Pop-gjesp fra svensk popfeminist
Tove Styrke forsvinner i den allerede overbefolkede elektropop-jungelen. 

ALBUM: 
Som tidligere Idol-deltaker, tenåringsstjerne og selverklært popfeminist, har Tove Styrke utviklet seg gradvis siden debutalbumet i 2010. 

Andreskiva «Kiddo» ga mindre kommersielle resultater, men havnet på Rolling Stones’ liste over de beste albumene du mest sannsynligvis gikk glipp av i 2015. 
Konstruert over et bredt inspirasjonsgrunnlag bestående av alt fra Kill Bill og Patti Smith til Britney Spears. 

Sistnevnte teenybop-dronning fikk også sin horribelt unødvendige Styrke-cover samme år, før den svenske sangerinnen tok en ny innspillingspause fram til fjorårets hit-comeback «Say My Name». 

En merkbar (og bevisst?) oppdatering fra 2011-singelen med den mistenkelig like tittelen «Call My Name», hvor 18 år gamle Styrke erklærte trofast kjærlighet på grensen til det tafatt avhengige («I’ll be waiting over the border, baby, when you call my name»). 

Denne gangen fri for romantikkens kvelende krefter, og med full kontroll over egne omstendigheter («I'm not in love, but I'm loving the situation»). 

Kombinasjonen av leken vokal og innslag av energisk klang gjør henne derimot alt annet enn unik i det stadig mer generiske elektropop-landskapet. 
Laget for å skli motstandsløst inn på radiobølgene, ender den komprimerte tredjeskiva «Sway» opp som en lite spennende affære. 

Med unntak av drømmende «On the Low» består minialbumets åtte spor av musikk man tidligere har hørt i andre innpakninger – uten å noensinne være innom samme type melodi-magi som for eksempel sin svenske navnesøster og popkollega Tove Lo. 

Mest interessant blir isteden Styrkes betraktninger fra det kompliserte følelseslivet til en moderne 25-åring. 

Og det er selvfølgelig ikke nok. 
