Klissete tysk skrekkfarse
Den tyske regissøren Doris Dörrie har laget en blanding av farse og skrekkfilm ut av dramaet om kjærligheten mellom øst-europeisk prostituert og tysk uteligger. 

(Glück) Regi/manus: 
Doris Dörrie. 
Med: 
Alba Rohrwacher, Vinzenz Kiefer, Matthias Brandt, Oliver Nägele, Tyskland 2012. 
2 timer. 
Aldersgrense: 
15 år — frarådes ungdom under 15 år. 
Egnethet: 
Ungdom/Voksen. 

”Lykke” synes først å være en sosialrealistisk skildring av hvordan en illegal flyktning fra et krigsrammet østeuropeisk land bygger en framtid i Berlin sammen med en tysk uteligger. 
Så vrir regissør Doris Dörrie det hele til en makaber test på kjærlighet. 

Beklager at jeg bryter et vesentlig prinsipp ved å røpe at likpartering inngår i "Lykke". 
Selv fikk jeg blodighetene i fleisen aldeles uforberedt, til tross for at hønsekjøtt og elektrisk kjøkkenkniv kom i flere frampek. 

Sujettet har tyskeren hentet fra en novelle av Ferdinand von Schirach og laget sitt filmmanus over. 
Det kan muligens hende at partering av lik er lettere å holde ut i bokform enn som handling på kinoduken. 
Men slik dette plutselig framstår som løsning for en av hovedpersonene for å hjelpe en annen ut av en knipe, sitter du måpende og ser filmen med ett pendle mellom skrekkfilm og frastøtende farse. 

Attpåtil viser det seg at oppdelingen av en feit, sliten tysker slett ikke er nødvendig – den skal bare vise gjerningspersonens kjærlighet. 
Makan. 

Alt i alt synes Dörrie å sveve i en bisarr forestilling om hva lykke er og hvordan den kan ivaretas. 
Det er noe klissete over hennes skildring av uteliggeren Kalle, kanskje frambrakt av skuespiller Vinzenz Kiefers ytterst ensformige, fårete ansiktsuttrykk. 
Også bruken av sakte film for å presentere Irinas triste bakgrunn i et konfliktfylt Kaukasus eller der omkring, gjør at historien skrus over i det sentimentale. 

Koblet med kjøttkniv blir det hele til slutt bare latterlig, spør du meg. 
