Midt på masten
Jo da, det er fremdeles gøy å se kaptein Jack Sparrow gjøgle seg over land og strand. 
Men jakten på ungdomskilden byr først og fremst på gamle triks. 

Siste kapittel i sagaen om Jack Sparrow starter med full fanfare. 

Av alle steder han ikke hører hjemme, dukker piratkapteinen opp i hvitpudret parykkmundur i London. 
Det elegante fotarbeidet Depp utviser under Sparrows elleville flukt derfra kan kanskje krediteres regissør Rob Marshall («Chicago» og «Nine»). 
Morsomt å se på er det i hvert fall - helt til Jack faktisk kommer seg på et skip. 
Da har han rukket å tirre på seg den britiske kongen, kaptein Barbossa, halve garden og en flamme fra fortiden (Penélope Cruz). 

Uheldigvis for Jack, er den småirriterte flammen også datteren til piratenes mest beryktede og fryktede kaptein - kaptein Blackbeard - som behersker sort magi. 
Blackbeard spilles for øvrig av Ian McShane, kjent fra TV-serien «Deadwood», som bringer en deilig nerve av uforutsigbar ondskap til filmen. 
Depp gjør sin Jack litt mindre irriterende og litt mer underholdende enn sist, og Cruz er et fyrig tilskudd. 
Allikevel kjøper vi bare nesten at Jack skal ha vært mer glad i henne enn i seg selv. 
Og det de alle, i tillegg til den spanske flåten, jakter på denne gangen, er selve ungdomskilden. 
For å finne den trenger de blant annet Sparrows ekspertise, noen spanske sølvbegre og en havfrues tåre. 
Det siste er enda vanskeligere enn det høres ut, siden havfruene viser seg å nærmest være varulver til vanns. 

Best på land 

Scenene med havfruejakt er blant de mest spennende i filmene, selv om de til tider balanserer farlig nært blodsprutende «Piranha»-komikk. 
Filmingen med 3D-kameraene tilfører filmen en ekstra spøkelseseffekt, men i likhet med Jack, går den fjerde «Pirates»-filmen hardt ut, og skuffer etter hvert. 
Men den gjør det på en elegant måte. 
Ironisk nok er scenene med vind i seilene de mest stillestående. 
Mellom de underholdende partiene har du god tid til å tenke at filmen kunne vært kortere. 
Jack Sparrow gjør seg best på land. 
Men den stadig lekne sjøulken er likevel verd en titt på lerretet. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
