Folkehjemmets vekst og fall
BOK: 
Sosialdemokratiets solnedgang skildret gjennom én familie i flott roman med stor overføringsverdi. 

Lena Andersson: Sveas sønn. 
Roman. 
251 sider oversatt av Bodil Engen. 
Gyldendal. 

Lena Andersson (1970) er et formidabelt navn i svensk litteratur og debatt. 
Etter to romaner om nevrotiske Ester Nilssons forvrøvlede kjærlighetsliv («Rettsstridig forføyning» og «Uten personlig ansvar», på norsk 2014 og 2015), er «Sveas sønn» en bok om og for alle. 
Selv om kjønnsvinklingen er viktig også her, favner den alle på kryss og tvers av kjønn: 

Gjennom tre generasjoner, mor, bestemor og husmor Svea med ektemann, vognmann Gunnar, lærersønnen og idrettstreneren Ragnar Johansson med forsikringsselskapsansatte frue og deres to barn, Erik og Elsa, skildrer Lena Andersson på eksemplarisk vis sosialdemokratiets vekst og fall, folkhemmets storhetsdager og falmende glans, en hel epokes holdninger og erfaringer utspilt i en liten kjernefamilie. 

Den omsorgsfulle, alltid arbeidende husmoren Svea som uopphørlig koker og baker, sylter og safter, er familiens serviceorgan, rotfast i gamletida. 
Sønnen Ragnar ser ned på henne. 
Han er lærer i praktiske fag, en fin sportsmann i unge år. 
Han vil nok alt til beste for alle, men vil også bestemme hva som er best for dem, en samtidig omtenksom men stivsinnet nevrotiker med et gevaltig sinne som med sin livslange følelse av utilstrekkelighet forsøker å gi sin umåtelige ærgjerrighet utløp gjennom barna, som han vil gjøre til idrettsmestrenes mestre, mens han selv forblir en underyter. 

Med en uoppslitelig tiltro til det han ser som rasjonelt, praktisk og effektivt - selv alltid «identisk med sin framtoning» - er Ragnar folkhemmets og sosialdemokratiets fanebærer og forsvarer. 
Men nå fornemmer han at på samme vis som han ser på sin mor som forhistorisk, er tiden i ferd med å løpe fra ham. 
På makronivå ser han det sosialdemokratiske samfunn bli oppspist av forfall i skolen, flyktninger og innvandrere, og da barna hans i det private hopper av idrettskarusellen og den folkelige (uakademiske) veien til suksess, ære og rikdom, sitter han tomhendt igjen, overflødig og ensom. 

Han forstår ikke helt hva som har har truffet ham, mens Lena Andersson bygger inn en snikende fornemmelse av hele velferdstatens underklasseløftende likskapsprosjekt som dømt til undergang idet hun lar unge Elsa oppslukes av akademia og teoretikernes heldekkende tale. 
Slik sender Lena Anderssons kommenterende forteller med «Sveas sønn» en hel epoke ad undas. 
