Plateanmeldelse:Iceage - «You're Nothing» 

Den danske punkkvartetten Iceage er ferdig med puberteten, men de er fortsatt like sinte. 

Under fjorårets by: 
Larm ble Jacobkirken i Oslo omformet til en fest av forakt og tenåringsaggresjon uten målskive. 
Avsenderne var denne gjengen. 

Grunnløst hat er fortsatt det som gjelder for privatskoleguttete Elias Rønnenfelt og hans brorskap av postpubertale punkdansker - men på sin nye plate bygger Iceage bedre låter med de samme brikkene. 

De klasket musikkverdenen i trynet med «New Brigade» i 2011. 
Samlingen av hakkete gitarer og kortfattet frustrasjonspunk fra en gjeng skoledrenger ble hyllet av musikkpresse, punkhistorikere og hipstere - og ga kvartetten en buzz som ville fått hvilke som helst andre tenåringer til å bukke under i oppfølgingen. 

«Pressure, oh God no» roper Rønnenfelt i den ferskeste singelen, «Ecstacy» - en elskbar postpunkperle med en bittersøt popmelodi under grøten av stillhetsslakt. 
Litt Joy Division-misantropi, Sex 
Pistols-nihilisme og, på den mer amerikanske siden, glimt av Hüsker Düs melodiøse støy. 

«Wounded Hearts» er en rølpete allsanghymne med et røskende skjevt popriff som gnistrer nok til å strekke bredere ut enn Iceages typiske malstrøm av knuste strenger. 
Både «In Haze» og «Morals» bærer, i pur punknatur, et driv av mer klassisk og fengende Stooges-tyngde. 

For dem som har lagt tenårene et tiår eller to bak seg er Iceage, gjennom sterkere låtskriving, noe enklere å relatere seg til på «You're Nothing». 
Men man blir ikke mer klok av den grunn. 
Om det er det grå været som gjør dem sinte, er ikke godt å si. 
Aller mest hater de vel stillhet. 

Platens høydepunkt kommer i form av paranoide «Everything Drifts», en basstung og potent kamp for ... fordervede roser(?). 
Men det er det samme hva som får dem til å koke, når det resulterer i så tøff lyd, sprengte hodetelefoner og praktfull frustrasjonsterapi. 

BESTE LÅT: 
«Everything Drifts» 
