Holder vann
Litteraturvitere har i alle år forsøkt å enes om universelle kriterier for hva som er god litteratur. 
Både krav om at verket må stå seg over tid, 

være moralsk godt — eller bare spennende, har blitt foreslått. 

Undertegnedes eget forsøk på et slikt kriterium: 
En bok er bra når man virkelig stoler på den som skriver. 

Det er nettopp tilliten - det at man ikke et sekund tviler på at Morten Strøksnes vet hva han driver med, som gjør Havboka eller kunsten å fange en kjempehai fra en gummibåt på et stort hav gjennom fire årstider, til en så god bok. 

Med et utgangspunkt somheftes av nærmest å være en klisjé - to mannlige venner på fisketur - klarer Strøksnes likevel å få leseren til å oppdage både vennskapet og havet på en helt unik måte. 
Havboka ersakprosa, men det føles det mer som å lese en roman. 
«Hovedpersonen» drar til øya Skrova i Lofoten. 
Her møter han sin gamle venn Hugo, og sammen drar de ut på havet. 
De skal ikke dorge etter makrell og drikke pils, men jakte på «håkjerringa» - en dypvannshai, og «urskapning», med gifig kjøtt som lukter av urin. 
Håkjerringa svømmer på bunnen av dype norske fjorder, og er følgelig et monster av reneste Moby Dick-kaliber. 

Jakten på håkjerringa - hvordan de to mennene i båten hele tiden er hakk i hæl, er like spennende som en krimfortelling.Men Havboka er i tillegg spekket med helt andre historier - og det er her sakprosaelementet kommer til sin rett. 
Nesten umerkelig forlater Strøksnes båten og driver inn i et essayistisk landskap av naturvitenskap og historie. 
På en saklig, men forførende måte, skriver han om gamle norske havforskere, muligheten for liv på andre planeter og lokale fiskertradisjoner. 
Det er en demonstrasjon - ikke bare i skrivekunst, men også i pedagogikk. 

Som leser kan man stole på Strøksnes og på Havboka. 
Skildringene er nesten alltid begeistrende, men ingen regel uten unntak: 
Vel har rødvin en forførende og dypmørk farge. 
Men å si at havet er «sort som rødvin» hører strengt tatt til den gruppen av metaforer man forkaster til fordel for et bedre bilde. 
«To menn, én båt»-konseptet er løst på forbilledlig vis. 
Men hangen til alt det gamle - fiskerutstyret, standhaftigheten og den nærmest jernaldermenneskelige følelsen overfor vær, vind og vann virker unødvendig estetisert og forherlighet. 
Strøksnes loser likevel Havboka mer enn trygt i havn. 
