GertrudeStein er i godt selskap med Picasso og Hemingway 

Sær og fornøyelig biografiklassiker som har tålt tidens tann. 

«A rose is a rose is a rose» skrev Gertrude Stein i 1913, noe som er blitt det mest kjente sitatet fra hennes penn. 

Stein ble født i USA i 1874. 
Hun flyttet til Paris i 1903, og bodde der til sin død i 1946. 
Hvordan kan det ha seg at et enkelt sitat, som at «en rose er en rose er en rose», gjør en berømt? 

Forklaringen finnes blant annet i «Alice B. Toklas’ sjølvbiografi», som ble utgitt for første gang i 1933. 
Der har Stein gitt ordet til sin livsledsagerske Alice B. Toklas (selv om boken er skrevet av Stein). 
Selvbiografien handler om livet i Paris, om selskapeligheter med sagnomsuste billedkunstnere og forfattere, i en tid hvor modernistisk kunst var ny og grensesprengende. 
En rose er en rose er en rose er modernistisk litteratur. 

Toklas forteller om selskapeligheter med en rekke berømte kunstnere og forfattere, både Pablo Picasso og Henri Matisse er husvenner av Stein og Toklas. 
«Men ho er min einaste venn, sa Picasso, det er den einaste heimen eg vankar i», forteller han til en venn. 

Gertrude Stein og Alice B. Toklas holdt lørdagssalonger i Rue de Fleurus 27 i årevis, og det er en enorm mengde personer som paraderer gjennom boken. 
Til tider kan stilen bli like oppramsende som i rosesitatet. 
Og selv om fortellingen er formet kronologisk, kan Toklas midt i en skildring av hverdagsliv, hoppe over til noe annet, for etter hvert å ta opp tråden sånn noenlunde. 

Før første verdenskrig er det mest billedkunstnere som Stern og Toklas har omgang med. 
Etter krigen dukker den ene berømte forfatteren etter den andre opp hos paret. 

Den kanskje mest berømte av dem alle, Ernest Hemingway, er 26 år da de møtes. 
Vi får vite at Stein ikke er spesielt begeistret for tekstene hans. 
For mye skildring, begynn på nytt, er ett av rådene hun gir. 
Dessuten mener hun at han bør slutte å skrive i avis: 
«Dersom du held frem med avisjobbing vil du aldri få sett ting, du vil berre sjå ord og det vil ikkje vere nok, det vil sjølvsagt seie dersom du tenker på å bli forfattar». 
Den unge Hemingway sluttet i avisen året etter. 

«Alice B. Toklas’ sjølvbiografi» er utmerket oversatt av Brit Bildøen. 
I etterordet legger hun vekt på at dette er en veldig morsom bok, i hvert fall for dem som har sans for litt perfid og slem humor. 
Gjertrud Steins fornøyelige fremstilling av giganter som Picasso og Hemingway er kanskje litt slem, men mest moro. 
