Fy farao, for en fin forestilling!
Hypersuper 

TEATER: 
Livet til Per Viggo Fangen, ni og et halvt år, er en kaospyramide. 
Det er kaos inni Per Viggo, og det er kaos utenfor Per Viggo. 
I teaterforestillingen «HyPer i Egypt» er det orden i kaos: 
Fart og form, liv og leven, og massevis av gode ideer for hvordan historien kan fortelles slik at den blir veldig mye mer enn fortelling. 

Med tempo og klokskap viser Petter Næss og hans lag hvor viktig det er, at et barn som har det vanskelig finner voksne de kan stole på, hvor viktig det er å snakke også med barn som ikke klarer å stå stille, og hvor viktig det er at både barn og voksne får rom til å være som de er. 

HyPer 

Per Viggo - spilt av Ola G. Furuseth - og rektor Grå - spilt av Per Schaanning - er usannsynlige venner. 
Per Viggo er hyperaktiv, så hyperaktiv at de andre ungene på skolen kaller ham for HyPer. 
Maur i underbuksa, sier han, men han har mer å streve med enn maur. 
Han har en far som er død, ei søster (Trini Lund) som ikke snakker og ei mor (Sara Khorami) som er noe nær utslitt. 
Han har en stefar han ikke liker og som heller ikke liker ham (Petter Winther), og han har ingen venner på sin egen alder. 
Tablettene som de voksne vil at han skal ta (Rita Linn, kaller ham dem) blir han zombie av, og tar han dem ikke kan han bli helt vill og gjøre slike ting som han egentlig vet ikke er særlig smarte. 
Og rektor Grå, vel, han er rektor. 
En 66 år gammel rektor med Pink Floyd-t-skjorte og hjerteproblemer. 

De to blir venner på den måten barn ofte blir venner: 
De oppdager at de liker de samme tingene. 
Egyptisk mytologi og historie, nærmere bestemt. 
Og pyramider. 
Rektor Grå kan dessuten være både ivrig og tankefull selv, også. 
Og derifra begynner historien for alvor. 
Thor Soltvedt har selv gjort sine egne indre-tankestrøm-bøker (med start i boka «Tretti linjer hver dag», tyngdepunkt i «HyPer i Egypt» og fortsettelse i «HyPer i gravkammeret») om til teatermanus, og ordene er kloke og velvalgte, men det er formen rundt dem som virkelig gjør «HyPer i Egypt» til den intelligente energibomben den er. 

Voksne skuespillere har barnekroppsspråk med personlige særpreg inne, gjenkjennelig nok til at selv de mest uforstående av de voksne vil skjønne hva som er saken og spisset nok til at selv de hypreste blant barnepublikum har mulighet til å tenke «han der (og hun der også) er mer urolig enn meg» (og i ett tilfelle også «oi, så trist hun var, da»). 
Bevegelsene virker, i alle tilfeller, som riktige valg for rollefigurene. 
Per Viggo, eller altså Ola G. Furuseth, snakker dessuten fort og ivrig, men med så tydelig uttale likevel at det ikke er vanskelig å få med seg hva han sier. 

I bevegelse 

Omgivelsene er like bevegelige som kroppen til Per Viggo. 
Gjermund Andresen har brukt byggeblokker som ser ut som pyramidestein, men som er hule og kan snus, vris og vendes i stadig nye former, til stadig nye steder. 
På dem vises videobilder skapt av Torbjørn Ljunggren, lyssatt av Martin Myrvold - kjøkkenskap, hieroglyfer, utsikt fra t-banen, plakaten på soverommet til Per Viggo og søster Gro, og mer til. 

Dette er også med på å la handlingen gå så fort framover som den gjør. 
Og samtidig er det tid til å la tankene modne og å bli skikkelig kjent med både barn og voksne underveis. 
Bortsett fra Furuseth og Schaanning spiller alle skuespillerne flere roller hver, og alle rollene er både morsomme og tydelige som personer. 
Selv bittesmå opptredener viser skikkelser med egen personlighet. 

Teatret har satt veiledende nedre aldersgrense åtte år. 
Det skjer triste ting i forestillingen, her er en god del som kan vekke til live filosofiske spørsmål, og det kan være lurt å vite at en har tid til å snakke om den etter at den er sett. 
Så framt en har det, tror undertegnede at også noe yngre og eldre barn vil kunne ha godt utbytte av denne. 
Det gjelder voksne, med og uten nærkontakt med aktive barn, også. 
