Tåpelige klisjégrøss
"The quiet one" prøver å si noe relevant om forholdet mellom vitenskap og overtro og samtidig skremme vettet av oss. 
Den mislykkes med begge deler. 

"inspirert av virkelige hendelser". 
Hva betyr egentlig det? 
Etter grøsseren "The quiet ones" å dømme, betyr det i hvert fall ikke at det er noen logikk eller troverdighet i det vi får se. 
Tvert imot. 
For her har en allerede tåpelig og ulogisk historie blitt desperat jazzet opp med det som finnes av grøsserklisjeer og velbrukte sjokkeffekter. 

Året er 1974, og stedet er Oxford-universitetet i England. 
En utradisjonell professor (Jared Harris) tror ikke på onde ånder og demoner, og er sikker på at paranormal aktivitet skyldes en negativ energi som, med den rette behandlingen, både kan isoleres og fjernes. 
For å bevise hypotesen sin, ønsker han å utføre en rekke kontroversielle eksperimenter på den unge kvinnen Jane (Olivia Cooke), som har tilbrakt flere år på asyl, og som det skjer mye uforklarlig rundt. 

Skremmende eksperiment 

Tre studenter blir med på eksperimentet, blant annet får Brian (Sam Claflin) jobben med å dokumentere hele eksperimentet på film. 
Etter hvert som Janes forstand blir presset stadig lengre av i eksperimentet, skjer helt uforklarlige ting rundt eksperimentet. 

Spørsmålet om tro og skepsis rundt vitenskap, Gud og det overnaturlige står sentralt i filmen. 
Men det gapes over mye mer enn de involverte har evner til å få til når filmen både forsøker å drøfte dette, og samtidig gi publikum de herlig grusomme grøssene de forventer ut fra sjangeren. 
Resultatet blir en kaotisk smørje av langdryge gjentakelser, sjokkerende lydeffekter og en god dose håndholdt mystikk som forlengst er oppbrukt av Blair Witch Project og alle oppfølgerne. 

Tenåringsidol 

Selv det britiske tenåringsidolet Sam Claflin, fra Hunger Games-filmene og snart også aktuell i den romantiske "Love, Rosie" virker stiv og malplassert i denne på de fleste måter mislykkede grøsseren. 
