Bildekunstner Bersås imponerer:Naturen gjennom fargen 

Ruth Bersås er ingen banebrytende kunstner, men hun viser en flott utstilling i Sandnes kunstforening. 

Sandnes kunstforening: 
Ruth Bersås, maleri. 
T.o.m. 29. jan. 

For Ruth Bersås har kunsten vært et spørsmål om langsom modning. 
Sen start, og full utfolding med solid maleri nå som åttiåring. 
Det er ingen liten bedrift. 
Nå viser hun en flott, liten utstilling av maleri i Sandnes kunstforening – godt montert i det lille lokalet. 

Nei, noen banebrytende kunstner er hun ikke; som maler går hun med sine halvabstrakte landskapsmotiver på vel opptråkkede stier. 
Det er likevel lett å få øye på en personlig stil her. 
Den ligger i blikket for abstraksjonens muligheter, i måten hun former de enkelte billedelementene og i hennes varme koloritt. 
Det er som om det renner en varm, mild sol gjennom fargene, for de gløder på lavmælt vis – og fargebruken hennes blir et filter for dette lyset. 
Hun fanger det og slipper så lyset ut igjen gjennom motivene, aldri kraftig og vilt, alltid stille og dempet. 

Slik temmer Bersås sollyset i sine malerier. 
Hun skildrer ikke solen som en lyskraft som skinner ned på motivene, for her er få, om noen, realistiske skygger. 
I stedet metter sollyset selve fargen; slik fastholder hun dette lyset og lar det fylle alle fargene hun anvender i hvert enkelt bilde. 
Det gir maleriene en varm fargeglød og gjør hele utstillingssalen til et solfylt sted. 

Håndteringen av fargene er ganske subtil, for ofte ser jeg glidende overganger mellom gult, oker og grønt, med finstemte innslag av blått og rødt, og noe svart. 
Det er når hun håndterer disse fargene til størst mulig abstraksjon, at hun lykkes best. 
I enkelte malerier henger ennå ønsket igjen om å redegjøre for motivet med for mye detaljpirk. 
Med større abstraksjon, som i «Jardin II», legger Bersås inn mer mystikk i motivene – hun underliggjør formene i landskapet – og på den måten kommer særpreget hennes som kunstner bedre fram enn i de noe mer realistisk malte bildene, som ligger tettere opp til så mye annen kunst av denne sorten. 

Jeg har sett det i noen få av hennes enkeltbilder i det siste: denne frigjøringen gjennom abstraksjonen er et vesentlig aspekt ved Bersås’ modning som kunstner fram mot denne utstillingen. 
Nå våger hun å stole mer på fargene selv, og enkelt og effektivt lar hun dem bli bærere av naturstemninger: en lys dag på stranden; en kornmoden åker; en solfylt dag i den marokkanske kystbyen Essaouira; et mørkt møte med en skog som ulmer og gløder med en stille poetisk energi. 
Bersås ser naturen gjennom fargen, og hennes kunstneriske prosjekt er å bruke maleriet til å formidle et slikt natursyn. 

Abstraheringsprosessen forvandler disse motivene til en slags drømmende minner, i ferd med å viskes ut så detaljene ikke lenger helt kan fastholdes i hukommelsen. 
Som f.eks. i «Lekeplassen», fylt med så mye varmt lys at vi straks ser at ja, akkurat slik var barndommen når vi tenker tilbake på den: alltid sol, alltid med en lek badet i det gylne lyset som senere gjør den barndommen som var, til et forjettet land. 

Siste fra Trond Borgen: 
