I forsøket på å redde vitenskapen og revidere norsk historie, snubler profeten i sitt eget skjegg
Narsissisme av andre grad av Terje Tvedt. 

Historiker Terje Tvedt er internasjonalt kjent for sine studier av vannets betydning, men vil også være profet i eget land. 
Bistandspolitikken er prismet Tvedt ser Norge gjennom. 
I bøker som «Verdensbilder og selvbilder. 
En humanitær stormakts intellektuelle historie» og «Den norske tenkemåten», svinger den gamle ml-eren pisken over intellektuell slapphet og norsk selvgodhet. 

Tvedt er en viktig kilde for utkant-offentlighetene, og leverer begreper som «godhetstyranni» til høyre (Kjetil Rolness) og venstre (Pål Steigan). 
I årets bok, «Det internasjonale gjennombruddet», tar Tvedt et oppgjør med politikken bak masseinnvandring, multikulturalisme og menneskerettighetshegemoni. 

Totalhistorie 

Ifølge Tvedt selv, forsøker han både å «frigjøre» samfunnsvitenskapen og bryte lenkene som har gjort historiefaget ute av stand til «å kaste utsyn (sic) over de store linjene i landets utvikling». 
Tvedt er ikke særlig bekymret for janteloven, men spørsmålet er om han går klar av sin egen kritikk. 

Utgangspunktet er historiker Jens Arup Seips «Fra embetsmannsstat til ettpartistat» fra 1963, artikkelen Dagbladet kåret til etterkrigstidas nestviktigste sakprosautgivelse. 
Ifølge Tvedt er Seips skildring av tida fra det nasjonale gjennombrudd til Gerhardsen «foreldet» fordi «det internasjonale gjennombrudd» har forvandlet Norge til en multikulturell stat. 

Systemkritikk 

I det ambisiøse forsøket på å redde vitenskapen og revidere norsk historie, snubler profeten dessverre i sitt eget skjegg. 
Premissene er tvilsomme, resonnementene forenklende. 
Det internasjonale gjennombruddet til Tvedt er en kombinasjon av bistandsindustri, innvandring og fremveksten av det «humanitær-politiske kompleks», en nifs elite bestående av Jan Egeland-messige godhetstyranner. 
Men hvor presis er denne analysen? 

At Tvedt kan tidfeste «det internasjonale gjennombruddet» til seksti- og syttitallet, er basert på utelatelser. 
Han nevner ikke næringslivet, selv om norsk økonomi i to århundrer har vært utadrettet og rederne var sentrale i løsrivelsen fra Sverige i 1905. 
Hans kritikk av den internasjonale eliten ville vært langt mer interessant hvis han inkluderte samspillet mellom stat og næringsliv i utlandet. 

Hans kritikk av den internasjonale eliten ville vært langt mer interessant hvis han inkluderte samspillet mellom stat og næringsliv i utlandet. 
Hans kritikk av innvandring ville vunnet på å diskutere norsk innvandringshistorie spesielt og internasjonal migrasjon generelt. 
Det er ikke slik at migrasjon bare handler om innvandring til Norge etter 1963. 

Ahistorisk 

Når Tvedt hevder at kritikken mot menneskerettighetene startet ved årtusenskiftet, hopper han bukk over to hundre år med modernitetskritikk fra den tyske romantikken og fremover. 
Han diskuterer ikke den politiske bakgrunnen for kritikk av menneskerettigheter. 
Da den norske ambassaden i Damaskus ble forsøkt brent under karikatur-striden, var det kanskje ikke bare uttrykk for allmenn muslimsk forakt for rettigheter, men også et politisk spill fra Assad-regimet? 

I sin kritikk av menneskerettighetshegemoniet nevner han verken deres bakgrunn i erfaringene fra Det tredje riket, eller hvordan debatten om rettighetsjuss har pågått i Norge siden 1814. 
Jødeparagrafen, parlamentarismen, allmenn stemmerett og de castbergske barnelover: 
Rettighetstenkning ble ikke sneket inn bakveien i Norge i løpet av de siste tiårene, slik Tvedt antyder. 

Konspirasjon? 

Innvandring har endret Norge med «ugjenkallelige konsekvenser», skriver Tvedt. 
«I hvilken grad var dette en villet og planlagt utvikling styrt av landets politiske ledelse?» 
Han mer enn antyder at det foreligger en konspirasjon. 
Norske organisasjoner har «egeninteresse (…) av høyt inntak av flyktninger». 
Dette er «fortiet» og angivelig i strid med FN (noe Tvedt tar feil i). 
Den internasjonale eliten forvandlet «turister» til hjelpetrengende klienter og «hentet» flyktninger. 

«Nasjonalstatsideen ble forlatt av det politiske lederskapet», erklærer Tvedt. 
Ved å undervise i toleranse og drive kampanjer mot rasisme, har den nye eliten lykkes i å snik-innføre multikulturalisme uten debatt. 
«Ideen om en slik ’oppdragende’ stat var ikke ny», skriver Tvedt, og nevner Mao, Lenin og Stalin. 
Kommunistiske slavestater og skandinavisk sosialdemokrati er i grunnen samme sak for ham. 

Begrepet «det humanitær-politiske kompleks» (en variant av president Eisenhowers advarsel om det militær-industrielle kompleks i 1961) innbyr til konspirative tolkninger. 
Under elitens menneskerettighetsbudskap ligger det egeninteresser: det handler som alltid om makt (inklusive definisjonsmakt) og penger. 
Her kan Tvedt være inne på noe, men den Eurabia-aktige ideen om at eliten i skjul har ødelagt nasjonen med innvandring klarer han ikke å begrunne. 

Norske verdier 

Tvedt lar seg rive med av sitt eget klarsyn og ordhag. 
Store sammenhenger åpenbarer seg, og språket hans løfter seg til gammeltestamentlige høyder. 
Verdikommisjonens fokus på menneskerettighetene sammenlignes med slaget ved Stiklestad. 

I mørket finnes det, i tillegg til Tvedt selv, øyensynlig bare en person som stiller spørsmål ved avskaffelsen av nasjonen: 
Christian Tybring Gjedde utfordret «Norges første muslimske statsråd (…) til å definere norsk kultur», noe hun ikke var i stand til. 
Islam er et utelukkende truende fenomen i Norge, det er kanskje derfor Tvedt overdriver antallet norske muslimer og misliker at avisene skiller mellom islam og islamisme. 

Mistenksomhetens profet 

Boka er skjemmet av slurv. 
Tvedt skriver blant annet at befolkningen i Norge steg med 25 prosent på ett tiår rundt årtusenskiftet, at FNs Høykommissær for flyktninger vedtok en resolusjon om «krenkelse av religion», at Montesquieus idé om nasjonalstaten var et slags blodfellesskap – alt dette er feil. 
Slappheten han angriper ser ut til å ha infisert ham selv. 

Tvedts oppgjør med norsk selvgodhet er en form for annengrads-narsissisme: 
Han tegner huggtenner og lang nese på det norske selvbildet . 
Om vi blir mindre selvopptatte av det, er jeg usikker på. 
Bokas store forse er at den er lett å diskutere, men der stopper likheten med Jens Arup Seip. 
