ROMAN:Indianere i meskalinrus 

Sjarmerende, komisk, melankolsk og tragisk om håpet, lykken og den store kjærligheten. 

Olivier Bourdeaut: 
Mens vi venter på Bojangles. 
Roman. 
Oversatt av Agnete Øye. 159 sider. 
Cappelen Damm 

Olivier Bourdeaut (f. 1980) droppet ut av skolen som 16-åring og hadde en rekke ulike jobber før han nå debuterer med en roman som har solgt i mer enn 300 000 eks bare i Frankrike og er under oversettelse til 30 språk. 

Lysende litteratur kan også skapes uten forfatterskolenes jordmorhjelp, og det er heller ikke alltid Tsjekhov-Hemingway-Palahniuk-teknikken med ”show, don´t tell” fører til målet. 
Dette er derfor kanskje ikke skrivekunst som de askegrå akademikere med nedovermunner og hud skrukket av kunnskap normalt opphøyer, men det er en velformulert, sjarmerende, underholdende, melankolsk, komisk og tragisk hyllest til kjærlighet, håp og lykke, som minner en om hvorfor man engang likte å bli fortalt eventyr. 

Det er en snodig familie vi blir kjent med i Agnete Øyes upåklagelige oversettelse: 
Mor, far og sønn, der sistnevnte er bokens jeg-forteller. 
Fortellingen tar til i en bygård i Paris, der ”Mr. 
Bojangles” av Nina Simone hver kveld strømmer ut av vinduene. 
Foreldrene har latt alle konvensjoner fare. 
Hver dag er en fest, fylt med lek, underholdning og mild galskap, og en dans på roser – til Bojangles. 
Mye av det skriver seg fra morens bipolaritet, men også faren er noe av en lystløgner, en slags Freiherr von Münchhausen light. 
Han omtaler seg som en lykkelig idiot, hører på jazz og bedriver gymtonic, en slags gymnastikk kombinert med inntak av gin-tonic. 

Hver dag kaller han sin hustru ved ulike navn, mens hun på sin side krever at familien skal benytte høflig tiltaleform, enda hun er dus med alle film- og popstjernene. 
Faren skildrer henne som en Don Quijote i skjørt, en blanding av gledespike fra tjueårene og cheyenneindianer i meskalinrus (s. 32). 
Han har slått seg opp som ”bilverkstedsåpner” og behøver ikke lenger å stå opp om morgenen for å tjene penger. 

Et slikt liv lar seg ikke så enkelt kombinere med skolegang, men som moren sier om sin sønn i samtale med en bekymret klasseforstander: 
”Han drøfter litteratur med litterater, diskuterer verdensproblemer med diplomater, går på damejakt med senatorer, drøfter økonomi med finansfolk i internasjonal toppklasse, og så kommer 
De her og formaner oss om å respektere klokken!” (s. 119). 

Da så en skatteoppkrever står for døren og erklærer at faren skylder millioner, slår morens bipolaritet ut i full blomst, og far og sønn må etter dette kjempe for å holde familien samlet. 

Bokens tittel kan vanskelig leses som annet enn en referanse til Becketts Godot, der far og sønn er fortellingens Didi og Gogo. 
Det de venter på, er at moren skal sette på Bojangles – og bli frisk fra sin lidelse. 

Slutten får stå ukommentert, det samme gjelder den fortellertekniske nøtt som slutten byr på og det faktum at bipolaritet sjelden arter seg like fruktbar og sjarmerende som her. 
Hovedsaken er at romanen fremstår som en blanding av Cervantes, Beckett, Marx Brothers og Betty Blue, og at den etterlater seg leseren beveget og takknemlig over å ha fått en så velformulert påminnelse om at tiden er knapp og alt er et lån. 
