Huitfeldt), gjorde et sterkt inntrykk ved åsynliggjøre én papirløs skjebne. 

Faktisk tror jeg Olin haddelyktes bedre hvis hun hadde nøyd seg med fortellingen om de to brødrene: 
Huseinble i Afghanistan stukket med bajonett i magen av folk som drepte foreldrene ogflere søsken. 
Hassan, den andre som overlevde, forsvarer lillebroren med nebbog klør på Salhus der Husein lammes i både bein og psyke. 
Dette hjelper likevelikke mer enn at UDI sender dem til Dale i Sandnes. 

Så sitter Huseins blikk ogHassans sorg igjen i en. 
Her lykkes regissøren omsider å slå en sprekk iasylpolitikkens mur. 
