Teateranmeldelse:Et nydelig stykke trolldom fra Oz 

Riksteatrets versjon av «Trollmannen frå Oz» er en aldri så liten genistrek. 

«Jeg klarte ikke å tenke på noe annet enn det som var inni der», sa mitt fem år gamle teaterfølge. 
Godtesuget var glemt. 
Det som skjedde i Oz, trumfet alt annet. 

Denne anmelder hadde det på helt samme måte. 
Regissør Alan Lucien Øyen, scenograf Leiko Fuseyo, kostymedesigner Stine Sjøgren og lysdesigner Martin Flack har med små tekniske effekter laget et helt unikt univers med svært mange lag. 

Men i motsetning til de fleste barneforestillinger: 
Her er det ikke forskjell på barne- og voksenreferanser. 
Denne filosofiske reisen til 
Oz snakker til absolutt alle generasjoner med samme språk. 

Magi med små midler 

Trollmannen frå Oz starter i Kansas, på farmen til Dorothy, Tante Em og Onkel Henry. 
På Riksteatret foregår alle Kansas-scenene på en halv meter lang forscene. 
Aldri har jeg sett så mye magi på så liten plass. 
På sceneteppet projiseres en himmel som knitrer og spraker i dårlig oppløsning, før den plutselig mørkner og går over i andre stemningsleier. 

Det er som å være midt i Hollywood-filmen fra 1939. 
Forførende, men også truende. 

Gjennom hele stykket får lys- og videodesigner Flack oss inn i stadig nye stemninger. 
Ansikter blir plutselig skyggelagt. 
En tornado av bare teaterrøyk er langt mer skremmende enn de flyvende syklene jeg husker fra tidligere produksjoner. 
Trollmannen frå Oz er to timer med slik teatermagi. 

Drømmen som ble et mareritt 

Hollywood-filmen med Judy Garland ble selve inkarnasjonen av den amerikanske drømmen. 
Over regnbuen er et annet liv, et sted der ute er Oz – og både hjerte, mot og utdannelse kan skaffes hvis man er sin egen trollmann. 

Regissør og koreograf Alan Lucien Øyen har gransket den amerikanske drømmen i mange år allerede, gjennom sin Amerika-trilogi på Dansens Hus. 
I den siste Amerika-forestillingen, SuperAmateur, lar han Trollmannen fra Oz spille seg ut i dagens USA, mens han kryssklipper inn en monolog med den pillemisbrukende Judy Garland. 
Det var en av fjorårets største teateropplevelser. 

Også Riksteatrets Trollmannen frå Oz berører ideen om Amerika. 
Løven, blikkboksmannen og fugleskremselet har amerikanske selskapsnavn limt på kostymene. 
Slitt, som fra et opphørssalg. 
Den gode heksen er kostymert som en stumfilmprinsesse. 
Den onde heksen er lady-in-red, en vulgær og fascinerende Caroline Glomnes. 

Dette er drømmen om Amerika, før den ble et mareritt. 

Galant løve, yndig ungjente 

Men først og fremst er det en fantastisk fargerik musikal. 
Fire musikere er plassert på scenen, som et stumfilmorkester med stadig skiftende hatter. 
Mari Lerberg Fossum spiller Dorothy med en voldsom energi. 
Hun er handlekraftig og naiv på samme tid. 
En drapskvinne, ja visst, men også en yndig småpike fra Kansas. 
Dessuten synger hun nydelig. 

Alan Lucien Øyen har bakgrunn som koreograf. 
Det merkes. 
Hele veien til 
Oz er som en dans der hver karakter har sine helt egne bevegelser. 
Ensemblet er i toppform, og det er kjipt å nevne bare noen. 
Likevel: 
Thomas Jørstad Pettersens galante, men patetiske, løve er både gripende og morsom fra første scene. 

Det samme kan egentlig sies om forestillingen som helhet. 

Mer åpen for undring 

Alan Lucien Øyen følger Broadway-musikalens historielinje. 
Men likevel gjør noen nesten umerkelige endringer denne musikalen mer åpen for undring. 
Professor Marvel (Stig-Werner Moe), som Dorothy møter da hun rømmer hjemmefra, er helt den samme personen som Trollmannen fra Oz. 

Mens han i den virkelige verden er magisk, badet i dunkelt lys, er han i eventyrverdenen 
Oz latterlig hverdagslig. 
Slik jo alle skuespillere er backstage når garderobens lys er på. 

Dette gjorde svært stort inntrykk på min medbrakte femåring. 
«Visste trollmannen hele tiden at Dorothy ville rømme hjemmefra», spurte han da forestillingen var over. 

Det kunne vi ikke svare på. 
Og nettopp dette er teaterets magi. 
