Kunstig åndedrett
Det er vellaget og kult. 
Men bilspillet «Need For Speed Carbon» raser ned alt for velkjente bygater. 

Du finner neppe mer tradisjons- og suksessrike bilspillserier enn «Need For Speed». 
Siden starten på serien i 1994, har det ene farsfylte «Need For Speed»-spillet etter det andre herjet på salgslister verden over. 

I 2003 blåste gateracingspillet «Need For Speed Underground» nytt liv i serien, mens spillene «Need For Speed Underground 2» (2004) og «Need For Speed Most Wanted» (2005) sørget for å holde seriens nye retning i live. 

Med «Need For Speed Carbon», har gjenopplivingen gått over til å bli kunstig åndedrett. 
Jeg har spilt dette spillet tre ganger før med korte intervaller. 
Og da hjelper det lite at spillet er minst like bra rent innholdsmessig, som forgjengerne. 

«Need For Speed Carbon» starter der «Need For Speed Most Wanted» sluttet. 
Det handler fremdeles om illegal gateracing og pynting på og oppgradering av bilen din. 
Denne gang etter mørkets frembrudd, som i de to «Underground»-spillene. 

Gjennom en serie gateløp av forskjellig art, skal du - som sjef for ditt eget crew - gradvis bli kongen av gateracing i byen spillet foregår i, bydel for bydel. 

Politiet er, som i «Most Wanted», i aller høyeste grad til stede. 
Etter hvert som du blir stadig mer ettersøkt og beryktet, vil de legge seg på hjul - gjerne midt i et løp. 

Selve bilkjøringen ligger langt unna realistisk simulering. 
Det er actionpreget gla'kjøring det går i, men bilene ligger tungt og godt på veien og bilfølelsen er, som vanlig, god. 

Denne gangen får du crewmedlemmer som blant annet hjelper deg med å finne snarveier og blokkering av motstandere. 
To nye racingmåter - halsbrekkende racing ned åssider og «drifting» på vanlige veier - er inkludert, du har nye muligheter til å forme drømmebilen din og du kan velge bil i tre klasser - «tuner», «american muscle» og «exotic». 

Men i praksis oppleves «Need For Speed Carbon» som «Need For Speed Most Wanted» etter at solen har gått ned. 
Jeg begynner å bli lei av konseptet, selv om innholdet i seg selv er bra. 

Det vil si, det starter veldig bra, men blir ensformig og kjedelig fort. 
Man kverner gjennom det ene like løpet etter det andre, og beveger seg stadig lenger unna nytelsen av å vinne stadige oppgraderinger som var så tilfredsstillende før. 
De tre forgjengerne sitter konstant på skuldrene og demper kjøregleden. 

Crewmedlemmene gjør også svært begrenset nytte for seg. 
Det hjelper på innlevelsen å ha noen som stadig prater til deg og kommenterer kjøringen din, men dine medhjelpere har en stygg tendens til å bråbremse rett foran deg slik at du kræsjer og mister fart. 
Ikke forferdelig nyttig, kan man si. 

Jeg undrer meg også over både vanskelighetsgraden og lengden på spillet. 
Er du over middels god i bilspill, er det fullt mulig å rase gjennom karrieredelen av «Need For Speed Carbon» på seks-syv timer uten nevneverdige utfordringer. 

Og med mindre du har PC- eller Xbox 360-versjonen, kan du ikke trøste deg med at du bare kan fortsette på nett. 
Det er nemlig bare 360- og PC-versjonen som har onlinespilling. 

«Need For Speed Carbon» er i utgangspunktet et iherdig og kvalitetsbevisst forsøk på å gi spillere en morsom bilspillopplevelse, ingen av mine innvendinger signaliserer noen markant forverring av konseptet. 

Men fire relativt like spill på tre år er simpelthen for mye. 
Og du får ta det i betraktning når du ser hva min terning ender på. 

PS: 
Spillet er testet på PC, Xbox 360 og PS2. 
Egne versjoner til PSP og DS er også ute, mens versjoner til Nintendo Wii og Playstation 3 kommer ved lansering henholdsvis 8. desember og mars 2007. 

Illegal gateracing står nok en gang i fokus i «Need For Speed Carbon». 
VG Netts anmelder begynner å bli litt smålei. 
