Grenseløst frekt og uimotståelig morsomt
Sylskarp satire over vestlig arroganse i møte med afrikansk virkelighet. 

The Book of Mormon er en milepæl for Det Norske Teatret på linje med West Side Story, Spelemann på taket og Les Misérables. 
Oppsetningen ligger tett opp til originalen, og at den i det hele tatt er skapt og spilles overalt (nåja nesten, iallfall i Vesten), er et sivilisert svar på religionsterror. 

Samtidig er denne musikalen mer religionskritisk enn noe annet, med spark i absolutt alle retninger (nåja, nesten). 
Den er også opphavspersonenes (teamet bak South Park) varme hyllest til Broadway, med alt det betyr av høyspent showdans med kickline, paljetter, stepp og utstyrsnumre. 

Tekstene er vanvittig grove og originale, musikken er ren og skjær fryd, boblende, sangbar, stappfull av musikal-referanser, og med store ballader som «Eg trur» og «Sal tlay ka siti». 
Anette Amelia Hoff Larsens fremføring av sistnevnte er det mest rørende i hele forestillingen. 

Mormonkirken 

I tablåer med ekko av flanellografi, presenteres mormonkirkens grunnlag: 
Den amerikanske profeten Joseph Smith skrev et tredje testamente etter at han møtte Jesus som tok en tur innom Salt Lake City, jordens paradis, et par dager i 1823. 
(Gud skiftet dessuten mening om svarte mennesker i 1978). 

Mormonerne får altså gjennomgå, men med vennlighet – De siste dagers hellige har til og med «annonsert» i programmet – og mest karikeres det hvite blikket på Afrika, afrikansk overtro, og all blind religiøs tro overhodet. 
Forbudte følelser undertrykkes ved å «Skru det av» i et parodisk Broadwaysk homsenummer, overdådig ledet av Preben Hodneland. 
Og hvem andre enn Parker og Stone kunne funnet på at helvete befinner seg inne i hodet på Mikke Mus, der Hitler, Djengis Khan og Hannibal Lecter har seg, mens Darth Vader vader i utkanten. 

Hallo, hallo! 

Et udde par av nyutdannede og nyvaskede mormon-misjonærer, egotripperen og klassens glansbilde Eldste Kevin Price, (Frank Kjosås), og den ensomme lystløgneren Eldste Arnold Cunningham, (Kristoffer Olsen), blir av alle steder sendt på misjonstokt til Uganda. 
Der skal de banke på dører (Hallo, hallo!) og frelse de innfødte med Mormons bok. 

Uganda er ikke noe Disneysk Lion King-land, men en pøl av elendighet, med aids, vold, fattigdom, bandekrig, omskjæring av kvinner og troen på at sex med spebarn kurerer aids. 
Forbannelsene hagler over Gud i den usannsynlig vulgære og hylende morsomme «Hasa Diga Ebowai» – en ond pastisje på «Hakuna Matata». 
«Vi er Afrika» er hvit arroganse i system: afrikanerne bor nok her, men det er vi som Afrikas hjerte og sjel, synger misjonærene, mens befolkningen lider under kolonitidens følger. 

Løgnen er redningen 

Eldste Cunningham blir betatt av Nabulungi (han husker aldri hva hun heter, og kaller henne alt fra Nugatti til Netflix). 
Han tror på det gode i mennesket og vil gjerne gjøre verden bedre for alle. 
Han er også den eneste som har evne til medlidenhet, og han bruker religiøs løgn for å redde befolkningen fra undergang. 
Og for å redde Nabulungis klitoris fra å bli aids-medisin: 
Mormons bok sier nemlig at det eneste som hjelper er å knulle frosker. 
Slik ender han med å starte en ny religion, og den er ikke dårligere enn noen av de andre. 
Fremfor alt forstår han det menneskelige behov for tro, enten det er på myter, løgn, eller ren og skjær historiefortelling. 

Hver eneste rolle spilles tvers igjennom troverdig, men denne grensesprengende, blasfemiske og uimotståelige forestillingen må likevel få litt trekk for at mange replikker og sangtekster er vanskelige å forstå, særlig i første akt. 
Andre akt sto for et kjempeløft i Vidar Magnussens regi. 
Og utenfor teateret sto noen blide mormonere og delte ut boken. 
