«Tulip Fever:»Vakre bilder i blekt drama 

En film om de store følelsene bør helst inneholde litt puls. 

Året er 1634. 
Stedet er Amsterdam, en yrende handelsmetropol med eksotiske varer og et bohemsk natteliv. 

Tulip Fever, basert på Deborah Moggachs roman, kunne vært en film med spennende tidskoloritt, fargerike personligheter og en dramatisk kjærlighetshistorie. 
Regissør Justin Chadwick lykkes best med det første. 

En fryd for øyet 

1600-tallet var den nederlandske gullalderen for malerkunsten med Rembrandt og Johannes Vermeer i spissen for barokkunstens sterke og dramatiske fargetoner. 

Tulip 
Fever er som å se filmversjonen av et av Vermeers bilder. 
Eigil Brylds bilder er vakkert komponert, og kostymene er en fryd for øyet. 
Filmen er en estetisk prestasjon, men det skal mer til for å holde på publikums fascinasjon i nesten to timer. 

Blass og kjedelig 

Filmens største problem er at den vil fortelle for mye. 
Det er en historie om tulipanmarkedet, økonomisk spill og påfølgende ruin. 
Det er også en historie om malerkunsten, om tilfeldighetenes lunefulle spill, den store kjærligheten, intriger og ung lidenskap. 
Et av disse elementene hadde vært nok. 
Resultatet er en kaotisk historie som involverer for mange karakterer med skjebner du kun aner konturene av. 

I sentrum står forholdet mellom den gifte Sophie og den unge maleren. 
Det er en lidenskapsløs affære uten innlevelse eller troverdighet. 
I likhet med de fleste av karakterene vi møter er ikke handlingene godt nok motivert, og de fremstår uten autoritet. 
Da blir utfallet likegyldig. 

Det er synd at det går an å lage en så blass og traurig film ut av det som er en svært dramatisk historie. 
