Bokanmeldelse:Paulo Coelho: «Utroskap» 

Paulo Coelho serverer leseren en grøt av religiøst oppgulp, menneskeforakt og spekulativt underholdningsgrums i sin nye roman. 

Er du omlag 30 år, har fin ektemann, meningsfull jobb, god helse og glade småbarn i et fredelig luksusland – men er likevel deppa og lei livet ditt? 

«Dr. Coelho» har funnet kuren. 
Du bare gjør som hovedpersonen Linda: driter i den kjedelige familien din, suger en kjendispolitiker som var din tenåringskjæreste, lar ham mishandle deg fysisk og psykisk, kjøper en masse kokain for å kriminalisere hans kone og dermed vinne ham tilbake og bygger opp forakt mot såvel jobben som den vennlige A4-naboen. 

Etter hvert går det også opp for deg at å bli voldtatt analt er svært frigjørende for den universelle kjærlighetsevnen din, og at en tandemflukt med en ung kjekkas i paraglider (og en ørn) åpner de resterende himmelske sluser i ditt hellige hjerte. 

Dermed kan du endelig finne lykke, frihet og indre ro sammen med takknemmelig mann og barn, som nå elsker deg enda høyere enn før eskapadene. 

Det er nok med god grunn at forleggerne fremdeles lar boken «Alkymisten» fra 1988 prege PR-materialet i 2014. 
Siden den kom ut har kvaliteten på Coelhos bøker jevnt over sunket, omvendt proporsjonalt med boksalget. 

Millioner av lesere opphøyer ham til livsveileder og inspirasjonskilde, de finnes både blant rike engleskolelærere og i horder av verdens fattige kristne. 
Menigheten får akkurat det de er vant til å få. 

Også i år har Paulo Coelho funnet det formålstjenlig å servere leseren en grøt av religiøst oppgulp, menneskeforakt og spekulativt underholdningsgrums – sukret med løsrevne og mishandlede sitatdryss fra ekte filosofer, tenkere og kunstnere. 

Greske og romerske gudemyteversjoner og navn blir rotet sammen, det samme gjelder for moderne faggrupper som psykologer og psykiatere. 
Kubansk folklore blir like kunnskapsløst omtalt som medisinske antidepressiva og klassisk litteratur. 

Det verste er kanskje at den stakkars hovedpersonen engasjerer selv sin egen forfatter så lite at han knapt gidder å huske hva hun sa, gjorde, tenkte og mintes bare noen få sider tidligere. 

Coelho pøser heller på med sjokkeffekter som dyretortur for å forankre eller legitimere en psykopatlignende vilje til å skade både nære og fjerne mennesker. 
I sum blir inntrykket at forfatteren har vaklet til sitt skrivebord med tomt hode og sprengfull agenda hver skrivedag, og at ingen redaktør har fått lov til å fikse på selv de mest skrikende pinligheter og researchtabber. 

Miljøskildringene av forfatterens nye hjemsted Genève i Sveits, der godtfolk ikke betaler så mye skatt og ikke må låse dørene sine fordi der finnes så få skumle innvandrere, er kanskje ment som en hyllest. 
Men fra Coelhos penn føles til og med de mange hyllingskvadene til den friske alpeluften som å få klemt en narkosemaske over munn og nese. 

Både handling og språk er så emment og klamt at oversetter Grete Skevik burde hatt smusstillegg for denne jobben. 
