Så fælt, så bra
Med romanserien «Jernalderdrøm» utsetter Steinar Løding både seg selv og leseren for en overveldende styrkeprøve. 

Steinar Løding: 
Jernalderdrøm. 
Tredje bok. 
Fragmenter av en aldri ferdigskrevet familieroman. 
Bind 2. Andre del. 
Roman. 
559 sider. 
Gyldendal. 

Kloke folk har bestandig lurt på hvordan det kan forholde seg med noe vi alle har opplevd: at en pinefull kunstopplevelse – som et tragisk skuespill fullt av lidelse og død («Hamlet»), en ufullbyrdet kjærlighetshistorie full av sykdom, sorg og svik (romaner og filmer i fleng), en dystopisk fortelling eller et sørgedikt – kan oppleves så tilfredsstillende. 

Man kunne komme på tanken at det skyldes så vel masochisme (godt å ha det vondt) som sadisme (nytelsen ved å se andre bli påført lidelse). 
Aristoteles sitt omstridte katarsis-begrep har ellers stått seg godt gjennom hundreårene, med forestillingen om at det foregår en renselse i leser og tilskuer ettersom handlingen skrider fram og løser seg opp. 

Fordyper man seg i Steinar Lødings romaner, kan lesningen by på alt dette, men framfor alt inviterer den til den rystende opplevelsen som kunstskrivning er alene om å gi – for man kjenner seg ikke særlig renset etter å ha vært neddukket i Lødings dilerisk-episke kloakk over nærmere 600 sider – som ellers med sine massive 37 linjer pr side er 20 prosent større enn standard romansideformat. 
Og velter seg i søle, skit, vold og gørr sammen med forfatteren og personene hans. 

Men Løding har har en bredde i språket, i ordforråd, i sin minituøse, uendelig tålmodige og arbeidsomme utbrodering av enkeltscener og hendelser, i sine diskusjoner av fortelleteknikkker, i fotnoter, digresjoner og repetisjoner så det blir en utmattende glede å følge ham fram og tilbake fra Mørekysten til London og Chicago på 1890- og 80-tallet – med sveip tilbake til enda tidligere år i Karibia - sammen med fortellerens tipptippoldefar Peder Amrafel Fjære Erbnehmer, tippoldeforeldrene Agon Gottskalk Sørigarda Aftredet og kona Lydia, oldefar Gerd/Gert Fjaere Goldsong – sønn av slavinnen Sabitu, kalt Spenfryd, osv. osv. 

Alt med det allmenngjorte budskap om at «Fortida er aldri død. 
(...) Den er ikke engang fortid.» 
Vi drar det alt sammen med oss: grådighet og alle slags begjær, hat, oppofrelse og omsorg. 
Framtida har snaut nok begynt, og her er langt mellom lysglimt fra de pre-elektriske pråsene. 
Steinar Løding pensler det alt sammen ut i et romanverk som ikke har sin make i norsk litteratur, som jeg vet av, men som reduserer mangt og meget i samtidslitteraturen til puslerier. 
