En million nordmenn har ventet på dem
De blir ikke skuffet av den siste «Himmelblå»-sesongen, tror vår anmelder. 

||| 
TV-DRAMA: 
I kveld er gjengen fra Ylvingen tilbake. 
«Himmelblå» starter sin tredje sesong med åtte nye episoder om livet på den lille øya med imponerende mange gjester og tilflyttere, sterke karakterer og dramatiske hendelser. 

Igjen dukker rådmannen opp - men denne gangen ikke for å legge ned skolen. 
Han flytter til øya. 

Akkurat som med «Fleksnes» en gang for lenge siden er ikke «Himmelblå» helt norsk - den er produsert med en BBC-serie som utgangspunkt. 

Men akkurat som i «Fleksnes» har man klart å lage noe genuint norsk av kjøpevaren. 
Dette er et øysamfunn man tror på, med karakterer akkurat eksentriske nok til å virke helt normale. 

Dette er også hverdagsdrama, der menneskeskjebner møtes slik at viljer, lengsler og drømmer krysses. 
Resultatet gir ikke dramatikk som samler seg om ett tema, eller som bygger seg til et klimaks. 

Her ruller handlingen som sterke, men trygge dønninger som bærer skikkelsene stadig videre, med ett musikktema som understreker at her går det rolig for seg og det vil ende bra til slutt. 

Slike handlingsbølger gir godt rom til karakterene, og kvaliteten på serien står på skuespillernes evner til å lage tydelige og interessante karakterer, skikkelser som gjør at vi ikke fokuserer for mye på de mer konstruerte delene av plottet. 

Og her lykkes NRK: 
Norske skuespillere holder nå et imponerende nivå, hvilket ensemblet i «Himmelblå» demonstrerer med all tydelighet. 
Når regien, i første episode ved Petter Næss, ivaretar den kvaliteten og scenografien simpelthen er naturlig praktfull, blir resultatet et vellykket, bredt og folkelig TV-drama. 

Skikkelsene kan både engasjere og røre oss, en riktig dosering humor gjør at følelsene og skikkelsene nesten hele veien unnslipper melodramaets farer. 

Og Kim, er han virkelig død? 
Vi får se. 
Men jeg ville ikke veddet på det. 

Anmeldelsen er basert på de tre første episodene. 
