Netflix-film om 22. juli er ikke ment for nordmenn
Filmen fungerer som en gripende og vond påminnelse, men gir ingen ny innsikt. 

Regissør Paul Greengrass’ skildring av terroren 22. juli, tiden etter og rettssaken som fulgte, fungerer som en gripende og vond påminnelse. 
Det den ikke klarer, er å si noe nytt, eller gi noen ny innsikt. 

Men så er ikke denne filmen egentlig laget for oss nordmenn, eller for dem som allerede har lest Åsne Seierstads «En av oss», som filmen er basert på. 
Dette understrekes av språkvalget. 

Til tross for at det stort sett er nordmenn både foran og bak kamera, er filmens språk engelsk. 
Jeg forstår dette valget, det er helt nødvendig for at filmen skal nå ut til et størst mulig publikum. 
Det er andre av Greengrass’ valg jeg ikke forstår like godt. 

Filmen åpner med å klippe mellom Anders Behring Breiviks (Anders Danielsen Lie) forberedelser og Viljar Hanssen (Jonas Strand Gravli), lillebror Torje (Isak Bakli Aglen) og andre ungdommers ankomst til sommerleiren på Utøya. 
Statsminister Jens Stoltenberg (Ola G. Furuseth) på sin side forbereder talen han skal holde på sitt besøk til Utøya neste dag. 

Det er ikke satt av mye tid til selve skytingen på Utøya. 
Det er over på få minutter, men får frem bildet av en iskald Breivik og ungdommer på flukt. 
Så rettes fokus til det filmen handler mest om: hvordan Norge og nordmenn taklet terroren i etterkant. 

Viljar Hanssen, som ble skutt fem ganger, må forsøke å vinne tilbake livet sitt. 
Breivik vil ha Geir Lippestad (Jon Øigarden) som advokat, og Stoltenberg ber om en utredning av hva som gikk galt, hvor det sviktet. 

Viljars historie er sterk, og er den handlingstråden som gjøres best. 
Jonas Strand Gravli spiller det vonde godt. 
Viljars vennskap med Lara Rachid (Seda Witt), som selv mistet søsteren Bano på Utøya, er fint. 
Men selv om Lara fremstilles som viktig for Viljar, virker det ikke som om regissøren tror hun er viktig for seeren. 

Like før rulleteksten får vi vite hvor Viljar, Lippestad, Stoltenberg og Breivik er i dag. 
Ikke Lara. 
Heller ikke Torje. 

Problemet er nok at Greengrass forsøker å presse inn så mye annet enn ofrenes historier. 
For eksempel nevnes det at Lippestads familie mottar hat- og trusselmeldinger. 
Heller ikke dette følges opp eller får nok plass til at det egentlig bidrar med mye til filmen. 

Den som derimot får god plass, er terroristen selv. 
Jeg skjønner ikke helt om det er et forsøk på å forstå ham, å si noe om hvor farlige meningene hans er, eller noe annet. 

Breivik er ikke en filmskurk jeg blir fascinert av, eller som får et ekstra lag av at han spiser pizza mens han forhøres om hva han nettopp har gjort. 
Her kommer det i alle fall ikke noe nytt frem. 
Mye av tiden Breivik får, kunne vært bedre brukt på andre. 

Når det er sagt, spiller Anders Danielsen Lie massemorderen så godt som det lar seg gjøre. 
Iskaldt. 

«22 July» er en film nordmenn egentlig ikke trenger å se. 
Men muligheten er der for at den nå når mange andre, som ikke kjenner historien, og som kan lære av den. 
