Dronning uten gnist
Beyoncé treffer bare unntaksvis på sitt fjerde album. 

Det er ikke alltid helt lett å bli klok på plateartisten Beyoncé Knowles. 
Tross ubestridelige talenter som låtskriver, artist og vokalist, med eventyrlig kommersiell suksess og et knippe av de varigste og beste r&b-/poplåtene fra de siste 30 årene å klaske i bordet med, har hun fortsatt til gode å gi oss et virkelig helstøpt og gjennomrealisert soloalbum. 

4 er dessverre heller ikke det albumet. 
Det står ikke på den toppede gjestelisten – Kanye West, Andre 3000, Frank Ocean, Babyface og The-Dream bidrar alle som låtskrivere, produsenter og/eller rappere, men det er kun sistnevnte som setter tydelige avtrykk og låner sin sårt tiltrengte eksentrisitet til denne underlig blasse og baktunge affæren. 

Nettopp The-Dreams avtrykk er hørbart på den storslåtte, tungt Prince-parafraserende åpningsballaden "1+1", et av flere øyeblikk der Beyoncé gjennomgående er på nippet til å synge låtmaterialet i hjel. 
Knowles´stemmeprakt er såpass veldokumentert at den voldsomme overbevisningstrangen tidvis føles tvunget, som på den ellers ordinære "Best Thing I Never Had" (som best kan beskrives som en fattigmanns-"Irreplaceable") og anmasende "Start Over". 
Kanye- og-Andre-gjestede "Party" oppleves først og fremst som en bortkastet sjanse, melodifattig som den er, mens Frank Oceans "I Miss You" høres ut som noe han utmerket godt kan ha skrevet i søvne. 

Det er når Beyoncé helt unntaksvis streifer bort fra midtempo- og balladekjøret at de gledeligste øyeblikkene på 4 inntreffer. 
Den på forhånde varslede inspirasjonen fra Fela Kuti er i stor grad fraværende, men på "End Of Time", albumets kanskje beste spor, benytter hun et drivende afrobeatkomp og tjukke hornslynger som melodiens medrivende dynamo. 
Likeledes er "Countdown" – tross åpenbare fellestrekk med tidligere Beyoncé-gull såvel som "All Of The Lights" – et friskt og i denne sammenhengen modig forsøk på å pense sporet tilbake i retning "eventyrlyst", det nabolaget artisten har skapt sine største kunstneriske triumfer i. 

4 slutter på verst tenkelige vis; en dvask Diane Warren-ballade avløses av den Major Lazer-stampende førstesingelen "Run The World (Girls)", som utelukkende høres høres baktung ut i 2011. 
Et par anstendige, åttitallsdynkede midtempo-karameller inni der til tross: 
Skuffelsen er et faktum. 
