Annenhåndsdesperasjon
Mørkemann som aldri helt letter. 

Andre Holstad plasserer seg i en etterhvert lang og ærerik norsk tradisjon: 
Smerten skal kjennes på, endog hylles, over en akkordrekke dominert av moll-variasjoner. 
Det skal være "ekte", "skittent", "desperat". 
Og så videre. 

Jeg kommer ti minutter for seint til Andre Holstads konsert på Crossroad. 
Men fyren, kjent i deler av Oslo som "han høye fyren med den blå polposen", kjører åpenbart et stramt og velregissert løp: 
Mismodige viser som fra tid til annen kuliminerer i The Bad Seeds-aktige utblåsninger med et blodsprengt øye nedi gjørma og det andre mot den nært forestående apokalypsen. 

Det er jo lett å sette pris på Holstads uttrykk: 
Låtene er veldreide, stemningen dirrer tidvis og hovedpersonens Brian Molko-aktige vokal bringer et eller annet friskt, om enn smått irriterende, til bords. 
Det er aldri i nærheten av å være dårlig. 
Men jeg husker ingen av låtene etter endt seanse. 
Og det kjennes ikke der det skal. 
Problematisk. 
