Rockernes Syng deg glad!
Og dermed detter vi raskt og vondt ned i Neil Young-filmen om fredstouren til kameratene Crosby, Stills, Nash & Young. 

Da de fire køntrirockerne dro på syngetur mot Bush, konsentrerte amerikanske medier seg mest om at de var blitt gamle. 
Det er de jo, og David Crosby ser ut som en krympablid mini-Merlin fra en Kelloggs-pakke. 
Men de fire er egentlig ikke mye eldre enn Bruce Springsteen og David Bowie, og det er ingen som henviser bosser og bowier til hjemmesykepleien. 

Så det forferdelige er ikke at de er gamle. 
Det forferdelige er ikke engang at de lager dårlig musikk, for i sin formidable simplisitet låter sangene ganske bra. 

Uforandretheten er fæl. 
Snakket er ille. 
Gjentakelsene er gjennomborende og smertefulle. 
Filmen om CSNY forteller med ubedøvd tydelighet at politikk ikke hører hjemme på rockescenen lenger. 
Fra 1960 var rock som nyoppdaga medisin mot samfunnet, en slags politisk penicillin. 
Det er den ikke nå. 
I løpet av de siste førti åra har så mange teite folk sunget så mye dumt at musikkbrukerne til slutt konverterte til ABBA for å unnslippe. 
Det var et godt valg. 
