Livet etter My Little Pony
Dette er en merkelig supersuksess. 
Hva er det som gjør at jenter plutselig slutter med å interessere seg for kjønnsløse marengs-ponnier og begynner å dyrke så erotiske highschool-vampyrer at freudianerne vil insistere på at de er en menstruasjons-metafor. 

Sånn er det nok ikke. 
Hovedrolle-fyren Robert Pattinson har sagt at dette er en film om kyskhet, og det er antakelig han som vet det, for han er både engelskmann og musiker. 

Det som gjør mest inntrykk i «Twilight» er det ungdommelige alvoret. 
Dette er en historie for de som er så unge som Harald Eia aldri var, de som startet livet verdig hevet over ironiens frekke flinkhet. 

Kristen Stewart gjør en fantastisk hovedrolle med konstant åpen forundriker-munn, og Pattinson ser ut slik vampyrer i alle land drømmer om der de går rundt i Transylvania og leter etter et Nav-kontor som vil betale for regulering av stygg tannstilling. 
Som alle nå vet kommer jenta reisende likbleik fra solstaten Arizona og innpasser seg i utkant-Amerika med uprovoserende medgjørlighet. 
Så får hun se familien Cullen, som består av adopterte barne-vampyrer og lever blodløst og dydig som et grønnsak-kollektiv. 

Det gjør ikke de andre vampyrene. 
De vil ha Stewart som natursti-niste. 

«Twilight» er spennende, den er ufullbyrda erotisk og gåtefull. 
Jeg tror aldri jeg helt kommer til å begripe denne filmen. 
Kanskje hvis det kommer en toer. 
