Tristesse under solen
De skjøre låtene til det britiske drømmepopbandet får en strevsom oppgave med å nå ordentlig ut på Slottsfjell. 

I vår slapp drømmepopbandet Daughter det kritikerroste albumet If You Leave. 
Slippet på ti spor skildret noe av det vanskeligste livet har å by på: kjærlighetssorg. 
Det er ikke en lett oppgave å belyse samlivsbrudd, men over sfæriske produksjoner jamrer vokalist Elena Tonra lekkert om den uvelkomne kalde skulderen som levner metale arr med stort hell. 

Det er likefullt anstrengende å skyve vekk den snikende følelsen av hvor paradoksalt det er å være på Daughter-konsert midt på dagen på en av årets varmeste dager. 
Er det nå vi skal være reflektere over eks-kjærester og irritere oss over bøker og CD-er som gikk tapt da bruddet var uungåelig? 

Lydbildet til bandet fordrer omgivelser som akkompagnerer melankolien og Tonras skjøre stemme. 
Det er de små detaljene - lagene av hviskende ekko og "attrået" for tristessen - som utgjør britenes univers. 
Ettertenksomme spor, som "Still", "Youth" og "Winter", er behagelig å lytte til der de blir fremført på Baglerscenen, men det er vanskelig å få ordentlig tak på konserten i virvaret av feststemte publikummere. 

Lydnivået på drømmepopen skrus veldig høyt opp for å få oppmerksomheten til de oppmøtte, men de høflige britene drunker i startskuddet til festivalen - ikke minst for vokalist Tonra som får en strevsom jobb med uttrykke seg ordentlig. 
