Slekt skal følge slekters gang
«Brødre» ser på tidens store bevegelser gjennom én familie. 

FILM: 
Noen ganger må man la hjertet styre. 

Det er, så klart, umulig for Aslaug Holm å beholde distansen når hun lager en dokumentarfilm om åtte år av sine egne to sønners liv. 
Iblant merkes det. 
Iblant er hun for nær sine egne scener, blir værende for lenge i en hverdagslig situasjon etter at det egentlig er over, det som gjorde den ladet og levende i første omgang. 
Hun kan dvele for mye. 

Men «Brødre» er en film det viktigste ikke er å finne riktig rytme eller tone, hele veien. 
Det viktigste er å fange hvordan strømningene i en slekt, og i en liten familie, beveger seg i ulikt tempo, og hvor overveldende det kan være å ta innover seg nettopp dette. 

Markus og Lukas, som sitter på en benk på Sagene og bytter fotballkort, er barnebarn av menn som risikerte livet utenfor nordvestlandskysten: 
De lever helt ulike liv, samtidig som moren deres merker seg likheter, og spør seg om noe ved kystlivet har smidd til slekten og gjort dem stridbare og egenrådige. 

Slekt og familie 

De altoppslukende og frustrerende situasjonene som kan oppstå med barn, som når en liten gutt låser seg og nekter å gjøre som mor vil, er en del av en tid som i ettertid vil føles kort. 
Det dreier seg om mektige prosesser som går sin gang og er umulige å bremse, stadier i livet og en tidsbestemt type morsrolle som ikke kan vare. 
Holm klarer ikke å slutte å filme. 

Hun prøver å holde fast en epoke i livet som ikke kan vare: 
Tiden brekker opp fingrene som holder den fast, hvor hardt de enn klamrer. 

Subtilt mellom brødrene 

Når de lange linjene skyves i bakgrunnen og det er øyeblikket som får oppmerksomheten, blir publikum vitne til et brødreforhold som rommer sterkt samhold, men også subtile markeringer og manipulasjoner. 

Eldstemann, Markus, er utrettelig og ambisiøs på fotballbanen, der den yngste, Lukas, ikke føler seg hjemme i samme grad. 
I store deler av filmen er guttene i den alderen der de både vil trosse foreldrene og finne sin egen vei, og ha deres bifall og oppmerksomhet. 

Det hele veksler med vakre naturbilder fra feriestedet på Smøla, som forblir konstant selv om menneskene blir eldre, og henvisninger til et religiøst verdenssyn som ikke alle tilskuere vil føle seg hjemme i. 
Det bør ikke hindre noen i å oppsøke denne overrumplende gripende skildringen av prosesser så mange har vært, og skal, gjennom. 
