Arundhati Roy imponerer og briljerer, i sin første roman på 20 år
Storslått om et splittet India. 

I 20 år har den litterære verden ventet på en ny roman av Arundhati Roy, som med debutboken «Guden for små ting» ble en av Indias mest feirede forfattere, oversatt til 40 språk. 
Den gang skrev hun om forbudt kjærlighet i en liten landsby i Kerala på 1960-tallet. 
Så ble hun aktivist, debattant og demonstrant på venstresida. 

Gribbene på gravlunden 

Nå, i den nye romanen, er temaet det moderne mor India, og metaforen er gribbene på gravlunden: 

«Når flaggermusene drar, kommer kråkene hjem. 
Ikke all larmen fra hjemkomsten fyller stillheten som ble igjen etter spurvene som er blitt borte, og de gamle bengalgribbene, de dødes oppsynsmenn i over hundre millioner år, som er utslettet. 
(…) Ikke mange la merke til at de snille gamle fuglene døde. 
Det var så mye annet å se frem til.» 

Når gribbene dør, disse fuglene som lever av de døde, er vi da vitne til slutten på en tragedie? 
Eller er det som forfatteren vil ha oss til å tro – så mye annet å se fram til? 

I «Ministeriet for den høyeste lykke» er hovedrollen tildelt Arjum, en hirja, en hermafroditt eller transperson, født som mann og omskapt til kvinne – en sterk og symbolfylt påminnelse om det dualistiske India splittet mellom makt og avmakt, hindunasjonalisme og islamisme. 

Den lange reisen 

I et kaos av kaste, kjønn og religion tar forfatteren Arundhati Roy oss med på en kakofonisk reise fram og tilbake i tid – en reise som begynner og ender på gravlunden, en edens hage som ikke er paradis. 

Her ser Arjum tilbake på sitt bevegede liv – fra den dagen hun var femten og gikk, som det står i boken, bort fra det stedet familien hadde bodd i hundrevis av år, gjennom en dør og inn i et annet univers. 
Som kvinne kan hun endelig iføre seg fjærlette paljettprydede plagg, ankelkjeder i sølv og dinglende øredobber. 
Sexsirenen sminker øynene med kajal og gir seg selv en sensuell, blankrød og buet munn. 
Og hun blir med årene den mest berømte hirjaen i Delhi. 

Et vendepunkt i romanen er reisen til krigens Kashmir, og kjærligheten til Tilo, forfatterens alter ego, og lille foreldreløse Zinab. 

Forførende språk 

Språket i «Ministeriet for den høyeste lykke» er et kapittel for seg, særdeles vel ivaretatt av oversetteren Kirsti Vogt. 
Setningene smyger og svinger seg forførende fra side til side, avbrutt av effektive, brutale ordspill: 
«Og vennen min, vi bruker ikke ord som nigger lenger. 
Det er et stygt ord. 
Vi sier neger.» 

Forfatteren med det suggererende, billedrike og noen ganger blomstrende språket sporer noen ganger av. 
Poetisk prosa klinger dårlig i en utmalende scene der en muslimsk mann utfører pinefull, rituell slakting i bakr-id. 

Men sett under ett er Arundhati Roys fortellerteknikk overbevisende og imponerende – selv om opptrinnene og menneskemylderet noen ganger er så sammenvevd at man mister tråden. 
