Kammerspill for sinnets strenger
Teaterstykket «Overføring» er basert på intervjuer med 13 pensjonerte psykoterapeuter om hvordan jobben påvirket dem. 
Gå og se! mener vår anmelder. 

Gripende øyeblikk er det mange av her, men Toralv Maurstad i siste scene, som en liten språkløs og aggressiv fireåring i sandkassen – en som terapeuten Gerd (Grethe Ryen) får hull på gjennom tålmodig lek – fester seg spesielt. 
Han er fire år i ansikt og bevegelser. 
Når ordene kommer, er de fra en fireåring, nesten usagte. 

Terapeuten har tolket leken med et livs erfaring og menneskekjærlighet. 
Nå er hun blitt pensjonist. 
Hva skal hun gjøre med det? 
Med seg? 
Hva skal Thorfinn (Kai Remlov) gjøre, som nærmest er gått i symbiose med pasientene, også seksuelt, den empatiske og tilsynelatende trygge Oddvar (Erik Hivju), den greie Åse (Wenche Medbøe) som elsker mennesker, eller karriereterapeuten (Britt Langlie) som ikke orker å arbeide med folk uten en viss personlig kontroll på diverse inntak. 

Pensjonerte terapeuter 

Regissør og manusforfatter Tyra Tønnessen har tatt et forskningsprosjekt om hvordan den første generasjonen norske psykoterapeuter ser tilbake på sine liv, sitt arbeid og sine erfaringer, og har skapt innsiktsfullt og dramatisk teater av det. 

Prosjektets opphavsperson er psykolog og førsteamanuensis ved UiO, Marit Råbu. 
Hun intervjuet 13 pensjonerte psykoterapeuter om hva yrkesvalget medførte for dem (og deres familier). 

Tønnessen har på godt vis omarbeidet stoffet og skapt seks fiktive personer som gjennom kronologiske fortellinger gradvis skreller av seg selv og sitt forhold til pasientene. 

Og til sine familier, som ofte blir en parentes i intense arbeidsliv. 
Som hos mange skuespillere. 

Hemmelige tårer 

Vi møter dem som unge, ivrige pionerer, som mer eller mindre tilfeldig kom seg inn i yrket. 
De gir noen innblikk i sin egen barndom og hvordan den har formet dem. 
Så følger vi dem fremover i karrieren, gjennom suksess og nederlag, og finner dem tilslutt som lekende barn i sandhaugen. 
Musikkunderlaget er velvalgt, tidsriktig og diskret: barnesanger, litt lengselsfull Piazzolla og Jan Johansson. 

Scenografien er like enkel som den er genial. 
Den består av seks stoler og noen leker, i bakgrunnen henger seks istapper som drypper stille. 
Det kan være hemmelige tårer fra mennesker som hele livet har tvunget seg til å observere, lytte. 

Seks mennesker som innhentes av alder og oppløsning, men som har satt pasienten først. 
De er helt forskjellige, men har et fellesskap i etterkrigstiden psykologi-gjennombrudd og arven etter Freud – det flettes inn navn som Harald Schjelderup, Ola Raknes, Nic Waal – og alle er spesielt opptatt av traumer hos barn. 

Til slutt sørger de over dagens industrielle behandlingsform, spesielt av eldre, som sitter neddopet på institusjon og venter på døden. 

Ta vare på skuespillerne! 

Skuespillerne, i alder 67 til 90, bruker nok også sider av egen barndom, alderdom og pensjonisttilværelse. 

For en rikdom de representerer i teaterkunnskap, erfaring, teknikk! 
Teatersjefer: 
Ta vare på dem! 

Som terapeuter viser de stor innsikt i låste barnesinn, som skuespillere utfordrer de fortsatt seg selv. 
Ingen, i noe publikum, vil være uten egne referanser til et eller annet element her. 

Overføringen – og motoverføringen – foregår altså på flere nivåer, psykolog- og skuespillerfaglig, rent personlig og medmenneskelig. 
Og ingenting fremstilles skjematisk. 
Utviklingen skjer nesten umerkelig, og med den største finfølelse. 
Gå å se! 
