Anmeldelse:Forbilledlig nyoversettelse av sjelden krigsbok 

Utpenslede estetiske skildringer brytes av grusomme scener i Curzio Malapartes roman fra 1944. 

Det hadde begynt å blåse, noen jøder dinglet i trærne», skriver den italienske krigskorrespondenten Curzio Malaparte. 
Det er våren 1941. 
Seierssikre tyskere er på frammarsj i Ukraina. 
Med seg har de Malaparte, som dekker det antatte seierstoget for den italienske avisa Corriere della Seras. 
Artiklene han sender hjem får salgstallene til å fyke i været. 

«Kaputt», som egentlig er en roman, er bygget på disse krigsartiklene. 
Den ble ifølge Malapartes nokså bevingede forord påbegynt i Ukraina 1941. 

Siden fra en reise til Polen og Smolenskfronten i 1942, og til Finland året etter. 
Et siste kapitel er hentet fra Italia, dit han vendte hjem etter Mussolinis fall i 1944. 
Da boka kom ut i 1944, ble den en voldsom suksess. 
Også her i Norge, da den kom ut fire år senere. 
Anne Arnebergs forbilledlige nyoversettelse bygger på en revidert utgave fra 1950. 

Grusomme scener 

Grusomme scener 

Et gjennomgående trekk ved Malapartes stil er utpenslede estetiske skildringer som brytes av de mest grusomme scener. 

Som da han besøker prins Eugen i Sverige, og beskriver den gamle, sentimentale prinsen som tusler rundt i sin vakre hage, fjernt fra krigens larm. 
Malapartes overdådige beskrivelser av slottets interiør og hage veksler med marerittaktige scener fra fronten. 
Prinsen lever i en verden av i går, og Malapartes høystemte stil minner nettopp om Stefan Zweig. 

Med i fascistpartiet 

Med i fascistpartiet 

Malaparte er utrolig god på sjokkartede bilder: 

«Mens guvernør Fischer lot skje etter skje med saus falle som et gyllent regn over dådyrskivene sine, forklarte han hvordan jødene i gettoen ble begravd: 
?ett lag med lik og ett lag med kalk?, som om han hadde sagt ?en skive kjøtt og ett lag med saus, en skive kjøtt og ett lag med saus.?» 

Selv gir Malaparte seg selv rollen som den perfid spørrende, som ved snedig ironisk uskyld avslører tyskernes stupiditet overfor oss lesere. 
Det må vi tro er skrevet i ettertid. 
Inntil 1942 skal han ha trodd på aksemaktens seier, og mange av artiklene ble forandret da han så hvordan det gikk. 

For mye av dette er ren diktning, og Malaparte selv var en kontroversiell mann, ifølge oversetteren Anne Arnebergs informative etterord. 
Han var medlem av fascistpartiet, og beskrives som selvopptatt, forfengelig og narraktig, en slags enfant terrible som gjerne menget seg med makten. 
Anekdotene om han og hans bravader er mange, de fleste satt ut av ham selv, ifølge Arneberg. 
Han satt fengslet en rekke ganger, men ble beskyttet av Mussolinis svigersønn, som har en sentral rolle i boka. 

Himmler med babynavle 

Himmler med babynavle 

Ellers består store deler av boka av karakteristikker av folkeslag, typer og enkeltmennesker: 
De lutfattige stolte napolitanerne, de melankolske finnene, og altså de perverterte tyskerne. 
Der er Malaparte uten nåde i denne anbefalelsesverdige boka: 

«I Smolensk så jeg noen russiske fanger spise likene av kamerater som hadde dødd av sult eller kulde. 
De tyske soldatene sto og så på uten å si noe, med verdens vennligste og mest hensynsfulle mine. 
Tyskerne er jo så humane, ikke sant?» 
