Bildesterk og poetisk romandebut
BOK: 
Kristin Auestad Danielsen skriver sterkt om å flytte hjem igjen som 30-åring. 

Kristin Auestad Danielsen: 
Vår vesle. 
Roman. 
Samlaget. 

«Då dotter vår kom heim etter fullført utdanning, hadde ho blitt til ein fugl. 
Vår vesle nydelege, vårt eitt og alt.» 

Anslaget i denne romanen setter tonen umiddelbart – den er glassklar, skjør, dirrende. 
Så blir den trist. 
Så frodig. 
Så bisarr. 
Varm. 
Håpefull. 

Romanen er delt i tre, og med inndelingen følger tre ulike fortellerperspektiver. 
Ingen av de tre perspektivene er Maris eget, men de tre ulike blikkene på henne danner til sammen et slags bilde av henne. 
Jeg sier et slags, for det er ikke noe nært portrett, bildet er fragmentert, og viser kanskje mest av alt hvor lite vi vet om våre aller nærmeste og det de strever med. 

Den første delen av boka har foreldrenes perspektiv, og heter «Frå Sverre og Monica». 
Deres 30 år gamle datter, «vår vesle», har flyttet hjem igjen, etter å ha gått igjennom et samlivsbrudd. 
Hun går i svarte klær, hun har begynt å lukte vondt. 
Hun lar regninger for over hundre tusen kroner ligge i bilen, uåpnet. 

Det er en helt særegen tone i denne delen av boka. 
Den er fri for dialog. 
I stedet er den refererende, gjenfortellende, men i et lyrisk, nærmest høystemt språk. 

Kristin Auestad Danielsen har til nå skrevet like deler poesi og dramatikk. 
Dette er hennes første roman. 
Men «Vår vesle» ble faktisk først skrevet som dramatikk, og stykket spilles akkurat nå på Det norske Teatret. 

Auestad Danielsen har latt begge de to sjangrene farge denne romanen. 
Og det er faktisk som om de to foreldrene er satt på en scene og skal fortelle om datteren til et publikum, de er selvbevisste, de velger sine ord med omhu, de pynter på formuleringene og iscenesetter de seg selv og sine motiver. 

Også interessant er det at Sverre og Monica framstår med én stemme. 
Det er et vi, og det er «dotter vår». 
Og når forlaget (og forfatteren, i intervjuer) forteller at boka handler om å flytte hjemmefra, gjør den jo nettopp det, men ikke gjennom et jeg. 
Og gjennom foreldrenes umyndiggjørende blikk, blir nederlaget og skammen det er ikke å mestre sitt voksenliv desto større. 

Bokas siste del er ikke mindre interessant. 
Den har fått tittelen «Frå himmelen», og fortelles derfra. 
Himmelen blir et parallelt univers, der Maris avdøde bestemor og et foster som ikke fikk bli født (ja, her ligger det et traume) titter ned på barnebarn/mor og følger med og forsøker å lindre smerten hennes. 
Denne delen er slett ikke uten humor, det er en nydelig forløsende absurditet i forfatterens bildebruk her. 

Del to, broen mellom de to, fortelles fra Håvards synsvinkel, Maris tidligere klassekamerat, som er blitt så kjekk, som er gift og har barn. 
Isolert sett har denne sekvensen mindre litterær kraft enn de to andre delene. 
Likevel bidrar den til å balansere det skjøre, foreldrene som strekker seg ut mot deres vesle, mot fuglen – og sjelens stemme, eller hva man kan kalle det, i bokas tredje del. 
I Håvards perspektiv får Mari være litt vampete, litt forførerisk. 
Og det gir kropp til karakteren. 

Dette er et forfatterskap det blir spennende å følge videre. 
