Kriminelt parodisk
«Fasandreperne» er en dum, humørløs og høyst ufrivillig parodi på skandinavisk krim. 

FILM: 
En filmanmeldelse inneholder gjerne en håndfull linjer om filmens historie og rollefigurer, men i «Fasandreperne»s tilfelle er dette langt på vei overflødig. 
Dette er skandinavisk krim laget etter velprøvd resept, med alt hva det innebærer av sadistiske, rasistiske og kvinnehatende rikfolk som dreper mennesker og utrydningstruede dyr for fote mens de jaktes på av fraskilte politietterforskere som er så autistisk dedikert til jobben at det er så vidt de finner tid til å forsømme sine barn. 

Man har sett det før i utallige populære tv-serier og bestselgende romaner, men man har sjelden sett det gjort så spektakulært tonedøvt og uelegant som her. 
Klisjeer stables oppå klisjeer som stables oppå klisjeer til de danner et babelsk tårn av forslitte sjangerkonvensjoner som det er umulig å ta på alvor, langt mindre leve seg inn i. 

Sadisme som eksportvare Som film hemmes «Fasandreperne» av to tvangstrøyer: 
Først og fremst skal den overholde sine forpliktelser til Jussi Adler Olsens populære roman, og denne er igjen underlagt de moderne skandinaviske bestselgerformlene. 
Og som en illustrasjon av hvilken frisone for dumskap og håndverksmessig latskap krimsjangeren har blitt, er den absolutt fascinerende. 

Det eneste som gjør det mulig å akseptere en historie som dette er et fetisjistisk behov for å se sadistisk vold og deretter se denne voldsutøvelsen bli straffet. 
Det sier formodentlig et eller annet viktig om det skandinaviske samfunnet at vi har gjort denne typen fortellinger til en eksportvare, men «Fasandreperne» er like fattig på sosiologiske innsikter som den er på filmatisk fintfølelse og fantasi. 
