Dette er lyden av Vestlandet
Metalmusikere klarer brasene der regionreformen slo feil. 

Hva er Vestlandet? 
Er det de veldige, harde fjellene, de dype og tette skogene, eller er det kanskje der mørke bølger brytes mot nakent land? 

«Hugsjà» er et eksperiment der Ivar Bjørnson (Enslaved) og Einar Selvik (Wardruna) har forsøkt å finne musikken i disse ulike stedene, når de forener gammel og ny musikkteori og -praksis. 
Resultatet er en utfordrende og fortryllende reise, både i musikalsk tradisjon og i lytterens indre. 

Ivar Bjørnsons Enslaved startet riktignok som et vikingmetalband, men med årene utviklet de seg til å bli et av landets mest ambisiøse progrockband. 
Den kulturelle og filosofiske arven fra norrøn tid har likevel stått sentralt for det meste av musikken bandet har produsert. 

Einar «Kvitrafn» Selvik ble på sin side først kjent for de fleste gjennom musikken han lagde til TV-serien «Vikings». 
TV-teamet hadde lenge forsøkt å finne det rette lydsporet til den episke serien, men det var først da de kom over Selviks band Wardruna at alle bitene falt på plass og «Vikings» fikk sin identitet. 

Wardruna har gitt ut tre fantastiske album som utforsker det norrøne verdenssynet, runealfabetet og som ivaretar den musikalske arven etter vikingene. 

I anledning Grunnlovsjubileet i 2004 produserte og fremførte de to musikerne verket «Skuggsjá», et musikkstykke som knyttet sammen gammel og moderne norsk musikk. 
Oppfølgeren «Hugsjà» var opprinnelig et bestillingsverk til Festspillene i Bergen 2017, men dette verket fortjener å nytes av langt flere. 

«Hugsjà» er et album med store kontraster. 
Det suggererende tittelsporets stødige rytme, mektige vokalharmonier og skeive folketoner er som en lang, seig marsj, mens «Ni Mødre av Sol»s andektige melodilinje funkler som rastløst dugg i morgensolen. 

«Fornjot» forener moderne folkrock med moderne postrock-sensibilitet, mens den sørgmodige dronerockeren «Um Heilage Fjell» trollbinder med en nesten majestetisk oppbygging og så mye nerve at det føles som om den når som helst kan briste. 

Sammen med Silje Solberg (hardingfele, vokal), Iver Sandøy (trommer, perkusjon) og Håkon Vinje (backingvokal) har Selvik og Bjørnson fanget selve lyden av Vestlandet. 

Det mest interessante ved «Hugsjà» er at musikken inviterer lytteren med på en indre reise gjennom følelser, stemninger og små bruddstykker av eldre og nyere historie. 
Man kan føle bølgene slå, kjenne mennesker danse rundt seg, se nattehimmelen sprekke og gi tapt for morgenrøden. 
Elgitaren og de elektroniske effektene er oljen, trålerne og de temmede fossene, mens tagelharpen og bukkehornet er naturen og motet som fødte dem alle. 

«Hugsjà» er ikke en samling nedstøvede toner på utlån fra museumssamling, men noe som tilhører oss alle og som gjør oss til dem vi er også den dag i dag. 

Den store regionreformen fislet nylig ut i Vestland – en storregion bygget på verdier som administrativ samkjøring og effektivisering av tjenesteproduksjon. 
«Hugsjà» kommer som en betimelig påminnelse om at det ekte Vestlandet er noe langt større, villere og vakrere enn som så. 
Kanskje det var dette albumet politikerne skulle hatt med i bagasjen da de forsøkte å samle vår del av landet med penn og paragrafer: en påminnelse om hvem vi er og hvor vi er på vei. 
