Utmattende og unødvendig fra Alan Walker
Stjernens debutalbum veksler mellom det geniale og det gørrkjedelige. 

Alan Walkers debutplate kan deles på midten: 
Halvparten av låtene er genialt fengende hymner som snakker direkte til hjertet. 

Resten av albumet er sjelløst, intetsigende fyllstoff med anonyme vokalister. 

Det er alltid interessant når Spotify, Norges mest populære strømmetjeneste for musikk, offentliggjør sine lister over årets mest populære musikk. 

Disse viser hva vi faktisk lytter til, og i år var det Alan Walker som sammen med K-391, Julie Bergan og Seungri stjal norske musikkhjerter: 
Låten «Ignite» slo knockout på alle andre sanger i 2018. 

Selv Eminem og Drake måtte se seg slått. 
Walker var også den mest populære norske artisten på Spotify. 

Det er ikke tilfeldig. 
Alan Walker har en unik teft for hyperkommersielle låter med smarte melodier. 

Nettopp derfor er det så frustrerende at denne debuten er så varierende som dette. 

Varierende er bare fornavnet: 
«Lost Control» er en spretten elektrohymne med et forførerisk refreng, mens «I Don’t Wanna Go» har en flott melodilinje og noen akkordrekkefølger det er umulig å ikke få på hjernen. 

«Lily» er derimot frustrerende forutsigbar, og «Lonely» er en platt sommerhit det går 13 på dusinet av. 

Slik fortsetter det: 
«Do It All For You» har ett av albumets sterkeste vokalspor, som understrekes av den lekre produksjonen. 

Tittelsporet følger Alan Walker-oppskriften, med svulstig melodi og voldsomme oppbygninger til punkt og prikke, mens den ellers så flate «Sing Me To Sleep» reddes av det pulserende lydbildet. 

Det store høydepunktet er imidlertid «All Falls Down», en låt som egentlig er vaskeekte country, bare forkledd som EDM. 

«Darkside» er fremdeles en av årets beste, mest berusende poplåter, mens vakre – men akk så kjedelige – «Alone» tynges av den identitetsløse vokalen til Noonie Bao. 

«Diamond Heart» kunne kanskje hevdet seg i en gjennomsnittlig Eurovision-finale, mens «Faded» igjen minner oss på hvor mektige låter Walker faktisk kan skrive og produsere. 

Alan Walker er på mange måter Kygos rake motsetning. 
Mens Kygos luftige, særegne og så smått melankolske lydbilde er bygget opp rundt melodiske tema, lener Walkers hardere uttrykk seg mer på klassisk tekno. 

Den fokuserer på oppbygninger og enkle melodilinjer, bare med moderne produksjon. 
Dessuten har flesteparten av Walkers vokalister et langt mer begrenset register. 
Slikt gjør ikke noe på singler, men på albumformatet faller det gjennom. 

Artister som Alan Walker trenger ikke album. 
De lever aldeles utmerket på singelslipp, hodetelefoner, konserter og samarbeidsprosjekt. 

Så hvorfor da kaste bort talentet sitt på å lage så mange gørrkjedelige låter som her? 
