Biografi:Det gikk en kjempe gjennom landet 

For Erik Bye hadde det norske folk en favn som var like romslig som hans egen. 

Asbjørn Bakke: 
Erik Bye. 
Aschehoug. 

Det mest imponerende ved Erik Bye var at han kunne være så stor, og trenge så voldsom plass, uten at menneskene rundt ham følte seg små. 
Til tross for en periode på loffen i USA som John Steinbeck ikke kunne diktet bedre, var Erik Bye et barn av Oslos øvre middelklasse. 
Som han selv sa det: 
”Jeg har valgt dette selv. 
Jeg behøver ikke leve slik.” 

Det gjorde han stort sett heller ikke, han hadde fast jobb, god familie, hytte, hus og stor båt. 
Men han var utstyrt med en empati med mennesker som levde helt andre liv enn hans eget. 
Evnen til å forstå andres liv, og la dem merke at han forsto, var det som fremst av alt ga ham den mest prestisjefylte av alle norske ordener: 
Ryet for å være folkekjær. 

Denne posisjonen fanger Asbjørn Bakke med utsøkt eleganse allerede i de tre første ordene i en lesefest av en biografi: 
”En flaske veltet.” 

Les mer om Erik Bye: 

Norge på to bein 

Flasken tilhørte ”to smålurvete karer” på bakerste benk i Trefoldighetskirken i Oslo. 
Bakke begynner med begravelsen, og gjør det første kapitlet til bokens mest poetiske. 
Der formulerer han blant annet kvintessensen av det som skal komme på de neste 600 sidene: 
”Erik Bye hadde vært Norge på to bein, selv om han innimellom hadde vaklet.” 

Biografier kan skrives på mange måter, og Bakke har valgt en som antakelig vil føre til enkelte rynkete neser blant akademiske puritanere. 
Her er kildene stort sett usynlige, selv om vi ofte kan gjette oss til hvem de er. 
Teksten er fri for fotnoter og referanser, men til gjengjeld stappfull av anekdoter og replikker som ofte må hvile på andres hukommelse, og derfor ikke alltid må leses som gudsens sanning. 

Men det merkes at Bakke har brukt sju år på det storverket som denne biografien er blitt. 
Og som med annet mesterskap, er det i detaljene det merkes best. 
Gjennom et utall av små scener og korte replikker blir Erik Bye levende og nær også for de som bare opplevde ham på fjernsynsskjermens avstand. 

Få grenser 

Også Erik Bye var en mann for sin tid, og siden han hadde dårlig utviklet grensebevissthet, var det en stor fordel at grensene var romsligere den gang. 
Han blandet ubesværet private oppdrag og jobb og ville brakt en moderne HR-avdeling til sammenbrudd. 
NRKs ledelse skal ha stor ros for at de aksepterte at de hadde en medarbeider som var Extra Large på så mange måter. 

Folk visste at han drakk, ”Erik kunne flyte godt ut om kvelden”, skriver Bakke. 
De visste at han klemte jentene litt vel entusiastisk, og i dag nok ville funnet sitt navn sammen med en #metoo-tag: 
”det hendte at han dro kvinnelige ansatte ned på fanget”. 

Asbjørn Bakke skriver om alt sammen, uten unnskyldning, men også uten bebreidelse. 
Slik var han, døm selv! 

Bannet i bønnen 

Erik Byes vilje til å utfordre, til å røske i kosen og banne i bønnen gjorde ham kontroversiell, men aldri upopulær. 
Folk ga ham slark fordi de visste hva han utrettet. 
Hans største innsats er antakelig at han fikk en kystnasjon til å forstå hvor meningsløst det er å la det nasjonale selvbildet bli totalt dominert av døler og innlandsbønder med deres laftehus og langsomhet. 

Gjennom 
”Vi går om bord”- programmene, innsamlingen til redningsskøyta ”Skomvær 2”, sjømannsvisene, og ikke minst innsatsen for krigsseilerne (”3700 sjømenn døde på havet under krigen, men heltehistoriene handlet om sabotasjeaksjoner på land”), bidro Erik Bye sterkt til å gi kystens folk og kultur dets rettmessige plass. 
Da hans store skrog ble senket i jorden, blåste samtlige skip under norsk hav på alle verdens hav samtidig i fløytene. 

Asbjørn Bakkes bok blir ganske sikkert folkelesning, og det er i så fall vel fortjent. 
Han har gjort en kjempejobb for å vise hvorfor Erik Byes ord om Alf Prøysen er enda mer treffende om ham selv: 
Det gikk en kjempe gjennom landet. 
