Åpent brev til Eidsvåg og Tindberg
Kjære Bjørn og Svein. 
Takk for at dere kom til Kristiansand. 

Jeg skjønner at dere begge i løpet av årene har fått en del brev, både hyggelige og mindre hyggelige, kanskje noen anonyme også. 
Her i Kristiansand skal dere få et åpent, og undertegnet. 

Dere besøker Kilden i disse dager med en forestilling som i lang tid har gått på Det Norske Teatret i Oslo: 
Etterlyst: 
Jesus. 
Du Svein Tindberg har brakt evangeliet til teaterpublikum i hundretusentalls gjennom dine framføringer av Markusevangeliet, Apostlenes gjerninger og Abrahams barn. 

Nå er du med på å etterlyse Jesus i Bjørn Eidsvågs prosjekt der han forteller sin troshistorie fra barnetro, via bedehuset i Sauda og teologiske studier på Menighetsfakultet, til standpunkt og ståsted i dag. 
Du Bjørn Eidsvåg har blitt en av våre mest folkekjære artister gjennom å formulere, i tekst og musikk, livsvilkår og svar på dem i dagens Norge. 
Dere gjør en utrolig viktig jobb. 
Og dette gjør dere med en kjærlighet til Jesus og evangeliet, altså til stoffet i forestillingen, som rører og berører oss som får se og høre dere. 

Det er usedvanlig dristig både av dere og av teatersjef og regissør Erik Ulfsby å gå for denne forestillingen og å gjøre den slik den presenteres på turné nå i Kilden. 
Her sitter vi et tusentalls mennesker og er på teater. 
Hva får vi: 
Vi får en syndsbekjennelse med reservasjoner, i får et Kyrie Eleison – Herre forbarme deg -, et Credo – altså trosbekjennelsen – med vidunderlige og jordnære kommentarer, og midt i forestillingen blir vi velsignet med Den aronittiske velsignelsen av Bjørn Eidsvåg med utstrakte armer over forsamlingen. 
Vi får et Requiem og vi får en preken til slutt. 
Og den er til å få både vett og forstand av. 
Går det an å komme nærmere en gudstjeneste i et teater? 

Samtidig løfter dere fram moderne bibelkritikk, det vil si det som har foregått de siste 150 år uten at det i synderlig grad har kommet folk flest for øre. 
Dere åpner opp for oss både Bibelen og dens uendelige muligheter for tolkninger, og dere gir en rettesnor for disse: 
Kjærligheten. 
En religion som ikke streber etter å gjøre det bedre for de som lider, å trøste de som har det vondt, å utbre kjærlighet og få mennesker til å jobbe i dette kjærlighetsprosjektet, den er ikke noe å samle på. 

Og din bønn til slutt, Bjørn, om at de som hadde helvete på jord i alle fall må få komme inn i himmelen, hvis den fins, det er en bønn som slår ned i publikum så vi alle sier Amen. 
Og jeg sier takk. 
Takk for at dere kom til Kristiansand nær Flekkerøy og Søgne og Vennesla og Konsmo og Eiken med denne forestillingen. 
Jeg sier ikke mer. 
