Snop.Rett og slett snop 

Etter å ha sett sytten tusen smånisser i bleie, fjorten tusen amatørballett-engler i for store strømpebukser, St. Lucia, Foreningen Den Grådige Byen og ansiktsuttrykkene ved en digital tilbudshylle, kommer du til å elske dette. 

Skiftene i ansiktene til to menn. 
Skiftene i kroppsholdninger og stemmeleier. 
Et torollers drama som både er vittig og vondt på en måte som man for tjue år siden kalte «naken», fordi upåkledde ting ble ansett for å være de dypeste, av en eller annen grunn. 

Michael Caine og Jude Law er fantastiske, på tross av at de er der bare for å være akkurat det. 
Når teater-erotomanen Kenneth Branagh har filma om igjen Harold Pinters manusversjon av Anthony Shaffers skuespill, er det først og fremst for å vise fram to av de flotteste mennene som finnes i det britiske kultur-riket. 
Han vet at de kan alt, at de kan brukes til alt, og at begge (som hovedregel) har en svampevirkning på fuktige blikk. 
Han kunne latt dem spille transvestitter, meksikanske banditter, portugisiske konvertitter eller rett og slett «Sound of music». 
Men å la dem bare sitte i samme huset i halvannen time mens en celloist med selvmordstanker plager sitt instrument; det gir en slags demonstrasjon av den absolutte kontroll. 
Dette er snop. 

Spillet foregår i et gammeldags modernist-slott der den rike krimforfatteren Caine bor sammen med sine patetisk-kalde kunstgjenstander. 
Regissør Branagh elsker gamle ting, og hans forelskelse i den eldre-futuristiske arkitekturen funker. 
I denne filmen lever omgivelsene som en medspiller – klisjé, klisjé, men drit i det. 

Jude Law er en arbeidsløs skuespiller-sjåfør som ligger med Caines kone, og han kommer på fruens vegne for å forhandle om skilsmisse. 
Til å begynne med er han munter-provoserende, som en mann med overtak. 
Michael Caine åpner og lukker sitt sjalu steinansikt i en nydelig forteller-rytme, og så starter det virkelig engasjerende maktspillet (klisjé, klisjé osv.) som sannelig ikke er slutt før det er slutt. 

Advarsel: 
Underveis vil de altfor selvsikre tro at de oppdager sannheter om maktstrukturer, om elskovsritualer, om rollefordeling og seksualitets-pleie. 
Det gjør de ikke. 
De ser to skuespillere som kunne fått nissetablået på Kvadrat til å se ut som et kapittel av Gibrans «Profeten». 
