Fra horribelt til «bare» skuffende fra fallert stjerne
Alanis Morissette - ja, hun er her fortsatt. 

ALBUM: 
Da Alanis Morissette avsluttet Norwegian Wood-festivalen for fire år siden, var hun allerede blitt ganske uinteressant. 
Hun ga en kjedelig konsert som fløt på forventningen om å få høre hennes største hits. 

Var hun ikke allerede avdanka? 
Og hva har kanadieren gjort siden? 

Feilspor «Flavors of Entanglement» (2008) var et gedigent feilspor. 
«Horribelt», konkluderte Dagbladets anmelder. 

Den kom etter bruddet med skuespilleren Ryan Reynolds. 
Nå har Alanis giftet seg med rapperen Souleye og blitt mor til en sønn, som trolig er modell for sanger som «Guardian» og «Magical Child». 
Den siste er faktisk en liten opptur, ikke minst arrangementsmessig, helt på tampen av albumet. 

«Havoc And Bright Lights» er ikke horribel, men i beste fall skuffende. 

Forresten, balladen «'Til You» er virkelig ille. 
Jeg leter etter sammenlikninger, og The Carpenters er det som faller ned først. 
Vi får håpe ektemannen er mer fornøyd med hyllesten. 
«Havoc», også det en ballade, er ikke stort bedre. 

Lysere Tonen i «Havoc And Bright Lights» er lysere enn på forgjengeren. 
Heldigvis har hun også lagt av seg den verste elektronika/trance-inspirasjonen - sjøl om briten Guy Sigsworth (Björk, Madonna) produserer også denne. 

Trolig har medprodusent Joe Chiccarelli, som har jobbet med stjerner som Tori Amos, U2 og Elton John, hatt god innflytelse. 

Hun er riktignok sarkastisk i «Celebrity», og «Lens» har en flik av gammel storhet over seg. 
«Numb» sparker fra med flere lag med hissige gitarer og ei illsint fele, men ofte føles det som om hun holder igjen. 

Hun er ikke sinna lenger, og en tilfreds Alanis er en mindre spennende Alanis. 

60 millioner album Vel, la oss ikke glemme at Morissette faktisk har solgt 60 millioner album og mottatt ikke mindre enn 21 Grammy-nominasjoner, hvorav sju av dem førte til priser. 

Hun har fått en drøss priser i Canada også. 

Hun har også hatt noen hits i etterkant av den internasjonale debuten «Jagged Little Pill» fra 1995, men ingen i samme divisjon som «Ironic» og «Hand In My Pocket». 
Ja, og så «Thank U» fra oppfølgeren «Supposed Former Infatuation Junkie» (1998), da. 

«Live in Berlin 2012» 
Mangelen på gode låter understøttes av en såkalt premium-utgave av albumet, med en live-cd fra Berlin i juli i år. 

Den er heller ikke mye å skryte av, utover ok gjenhør med «Ironic» og «Hand In My Pocket» - med høy allsangfaktor. 

Ja, de er gode låter. 
