Kjære vene
Hun er så oppslukt at hun blir teit. 
Og det er elskelig pinlig gøy. 

TEATER: 
Ester (Ingvild Holthe Bygdnes) er forelsket. 
Nei, Ester er besatt. 
Allerede før hun har møtt Hugo (Anders Mordal) er hun besatt, og når de møtes blir det bare verre. 

«Rettsstridig forføyning» er pinefullt pinlig og befriende latterlig. 
Det er karikert og outrert, og det er svært menneskelig gjenkjennelig. 

Blant venner 

Lena Anderssons roman er fortalt i tredjeperson, men følger tett på Esters perspektiv. 
I teaterversjonen er fortellervinkelen delt. 
Her er venninnene (Anne Guri Tvedt og Henriette Faye-Schjøll) det filter publikum ser fortellingen gjennom. 
De, som står utenfor og som ser alt langt klarere enn det Ester er villig til å gjøre. 

De henvender seg direkte til salen (slik også Ester og Hugo gjør), de gjenforteller og de forsøker å endre historiens gang, de stopper handlingen, forlanger gjentakelser, og prøver å skynde på konklusjonene hun før eller senere er nødt til å komme fram til. 
De morer seg og de gremmes. 
De går inn i rollene som de mindre sentrale bipersonene: 
Hugos kolleger og venner, en redaktør på en fest, Esters opprinnelige samboer, en servitør, publikum på foredrag, parisere - men som alt dette er de fortsatt også hennes venner, hennes medfortellere og allierte, de som vil henne godt og som vet hva som vil være til beste for henne. 
De er alltid til stede, som betraktere, rådgivere og fortolkere: 
Tilskuernes og samtidig regissørens stedfortredere på scenen. 

Om Ester var blitt spilt av en svakere skuespiller, kunne dette grepet ha gitt oppsetningen et preg av bedrevitende, stakkarsliggjørende skadefryd, en «se så dum hun er, og så mye mer vi skjønner»-ramme. 
Men Ester spilles ikke av en svakere skuespiller. 
Ingvild Holthe Bygdnes gir henne en rakrygget verdighet selv når hun er på sitt latterligste og gjør det lett å føle en slags ømhet for henne. 
Intellektuelt og kroppslig balanserer hun det selvhøytidelige og det selvironiske, staheten og det selvoverkjørende, innsikten og mangelen på innsikt. 
Ester er keitete. 
Ingvild Holthe Bygdnes er presis. 
I rollefigurens hurtig ustoppelige taleflom vet hun akkurat hvilke setninger hun skal vektlegge og hvilke ansiktsuttrykk og kroppsbevegelser hun skal sette dem opp mot, for at publikum skal le. 

Mot bedre vitende 

I bok og i teater styrkes humoren av at Ester selv er en bedreviter, et menneske som burde evne å trekke sine egne konklusjoner, og å ta konsekvensen av dem. 
Men Ester både overtenker og over-ønsketenker. 
Tross alle analyser går hun glipp av poenget: 
Han er ikke interessert. 
I alle fall ikke SÅ interessert. 
Han er smigret over hennes interesse, men for ham kunne hun ha vært noe nær hvem som helst, og i lange strekk behandler han henne som en hvem som helst. 

Skjønt, en skal ikke si at ikke Ester vet. 
Det er bare det at hun fortsetter å håpe, til tross for alt hun vet. 
Hun vil så veldig, og hun trenger seg så voldsomt på. 
All avvisning til tross fortsetter hun å håpe, og å vente. 
Hun gir seg ikke. 
Slik blir hun en nåtidig Solveig, en Solveig som er langt mer sammensatt og dermed langt mer interessant enn sin Peer. 
Hugo er en biperson. 
Ikke for Ester, men for publikum. 
Hun skaper ham i sitt bilde. 
Hun ser ham ikke slik han er, men slik hun vil han skal være. 
Hun lader hans svada og hans banaliteter med dyp og inderlig mening. 
Selv hans minste og minst gjennomtenkte gester tillegger hun enorm betydning. 
Anders Mordal makter å kombinere antydninger om noe dypt med åpenbaringer av noe grunt i sin Hugo, en mann som er vant til beundring, men som også søker den bekreftelse han får i beundringen. 

Åse Hegrenes' rom er nær tomt. 
Et Jackson Pollock-lignende bakgrunnsbilde, som lyssettes i ulike fargetoner, i lysdesign av Martin Flack. 
En enslig stol. 
Noen få, enkle rekvisitter. 
Denne tomheten blir til en åpenhet som lar skuespillerne bevege seg raskt mellom steder og situasjoner, i et fartsfylt, direkte og fleksibelt uttrykk som er langt mer teatralt enn litterært. 
