«Utøya 22. juli»:Overbevisende om terroren på Utøya 

Erik Poppe erkjenner det umulige i å gjenskape terroren på Utøya. 
Derfor er dette blitt en viktig film. 

Jeg må innrømme at jeg satte meg et godt stykke bak i kinosalen på Berlinalen da jeg skulle se denne filmen. 
Jeg fryktet ikke bare å komme for nært opprivende scener, men at filmen skulle feile på så mange nivåer at jeg ville krympe meg i kinosetet av fortvilelse. 
For så stor har fallhøyden vært på Erik Poppes filmversjon av terroren på Utøya. 

Derfor er det ikke uten lettelse jeg kan konstatere at filmskaperne leverer hva de har lovet: en sensitiv film som omgår terroristen og lar oss utelukkende følge ofrenes opplevelse av terroren. 
Det er filmens styrke og begrensning. 
Og på noen måter er jeg glad for denne begrensningen. 
For hvordan gjenskape det ufattelige? 
Hvorfor forsøke å skildre «hvordan det var» i sin fulle bredde, når så mye skjedde stykkevis og delt? 
Utøya 22. juli er en film som ikke søker noen svar, og noen vil kanskje mene at Poppe er altfor forsiktig når han kun viser oss terroristens skikkelse i bakgrunnen et par ganger. 

Men som den varslede filmversjonen fra Netflix snart vil vise oss, er det mange innganger til 22. juli-komplekset. 
Dette er ofrenes historie, og jeg er glad for at slippet av 22. juli-filmer begynner der – av en norsk filmskaper som har vist en stigende formkurve. 

Oppsiktsvekkende debut 

Hovedpersonen er 18 år gamle Kaja (Andrea Berntzen), som filmskaperne følger hele veien – i én eneste tagning. 
Vi kommer så tett på at identifikasjonen med frykten og klaustrofobien de opplever, blir total, og det er der filmskaperne ønsker at vi skal være. 
Det betyr ikke at vi blir kjent med hvem disse barna og ungdommene er, vi er som de fleste andre deltagerne på AUFs sommerleir ganske ukjent for hverandre. 

Men Kaja har en motivasjon utover egen overlevelse: 
Hun har kommet bort fra lillesøsteren og føler et ansvar for på finne henne. 
Som i en uvirkelig nedstigning til et helvete blir vi med Kaja på kryss og tvers av den vesle øya, noen ganger på jakt etter søsteren, andre ganger for å hjelpe dem som har falt fra. 

Andrea Berntzen har knapt spilt i en film før og står her for den mest oppsiktsvekkende debuten av noen norsk filmskuespiller på svært lenge. 
En mer rutinert skuespiller ville støttet seg på teknikken, men Berntzen kan ikke skjule seg bak det i sin innlevelse, hun må leve i øyeblikket foran kamera, og derfor fremstår spillet som så rått og hudløst. 
Sammen med filmfotograf Martin Otterbeck gjennomfører hun en tour de force av et maratonløp som aldri slipper taket. 

En film som stiller spørsmål 

Å snakke om noe plott i denne filmen blir upresist, alt handler om flukt, sekund for sekund. 
Fra de første skuddene henger vi på Otterbecks kamera. 
Terroren kommer og går med skuddene som gjaller i bakgrunnen, og Otterbeck lar iblant kamera hvile når panikken avløses av en uutholdelig stillhet. 
På et tidspunkt fikk jeg et stikk av dårlig samvittighet fordi jeg syntes at kamera dvelte litt for lenge, at det ikke «skjedde» noe. 

Det er slik denne filmen virker på deg: 
Du vet du ikke kan vurdere den som en vanlig spenningsfilm, så hvordan skal du som kritiker forholde deg til den? 
Jeg kan ikke huske sist gang en norsk film utløste så mange spørsmål om forholdet mellom filmen og virkeligheten. 
I åpningsscenen erkjenner filmskaperne et slags nederlag overfor det ansvaret de har til virkeligheten, da det virker som Kaja ser inn i kamera og sier: 
«Dere vil aldri forstå …» 

Det er umulig å gjengi det som hendte på noen sannferdig eller rettferdig måte, og jeg tror eneste måten å håndtere denne utfordringen på, er som Poppe gjør å erkjenne dette paradokset. 
Det er derfor denne filmen slipper unna med det. 

Sterkt symbol 

De fleste av «reglene» filmskaperne har satt for seg selv, virker til filmens fordel. 
Det er ikke lagt på en note musikk eller effekter som forstyrrer den spesielle realismen. 
Poppes bruk av helt ukjente skuespillere i rollene som barn og unge bidrar til at heller ingen kjente ansikter, eller glamour, forstyrrer denne delikate balansen. 
Det barna og ungdommene gjennomlever, er ikke nøyaktig hva ofrene opplevde, men det kan minne om det. 

Fremstillingen av blodsutgytelsene er akkurat så tydelig som den må være, men samtidig så behersket at det ikke sklir ut i horror. 
En av filmens sterkeste scener inntreffer idet Kaja kommer over en ukjent jente som er livstruende skadet. 
Hverken vi eller Kaja vet hva hun heter, men den empatien hun vekker, ved sin grunnleggende menneskelighet, løfter henne til et symbol på alle de unge som døde på Utøya. 

Her mister Kaja sin egen frykt for et øyeblikk og overgir seg til denne ukjente jentas skjebne, og sammen gir de oss en emosjonell sannhet bare spillefilmformatet i sin beste stunder kan gi. 
