Musikkanmeldelse:Stavangerkameratene 
- «Ein for alle»: 
Prisen for petroleumet 

Stavangerkameratene er visst det vi sitter igjen med etter oljen. 

Området rundt Stavanger har i den siste tiden blitt mer kjent for en voldsom og aggressiv motstand av en lenge varslet bompenge-ring. 
Et relativt usympatisk trekk fra det gjennomsnittlig mest velstående området i hele den vestlige sivilisasjonen noensinne, men la oss ikke bli politiske. 

Det er en form for misforstått selvtillit i disse protestene, i et distrikt som lenge var det minst befolkede med egen Porsche-forhandler. 
Det er den samme selvtilliten som har avlet Stavangerkameratene. 

Visstnok har firkløveret solgt ut Rockefeller en av de nærmeste dagene. 
Det trenger egentlig ikke bety annet enn at det er mange folk fra Stavanger og omegn i hovedstaden, på samme måte som at Mods klarte å trekke en haug siddis-aktige mennesker til Oslo Spektrum rundt juletider i fjor. 

Men det er likevel interessant. 
I løpet av det knappe året siden forrige album har «Bare så du vett det» (2017) tatt en prominent plass på NRK Rogalands lokalsendinger, sammen med andre stødige evergreens som Kim Carnes sin «Bette Davis’ Eyes» (1981) og Leif og Kompisane sin «Eg har’kje båd» (1985). 

De fire tidligere musikkreality-deltakernes andre er samme allsangvennlige pop, ment for å spilles høyt i festlige lag og ikke reflekteres særlig mye over. 

Fullt av lite grundige betraktninger om penger, forhold som går skeis, forhold som går bra og forhold som går sånn passe. 
Musikk om å ta vare på hverandre. 
Om å sjekke om man kan ta vare på hverandre. 
Om hvordan man skal sjekke at man kan ta vare på hverandre. 
Om selvinnsikt. 

I motsetning til debuten, som både hadde en skamløs Avicii-cover slått i hartkorn med tekster som minnet mer om digital stalking enn kjærlighetserklæringer, er dette gjennomgående ganske intetsigende føleri, på nivå med en gjennomsnittlig bryllupstale. 

Bombastiske arrangementer som går fra «Lemon Tree»-pastisj med synthtuba, til noe som høres ut som en ekstremt misforstått cover av Bruce Springsteens «Brilliant Disguise». 

Virkelig svake tekster som knapt klarer å ha andre funksjoner enn å bygge opp til sitt eget slitsomme refreng. 

Kraftpop dynket i det samme halvbrunstige fjaset som preget for mye av førsteplata («du kan gjørr någe for meg… i kveld, i kveld»), men med et dypere drag av selvinnsikt («eg sjekke deg opp med å laga billige pop»). 

Egentlig virker dette hovedsakelig skapt etter inspirasjon fra en av tekstlinjene i «Hvis du har lyst, har du lov»: 
«Det e bare å gønna på». 
En setning man noen ganger kan mistenke er livsmottoet for kamerater av Stavanger generelt. 

BESTE LÅT: 
«Har du lyst, har du lov» 
