BOK:Harde bud på begge sider av graven 

BOK: 
Fjorårets Man Bookerpris-vinner allerede på norsk. 
Den er elegant. 
Og krevende. 

George Saunders: 
Lincoln i bardo. 
384 sider oversatt av Preben Jordal. 
Gyldendal. 

Ideen om å la de døde omgås og snakke med de ennå levende i samme verk, er ikke ny. 
Det lar seg gjøre på flere slags vis, som sin tids store danske teatermann J.L. Heiberg i 1840 gjorde det fra scenen i skuespillet «En sjæl efter Døden», i form av undertittelens «en apocalyptisk Comedie». 
Eller som amerikanske Edgar Lee Masters gjorde det i den mektige «Spoon River Anthology» fra 1915, der 250 fiktive mennesker presenterer seg som tekst på gravstøttene sine, og (endelig) får meddelt det viktigste de har å si mens de i sum danner et bilde av en hel småby (norske utgaver 1950, 1976). 

Hundre år senere, med minninger om Lee Masters, strekker George Saunders (1958) det bare så mye lenger ved å skape forbindelse og kommuniksjon mellom de døde sjeler – «forhenværende mennesker» - og de ennå levende på det for dem «tidligere stedet». 
Han gjør det i et stort spenn mellom den glitrende opplyste presidentresidensen til Abraham Lincoln (en av de «største» i USAs historie) og den dystermørke, vindherjete vinterkirkegården i nabolaget. 

Året er 1862, den tidlige fasen i den amerikanske borgerkrig (som til denne dag har tatt flere amerikanske liv enn noen annen krig USA har deltatt i). 
Det går dårlig for republikken, og presidentens ry, popularitet og personlige omdømme er på et lavmål. 
Han kjenner seg likevel, som den årvisse skikken er, forpliktet til å holde en stor mottakelse for hundrevis av gjester, med overdådig servering. 
Mens festlighetene pågår, ligger hans elleveårige sønn Willie og dør et annet sted i bygningen. 

President Lincoln blir «den mest sørgmodige mann i verden», mest skamfulle også. 
Natt etter natt oppsøker han sarkofagen der Willie er anbrakt. 
På kirkegården er det mange avdøde som befinner seg i tittelens «bardo», der de en kortere eller lengre tid etter at døden inntrer, (etter buddhistiske forestillinger) fortsatt er sansende og artikulerte. 
Her er mulig trøst for en knust far og hans sønn som aldri ble «skjenket den store urgaven»: tid. 

«Lincoln i bardo» er en mangestemt collage, et potpourri av (døde) stemmer, som Lee Masters’, men mye mer krevende og med store implikasjoner for opplevelsen og forståelsen vår av liv og død. 
(Og om det ikke var vanskelig nok, er oversettelsen noen steder heller ikke så hjelpsom, selv om den stort sett fungerer fint.) 
