Tam som ei flådd høne
Mye festlig sci-fi-action for knus-og-bang-segmentet trekker opp «Jumper», som for øvrig er tammere enn ei flådd høne. 

Det er noe galt med Hayden Christensen. 
Han slører stivt og halvhypnotisk med hele kroppen og minner følgelig om den unge Paul Newman (da han bare var 47 år). 
Men Christensen utstråler ingen lengsel, last eller livslyst, bare mannekeng-tom selvopptatthet. 

Samme skitten med Rachel Bilson, som har svarte olivenøyne og veikt MTV-smil, men som utover det virker mindre spennende enn tomme joggesko-esker og fulle KrF-ere. 

Samuel L. Jackson pleier å få firkanta ting til å svinge. 
Her spiller han paranormal etterforsker og morder med isoporhår og antatt sommerferie. 
Jackson er ikke skikkelig med i filmen. 
Han har ikke snedige replikker. 
Han har ikke skikkelige slåsskamper. 
Han bare finnes der, under «J» i folkeregisteret. 

Det eneste brukbare mennesket i verdenen av overnaturlige stedshoppere er en gutt som med tørt hår minner om Gaute Grav, og som har den indre villskapen som gjør at du ikke kikker på skoene dine lenger. 
Griffin spilles av Jamie Bell, som en gang i tida var Billy Elliot. 
Han er fra Billingham i England, og han kan alt. 

Her spiller han den andre jumperen i historien. 
Hayden Christensen er David som oppdager at han kan forflytte seg mellom steder og bruker evnene til å rane banker og sjekke opp blondoniner. 
Men egentlig er det barndomskjæresten Millie han vil ha – det er bare det at Samuels paradiner er ute for å ta livet av ham. 

Den første halvtimen er så katastrofal at du ikke orker engasjere deg i det heseblesende paret da levenet omsider setter inn. 
