Plateanmeldelse:Hank von Hell - «Egomania» 

Hank von Helvetes retur til rocken er brolagt med stjålne intensjoner og håpløse tekster. 

ALBUM: 
ROCK Hank von Hell «Egomania» (Sony) 

En gang representerte Hans Erik Dyvik Husby norsk rocks adel. 
I lær og dongeri, med flammende stjerneskudd i rompa, leverte han hysterisk gode, morsomme, ironiske og refrengdynkede tekster som klistret seg til hjernen sammen med bitende riff. 

Så sluttet Hank von Helvete i Turboneger. 

Mens bandet fortsatte. 
Og fortsatte. 

Sist hørt på et ikke altfor overbevisende album i februar, der det virket som om de prøvde å bli vår tids Van Halen, et band som også mistet vokalisten sin til singellivet. 
Men et bedre verk enn dette. 

Den tidligere Hertugens første album under sitt mest kjente alias – etter å ha rotet med alt fra Cornelis Vreeswijk til Johnny Cash på norsk – er i utgangspunktet nærmere det opprinnelige Turboneger enn Turboneger selv. 
Derav også den internasjonaliserte versjonen av navnet, som virker spesialdesignet for å provosere både Thomas Seltzer og Thom Hell. 

På grensen til allsang 

Skamløst og utilslørt har han videreført som best han kan, helt ned til Alice Cooper-sminken – og gamlebandets gamle riff. 
«Bombwalk Chic» er for eksempel så godt som identisk med «Sailor Man». 
«Pretty Decent Exposure» minner altfor mye om «Selfdestructo Bust». 

Resultatet er ikke like sinna som Husbys mellomspill i Doctor Midnight & The Mercy Cult, som du kanskje har glemt. 
Fullt av velkjente scandirocktriks, lange og doble gitarsoloer, intense vers og refrenger på grensen til allsang. 
Ingen av dem spesielt minneverdige. 

Tekstene er dessuten uten dybden dette tøyset trenger. 
«Never Again» kan fortelle at «I pushed a man in the face/it was a total disgrace». 
«Blood»-linjene «Run for me/The first one’s free/a pot of gold/or so I’ve been told» kunne sikkert vært imponerende på fritidsklubben. 

Vokalen mangler trøkket fra storhetstiden. 
Den er veik og tildels fislete i miksen. 

Veik kopi 

Man kan ikke ignorere at «Egomania» bare er en veik kopi av noe man har hørt før. 
Med mindre man tror at Husby var en kreativ drivkraft i sitt mest kjente band, og jeg er usikker på om Seltzer og Knut Schreiner vil være enige i det. 

Van Halen-vokalist David Lee Roth gjorde det forresten ikke så verst på egenhånd. 
Dessuten ble bandet venner igjen tjue år senere. 

Det er heller tvilsomt om Hank von Hell får samme anledning til å le hele veien til banken. 
Eller til å vende tilbake. 

BESTE LÅT: 
«Blood» 
