ROMAN:Stilsikker haltende språkbruk 

Fascinerende portrett av arbeidsløs skoletaper mellom omsorg og vold 

Bror Hagemann: 
Leo. Roman. 
140 sider. 
Tiden 

Handlingsingrediensene er ikke spesielt originale: 
Året er 1981, og 17-årige Leo, bosatt i Gjøvik, uten stabil inntekt og bopel, forteller sin livshistorie knyttet til en alkoholisert mor, en død far, skolemobbing, en ugift småbarnsmor, noen gode hjelpere, et stigmatiserende nærmiljø og en dirigent som utøver mørkets gjerninger under dekke av idealisme, nestekjærlighet, vakker korsang i en kirke. 

Svik, fattigdom, angsten for barnevernet, ensomhet, lengsel, avvist ømhet, selvskading, dobbeltmoral, drifter som løper løpsk, redde smågutter, utøving av brutal vold og den vakre drømmen om å avsløre en farlig sannhet samfunnet unnviker og ikke ønsker å kjenne til – her har jeg-fortelleren og noen av dem han omtaler, det alt annet enn enkelt. 

Skal man tro opplistingen av tidligere utgivelser foran i boka, debuterte Bror Hagemann med «De blyges hus» i 2002 slik at årets roman blir hans åttende. 
Sannheten er annerledes. 
Forfatteren ønsker åpenbart å markere at han i dag verken vedkjenner seg debutboka «Freelancer» fra 1985 eller de fire følgende romanene i forfatterskapet. 
Det dreier seg trolig om tekster som i hans øyne mangler den kunstneriske kvaliteten han i dag kan stå inne for. 

Ser man nærmere på «Leo», registrerer man raskt at teksten puster, stønner, sukker, kjærtegner, slår og pulserer i kraft av det muntlige, lite skoleflinke språket hovedkarakteren nytter. 
Skriften speiler talespråket, form og innhold blir ett – som når det heter «vakke», «hakke», «trokke» istedenfor «var ikke», «har ikke», «tror ikke». 
Skrivefeilene er mange, snublende syntaks og klossete formuleringer er med på å styrke realismen i teksten. 
Her står vi overfor en forteller som ikke nytter det korrekte uttrykket «som om», men igjen og igjen foretrekker misfosterkonstruksjonen «at som», en skoletaper som er fan av tennisspilleren MækkenRo, ikke McEnroe. 
At samme tenåring skal kunne klare å stave latinske uttrykk riktig, virker derimot lite troverdig (side 94f.) 

Samtidig eier Leo billedskapende fantasi, bestemte ledemotiv – bl.a. UFO’er, «fuglegutter», «tennis» og «vann» - forplanter seg gjennom teksten, og fortelleren er flink til å formidle lyder, lukter, synsinntrykk, taktile opplevelser. 

Ellers blir historien som folder seg ut, gradvis så spennende og uforutsigbar at slutten på soga ikke bør røpes. 

Tar du sjansen på en litt annerledes roman, les «Leo». 
