House of Cards sesong 6: Prøver desperat å komme seg over målstreken |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Klarer Robin Wright å redde House of Cards etter Kevin Spaceys overgrepsskandaler? 

The Sopranos-skaper David Chase har sagt at han fra første episode visste at mafiaeposet skulle ende med at Journey-sangen «Don’t Stop Believin’» drønnet ut av TV-høyttalerne. 
For House of Cards-skaper Beau Willimon fremstår nok den typen kontrollert finaleløp opp langsiden som den rene utopi etter hva House of Cards har vært gjennom. 

For korthuset falt brått og uventet sammen da hovedrolleinnehaver Kevin Spacey i oktober i fjor ble anklaget for seksuelle overgrep, og produksjonen av den avsluttende sesongen om Frank og Claire Underwoods bravader i Det hvite hus ble stoppet på dagen. 
Robin Wright klarte å overtale Netflix-sjefene til å gi serien en avsluttende sesong, og etter intens omskrivingsinnsats fra manusforfatterne ble resultatet disse åtte episodene. 

Hvorfor har vi ikke møtt Shepherd-familien før? 

Ekspresident Frank Underwood er død, og konen Claire sitter som president. 
Kevin Spacey er borte, men én ting er uforandret: det blåser iskaldt på toppene i amerikansk politikk. 
På den ene siden forsøker Claire å finne ut hva som skjedde med ektemannen, men samtidig må hun bruke alle sine sløyeste maktgrep for å holde ulvene fra døren. 

Størst trussel er Bill Shepherd, industrimagnaten som assisteres av søsteren Annette og nevøen Duncan. 
De har sine lovløse lobbytentakler sine så langt inne i Washingtons irrganger at det minner om deep state, og etter noen episoder lurer man på hvorfor i all verden man aldri har hørt om denne familien før i House of Cards? 

Som Claires motstandere er familien – inspirert av virkelighetens Trump-støttende Koch-brødre – perfekte: onde, hensynsløse og smarte til fingerspissene. 

Doug Stamper: 
Morder, halvdød, invalid, seksuelt besatt, tørrlagt og full 

Lars Mikkelsen er tilbake som Petrov, Russland-presidenten som for noen sesonger bød på et av de svakeste øyeblikkene i serien. 
House of Cards tok den gang rennefart og hoppet over haien, og har egentlig aldri kommet seg helt etter Petrov lot presidentfruen Claire ta seg en blund i et fengsel i Moskva. 

I sesong seks fungerer Petrov som det store internasjonale navnet, og et slags bindeledd mellom politikere, lobbyister og byråkrater når han kommer på statsbesøk til Claire & co. 

Claire Underwood er omgitt av folk som vil henne vondt, men den mest interessante figuren er Franks gamle stabssjef og våpendrager Doug Stamper. 

Stamper har gjennom sesongene vært morder, halvdød, invalid, seksuelt besatt, tørrlagt og full, og nå er han underlagt psykiatrisk behandling, før han – totalt uoverraskende – igjen dukker opp som politisk rådgiver. 
I løpet av sesongen blir han Claires mest uforutsigbare motstander og medspiller, og det kler serien. 

Den oversette helten: trompetisten Jeff Beal 

Sesong 6 begynner bra, og det fungerer i noen episoder at handlingen er skalert ned til Claire og hennes umiddelbare omgivelser. 
Mikset med tilbakeblikk til barndommen, da hun ble kjeftet huden full dagen lang av en mor som mente hun måtte slutte å være så sjefete, gir dette en fin plattform for å presentere Claire alene mot verden. 

Jenter må lære å føye seg i denne verden, forteller moren henne irritert i et av tilbakeblikkene, og det psykologiske er enkelt å tolke: 
Claire har ikke alltid vært den hun er, men patriarkatet har formet henne slik tidlig. 

Den intense, og neste psykothrilleraktige stemningen understøttes av en av seriens oversette helter: komponist og trompetist Jeff Beal. 
Ikke bare har Beal skrevet den pulserende intromusikken, men i starten av sesong 6 er musikken hans den viktigste støttespilleren for paranoia, mistro og forventninger om dommedag. 

Claire snakker for lenge i kamera 

Det er heller ikke Robin Wrights feil at House of Cards går tom for ideer. 
Når hun tidlig i sesongen på Frank-aktig vis snur seg mot kamera og ønsker oss velkommen, leverer hun et av sesongens virkelige gåsehudøyeblikk. 

Det kan dog virke som manusforfatterne i tidsnød har forelsket seg i Robin Wrights scenestjeling, for hun får byrden med å redde dem ut av hver eneste hjørne de skriver seg inn i. 

Claire blir apatisk, Claire danser ballett med nemesisen Anette, Claire snakker altfor lenge i kamera, Claire spiller dum, Claire er smart, Claire går i barndommen. 
Det finnes ikke det kortet i kartoteket hun ikke har navnet sitt på, og det tærer på både troverdigheten og tålmodigheten. 

Til slutt blir det hele så teatralsk at folk bare går rundt i Det hvite hus og hvisker tomme ting som «a lot of people are thinking about mortality» til hverandre. 
Det som en gang var en sterk blanding av West Wing-inspirert politisk drama og kynisk thriller ender opp som en serie som lett desperat forsøker å komme seg over målstreken. 

Anmeldelsen er basert på de fem første episodene av sesongen. 
