Dessverre går bergensbandet på autopilot
Det føles som om litt av eventyrlysten til Kakkmaddafakka har forsvunnet. 

God pop og rock handler i bunn og grunn om følelser og gjenkjennelse, derfor er likegyldigheten populærmusikkens største fiende. 
Dessverre er det vanskelig å føle noe annet enn nettopp det når man hører Kakkmaddafakkas siste album. 

Med sine elleville opptredener, fascinerende arrangementer, gode melodier, særegne humor og ikke minst imponerende musikalske ferdigheter, har bergensbandet fått en hengiven fanskare. 
Med årene har imidlertid litt av eventyrlysten forsvunnet, noe albumet «KMF» (2016) bar preg av. 
Den tendensen fortsetter på «Hus». 

Albumet starter med den lengtende «Neighbourhood», en rastløs og lettbeint låt om å ville bort fra alt og alle. 
Dette er klassisk Kakkmaddafakka, med gladtrist tekst, florlette gitarer og luftig produksjon. 
«Boy» fortsetter i samme spor, før «Holding Me Back» roer det hele flere hakk ned med sine nakne toner og dempede rytmeseksjon. 
«Save Yourself» er et overflødig hvileskjær før litt av magien fra bandets to første utgivelser kommer tilbake på «All I Want To Hear (ÅÅÅ)». 
Et lett 80-tallspreg gjør at «Don Juan» og «Summer Melancholy» skiller seg litt ut, men både «Blue Eyes» og «Games» låter som om de er skrevet på autopilot. 

Først på «Hillside» våger bandet å ta litt sjanser med uttrykket sitt; bevæpnet med litt farlige melodilinjer og hvassere effekter blir Kakkmaddafakka riktig så interessante. 
Men så er det også over. 
Alt vi sitter igjen med er et album det er vanskelig å føle noe som helst for. 
