Fortsatt et eventyr av et album
Enkelheten og tidløsheten gjør «Fairytales» til en klassiker. 

ALBUM: 
Det er vedtatt, om ikke enstemmig, så med solid flertall, at «Fairytales» er Norges beste plate (stemt fram av 100 norske musikere i 2011). 
Det kan fortsatt diskuteres, men jeg er ikke den som skal komme her og komme her og rokke ved klassikerstempelet. 

Hvorfor ikke? 
Jo, fordi plata har så mye ved seg at det ikke er problematisk å forsvare statusen. 

Og da tenker jeg ikke først og fremst på det triste faktum at Toneff døde for egen hjelp noen måneder etter innspillingen i 1982, sjøl om det nok spiller inn for enkelte. 

Rekonstruert 
Nå er albumet, produsert av Arild Andersen, rekonstruert ved hjelp av den originale masterteipen fra opptakene i Grieghallen i 1982. 
De var kommet på avveie. 
Du kan lese den spennende historien om prosjektet her (krever Pluss-abonnement). 

Det er konserten jeg aldri glemmer. 

Debuten Hun har akkurat gitt ut debuten «Winter Poem». 

Er den bedre, fordi den er med band? 
Både den og «It Don't Come Easy» (1979) er glimrende, men annerledes. 
Det er hennes siste utgivelse som blir stående som den ultimate, fordi den er så tidløs. 
Den er 33 år gammel, men kunne vært innspilt i går. 

Ektheten 
Et piano og en stemme. 
Less is more. 

Det er enkelheten som gjør denne utgivelsen genial, måten Toneffs velfunderte fraseringer og amerikaneren Steve Dobrogosz' myke pianospill smelter sammen til en enhet, fullstendig avhengige av hverandre. 

Det manifesteres allerede i den vakre åpningen, Jimmy Webbs «The Moon Is a Harsh Mistress». 
Radkas skjøre formidling er noe alle norske kvinnelige sangere etter henne strekker seg etter. 
Andre milesteiner er «My Funny Valentine» og den eneste melodien fra Radka sjøl, «Wasted». 

Mytisk Jazz eller pop? 
Det er ikke viktig. 
Men mytisk er det. 
Historien bak innspillingen og reutgivelsen er også levende utlagt av Terje Mosnes i heftet som følger med. 
