Paul Auster med fire romaner om samme person - til prisen av én
«4 3 2 1» er forfatterens lengste og mest ambisiøse bok. 

I et lite essay fra 1995, «Hvorfor skrive?», forteller Paul Auster fem anekdotiske historier som har én ting felles: 
De handler om tilfeldigheter. 
Her gjengir for eksempel beretningen om hvordan han som 14-åring, på en sommerleir, opplevde at en kamerat ble truffet av lynet og døde, rett foran Austers vantro øyne. 
Hvorfor ble kameraten rammet og ikke han? 
Skjebne eller tilfeldighet? 

Tilsynelatende det siste. 
Nå har denne forfatteren, kjent for å skrive små romaner og stort sett korte setninger, skrevet sin lengste bok, fortalt med setninger som brer seg som slyngplanter over boksidene. 

New York-trilogien 

«4 3 2 1» er en roman som utforsker et tema som ruver under Paul Austers forfatterskap: 
Hva er en identitet, og hvordan blir den skapt? 
Auster fikk seg et navn med de tre små romanene som utgjør «New York-trilogien» (1985/1986), for øvrig nyutgitt samtidig med Torleif Sjøgren-Erichsens imponerende og sikre oversettelse av «4 3 2 1». 

Austers spesielle stil suger næring av to kilder, som ikke nødvendigvis står så fjernt fra hverandre. 
På den ene siden bruker han teknikker og temaer fra kriminalforfattere som Raymond Chandler og Dashiell Hammett, eller fra tegneserier og film noir. 

På den andre siden har Paul Auster, som i mange år livnærte seg som gjendikter i Paris sammen med sin første kone Lydia Davis, en egen fascinasjon for absurde forfattere som Franz Kafka, Albert Camus, Samuel Beckett, og Maurice Blanchot. 
I for eksempel «New York-trilogien» kan Auster minne om en dikter som Patrick Modiano, som for tre år siden fikk Nobelprisen. 

Litterær maraton 

Mens Lydia Davis er blitt kort-kort-novellens dronning, med fortellinger som iblant bare er på en setning eller to, har Paul Auster nå skrevet noe av det lengste i nyere amerikansk romankunst, en maratondistanse der han i sannhet har mange konkurrenter. 
Men han gjør det på sin egen, originale måte. 

«4 3 2 1» kan jo se ut som en nedtelling. 
Samtidig markerer tallene at vi står overfor fire forskjellige fortellinger. 
Alle handler om oppveksten til Archibald Isaac Ferguson, født i 1947, sønn av en møbelhandler i New York, Stanley, og fotografen Rose, barnebarn av en hviterussisk, jødisk innvandrer, som ved en tilfeldighet endte opp med å hete Ferguson. 
Vi får fire forskjellige versjoner, utspilt i samme miljø og med samme bipersoner, men med forskjellig handlingsforløp. 

Bestefaren ankom Ellis Island i 1900. 
Han het egentlig Reznikoff, men ble anbefalt å presentere seg for immigrasjonsmyndighetene som Rockefeller. 
I det avgjørende øyeblikket glemte han dette navnet, og sa på jiddisch: 
«Ich hob fargessen.» 
Dermed ble han bokført som Ferguson. 

Forklaring til slutt 

Auster går med alle den allvitende fortellers privilegier løs på fire varianter av Archies oppvekst. 
Disse er sirlig ordnet med tall, slik at den første omtales i kapitlene 1.1, 2.1, 3.1, den andre i 1.2, 2.2 og så videre, i alt sju kapitler på hver. 

To av Archie’ene blir drept underveis, og kapitlene videre rommer bare overskriften, uten tekst. 
To når fram til sjuende og siste del. 
Da har disse overlevende Archie’ene rundet 20 år. 
En av dem er blitt forfatter, og det viser seg at det er han som har skrevet av boka vi nettopp har lest. 

Dermed får vi en slags forklaring på hvorfor dette forunderlige verket er blitt til. 
Helt mot slutten dukker også navnet Rockefeller opp, som en slags avrunding. 

Litterær lek 

Boka handler om tilfeldighetenes spill, om spørsmål de fleste stiller seg hver eneste dag: 
Hva hvis? 
Eller: 
Hva hvis ikke? 
Ørsmå tidsforskyvninger eller hverdagslige valg kan få enorme konsekvenser. 

Hvordan skapes vi som mennesker? 
Det handler ikke, som i blant andre den modernistiske pioneren Knut Hamsuns tidlige bøker, om selvets stadige skiftninger. 
Snarere er denne Italo Calvino-aktige, litterære leken en utforskning av tilfeldighetenes mysterier. 
Hvor hårfin er ikke balansegangen mellom undergang og suksess i menneskelivet? 

Veiskillet 

Den eneste jeg vet om som har forsøkt noe liknende, er Kåre Holt i romanen «Det store veiskillet» (1949), der han følger en hovedperson gjennom tre ulike utviklinger. 

I Austers bok er det ikke veiskiller eller eksistensielle valg som avgjør et menneskes skjebne, men utenforliggende omstendighetene vi i mangel av bedre ord kaller tilfeldigheter. 
Men hva er en tilfeldighet? 
Kanskje er det et annet ord for skjebne? 
Dette kan man gruble over, men jeg tror vi stanser der. 

Store ambisjoner 

Boka er til tider er utmattende i alle sine detaljeskildringer og sine utpenslede scener, sine henvisninger til bøker og filmer og intertekstuelle finurligheter. 
Den er likevel et imponerende verk, en seier for romankunsten. 
Austers triumf er i like stor grad hans ambisjoner som hans gjennomføring av dem. 
Han har maktet å dele med oss lesere en opplevelse han selv beskriver slik: 

« ... det virkelige besto også av det som kunne ha skjedd, men som ikke skjedde, at én vei ikke var noe bedre eller verre enn noen annen vei, men lidelsen ved å leve i en enkelt kropp var at man på ethvert gitt tidspunkt måtte befinne seg bare på én vei, selv om man kunne ha vært på en annen vei, underveis mot et helt annet sted.» 
