Freuds fosterbarn
Incestdramaet 
«De nærmeste» skildrer på troverdig vis hvordan den siste grensen kan tråkkes over. 

FILM: 
Charlotte (Ine Wilmann) er en sånn kvinneskikkelse man får lyst til å gå ut etter filmen og diskutere; en sår, sammensatt, ung kvinne i opptil flere grenselandskaper som likevel er helt, fullstendig troverdig. 

Allerede i Charlottes bryllupstale til venninnen Marte (Silje Storstein) smyger det seg inn en følelse av at noe er litt off. 
Den er fnisete sjenert og nesegrust beundrende på samme tid, hengivelsen overfor venninnen og venninnens familie, som har tatt henne til seg, har noe klamrende over seg. 

Incestuøst og skjevt 

Charlotte har hatt en oppvekst preget av emosjonell sult etter en uinteressert mor (Anneke von der Lippe); hun spionerer i smug på den fremmede, eldre, svenske halvbroren sin, Henrik (Simon J. 
Berger), som har flyttet til Oslo med familien. 

Det er som om Charlotte ikke vet hvordan hun skal porsjonere eller sette grenser. 
Halvbroren, som ble sviket som liten da moren forsvant for å skape seg et nytt liv, har noe av det samme: 
En grådighet som gjør at de to halvsøsknene valser over alle tabuer, også det seksuelle. 

I tillegg til det forbudte, preges forholdet også av en skjevhet som bare blir brattere: 
Han bærer på en aggresjon mot lillesøsteren som fikk det han selv ble fratatt, mens hun bare vil ha noen å være nær. 

Ine Wilmann gjør en rolle som vekker både ømhet og ubehag: 
Hun sier lite, og akkompagnerer alle de nølende replikkene med knis og nervøse smil, som om alt skal kunne avfeies som tull, hvis den andre ikke liker det. 
Det er nettopp det brennende ønsket om nærhet som skaper avstand. 

Alle siger unna: 
Venninnen er på vei over i et nytt liv, kjæresten hun kanskje ikke elsker er på turné, moren er ikke til stede, faren er døende. 
Barna hun er danselærer for, som hun er så flink med, klemmer henne hardt hver uke før de går tilbake til sine virkelige foreldre. 
Det er ikke rart «De nærmeste» på engelsk har fått tittelen «Homesick». 
Ine lengter hjem. 
Hun går alene gjennom et vinterhvitt og ugjestmildt Oslo. 

Simon J. Berger er karismatisk, men mer lukket og uforutsigbar som Henrik. 
Manuset gir ham ikke rom til å vise eller kommentere hva han føler eller tenker om de store omveltningene i livet. 
Berger og Wilmann har ulik energi, som spraker når de møtes. 
De ulike situasjonene har nerve og undertekst i en grad som oppleves litt for sjelden i norsk film. 

Og så er det likevel som om man iblant ønsker seg et annet utvalg av scener: 
I stedet for nok et besøk på sykehuset eller danseskolen, kunne en klok regissør som Anne Sewitsky utforsket birollegalleriet og bakgrunnshistoriene, eller gått nærmere inn på det betente temaet og på hvordan de som faktisk faller inn i et seksuelt søskenforhold, tenker om det de driver med. 

«De nærmeste» er liten i utstrekning, men pløyer freudianske dyp med en stor surstofftank på ryggen. 
Så blir det en femmer på terningen, siden «interessant» trumfer «perfekt». 
