Teit night.
Å se Steve Carrell og Tina Fey i «Date Night» er som å se Kåre Willoch med rullings. 

||| 
FILM: 
Å se Tina Fey og Steve Carrell i «Date Night» er som å se Kåre Willoch med rullings. 
Det er ikke noe galt med dem, men innpakningen er feil. 
De er i en verden de ikke hører hjemme i. 

Fey og Carrell spiller Claire og Phil Foster, et tidsklemt forstadsektepar som iherdig forsøker å gnistre litt sammen igjen ved å gå ut og spise på Manhattans hotspot. 
Der stjeler de bordet til et annet par som ikke har dukket opp. 
Og når det samme paret viser seg å være i klammeri med denne ukens italiensk-amerikanske New York-mafioso, er det Claire og Phil som ender opp med en pistolmunning mot tinningen og et forklaringsproblem. 

Bortkastet tid 
Det er ingen grunn til å kaste bort den dyrebare tiden til Fey og Carrell, to av de mest feirede amerikanske komikerne de siste par årene, med dette tullet. 
Hvem som helst kunne gjort dette her. 
Hvem som helst kunne kollidert med glassdører, hylt med ville blikk og dirrende drøvler under en biljakt på Manhattan og opplyst publikum om at de ikke har hatt sex på en stund og at svigermor er fæl. 

Hver vits er som en Paradise Hotel-innhopper, som bebuder sin entré ti minutter i forveien og kommer tilbake etter et kvarter for å forsikre seg om at vi fikk med oss alt. 

På et tidspunkt oppsøker Claire og Phil en sikkerhetsekspert som er en tidligere kunde av eiendomsmegleren Claire, og som, når døren går opp, viser seg å være en demonstrativt skjorteløs Mark Wahlberg. 
Fey fniser, Carrell blir forurettet. 
Så gøyalt synes regissør Shawn Levy («Natt på museet») dette er, at vi vender tilbake til døråpningen og Mark og sixpacken ikke to, ikke tre, men fire ganger totalt. 
Og hvorfor må man egentlig til en sikkerhetsekspert med åtte dataskjermer fulle av hemmelige kart og registre og en fortid i Mossad for å finne adressen til et mobilnummer? 
Har de ikke 1881 i USA? 

Prangende produktplassering 
Biljakten er forøvrig helt ok. 
Det skulle da også bare mangle, så mye penger som panikkslagne Amazon, som kjenner iPads peppermyntefriske pust i nakken, har betalt for den grelle produktplasseringen av sitt lesebrett Kindle. 
Det stikker i øynene. 

«Date Night» er nesten god i de scenene der den roer seg ned og ikke prøver så hardt. 
Claire og Phil er heldigvis ikke et av disse parodisk ulykkelige parene som befolker ekteskapskomediene. 
De hater hverandre slett ikke. 
De er bare utslitte og irriterte og akaleie. 
Men de deler fremdeles en gjensidig respekt, og en trett humor. 

Umorsom Problemene deres får et speil i paret de tok reservasjonen fra, en luguber, men likandes konstellasjon gestaltet av Mila Kunis og James Franco i en av filmens ytterst få fornøyelige scener. 
Parforholdene er raust og varmt portrettert. 
Scenene Claire og Phil imellom er også de eneste øyeblikkene der Carrell får brukt sin uovertrufne evne til å spille en anstendig, men akterutseilt kløne som fossror for å bevare verdigheten. 

Det er imidlertid ikke distraherende nok til at vi glemmer at «Date Night» er en av disse forbrytelsene mot menneskeheten: 
En komedie som ikke er morsom. 
Regissør Levy er så blind og døv for sin egen og manusets tilkortkommenhet at han ved siden av rulleteksten viser utelatte tagninger der Fey og Carrell improviserer sokkene av filmen de spiller i. 
Det er slik det ser ut når komiadelen er på utflukt i rennesteinen. 
Pent er det ikke. 
