BOK:Storslått om hundre års lovløshet 

BOK: 
Storslått roman fra brutalt korrupte hundre år av Colombias historie. 

Juan Gabriel Vásquez: Ruinenes form. 
Roman. 
528 sider oversatt av Christian Rugstad. 
Aschehoug. 

Juan Gabriel Vásquez (1973) var allerede internasjonalt berømmet og prisbelønnet for sin roman «Lyden av ting som faller» da den kom på norsk for to år siden. 
Det er en sjeldent flott og mangefasettert konstruksjon som lag for lag utvikler en hel families og samtidig landet Colombias brutale sosiale og politiske historie, med uendelig svik og bedrag, sågar med den mest beryktede, faktiske narkokartelleder som en av romanaktørene. 

Årets digre, enda ærgjerrigere og dobbelt så tjukke «Ruinenes form» - også den nennsomt oversatt av Christian Rugstad og der forfatteren selv deltar som forteller og en av hovedpersonene - tar for seg mer enn et hundreår av Colombias nyere historie, samtidig som den på personnivåene er fortellingen om noen enkeltmenneskers liv, deres familiehistorier og personlige besettelser. 

Det fortelletekniske utgangspunktet for «Ruinenes form» er snikmordet på Jorge Eliécer Gaitan, sin tids mest karismatiske og folkekjære politiker i Colombia, på åpen gate i Bogotá 
9. april 1948. 
Via spekulasjoner og diskusjoner omkring andre allment kjente politiske attentat (Kennedy bl.a.) og terroristiske massedrap (som senkningen av passasjerskipet «Lusitania» i 1915 – det provoserte bl.a. til USAs inntreden i første verdenskrig - og 9/11 i New York – som ga påskudd til en krig som ennå pågår, vendes oppmerksomheten mot det (faktiske) brutale økseattentatet på advokaten, journalisten, politikeren, tidligere general Rafael Uribe Uribe, som maltrakterte og drepte ham tilbake i 1914. 

Den kompliserte konstruksjonen over ni avdelinger, forsøker å finne ut av omstendighetene omkring både Uribe Uribe og Gaitans mord, hvem de skyldige og deres medsammensvorne var, hvor det har blitt av den førstes hodeskalle og den kulen som satt igjen i ryggraden til den andre. 
Flere av personene – ikke minst forfatter-fortelleren selv er besatt av spørsmålene, så hele romanen kan leses som en detektivhistorie som tar sikte på av avklare to mord, identifisere de skyldige og komme til en slags sann innsikt i historiske forløp. 
Samtidig blir det både historiene til noen hovedpersoner gjennom generasjoner, en diskusjon om roman- og historieskrivingens vesen og formål, og sentrale betraktninger om drivkrefter i historien. 

Dette er langt fra den magiske realismen vi gjerne forbinder med latin-amerikansk litteratur fra forrige århundre (Gabriel Garcia Márquez), som Vásquez beundrer og har lært av, uten lenger selv å ville skrive i den tradisjonen. 
I stedet praktiserer han det som heller kunne kalles en brutal hverdagsrealisme fra «et land der ingen gode handlinger forblir ustraffet», «dette landet som lider av hatets sykdom» (188; 522), der kanskje politikk ikke er annet enn «sublimering av komplekser» (83). 

I et «Sluttord» poengterer Vásques at «Ruinenes form» er et fiksjonsverk, og at personene, dokumentene og episodene som er hentet fra virkeligheten, er brukt med dikterisk frihet slik at den leseren «som ønsker å finne sammenfall med det virkelige liv i denne boken, vil måtte gjøre det på eget ansvar». 
Det har denne leseren gjort ved å titte i mange kilder, og sånn fått forstørret den fryden det har vært å lese denne kompakte romanmassen slik den forholder seg til faktiske, historiske personer, levende og døde – for øvrig illustrert med kopier av autentiske dokumenter, fotografier og journaler. 

Og fått demonstrert, kanskje, at «å leve uten å merke det, er en metafor for lykke», hos en forfatter som selv kan lage en metafor som denne, der han ser at «brosteinen dekker gatene som døde skilpadder», og selv om «det er som alt gjentar seg», for «her (i Colombia) har ingenting forandret seg på hundrevis av år». 
Det er en sorgtung pessimisme som det paradoksalt gå an å leve med, ihvertfall de dagene det tar å lese «Ruinenes form». 
Den er selv en enestående nyskapning av et kunstverk. 
