U2 anno 2017 er utdaterte, idéfattige og uengasjerende
Gamle ideer om igjen på plate nummer 14. 

ALBUM: 
Det har ikke vært bare, bare å være svoren U2-fan de siste årene. 
Bandet har gått fra å være hyllede nybrottsarbeidere, sjangerspydspisser med evne å sette musikalsk agenda, til globale hakkekyllinger. 
Nå begynner det å bli ganske mange år siden bandet sist satte noen form for dagsorden. 

Assosiasjonsstormen som følger navnet har etter hvert gjort det vanskeligere å høre musikken deres uten å få hodet fullt av tanker og bilder som ikke nødvendigvis hjelper budskapet eller musikken deres: 
Oppblåste egoer og klam selvopptatthet er noen ufordelaktige karakteristikker som gjerne melder seg. 

Utsatt flere ganger 

Men om man forsøker å legge all denne forutinntattheten til side og virkelig fokuserer hardt på hva som faktisk finnes på «Songs of Experience», U2s 14. album gjennom deres nå drøyt 40 år lange karriere. 
Hvor lander man da? 

Plata som er andre halvdel av følgesvennen til «Songs of Innocence» fra 2014 har vært utsatt flere ganger. 
Unnskyldningene har vært flere. 
En av dem har vært det rådende politiske klimaet i England og USA som har gjort at Bono har valgt å skrive om tekstene på plata. 

Gammelmodig 

Så var det dette med musikken da. 
Kort oppsummert så er «Songs of Experience» nettopp det, bygget på gammel erfaring. 
Mest av alt høres det ut som om U2 baser rundt i sin egen katalog, plukker litt hist og her og pakker gamle ideer inn i nytt gavepapir. 
Litt autotune her og et par knatrende beats der, sånn for å henge med i samtiden. 

Ellers er det meste ved det gamle. 
Gospelrefrenget er på plass allerede på låt nummer to, «Lights of Home». 
«Get Out of your Own Way» høres underlig nok ut som billig Coldplay, mens «American Soul» er et livstrøtt og enerverende forsøk på å lage krass stadionrock. 

Det finnes noen lysglimt her, balladen «Summer of Love» har et slentrende driv og et fint gitar-hook som minner påfallende om Robin Schulz sin «Prayer in C», men la gå. 
«The Blackout» er en måtelig fungerende «Achtung Baby»-pastisj. 

Det store bildet preges dog av et U2 med et skrikende behov for sanger som evner å gripe tak musikalsk og innholdsmessig. 
For det meste fremstår «Songs of Experience» som et blast forsøk på iscenesettelse, som lener seg for tung på gamle ideer. 
