Filmanmeldelse «Suburbicon»:Klønete Clooney 

Det er en eim av kalkun over George Clooneys sjette film som regissør. 

DRAMA/SVART KOMEDIE 

«Suburbicon» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
George Clooney. 

Med: 
Matt Damon, Julianne Moore, Oscar Isaac. 

USA på 1950-tallet. 
Suburbicon er liksom et Truman- og Eisenhower-æra forsøk på å skape en perfekt forstad. 
Et lukket samfunn der bare veloppdragne (les: hvite) mennesker og Stepford-familier får lov til å bygge og bo. 
I rad på rad med identiske «little boxes made of ticky tacky», som det heter i den lettere nedlatende folksangen. 

Familien Lodge, ledet av patriarken Gardner (en for anledningen utrent Damon), kunne vært slike perfekte folk, om det ikke hadde vært for at mamma Rose (Moore) er blitt lam i en bilulykke. 
Søsteren Margaret (også Moore) synes å ha tatt over noe av det «kvinnelige» ansvaret i familien – blant annet for sønnen Nicky (Noah Jupe). 

Så skjer det plutselig to utenkelige ting i Suburbicon. 
Først, og tilsynelatende verst: 
Det flytter en svart – svart!! – familie inn i nabolaget. 
Hvorpå hele byen over natten blir til en rasende rasistisk mobb. 
Dernest, og noe mindre dramatisk: 
Det blir begått en kriminell handling. 
Familien Lodge, Margaret inkludert, får besøk av to kjeltringer som doper familien med kloroform. 
Rose, som en skrøpelig, får for mye, og dør. 

Les også: 
George Clooney om farsrollen: 
– Skremmende 

Nå skal vi ikke røpe for mye av hva som skjer videre, annet enn å antyde at konebytteri jo foregår i selv de beste kretser, og at pappa Gardner synes påfallende lite opptatt av å fakke gjerningsmennene. 
Rose’ livsforsikring kan sikkert ha noe med saken å gjøre. 
Lille Nicky begynner å ane at lite er som det skal være, og føler seg straks veldig alene. 
Den eneste han kan stole på, er onkelen Mitch (kostelig vulgært spilt av Gary Basaraba) og den fargede nabogutten. 

«Suburbicon» tar lange og pussige omveier for å komme frem til sitt sentrale (og nokså banale) poeng: 
At fantasien om det «perfekte», homogene samfunn er like farlig som den er fånyttes. 
Filmen er basert på et aldri produsert manus av Joel og Ethan Coen, skrevet en gang på 1980-tallet (mellom deres egne «Blood Simple», 1984 og «Arizona junior», 1987, om jeg skal gjette). 
Krimplottet er etter absolutt alt å dømme deres, trass i at det føles ukarakteristisk uoriginalt. 

Det er sannsynligvis regissør George Clooney, som selv ikke spiller i filmen, og kompanjongen Grant Heslow, som har forsøkt å omskape det til noe større. 
Nemlig en moralsk fabel om rasismens vederstyggelighet. 

Det har ikke gått så bra, om sant skal sies. 
«Suburbicon» ender opp som to filmer i én – ingen av dem spesielt gode. 
Hybriden går simpelthen ikke opp, det er som om filmen utspiller seg i to – egentlig tre – helt atskilte verdener. 

Den mest interessante av disse, er unggutten Nickys (han er dessuten fint og sjelfullt spilt). 
Pappa og Margarets univers føles som tatt ut av en mørk farse, et absurd kammerspill, komplett med innslag av stump og brå vold (typisk for Coen-brødrene). 

Les også: 
George Clooney om å bli tvillingpappa: 
– Det blir et eventyr 

Historien om den svarte familiens prøvelser fremstår på sin side som det den sannsynligvis også er: 
En ettertanke, klistret på for å rettferdiggjøre filmens eksistens i form av et «budskap». 
Vi får ikke vite et dugg om hva de tenker og føler. 

Clooney er ikke i stand til å binde sammen sulamitten, og burde nok ikke ha forsøkt en gang. 
Det er gode grunner til at dette ikke ble en film allerede for 30 år siden. 

«Suburbiciop» er ikke hundre prosent verdiløs. 
Langt fremskredne Coen-fans vil ha enkelte arketypiske ingredienser å småglede seg over (dumme kriminelle fanget i dypt kompromitterende situasjoner, gjerne fotografert i nærbilder der ansiktene deres ser absurde ut). 
Et visst kultpotensiale har den nok, som B-vare betraktet. 

Men det er overhodet ingen tvil om at filmen grunnleggende sett er mislykket. 
Ikke minst for Clooney, som har vist at han kan bedre. 
