Er BMW i8 en supersportsbil?
Og kan en hybrid hamle opp med en vanlig sportsbil? 

Folket stemte frem BMW i8 som Årets Bil 2015 i Dagbladet og Dinside. 
Ikke så rart egentlig. 
Ikke bare ser bilen fantastisk ut, den er stappfull av banebrytende teknologi. 

BMW i8 imponerte i München og Italia tidligere i år, men hvordan er den på vanlige veier i triste mørke Norge om høsten? 

All PR er god PR 

BMWs superhybrid ble først vist som et konsept under Frankfurt-utstillingen i 2009, og fire år senere sto produksjonsmodellen klar på samme sted. 
I sommer gikk den i salg i Tyskland, og den kom til Norge på sensommeren. 
Dette resulterte i ekstra mye presseomtale siden en av de potensielle kundene ble tatt i fartskontroll av politiet i 240 km/t på E18. 
All PR er god PR, er det ikke det man sier? 

Jeg tar det som et godt tegn at jeg blir opprømt og kjenner kriblinger i kroppen idet jeg kommer ned til parkeringshuset hos BMW på Fornebu hvor i8 venter meg. 
Et godt tegn fordi det viser at selv om man blir en bitter gammel mann, så finner man fortsatt glede i herlige sportsbiler. 

Formen på i8 er eggende, dramatisk og spektakulær. 
Overalt finner øyet spennende detaljer. 
Uten at bilen ser ut til å ha stjålet designdetaljer fra andre biler. 
Futuristisk er stikkordet. 

Min barnslige glede blir enda større idet jeg åpner den brede og massive døren som går opp og ut. 
Jeg klatrer inn over en bred dørstokk og faller ned i setet, hvor jeg sitter godt. 

Ved start er det nødvendig å bruke noen minutter på å gjøre seg kjent med en del praktiske detaljer. 
Så setter jeg bilen i D og kjører svært pent av gårde. 
Å hente ut en superbil fra et parkeringshus er aldri spesielt morsomt, fordi slike biler er uoversiktlige og brede, og fordi man ikke har fått vent seg til dem enda. 

eDrive og Tron 

Med eDrive aktivert kjører man kun på batteridrift i hastigheter opp til 120 km/t, og rekkevidden er oppgitt til 35 kilometer. 
Under startknappen finnes muligheten for å veksle mellom Comfort og Eco Pro, sistnevnte for å spare mer drivstoff. 

Noen Sport-knapp finnes ikke. 
I stedet får man sportmodus ved å skyve girvelgeren over til venstre. 

At du har valgt sport, blir tydelig med en gang, fordi instrumentene skifter farge fra blått til ildrødt. 

Apropos farger, er det mange blå lange lys som fyller interiøret på en Tron-aktig måte. 
Som Sci-fi entusiast elsker jeg naturlig akkurat dette, og koser meg som Luke Skywalker på jakt etter imperiets TIE-jagere. 

Menyen på multimediaskjermen følger vanlig BMW-oppskrift og er særdeles enkel å bruke. 
I det hele tatt føles bilen veldig ukomplisert og snill å kjøre. 

Fjæringen er litt mer stump enn på en vanlig bil, men ellers er dette en bil som fint kunne ha fungert både som pendlerbil og langturbil. 

Nå er bagasjeplassen begrenset, og de to baksetene er det neppe noen barn som ønsker å bruke. 
Men sånt er lett å tilgi på en superbil. 

Så da er spørsmålet, er dette virkelig en superbil? 

En tresylindret turbomotor på 1499 ccm og 231 hk, sammen med en elektrisk motor på 131 hk er ikke sånt som danker ut en Lamborghini hvis man spiller bilkort. 
Men samtidig ser bilen ut som en million dollar, og 0-100 på 4,4 sekunder er kjapt. 

Så jeg lar tvilen komme i8 til gode, og lar den få tittelen superbil. 

Inntrykkene bedøves 

Ute på landeveien er i8 en drøm å kjøre. 
Bilen skyter fart ut av svingene, når elmotorens 250 
Nm tar tak der framme, og gir bilen firehjulstrekk. 
Sammen med bensinmotorens 320 
Nm som går på bakakselen, akkompagnert av en lystig turboplystring, blir akselerasjonen ut av kurvene morsom og heftig. 

