Er dette årets beste plate - allerede i januar?
Rosanne Cash gjenfinner røttene på «The River & The Thread». 

ALBUM: 
Rosanne Cash ble født i Memphis i 1955, omtrent samtidig med at faren Johnny spilte inn sanger som «Cry, Cry, Cry» og «Hey Porter» i legendariske Sun Studio. 

Jevnt høy kvalitet 
Hun har alltid taklet presset over å være både artist og dattera til Johnny Cash, og har hele veien holdt imponerende høy kvalitet på sine album - fra debuten i 1979 og fram til hennes aller beste. 

«Black Cadillac» (2006) var hennes sorgplate, etter at både stemoren June Carter-Cash, faren Johnny, halvsøstera Rosie Nix Adams og så mora Vivian Liberto døde i løpet av to år. 

På toppen av dette måtte hun sjøl hjerneopereres i 2007. 

Arven etter faren 
Det kan bli stor kunst av sånt, men først måtte hun forvalte arven etter faren. 

«The List» (2009) inneholdt 12 låtskatter fra ei liste med 100 esensielle amerikanske sanger faren ga henne som et ledd i hennes musikalske barneoppdragelse da hun var 18 år. 

Året etter ga hun ut boka «Composed: A Memoir». 

«The River & The Thread» er dermed første album med nytt materiale på åtte år. 
Til gjengjeld har hun lagt sjela si i samtlige 11 låter. 

Produsent-ektemannen 
Rosannes særegne stemme er i stand til å løfte enhver låt, men hun er selvfølgelig ikke alene. 
Med seg på ferden har hun ektemann, produsent, gitarist og sanger John Leventhal - mens eksmannen Rodney Crowell har en liten gjesterolle som duettpartner og låtskriver. 

Hver låt på dette albumet er som skåret ut i tre, varsomt og med en håndverkers finfølelse. 

Det er et album å bli glad av - og i. 

Instrumenteringen er enkel og virkemidlene utporsjonert i små drypp, som strykerne på «A Feather's Not A Bird» og «Night School» (den låten som kanskje gjør minst av seg, men som likevel står fram som den aller sterkeste), duettstemmen til Cory Chisel (Wandering Sons) i gospelinspirerte «50.000 Watts» og samarbeidet med Crowell på duetten «When The Master Calls The Roll». 

Koret på denne låten er for øvrig så stjernespekket at det nærmest må kalles en kuriositet: Kris Kristofferson, Tony Joe White, John Prine og Levon Helms datter Amy i tillegg til Crowell - hennes Voice of God Choir! 

Andre gjesteartister på albumet er Derek Trucks, Alison Moorer, John Paul White fra The Civil Wars og Gabe Witcher fra The Punch Brothers. 

Sørstatene 
Som vanlig er sangene basert på egne erfaringer og opplevelser, små noveller med et ganske vidt utgangspunkt - og oftere enn før formidlet via tredjeperson. 

En ting som ble viktig for hvilken retning albumet skulle ta, var en telefon fra universitetet i Arkansas, som ville gjenoppbygge farens hjem. 
Cash og Leventhal tok turen fra New York til sørstatene. 

Reisen i sør blir en slags rød tråd gjennom albumet, som er både tungt og lystig og melodiøst og fengende og veksler mellom americana, country, folk og Delta-blues. 

Det er samtidig en slags identitetsreise, og en reise tilbake til røttene. 

«Etta's Tune», en hyllest til farens bassist, Marshall Grant og hans kone gjennom 65 år, Etta, er rørende. 
Rosanne har sjøl skrevet om dem - og foreldrene sine - i en artikkel i The Oxford American. 

Americana og country blir ikke stort bedre enn dette. 
Våger vi å proklamere «årets beste» allerede i begynnelsen av januar? 
