Energi, stor lyd og stallvarme
Særlig langsomt gikk det ikke for seg i Al Largo, men at verket foregikk i rom sjø, kan det ikke herske tvil om. 

Verk: 
Magnus Lindberg: 
Al Largo og Klaverkonsert nr. 2 

Schönberg: 
Verklärte Nacht 

Solist: 
Nicholas Hodges, klaver 

SSO, dirigent: 
Christian Vasquez 

Konserthuset, torsdag kveld. 

Torsdag kveld fortsatte SSO sin syklus med verk av Magnus Lindberg. 
To større verk åpnet og avsluttet konserten. 
Først Al Largo, som har en dobbelt betydning: 
”Largo” som musikalsk uttrykk på italiensk betyr som kjent meget langsomt, mens uttrykket al largo betyr ”i rom sjø”. 
Largo kan også bety bredt, vidt. 
Særlig langsomt gikk det ikke for seg i Al Largo, men at verket foregikk i rom sjø, kan det ikke herske tvil om. 
Jeg kom til å tenke på den treffende uttalelsen til en moderne filosof, som sammenlignet nåtidens tenkning med å ombygge en båt i åpen sjø. 

Les også anmeldelse fra Janove Ottesen sin konsert onsdag. 

Det voldsomme og utfarende som preger Lindberg generelt, var også tilstede i dette verket. 
Det er ikke så mye utvikling av motiver her, men mer klangtepper som avløser hverandre. 
Noen ganger er de tett vevd, andre ganger hører vi tynne tråder, slik som linjene i treblåserne. 
Orkesteret fremførte dette verket særdeles overbevisende og slik at verkets virkemidler kom tydelig frem: det klangmessige, ekspressive, dynamiske og eruptive. 

Lindberg har skrevet to klaverkonserter. 
Karakteristisk for nr. 2 er den store formen, som skal aksle tradisjonens store klaverkonserter. 
Etter at begynnelsen i første sats stiger fra dypet og kommer til overflaten, blir det både eksplosivt og eruptivt, alt mens dialogen mellom klaver og orkester tydelig kan høres (og ses). 
Dette er ikke noe lett verk å fremføre, men det virtuose i klaveret ligger ganske godt i hendene på pianisten. 
Etter annen sats, som i begynnelsen forsøker å være koralaktig langsom, men så tiltar med energi og ekspressivitet, følger tredjesatsen med en enorm kadens for solisten. 
Her assosierer vi, som Lindberg selv antydet i sin veltalende introduksjon til verket, ikke bare Rachmaninov, Prokofiev og Ravel, men Chopin. 
Nicholas Hodges var den rette pianist for dette verket: virtuos til tusen, med kraftfullt akkordspill, men uten unødvendige fakter. 
Samspillet med orkesteret var ekstraordinært godt. 

Mot slutten av Al Largo får vi et kort Schönberg-sitat fra hans Verklärte Nacht (Forklaret (eller Lysende) natt). 
Og det hadde sin effekt at dette verket fulgte like etter. 
Verklärte Nacht er opprinnelig for strykesekstett, komponert i 1899, og bærer tydelig preg av Fin-de-siècle-stemningen i Wien. 
Det har den ”animalske varme” som Schönberg talte om i en annen sammenheng. 
Hvis vi oversetter dette med ”stallvarme”, så utstråler orkesterversjonen (fra 1917) denne i bare utilstrekkelig grad. 
Men SSOs fremførelse var eksemplarisk, kammermusikalsk tett og ekspressiv, med de mer solistiske innslag klart fremhevet. 
Verket er senromantisk, med innslag av en ubestemmelig tonalitet. 
Jeg vet ikke om så mange andre verk som i den grad kan nytes i øyeblikket, og der vi samtidig også kan følge musikkens forløp som virker som en katarsis. 