Hvor mye krefter som til enhver tid befinner seg der bak eller foran eller begge deler, styres automatisk, og bestemmes av kjørestil, vær og kjøreforhold. 

Med batteripakken (litium-ion) lavt plassert, får bilen et lavt tyngdepunkt, og takket være utstrakt bruk av lette materialer veier den ikke mer enn 1.490 kilo. 
Førercellen er for eksempel laget av CFRP (karbonfiber-forsterket plast), på samme måte som i lillebror i3. 

Lett å bli lurt 

Når det gjelder motorlyden, har det selvsagt vært en del lydtuning inne i bildet, men lydbildet fra den tresylindrete motoren er særdeles tøft (litt som en gammel Porsche 911). 
I hvert fall fra førersetet innvendig. 
Hvordan det høres ut fra utsiden aner jeg ikke. 

Jeg kan til dels skjønne folk som tråkker alt for hardt på med denne bilen, for du blir veldig lurt av farten. 

Man kan kjøre vanvittig fort og allikevel prate rolig med passasjeren. 

Inntrykkene bedøves, og man skjønner ikke hvor fort det går, så her bør man passe på farten. 
Da hjelper det med et flott og tydelig head-up dislay som viser akkurat det. 

Prisgunstig eller ei? 

Noen vil si at bilens pris ikke akkurat er et fortrinn, når prislappen er på 1,3 millioner. 

Jeg mener at bilens største fortrinn er nettopp prislappen! 

Her er to argumenter for akkurat det. 
For det første får du ikke noe mer dramatisk til 1,3 millioner kroner. 
For det andre er i8 den eneste superbil som er like billig i Norge som i Sverige. 
Akkurat det siste er jo helt utrolig, men det er vel en første gang for alt. 

Grunnen til den relativt lave prisen er selvsagt bilens miljøfortrinn. 
Liten bensinmotor, et CO2-utslipp på 49 gram/km og et blandet forbruk på 0,21 liter på mila. 
Sånt liker staten å regne på. 
Lading skjer med vanlig stikkontakt og tar mellom tre til fem timer. 
Det hører også med til historien at BMW skryter på seg å være verdens mest bærekraftige bilprodusent. 

Ingen banebil 

Presser du den hardt merker du at du ikke vil ha en sjanse mot en Audi R8 eller en Porsche 911 rundt en bane. 
Det er det flere grunner til. 
Styringen er ikke like presis og direkte som på de to konkurrentene, og bremsene får ikke den nødvendige feelingen man trenger til banekjøring fordi systemet er opptatt med å høste inn energi fra bremsingen. 
Smale dekk hjelper heller ikke, selv om de hjelper til med å få lave forbrukstall. 

Bilen er særs stabil under hard kjøring, men går over til understyring under press. 
Problemet er at det ikke er noen gråsone. 

Det er ingen måte å balansere bilen med gasspedalen på, til det blir den tresylindrete motoren altfor svak. 

Prøver du å kaste ut hekken med å tråkke gasspedalen hardt til bunns, våkner elmotoren opp og trår til med firehjulstrekk. 
Dette resulterer bare i enda mer understyring… 

Tar man bort dette med sportslige kjøreegenskaper har BMW lyktes i å lage en superbil som er ladbar hybrid, og som kan matche mesterverk som Porsche 911 og Audi R8 på de fleste andre områder, samt slå dem på noen. 

Det er ufattelig imponerende, og jeg spår allerede at i8 vil bli et framtidig samlerobjekt. 

Dessuten skal det sies at BMW selv sier at i8 ikke er noen bil for banebruk, så de har i hvert fall ikke skrytt på seg noe der. 

Voldsomt tiltalende 

Å anerkjenne sine svakheter er positivt. 

Apropos svakheter: 
Undertegnede er svak for dristig og spektakulært design, så jeg må innrømme at i8 tiltaler meg noe voldsomt. 

Normalt er jeg ikke enig med folket, men denne gangen gjør jeg et unntak: 
BMW i8 var også min favoritt av kandidatene til Årets Bil i Dagbladet og Dinside, selv om en helt annen bil ble vinneren totalt sett. 

Og når det gjelder spørsmålet lenger opp i saken; Kan en hybrid hamle opp med en vanlig sportsbil? 
Vel, les selv hva Porsche sier om den saken. 
