Erkebritisk bromance
Stilbevisst kameratgjeng med store følelser innfrir. 

«Kanskje årets plate», slo en beryktet bergensmusiker fast på Facebook-siden sin tirsdag. 
Vedkommende har god smak, og han har muligens rett. 
Real Lies er en sterk kandidat til topplasseringen på min liste over årets album. 

I London snakkes det om klubbdød. 
Nattklubbene stenger én etter én. 
Men festen fortsetter, og Real Lies styrer musikken. 
Det er dette de lever for: 
Klubben, byen, gaten, kompisene, kjærligheten, rytmene, rusen. 
Og bakrusen. 
«You're in the shower Mondays/whispering never again». 
Sitatet er hentet fra åpningslåten «Blackmarket blues», en låt som summerer opp Real Lies-universet og visstnok den siste de skrev før albumet ble fullført. 
Trioen er stilbevisste på grensen til det utspekulerte og håndplukker det de liker best fra britisk undergrunnskultur. 
Debuten er i sin helhet en smart miks av garage house, 90-talls dance og sval balearisk pop. 
Kev Kharas snakkesynger små snutter fra livet som leves, tiden som løper, netter som blir dager. 
Skildringer av stengte puber, bensinstasjoner, kameratskap og kirkeklokker –her er sammenlikningen med The Streets på sin plass. 

Happy Mondays og New Order er også naturlige referanser. 
På «Seven sisters» låter de som lillebrødrene til Pet Shop Boys. 
En umiddelbar låt, som får deg til å glemme alt som er kjipt for en stakket stund og som er garantert å få voksne menn i Sergio Tacchini-jakker til å danse med et trist smil om munnen. 
Den mer minimalistiske «North circular» bygger seg opp og er drivende vakker, som en togreise gjennom et industrigrått landskap. 
På solvarme og svaiende «Dab housing» låner de reggaerytmer og kan minne om en nydusjet og nybarbert versjon av Fjorden Baby!. 

Med dette albumet er jeg er klar for fest. 

Beste spor: 
Alle. 
