Dette er dama for de helt store følelsene
Laleh stopper tiden og hjertet - igjen. 

ALBUM: 
I internettets, streamingens og smarttelefondistraksjonenes tidsalder er det ekstra viktig å samle på de genuine popøyeblikkene, de som slår deg i bakken, som får huden til å bevre, som fukter øyekroken, som stopper tiden og hjertet. 

Svensk-iranske Laleh Pourkarim har for vane å servere noen slike øyeblikk på sine album. 
«Some Die Young» er muligens den aller fineste triste sangen fra de siste par-tre årene, uavhengig av 22. juli. 

Og her gjør hun det igjen: 
Etter sju begavede, tidvis imponerende og smukt popklassisistiske, velproduserte og behagende engelskspråklige sanger — litt McCartney her, litt Cat Stevens der - kommer «Goliat»; en hyperromantisk, moralboostende, uironisk feelgood-kampsang som sprenger all sunn motstand. 

Den Roy Bittan-aktig pianoklunkingen er i seg selv liflig, og resten av sangen, sunget i et lyst, nesten MGP junior-vennlig stemmeleie, er Lalehs store, optimistiske, eskapistiske opprop, rett og slett hennes «Born To Run». 
Svenskene selv vil sikkert kalle den «tokromantisk», Broder Daniel kunne slamret seg gjennom den med tilsvarende emosjonell rekkevidde, men Lalehs avtrykk er mindre desperat, mer fylt av oppriktig tro, håp og kjærlighet, alt vil gå bra til slutt, vi skal få det til! 

Hele den «svenske» slutten på albumet er i det hele tatt svært tiltalende, «En stund på jorden» og «Solen och dagen» er de to siste låtene, alle ganske suverene schlagere tuftet på den beste svenske poparv — det kraftfulle, elegante ABBA-avtrykket i førstnevnte vil nok mange popprinser og -prinsesser misunne henne. 

En overveldende slutt på et album som befester Lalehs posisjon som en av Skandinavias mest vesentlige popartister akkurat nå. 
