Fremdeles forbannet
Hardcorelegendenes bestenotering siden debuten. 

NOEN BAND ELDES med verdighet, andre nekter å innfinne seg med nye tider. 
28 år etter debuten gjør amerikanske Sick Of It All (SOIA) begge deler: 
«Last Act 
Of Defiance» er en bakstreversk utgivelse som likevel gjør det aller meste riktig. 
Det SOIA mangler i teknisk finesse, kløktige overganger og besnærende tvetydighet, tar de igjen i rå kraft, fengende melodier med høy allsangfaktor, poengterte tekster og smarte brudd. 
Melodilinjene er uhyre enkle, men likevel snor de seg steder man ikke hadde forutsett. 
De aller fleste låtene er også svært dynamiske, takket være et par fornuftige temposkifter der det trengs mest. 
Det mest slående er likevel hvor balansert alt låter, samtidig som «Last Act » er 100 prosent konsentrert aggresjon. 

Hardcoresjangeren har gjennomgått en rivende utvikling i løpet av de siste 20 årene. 
Undersjangeren emo — med sitt introverte fokus på følelser og personlige anliggender - var en motreaksjon på den hypermaskuline, politiske hardcoren, og endte opp med å endre modersjangeren fullstendig: i dag skal man lete lenge utenfor undergrunnen for å finne hardcoretekster som tar for seg noe som kan lukte av systemkritikk og politisk opposisjon. 
SOIA har sett trender komme og gå, men nekter fremdeles å gjøre som alle andre. 
De spiller fremdeles riff snekret over samme lest som da de debuterte, og tekstene handler fremdeles om motstand mot et korrupt system som undertrykker gjennom reguleringer og konformitetspress. 
Men når det gjøres på en så fokusert måte som på «Last Act », er det bare kjærkomment. 
