Anmeldelse:Kloke refleksjoner fra Sven Kærup Bjørneboe 

Fakta og fiksjon, påfunn og anekdoter. 

Forfatterens to små døtre innkaller ham til «pressekonferanse» på rommet sitt. 
Der får han vite nyheten: 
Han må skrive barnebok. 

Med dette utgangspunktet klarer Sven Kærup Bjørneboe å gjøre både det og mye annet, i et forbilledlig knapt og konsist språk, på få, små sider. 

Størstedelen av boka er en lang anekdote, kanskje så lang at den ikke egentlig kan regnes som anekdote. 
Siden forfatteren selv er med i den, blir det dessuten en memoar, men uten hendelser som løfter oss opp til nivå av historisk materiale. 
Dette er muntre bagateller, perler på snor. 

Det muligens sanne 

«de muligens sanne, muligens usanne historiene» 

Det muligens sanne 

Nettopp det som kjennetegner anekdoter: en glidende overgang til «historier fra virkeligheten». 

Hva som er hva i boka vi her leser, med stoffet anrettet av forfatter Bjørneboe, får vi god anledning til å lure på. 
Dette er bittesmått og samtidig litterært altomfattende. 

Burleske opptrinn 

Burleske opptrinn 

Her bodde det allerede et pussig kunstnerpar, med dertil hørende burleske opptrinn. 

Likevel er det gamle frk. 
H. som er omdreiningspunktet. 
Hun vil helst snakke fransk med sin leieboer, og samtalen dem imellom dreier inn på kameler. 
Og frk. 
H. ender i Marokko. 

Mer om kameler! 

Mer om kameler! 

Rådet fra yngstedatteren er: 
«Skriv flere sider, mange flere. 
Finn på en masse ting.» 

Og pappa reflekterer: 

«Har hun glemt at boken skulle være en historie fra virkeligheten? 
[...] Roald Dahl er en OK fyr, men han fant på historiene sine. 
Tanta derimot, hun oppdiktet seg selv. 
Hun var sin egen fantastiske historie, og dét i all beskjedenhet.» 

Døtrene fungerer som konsulenter, men blir utfordret til selv å bidra. 
Den ene vil ha mer om kameler, den andre vil vite hvordan det gikk med frk. 
H. i Marokko. 
De må jo dra dit og finne det ut! 
