Christine and the Queens:Synthpop som utfordrer på ypperlig vis 

Kjønn og maskulinitet utforskes gjennom melodisk pop med røffe kanter. 

Bandet Christine and the Queens dukket opp nærmest fra det ukjente vinteren 2016 med albumet Chaleur Humaine. 
Tittelen løy ikke, for dette var fascinerende elektropop med mye menneskelig varme og lang levetid. 
Albumet, som ble gitt ut på fransk i hjemlandet allerede to år tidligere, har nå solgt godt over én million eksemplarer. 

Løy gjorde derimot bandnavnet, for dette var egentlig soloprosjektet til franske Héloïse Letissier. 
En nå 30 år gammel sanger, låtskriver, produsent og danser med mye på hjertet. 
Spesielt om temaer som kjønnsroller, maskulinitet og egen seksualitet. 

Vi snakker om en artist som presenterte seg med følgende tekstlinje i åpningslåten «iT» fra debutalbumet: 
«Yes I've got it, I'm a man now, and there's nothing you can do to make me change my mind, I'm a man now». 

Har endret artistnavn til Chris 

Når Letissier nå returnerer til den synthbaserte popmusikkens frontlinje med sitt andre og enda sterkere album, har hun tatt nok et steg bort fra eget navn. 
Héloïse kaller seg nå ikke lenger Christine, men kun Chris. 
Et artistnavn hun også ser ut til å bruke som sitt eget i intervjuer. 

Chris omtales som en konstruksjon eller en karakter, skapt for fortellingene på albumet Chris. 
Samtidig er det opplagt et valg som understreker artistens personlighet og seksualitet. 
Allerede ved debuten i 2014 sto Letissier frem som panseksuell. 

Navnet Chris kan brukes av både kvinne og mann, men i denne sammenhengen altså om et menneske. 
Eller som det heter i albumets første single, den helt fantastiske og retrofuturistiske synthpoplåten «Girlfriend»: 
«Girlfriend, don't feel like a girlfriend, but lover. 
Damn, I'd be your lover (touché, touché yeah)». 

En klar og definerende dualitet som denne gangen også kommer enda tydeligere frem gjennom estetikk og ikke minst i videoene som følger dette albumet. 

Utforsker maskuliniteten 

Fire videoer er sluppet så langt, og av disse er det den tredje til «5 Dollars» som fremstår som den mest sentrale. 
Videoen er skapt sammen med regissør Colin Solal Cardo, og viser vår protagonist Chris som står opp, trener, dusjer bort skrammene fra sist natt og kler på seg bondage-utstyr, så en dress, før det dansens ut i dagen. 

Mann? 
Kvinne? 
Forretningsperson? 
Prostituert? 
American Psycho? 
Tolkningsmulighetene er mange, og i et ferskt YouTube-intervju om sine videoer har Letissier sagt at alt på og rundt albumet Chris handler om å utforske maskulinitet. 

Hva om hun snur på det, dropper feminiteten, kler seg maskulint og går inn i typisk maskuline miljøer? 
Gjør dette noe med henne, blir selvtilliten større som «mann», kan hun være mer rå og direkte, blir hun sett annerledes? 
Kan kjønnsrollene utfordres på denne måten? 

Svarene er ikke nødvendigvis helt gitt på Chris, for usikkerheten er fortsatt en (liten) del av det totale bildet. 
Men utforskningen av kjønnsroller og spesielt maskulinitet har i alle fall gitt noen musikalske endringer fra debuten Chaleur Humaine som er udelt gode. 

Låter røffere enn sist 

Her kan man vel raskt bli arrestert for å ty til etablerte og utdaterte kjønnsroller igjen, men skitt au. 
Chris låter definitivt mye røffere enn forgjengeren. 
Synthpopen er tydeligere, mer direkte og mer skitten i kantene. 

Samtidig er de elleve låtene på den engelske utgaven (det er 12 låter på den franske som slippes samtidig) betydelig mer melodiske enn sist. 
Sjekk for eksempel en låt som den nyeste singlen «The Walker», som byr på en helt nydelig melodilinje og et vakkert sunget refreng. 
Letissier har danset, spilt teater og skrevet låter siden hun var fem år, men jaggu kan hun synge også. 

Igjen er det altså en dualitet i uttrykket som kommer til syne, denne gangen musikalsk. 
Det virker viktig for Letissier å lage gode og fengende melodier, samtidig som lydbildet også skal by på litt motstand. 

Nyanser av elektronisk pop 

Åpningslåten «Comme Si» er en drivende elektropopsak, mens nevnte «Girlfriend» sender mer enn ett nikk til hennes franske kolleger Daft Punk og deres samspill med produsent og gitarist Nile Rodgers for noen år siden. 

Slik fortsetter albumet gjennom sine drøye 40 minutter. 
Diverse nyanser av elektronisk popmusikk fra 80-tallet og fremover settes inn i en helhet som lyder like retro som fremtidsrettet. 
Chris har låter som «Doesn’t Matter», drevet av en tung basslinje og som skapt for et nattklubbgulv. 
Umiddelbart fulgt av tidligere nevnte «5 Dollars», mer egnet for dagen derpå. 

Alle låtene sitter ikke like godt, men i andre halvdel av albumet kommer et par soleklare høydepunkter. 
«Damn (What Must a Woman Do» sender oss tilbake på dansegulvet med albumets mest eksplisitte tekst om ønsket om sex: 
«Do I have to pay? 
Cause I sure can pay. 
Do I have to wait? 
I don’t wanna wait». 

Mot slutten kommer rolige og mer ettertenksomme «Make Some Sense», som smart nok bringer inn litt av den usikkerheten som tross alt preger et liv. 
Sånn er det bare. 

I sum ett av årets beste album, dette. 

Christine and the Queens skal ut på en lang turné i høst, men enn så lenge står ikke Norge på planen. 
Det må noen kunne gjøre noe med. 
