«Mer av det samme og en fryd å se på»
Saul er tilbake. 

Oppfølgere. 
Avleggerserier. 
Gi den populære birollefiguren sin egen serie. 
Trenger vi sånt? 
Har det noe for seg? 

Er det ikke alltid vassent avkok, nesten-men-ikke-helt-forsøk på å gjenskape magien i en ferdig fordøyd treretter man gjerne skulle spist om igjen med ferske smaksløker? 

Håpet er mer «Friends». 
Det man får er «Joey». 

Men nei. 
Ikke denne gangen. 

Første episode av «Better Call Saul», hvor vi nok en gang møter den slu advokaten Saul Goodman fra «Breaking Bad», feier unna all tvil og mistro. 

Serieskaperne Vince Gilligan og Peter Gould leverer etter alle solemerker bare mer av det samme, men i en frisk innpakning som er ti prosent lettere i labben og en fryd å se på. 

Skrankeadvokat 

Det starter med slutten. 
Etter hendelsene i «Breaking Bad» lever Saul i skjul og jobber på en kanelsnurrsjappe mens han konstant titter seg over skuldra. 

Etter åpningsminuttene i sorthvitt, perfekt tonsatt av The Ink Spots-låta «Adress Unknown», tar fortellingen oss med til årene før «Breaking Bad», da Saul ennå het Jimmy McGill og var en sliter av en skrankeadvokat. 

Bob Odenkirk tar her steget opp fra birolle til hovedrolle med glans, og ser ut til å stortrives med det større registeret han har å spille på nå som målet er å komme bak den rappkjefta hentesveis-fasaden til Saul. 

Der finnes det et vell av sinne, sorg, usikkerhet og frustrasjon. 

En hører det bare på pusten, ser det tydelig i måten han nesten rister og vrir seg under og kniper med øynene en vanskelig telefonsamtale. 

Med det presset i bakhodet ender en tilsynelatende avslappet og åleglatt samtale med to potensielle klienter opp med å føles høyspent, fordi man vet så alt for godt hva som foregår bak fasaden. 

Bulkete søppeldunk 

Odenkirk får også god hjelp av Gilligans selvsikre regi hvor ingenting føles tilfeldig. 

En rettssak kommer nær bankscenen i seriefinalen (nå bare sesongfinalen) av «Twin Peaks» hva gjelder utstudert langsomhet før den med pinlig komisk presisjon viser akkurat hvor stusselig karrieren til Jimmy er. 

En søppeldunk med bulk forteller en så tydelig historie at den ikke trenger sparkes. 

Stikkene av medfølelse kommer ikke bare én gang i løpet av den knappe timen piloten varer, og noe av tyngden i det må nok tilskrives at vi kjenner Saul/Jimmy fra før. 

Selvstendig serie 

Samtidig står dette på egne ben, i den grad at også de som aldri har sett «Breaking Bad» ikke vil ha noen problemer med å henge med. 

Parallellen til opphavet er likevel svært tydelig. 

Som Walt er Jimmy på et punkt i livet sitt, en tilsynelatende god og ærlig mann som en dag må innse at verden er urettferdig og at ingen vil gi ham noen stjerne i margen for å følge reglene. 

Så fort man kutter ut et par prinsipper og utnytter systemet bittelitt, virker livet både enklere og mer lønnsomt. 

Når Jimmy beveger seg i den retningen i siste tredjedel av piloten gjør lageret av medfølelse at det blir utrolig lett å heie på ham. 

All erfaring tilsier at det kan bli litt tyngre noen sesonger fra nå. 

Denne anmeldelsen er kun basert på første episode. 
Andre episode legges ut på Netflix i morgen. 
