Dystopi i kopimaskinen
«Divergent» er en billigversjon av bedre historier. 

FILM: 
Disse dystopiske fremtidsfablene for ungdom er som skolegårder på liv og død. 

I både «Harry Potter» og «The Hunger Games» blir befolkningen delt inn i klasser eller kaster, som assosieres med ulike oppgaver og egenskaper. 
«Divergent» er en slags amalgam av de to, men klumpet sammen og solgt på billigsalg. 

Fraksjoner 

Den verden som presenteres i «Divergent» er ikke så overbevisende eller mørkt dragende som de andre. 
Chicago har blitt en bystat etter en borgerkrig, og innbyggerne er delt inn i fem fraksjoner: Akademikere, bønder, jurister, politi/soldater, og omsorgsgivere. 
Som tenåringer får innbyggerne valget mellom å bli i fraksjonen de er født i, eller skifte til en annen for godt. 

De fleste blir, etter anbefalingen av en personlighetstest. 
Omsorgsgiveren Beatrice (Shailene Woodley) trekkes mot fraksjonen «Dauntless», det fryktløse ordensmannskapet, og velger seg dit. 
Men testen hennes gir ikke noe klart svar, noe som gjør henne til en opprører av natur, og dermed setter henne i livsfare. 

Overfladisk 

Woodley er en fin, jordnær ung skuespiller. 
Hun lyser nydelig av umiddelbar tiltrekning i møtet med Dauntless-lederen Four (Theo James), som på sin side er mer av en dusinvarekjekkas. 
Også etterkrigsverdenen i «Divergent» er skildret med en fin nøkternhet, der ødelagt jern og betong er viktigere bestanddeler enn spesialeffekter. 

Men historien er overfladisk og tettpakket, og laget med brå, umusikalske rykk og klipp. 
Mang en tenåring vil se på Beatrice, outsideren i samfunnet men helten i historien, og føle seg litt som henne. 
Men hun, og de, hadde fortjent bedre. 
