Familiemoro med super-Emma
Nanny McPhee i Emma Thompsons demoniserte moster-skikkelse ville antakelig klart å få omfangsrike barn til å spise Margrethe Munthes straffe-salat, og hun kunne også fått PST til å melde fra på Gowalla når de gjorde noe, i stedet for å gjøre nordmenn politisk urolige med alle hemmelighetene. 

Nanny McPhee har en tann som likner Leca-blokk og en vorte som antakelig har eget FN-medlemskap. 
Og hun får orden på folk. 

McPhee-film nummer to er uventa intelligent sjarmerende, og den uproblematiske oppdragelses-magien skaper situasjoner som man også ville ha humret ekumenisk av i den mot-okkulturelle Misjonshøgskolen. 
En heks som tryller frem litt god moral? 
Festlig, Hartvig, festlig! 

Det er krig i England. 
Fra London kommer to overklassebarn i ufyselige krøller og skal bo i gardsgjørma til tante Maggie Gyllenhaal i stedet for å bli bombet. 
Maggie sliter, for ektemannen Ewan McGregor forsvarer fedrelandet utenlands (nei, ikke Afghanistan), og rundt gjerdene lusker onkel Rhys Ifans (med Biggles-krøller) og representerer fremskrittspartisk bonde-fiendtlighet. 
Han vil at gården skal selges. 

Da vet vi alt som skal skje. 
Bortsett fra detaljene, og de er koselige som knekk. 
Edelweiss er en hekse-ravn som spiser vinduskitt og raper. 
Maggie Smith spiller utsklidd landhandlerske som tror kumøkka er piknik-puter og finner seg fint til rette. 
I en virkelig minneverdig scene driver grisungene med synkron-svømming. 

Den enkle familiefilmen blir spennende uten for alvorlige fordommer, og den fortsetter å være snill uten at det fører til prøvelser for sarte mager. 
Og så er det noe med lyset. 
Akkurat nå for tida, da fargene er i ferd med å gå i hi, gleder «Nanny McPhee og Det store smellet» med en overveldende, generøs soltilbedelse som gjør bedre enn tran. 
