Bø-Rygg:«Ruem Anh tok ingen sjanser og spilte briljant så det holdt» 

KONSERTANMELDELSE: 
Vellykket møte mellom Grieg-vinner Ah Ruem Ahn og Stavanger Symfoniorkester. 

Schumann: 
Klaverkonsert a-moll, Brahms: 
Symfoni nr. 4. Ah Ruem Anh klaver, SSO, dir.: 
Christian Vasquez Konserthuset, torsdag kveld. 

Sør-koreanske 
Ah Ruem Ahn var i 2016 vinner av Grieg-konkurransen. 
Da spilte hun også Schumanns klaverkonsert. 
Sammen med SSO ivaretok hun torsdag kveld alt det denne konserten inneholder av rytmisk markante akkorder, ren romantikk, lyriske partier og talende uttrykk som ligner Schumanns mange romanser. 
Konserten ble i sin tid (1845) urfremført av hun som da hadde blitt Schumanns kone, Clara Wieck, som betydde like mye for sin ektemann som for Brahms. 

God balanse 

Det var en god balanse mellom orkester og klaver i førstesatsen. 
Og i solokadensen mot slutten var det en virtuositet som Schumann ellers lar sammensmelte med orkesteret. 
I annen sats, en typisk Schumann-sk intermezzo, fikk vi høre en grasiøs samtale mellom soloinstrument og orkester, f.eks. der celloene tar opp en gest fra klaveret og forvandler den til en svermerisk melodi. 

Finalen skal være rasende hurtig. 
Og det var den hos Ruem Anh og SSO denne kvelden. 
Det hevdes som regel at denne konserten ikke er virtuos og briljant. 
Det stemmer at klaveret er komposisjonsmessig innvevd i orkesteret i et uttrykk som forbyr utvortes virtuositet. 
Men sistesatsen er enormt teknisk krevende for solisten. 
Flere pianister her, i de beste innspillinger, faller gjennom. 
Ruem Anh tok ingen sjanser og spilte briljant så det holdt. 

Gjennomgående for sterkt 

Det er en kjent sak at Brahms kjempet med sin første symfoni i 15 år, fordi slagskyggen fra Beethoven var så overveldende. 
Men siden ble denne symfonien kalt «Beethovens Tiende», og Schumann så Brahms som en slags ny musikkens Messias. 

Brahms siste symfoni, som vi høre torsdag kveld, ble i sin tid brennmerket som «uten inspirasjon» eller uten innfall. 
Men Hugo Wolf, den store lied-komponisten, som uttrykte seg slik, føyde til at Brahms greide å komponere ut fra ingenting. 
Brahms er full av motsigelser og ambivalens, som mye annen stor kunst. 
Formal strenghet og melodisk sødme holder hverandre stangen. 

Hvis vi tar Brahms på ordet, og Harnoncourt gjør det i sine tolkninger av Brahms-symfoniene, så skal (særlig) den siste satsen her være forte (ganske sterkt), men ikke for sterkt (ff eller fff). 
Her gikk Vasquez og SSO over en grense, slik mange andre dirigenter gjør. 
Siste sats er et slags testamente fra Brahms: 
30 variasjoner over det åtte takter lange temaet fra Bachs kantate Nach dir, Herr, verlanget mich. 
Å telle alle disse variasjonene er fåfengt. 
Brahms musikalske form er, som Schönberg sa, den «utviklende variasjon». 
Her er det det ingen «happy end» mot slutten av siste sats. 
Det var det heller ikke i SSOs fremføring av dette verket, som på sine premisser var fremragende. 
