Like behersket som en 120 kilos rugbyspiller som krasjer inn i deg
Clint Eastwoods «Invictus». 

||| 
FILM: 
Jonah Lomu, rugbysportens første virkelige verdensstjerne, hadde en banal, men overrumplende taktikk — fikk han ballen i henda, løp han ikke rundt forsvarerne, men rett på dem. 
Når den formidable newzealenderen dukker opp mot slutten av «Invictus», er imidlertid ikke taktikken så uimotståelig lenger, både fordi laget på den andre banehalvdelen har ett mottrekk, og fordi regissør Clint Eastwood i to timer har dundra på i samme stil. 

Raus med sukringaDet vil si uten èn eneste overraskende bevegelse, ikke så mye som en liten venstresving, bare med en fast tro på at den samlede tyngden av 135 minutters spilletid, Nelson Mandelas aura og den sanne historien om Sør-Afrikas oddsbombe av et VM-gull i rugby vil tvinge seeren i kne, og hvis ikke så vil endeløse panoreringer over jublende folkemengder, generisk sportsfilmmusikk og forvridde ansiktsuttrykk i sakte film gjøre det. 

Og det er ikke det at det ikke fungerer — jeg hadde vansker for å holde tårene tilbake allerede når de harver over Vest-Samoa 42-14 i kvartfinalen. 

Men hvis taktikken etter hvert blir avslørt, og Clint Eastwood ikke, som Jonah Lomu, er en 120 kilo tung maori som løper 40 meter på fire og et halvt sekund og på forhånd har mørnet motstanderen med sin fryktinngytende haka-dans, da ser det mest litt dumt ut. 

Den første tidenMed utgangspunkt i en reportasjebok av John Carlin, tidligere Sør-Afrika-korrespondent for den britiske avisa The Independent, begynner filmen med de skjøre første arbeidsdagene til president Nelson Mandela (spilt av Morgan Freeman). 

Dette sammenfaller med oppkjøringen til VM på hjemmebane for det sørafrikanske rugbylandslaget, populært kalt «Springboks», antilopene, i den grad de er populært kalt noe som helst — rugby er på dette tidspunktet bare fulgt av landets hvite afrikaans-befolkning. 
Det forekommer imidlertid Mandela at sport, mye mer enn for eksempel frihandelsavtalen med Taiwan som ligger øverst i saksmappa hans, kan virke samlende på en nasjon som etter hans mening «hungrer etter storhet». 

Han allierer seg derfor med Francois Pienaar, Springboks' lagkaptein, spilt av en demonstrativt ukarismatisk Matt Damon, eller så bare får han ikke noe gratis av rollens påkrevde ruslebiffanatomi. 

Uansett kommer Morgan Freeman langt bedre fra det — i måten han portretterer Mandelas saktmodige, milde vesen, aner man også hele tiden hans hvileløse politiske sinn, og får både en idè om hvordan han forente en nasjon og hvordan han skjøv fra seg nære familiemedlemmer. 

UmotivertFilmens tittel er forøvrig ett dikt av den britiske 1800-tallspoeten William Ernest Henley, som Nelson Mandela skal ha funnet styrke i under sine år i fangenskap. 

Det hintes til at diktet vil spille en rolle i filmen — det hintes i det hele tatt til mye det ikke er noe hold i, ett attentat, en flystyrt — men når Francois Pienaar i ekstraomgangen av VM-finalen kaller sine medspillere sammen til et siste taktikkmøte, på stillinga 9-9, brøler han bare: 
«Nå er det èn ting som gjelder: Forsvar, forsvar, forsvar!» 

Og mer poetisk — eller, for den saks skyld, ambisiøs — blir egentlig aldri «Invictus». 
