Himmelen revner
Kunstmetal for indiesnobber og heavy-entusiaster. 

CD: 
Det er vanskelig å omtale Mastodon uten å ty til loslitte begreper som episk, storslått, dramatisk og hele den reglen. 

La oss derfor kringkaste det først som sist: 
«Crack the Skye» er spektakulær metal etter alle progrock- og konseptalbumets regler. 
Lys/mørke, spørsmål/svar, spenning og forløsning. 
Atlanta-kvartetten har med sine fire foregående plater etablert seg som metalsjangerens største historiefortellere, og de har tydeligvis ingen intensjoner om å gi fra seg stafettpinnen med det aller første. 
Med et repertoar som vil begeistre alt fra snobbete indiefreaks, musikkentusiaster generelt og hardbarka metalhoder spesielt. 

Rundere i kantene Mastodon har aldri klamret seg til fancy studioutstyr eller sterile innspillingsteknikker. 
Med velrenommerte Brendan O?Brien (Bruce Springsteen, Pearl Jam) i produsentstolen, låter bandet større og mer organisk enn vi har hørt dem tidligere. 

Fra de alarmerende åpningstonene i «Oblivion», via det firedelte storverket «Czar» til den hektiske avslutningen «The Last Baron» krystes gitarhalser og trommeskinn for det de er verdt. 
Og moderne progklassikere fødes. 
Lekre gitarharmonier leker hånd i hånd med svevende orgelpartier og sofistikerte og mer stemningsskapende pustepauser. 

Arrangementene er utbroderte og sirlige, men samtidig oversiktlige og kommuniserende. 
Selv om progbiten har spist seg inn på metaldelen og gjengen er hakket rundere i kantene enn tidligere, framstår bandet som mer identitetssterke enn noensinne. 

Disiplinert Der forgjengeren «Blood Mountain» gapet over veldig mye hele veien, er «Crack the Skye» mer fattet og disiplinert. 
Her står mer tilgjengelige saker som «Quintessence» vegg i vegg med komplekse mastodonter som nevnte «Czar». 
Rush er kanskje en viktigere hjørnestein enn noensinne, men man finner også mange anerkjennende nikk i retning andre 70-tallsgodbiter som The Who og Deep Purple. 

Platen mangler et riffmonster i gate med «March of the Fire Ants» og «Blood and Thunder», men når gongen kimer, basstrommene til Brann Dailor jobber seg målbevisst framover og fortryllende gitarlinjer puster Troy Sanders? værbitte sang i nakken i «Ghost of Karelia», er det ingen som klager. 
«Crack the Skye» er garantert ei plate som vil gi mye av seg selv i lang tid framover. 

« Crack the Skye » MASTODON 

5 

Plateselskap REPRISE/WARNER 

musikkkulturanmeldelseplatemusikkanmeldelser 

Del på facebook Lik Dagbladet Musikk på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

La oss derfor kringkaste det først som sist: 
«Crack the Skye» er spektakulær metal etter alle progrock- og konseptalbumets regler. 
Lys/mørke, spørsmål/svar, spenning og forløsning. 
Atlanta-kvartetten har med sine fire foregående plater etablert seg som metalsjangerens største historiefortellere, og de har tydeligvis ingen intensjoner om å gi fra seg stafettpinnen med det aller første. 
Med et repertoar som vil begeistre alt fra snobbete indiefreaks, musikkentusiaster generelt og hardbarka metalhoder spesielt. 

Rundere i kantene Mastodon har aldri klamret seg til fancy studioutstyr eller sterile innspillingsteknikker. 
Med velrenommerte Brendan O?Brien (Bruce Springsteen, Pearl Jam) i produsentstolen, låter bandet større og mer organisk enn vi har hørt dem tidligere. 

Fra de alarmerende åpningstonene i «Oblivion», via det firedelte storverket «Czar» til den hektiske avslutningen «The Last Baron» krystes gitarhalser og trommeskinn for det de er verdt. 
Og moderne progklassikere fødes. 
Lekre gitarharmonier leker hånd i hånd med svevende orgelpartier og sofistikerte og mer stemningsskapende pustepauser. 

Arrangementene er utbroderte og sirlige, men samtidig oversiktlige og kommuniserende. 
Selv om progbiten har spist seg inn på metaldelen og gjengen er hakket rundere i kantene enn tidligere, framstår bandet som mer identitetssterke enn noensinne. 

Disiplinert Der forgjengeren «Blood Mountain» gapet over veldig mye hele veien, er «Crack the Skye» mer fattet og disiplinert. 
Her står mer tilgjengelige saker som «Quintessence» vegg i vegg med komplekse mastodonter som nevnte «Czar». 
Rush er kanskje en viktigere hjørnestein enn noensinne, men man finner også mange anerkjennende nikk i retning andre 70-tallsgodbiter som The Who og Deep Purple. 

Platen mangler et riffmonster i gate med «March of the Fire Ants» og «Blood and Thunder», men når gongen kimer, basstrommene til Brann Dailor jobber seg målbevisst framover og fortryllende gitarlinjer puster Troy Sanders? værbitte sang i nakken i «Ghost of Karelia», er det ingen som klager. 
«Crack the Skye» er garantert ei plate som vil gi mye av seg selv i lang tid framover. 
