Jovial juling
«Jackass 3D» er «Tom og Jerry» av kjøtt og blod 

|||FILM: 
Noen vil si at «Jackass 3D» ikke er annet enn meningsløs masochisme. 
Noen tar feil. 

Ikke dermed sagt at «Jackass»-fenomenet, som ble en farsott etter at tv-serien ble vist på MTV tidlig på 2000-tallet, bør tolkes for iherdig. 
Ingen som har sett Bam Margera hyle av latter, kan tro at dette handler om noe annet enn å ha det infantilt gøy i øyeblikket, samt more/selge kinobilletter til sitt publikum, for kameratgjengen til Johnny Knoxville. 

Men hadde dette bare handlet om å dra til kompisen din bakfra, i motsetning til å dra til ham bakfra med rød boksehanske samtidig som du heller en bøtte vann over ham og spiller klippet i slo-mo med tittelen «The Rocky Punch», ville det vært noe annet enn hva det er. 

Tegnefilmfølelse 

På sitt beste minner «Jackass 3D» om «Tom og Jerry»: 
Det er snakk om jeg-kan-ikke-tro-at-han-faktisk-gjorde-det-gladvold koblet med overskudd og kreativitet og en bristeferdig bankkonto av taus kunnskap. 

Det er derfor de får selv noen av sine ekleste stund til å fremstå som lystig uskyld. 
Det er umulig å forklare hvorfor det er morsomt når Steve-O lar seg låse inn i en festivaldo før doen forankres til to strikker og skytes opp i luften, med forutsigbart resultat. 
Men det er faktisk det. 

Ekkelt nok 

Iblant blir det likevel i ekleste laget: 
Stuntet der det inntas en cocktail laget på svetten til den overvektige Preston har liten annen effekt enn at kameramannen kaster opp - det gjør han flere ganger, og kameraet dveler frydefullt ved ham hver gang. 

Og når en intetanende forbipasserende blir spurt om å ta bilde av et par som gir seg ut for å være bestefar og barnebarn før de setter igang å kline, er bare ukomfortabelt. 

Ikke duggfriskt 

Det er også et faktum at Knoxville & Co ikke lenger er de fryktløse entreprenørene som steg opp fra skateboardmiljøet, de har vært gjennom mainstreamkjendisenes lysløype fra alkoholisme via ekteskapsproblemer til deltagelse i amerikanske «Skal vi danse», og «Jackass 3D» føles ikke akkurat som dagens fangst. 

Filmen bærer preg av at dette egentlig er en tv-idé: 
Stuntene er bedre egnet for korte tv-episoder enn for en helaftens film. 
Det er litt som når du går gjennom Vinterpalasset: 
Innen en time er du så utmattet av inntrykk at du bare kaster et blasert blikk på det tredje Leonardo da Vinci-maleriet du går forbi. 
Uten sammenligning forøvrig. 
