En beint igjennom underholdende affære
Britenes mesterdetektiv blir aldri den samme. 

||| 
FILM: 
Fire romaner og 56 noveller er det skrevet om ham, og han spiller hovedrollen i et utallig antall tv-serier og filmer. 
Men aldri tidligere har Sherlock Holmes blitt portrettert slik Guy Ritchie gjør det i denne filmen. 
Sir Arthur Conan Doyles mesterdetektiv er blitt til en slags superhelt, et selvdestruktivt forfyllet geni, med en særegen evne til å fange opp hver minste detalj og vurdere den mest kritiske situasjon logisk. 

Ikke minst benytter han denne kvaliteten i nærkamp, da Ritchies Holmes viser seg å være en mester i kampsport, noe han utfører svært gjennomtenkt ved en rekke anledninger, der han først forestiller seg hvordan han skal uskadeliggjøre sine fiender (kløktig vist i sakte film), før vi får se alle slagene på nytt, i real time, noe som filmatisk både er godt tenkt og svært severdig 

Fornøyelsespark 
Vi befinner oss i London en gang mot slutten av 1800-tallet, og møter Holmes og hans trofaste følgesvenn, dr. 
Watson i det de redder en kvinne fra å bli ofret til Beelsebul. 
Seremonimesteren har myrdet en rekke kvinner, han arresteres og dømmes til døden. 
Men snart går det rykter om hans tilbakekomst. 
Og da en rekke nye mord finner sted, er Holmes selvfølgelig på saken, 

Med et vanvittig driv gjør Guy Ritchie 1800-talls London til en gedigen Viktoriansk fornøyelsespark av skit, rust, industrialistisk ekstravaganse, horer, tiggere og enorme kjøtthaller. 
Filmen blander kodeknekkingen fra «Da Vinci Koden» (2006), magien og tidskoloritten fra «Illusjonisten»(2006) og humoren fra «Snatch» (2000), og serverer oss begynnelsen på det jeg antar er Warner Brothers kommende serie med Holmes-filmer. 
Jeg mener, noe må de jo ta seg til nå som «Harry Potter»-eventyret går mot slutten. 

Fyller skoene Robert Downey Jr. er sitt sedvanlige kule jeg. 
Han fyller rollen som antihelt med bravur og er mye av grunnen til at «Sherlock Holmes» er en beint igjennom underholdende affære. 
Filmen er produsert av Joe Silver («The Matrix»), og er Guy Ritchies første virkelige blockbuster. 
Han kler formatet, og klarer for første gang på lenge å ikke gjenta seg selv for mye som filmskaper. 
En blockbuster skal ikke ta seg selv så høytidelig, og i Ritchies filmer er den gode latteren på den lokale puben aldri langt unna. 
Slik sett antar jeg at han og Downey jr. fant tonen. 
Jeg kan i hvert fall vanskelig se for meg en skuespiller som kunne fylt Ritchies Sherlock Holmes' sko bedre, der han veksler mellom å forføre, fornærme, slåss, drikke og virkelig gå på snørra, mens han stadig er like selvsikker som natta er svart. 

Sjarmfull Soundtracket er upåklagelig, og inneholder alt fra irsk folkemusikk, til store, pompøse symfonier som varsler endeløse farer, og bidrar til å vedlikeholde både stemning og nerve historien igjennom. 

Jude Law har tidligere ødelagt en rekke gode filmmanus med sitt nærvær, men som dr. 
Watson fungerer han godt. 
Kanskje er det fordi han her spiller sidekick og sjelden trenger å bære scenene alene, men kjemien mellom ham og Downey Jr. er heldig, og de kler hverandre på en svært tidsriktig, bromance-aktig måte. 

Filmen er fylt med humor, og er mer en actionkomedie enn en spenningsfilm, likevel er det en intensitet i bunnen, og ikke minst en svært nødvendig sjarme, som gjør at man kjøper den nokså tynne historien Ritchie serverer oss filmens 2 timer og åtte minutter igjennom. 
