Bohempudler
Viterne sier at musikkspill er på vei inn igjen. 
Det er synd. 

Musikaler skulle være noe førtidspensjonerte ektepar drar til London for å se som en feiring av for mye fritid. 
«Rent» er et eksempel på hvorfor. 

Den såkalte rockeoperaen legger seg inntil «La Boheme» og skildrer et kunstnermiljø av fattige, kompromissløse, homofile, heterofile, transvestittiske og aids-smitta i New York 1989. 
Den består av 2 timer og 15 minutter smektende idolrock og lange, lodne tepper av oppstemt, sjølfornøyd sangtimentalitet. 

En bohem er en mann som aldri stanser og forteller hvordan han har det, derfor finnes det nesten ingen kvinnelige bohemer (spøk! spøk!). 
I «Rent» møter vi en Friends-nær følsomhetsgjeng av «hvordan har vi det i dag?»-folk. 
De er fjesfine som menneskepudler, og de stråler i mytebyens Rundthverandreland som om de nettopp satte til livs en Fedon-frokost med blåbæryoghurt og bibelsteder. 
Jeg har sett mange usannsynlige forsøk på å framstille lidende kunstnere på film, men dette er antakelig ett av den fortløpende musikk-ironiens store høydepunkter. 
Her snadrer mange snoddaser. 

Han ene fyren som ikke syns synd på folk med aids, kan stille seg ytterst til venstre og lese Clas Ohlson-bladet sitt. 
Vi andre føler med alle hiv-smitta så godt vi kan, men ikke alle liker at en grotesk virustragedie blir gjort til gjenstand for smektende zombie-musikk med en fattigdoms-flørt som er glatt som sundasmurt banansklie. 

Det finnes to ganske gode scener i filmen: 
Musikal-høydepunktet «Bohemians» med verbalflink kafebord-libretto og Maureens Mø-performance tar tak i deg. 
Resten er jamrende, innsmigrende junkmøl. 
