Totalt blottet for pasjon og indre nødvendighet
«Tulip Fever» har fine klær, fine interiører, fine bilder – og fint lite annet. 

FILM: 
«Tulip Fever» åpner med en voiceover fra en kvinne som snakker til sin datter og forteller henne at ting ikke er som hun tror. 
Nøyaktig hvorfor kvinnestemmen, som viser seg å tilhører hushjelpen Maria (Holliday Grainger), har valgt å holde sin datter for narr gjennom alle disse årene blir aldri helt klart. 
For som så mye annet i Justin Chadwicks nye film, er dette et grep som er ment å pirre publikums nysgjerrighet, uten hensyn til verken logikk eller rimelighet. 

Ufokusert 
Det denne åpningen derimot gjør, er å forberede publikum på hva de har i vente. 
«Tulip Fever» er nemlig en film som går inn for å bekrefte alle fordommer man måtte ha om den typen sepiafargede historiske romaner som yngler i flyplassbokhandler og på bestselgerlister – for ikke å si om filmadaptasjonene de gir opphav til. 
Fortellingen utspiller seg i Amsterdam i 1634, og begynner som et trekantdrama mellom den søkkrike krydderhandleren Cornelis Sandvoort (Christoph Waltz), hans kone Sophia (Alicia Vikander) og portrettmaleren Jan Van Loos (Dane DeHaan), før den utvikler seg til en klassisk «utrolig historie» om livets viderverdigheter. 

«Tulip Fever» er like deler kostymedrama, kjærlighetshistorie, forviklingskomedie og selvtilfreds finansfabel, men det er kun kostyme-delen den tar på alvor. 
Brorparten av filmen utspiller seg i Sandvoort-parets overdådig innredede hjem, og fotograf Eigil Bryld bader både de staselige interiørene og de ulastelig antrukne skuespillerne i et vakkert blålig lys. 
Hadde det vært lagt like mye tanke og arbeid i dramaet som i tapetet kunne dette blitt en riktig god film. 

Uinteressert 
Kanskje er tanken at Deborah Moggachs roman har en såpass stor og hengiven tilhengerskare at filmen ikke trenger å gjøre annet enn å vekke minnene om boka til live (det fungerte for «The Force Awakens», så hvorfor ikke?). 
Chadwicks film framstår nemlig ikke som mislykket så mye som fundamentalt uinteressert i sine egner figurer og sammenflettede fortellinger: 
«Tulip Fever» er kanskje en film om lidenskap, men selv er den totalt blottet for pasjon og indre nødvendighet. 
