Bokanmeldelse:Anthony Doerr: 
«Alt lyset vi ikke ser» 

En verdifull edelsten og et mystisk radiosignal – samt to enestående barn – står i sentrum for denne betagende romanen fra krigens Tyskland og Frankrike. 

Boken følger livsløpene til franske Marie-Laure og tyske Werner. 
Marie-Laure er blind. 
Werner er et teknisk vidunderbarn. 

Sammen med sin far – låsesmeden på det naturhistoriske museet i Paris – er Marie-Laure på flukt. 
Faren har fått i oppdrag å skjule den ekstremt verdifulle edelstenen Flammehavet (eller en kopi). 

En kreftrammet nazioffiser, von Rumpel, blir sendt avgårde for å oppspore og sikre seg Flammehavet. 

Samtidig får lille Werner i oppdrag å peile seg frem til noen mystiske radiosignaler fra huset i Saint-Malo der Marie-Laure skjuler seg. 

Ingen setter radiosignalene og edelstenen i forbindelse med hverandre. 
Noen forbindelse finnes heller ikke – utover skjebnens lunefulle spill. 

Marie-Laure elsker å lese. 
Ja, hun leser bokstavelig talt i stykker sine kostbare bøker med blindeskrift. 
Mens Werner plukker fra hverandre radioer. 
Og setter dem sammen igjen. 

Anthony Doerr gjør flere spennende grep i fortellerstrukturen. 
Kapitlene er ekstremt korte, men de er vevet så godt sammen at tempoet ikke gjør lesingen stakkato. 

En roman på 634 sider kan knapt kalles kortprosa, men enkeltvis fremstår kapitlene som brokker i en mosaikk. 

I stedet for å presentere handlingen kronologisk, hopper forfatteren frem og tilbake i historien. 
Den litterære passerspissen er plassert i datoen 8. august 1944, men historien begynner i 1934 og slutter i 2014. 

Jeg synes boken er vanskelig å plassere i en sjanger. 
Den episke, dramatiske og fargerike fortellerstrukturen – som fører frem til et forventet og selvsagt klimaks – gjør den (litt for) lett å plassere i kategorien for underholdende, internasjonale bestselgere. 

Samtidig er den litterære atmosfæren og det særegne språket – glimrende ivaretatt av oversetter Lene Stokseth – av et helt annet kaliber enn den gjengse flyplassroman. 

Språket er ikke eksperimentelt på en anmassende måte, men det er annerledes. 
Tidvis korthugd. 
Fortettet. 
Ofte blomstrende. 
En rar miks av treffende metaforer og lett overdrevne språkbilder. 
Suggererende. 

Anthony Doerr er en leken dikter. 

634 sider er kanskje i lengste laget. 
Eller? 
Som leser føler jeg aldri at det blir for mye av det gode. 

Romanen er nok altfor episk, spennende og underholdende til å bli tatt helt alvorlig av det finlitterære etablissement. 

Blås i dem! 
Liker du godt fortalte og velskrevne historier, tør jeg love deg at du vil lukke denne boken med et tilfreds sukk og et bedrøvet lite smil om munnen. 
