Fieh på Øya:«Flinkisene fra jazzlinjen kan åpenbart ha det gøy» 

Leverer en energiboost til et mottagelig Øya-publikum. 

Fieh er enda en i rekken av unge, norske artister som får mye oppmerksomhet før de i det hele tatt har sluppet et debutalbum. 
Bak navnet skjuler vokalist Sofie Tollefsbø seg, sammen med en gjeng venner som hjelper til med produksjon av funky soulmusikk. 

Etter å ha fått skryt av selveste Elton John, er det lite som står i veien for en strålende karriere. 
Da passer det fint med en konsert på Øya for å holde på hypen. 

God respons 

Mange har møtt opp for torsdagens første konsert, hjulpet av værgudenes velvilje. 
De fleste setter seg i det tørre gresset, men flere reiser seg når konserten setter i gang. 
Til slutt står brorparten av tilskuerne. 

Det har de all grunn til. 

Ikledd matchende oransje T-skjorter starter Fieh rolig med en trompetsolo over sprudlende trommer og dronete synth. 
Så stormer Tollefsbø ut på scenen og synkrondanser med to gode hjelpere til det som er blitt en jazzede rytme. 
Fra starten er det mye energi i både stemme og levering. 

Og publikumsresponsen er god. 
«Så mange som er våkne! 
Hva faen!» utbryter frontfiguren, før de fortsetter settet. 
Her dreier det rundt funkgitar, dype bassganger, trompetsoloer og retro keyboardtoner, med trommer og perkusjon som holder det hele sammen. 
Et svært talentfullt band. 

Det er en grad av hiphop i musikken som skaper bevegelse, også blant de oppmøtte. 
Jeg skal ikke late som at jeg kjenner disse låtene, men man kommer raskt inn i dem likevel. 

Særpreg 

Fiehs karriere har bygget seg sakte, men sikkert opp de siste årene, og de to singlene hun har produsert har høstet flere hundre tusen lytt på strømmetjenester. 
Ikke rart; begge er fengende låter som dekker hver sin bit av R&B-spekteret. 

«25» kommer som låt nummer fire, og viser virkelig frem Tollefsbøs særegne vokal. 
Den veksler mellom fløyelsmyk crooning og utrop med attitude og imponerende kontroll over stemmebåndene. 

Avslappet energi 

Opptredenen har en avslappet energi, perfekt for settingen. 
Tollefsbø har også en svært sjarmerende publikumskontakt, som virkelig vises når hun får hele tilskuerflokken til å sette seg ned for så å hoppe til værs. 
Godt gjort såpass tidlig på dagen. 
Selv om det er noe monotoni i låtmaterialet, er det nok dynamikk i fremførelsen til å holde på oppmerksomheten. 

Den særs fengende singelen «Glu» kommer mot slutten, og blir nærmest en maktdemonstrasjon fra det unge bandet, komplett med et dansende publikum. 
Sånt er kult å se. 
En sterk Øya-debut. 

Flinkisene fra jazzlinjen kan åpenbart ha det gøy. 
