Når musikalsk galskap fungerer
Den mest intense surround-opplevelsen som mennesker kan skape, ble åpenbart i en fullsatt Grieghallen. 

Hector Berlioz (1803-1869) var ikke spesielt beskjeden. 
Da han fikk i oppdrag å skrive et requiem i 1837 til minne om ofrene fra den franske revolusjonen i 1830, gikk komponisten amok når det gjaldt format. 
Mozart fulgte normen og bruker en paukist i sitt berømte requiem. 
Berlioz synes dette var altfor lite og skrev for ti paukister – hver med to pauker - pluss en mengde slagverkere i tillegg. 
Koret er også foreskrevet å være svært: 
Minst et par hundre sangere. 
I tillegg til et digert orkester, krever Berlioz fire separate messingorkestre plassert i hvert sitt hjørne i konsertsalen eller kirken. 
Den hinsides store besetningen gjør at «Grande messe des morts» ikke framføres spesielt ofte. 

Opplevelsen på åpningskonserten til Festspillene i Bergen var formidabel. 
Den mest intense surround-opplevelsen som mennesker kan skape, ble åpenbart i en fullsatt Grieghallen. 
Den gigantiske besetningen kan likevel stå i veien for en dyptloddende og nær opplevelse. 
Så viser det seg at Berlioz' «Requiem» er mye mer enn et grovkalibret musikalsk fjellmassiv. 
Verket berører tilhørerne også på andre måter, fordi det har en rekke partier som er neddempet og undrende. 

Som når korets soprangruppe starter sekvensen «Vredens dag, verden vil legges i aske» med autentisk engleklang i dirrende samspill med fløyter og klarinetter. 
En fenomenal instrumentasjon av en genial komponist. 
Bruken av dype pedaltoner i messingseksjonen var et annet grep som traff blink. 
Slike lydavtrykk formidler smerte og trengsel som om vi er midt i en krigssone eller på vei til skafottet. 
Opplevelsen blir rystende og realistisk fordi musikken har et islett av galskap i seg som faktisk ikke er så langt fra det som er sant og ekte. 

Et av konsertens mest minnerike øyeblikk oppstod da alle koristene forflyttet seg som en vandrende prosesjon til scenen foran orkesteret. 
Denne fysiske nærheten av et massivt og kompetent kor ble ikke påtrengende, men grensesprengende. 

Bergen Filharmoniske Orkester, Eikanger Bjørsvik Musikklag, Bergen Filharmoniske Ungdomsorkester og korene Bergen Filharmoniske Kor, Collegium Musicum Kor og Royal Northern College of Music Choir forente musikalsk påpasselighet med himmelhvelvende intens frasering. 
Bror Magnus Tødenes (tenor) bidro godt som solist. 
Dirigent Edward Gardner løste sin krevende oppgave med en velfungerende blanding av stringens og emosjoner. 
Hector Berlioz' «Requiem» ble en storartet opplevelse. 
