Underholdende om Kaizers
Regissør Leiv Igor Devold frisker opp sjangeren musikkdokumentar med surrealistiske innslag. 

Regi/manus: 
Leiv Igor Devold. 
Med: 
Helge Risa, Janove Ottesen, Geir Zahl, Terje Winterstø Røthing, Øyvind Storesund, Rune Solheim. 
Norge 2015. 
1 time 27 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Dokumentarer om rockeband ligner hverandre gjerne til forveksling rent formmessig: 
Videoklipp fra unge år veksler med talking heads som mimrer i vei, akkompagnert av klipp fra konserter og artige backstage-hendelser. 

Selvfølgelig finnes alt dette i "Den tilfeldige rockestjernen", dokumentaren om Norges mest berømte rockeband de siste 15 årene: Kaizers Orchestra fra Bryne. 

Når filmen er blitt så severdig, skyldes det at langfilmdebutanten Devold har gjort noen smarte valg. 
Det første lykkekastet er at han forteller indirekte om Kaizers ved å sette det mest originale bandmedlemmet i sentrum: 
Helge Risa, pumpeorgel— og trekkspillmusikeren som i det private liv er en konservativ kristen som verken drikker eller banner. 
Gjennom diverse scener får regissøren fortalt hvordan outsideren likevel på sitt snodige vis har funnet seg til rette i et musikkmiljø som jo slett ikke er fremmed for utagerende festing. 

Den livssynsmessige kontrasten mellom bandmedlemmene gir filmen en herlig tilførsel av disharmoni, som da Janove Ottesen og Geir Zahl flirende forteller at de i starten "sank ned til" å velge de to kristen-nerdene i klassen – Helge Risa og Rune Solheim – til medmusikanter. 
Eller da Helge brutalt uttaler at han frykter at de andre ikke kommer til himmelen fordi de ikke er kristne. 

Det andre lykkekastet er Devolds gåtefulle iscenesettelser som han lar Risa vandre rundt og kikke på, men også bli en del av. 
I dystre kjellerlokaler sitter de underligste figurer og stempler i vei, gjerne i takt med Kaizers-rytmene. 
De surrealistiske dramatiseringene virker inspirert av visse øst-europeiske filmer så vel som stilretninger i nyere musikkvideo. 
Formspråket inkluderer en fiffig bruk av monitorer der scener fra konserter samt bandmedlemmers opptreden og utsagn flimrer forbi. 
Det er skikkelig lekkert gjort. 

Ved å la Risa være den røde tråden unngår Devold å lage en ordinær, pliktpreget repetisjon av bandets karriere. 
Det tredje lykketreffet er således at regissøren får fram en interessant tolkning av den tilfeldige rockestjernen. 
Risa var guttungen som vokste opp på et lite sted i Hordaland og derfor ikke var vant til å ha venner. 
I Kaizers blir den stillfarende karen forvandlet til en mystisk mann i gassmaske som dæljer løs på tønner og felger til fansens elleville begeistring. 
Som et av bandmedlemmene treffende formulerer det: 
Det er nok tause, tenksomme Helge som har vært gjennom den største forvandlingen ved å få sine adrenalin-kick som et bejublet Kaizers-ikon. 
