Filmanmeldelse «Strangers - Prey at Night»:Umotivert fremmedhat 

Som om det ikke var ille nok å være på en campingplass fra før. 

SKREKK: 
Strangers 
- Prey at night 

USA, 15 år 

MED: 
Christina Hendricks, Bailee Madison, Martin Henderson, Emma Bellomy, Lewis Pullman 

REGI: 
Johannes Roberts 

En gjeng maskekledde og navnløse fremmede dreper folk av kjedsomhet i denne skrekkserien. 
Det fascinerende er at følelsen er gjenkjennelig der man sitter i salen. 
Sjelden føles knappe 80 minutter som er ment å være intense og skumle så langtekkelige. 
I «Strangers» (2008) ble det lovet at «det blir enklere neste gang». 

Den fokuserte på følelsen av å være helt alene når ukjente banker på døra. 
Helheten led under den fullstendige fraværet av bakomhistorie og motiv for morderne. 
Samtidig var historien til ofrene, inkludert en skrikende Liv Tyler, ikke interessante nok til at man egentlig brydde seg nok om hva som skjedde med dem. 
Selv om man kunne ane paralleller til Manson-familien og Tatedrapene. 

I oppfølgeren møter en kjernefamilie, ledet an av Christina Hendricks (Joan i «Mad Men») de tre kniv- og øksebærende maskefjesene mutters alene på en tåkelagt campinghytteplass. 

Det brygges litt indre familieknuffing om at Ramones-datteren som ikke en gang gidder å skjule at hun røyker, skal på kostskole for å få livet i balanse. 

Regissør Roberts bruker bandens Dodge som aktivt våpen, muligens inspirert av John Carpenter og Stephen Kings «Christine» (1983). 
Samtidig har han tydeligvis fått et godt tilbud på åttitallslåter. 
Det betyr mye Kim Wilde, den fascinerende irriterende Mental As Anything-låten «Live it Up» samt en endelang sekvens med Bonnie Tylers «Total Eclipse of the Heart». 
Sistnevnte matcher er eneste sted der musikk og bilde faktisk brukes til noe nytenkende og i alle fall estetisk interessant For ordens skyld: 
Handlingen er IKKE på åttitallet. 
Det er mobiler som blir knust her også. 

«Strangers»-universet er for humørløst og ikke spesielt skremmende, utover de obligatoriske plutselige klippene og overforbruket av lydeffekter. 
Det skumleste er dørbankelyden, som i sin intense aggresjon er til å hoppe i stolen av. 
Dessverre brukes den ikke så mange ganger. 
Filmen prøver å være mystisk, ekkelt og virkelighetsnær, men etterhvert blir maskene mer komiske enn skrekkspillserien «Five Nights at Freddy’s». 

Hovedproblemet er at motivet for å lage filmen sannsynligvis overlapper med mordernes svar når en av dem begrunner handlingene: 
«Hvorfor ikke». 
