Datarock:Modner som fin vin 

Vellykket comeback fra de kjeledresskledde danseløvene. 

Så er de endelig tilbake for fullt. 
Dette er det første ordinære albumet fra Datarock på nesten ti år. 
De har ikke stått stille av den grunn. 
I mellomtiden har de sluppet et par EP-er i sære formater og laget en timelang musikal fremført med fullt orkester, begrenset til 300 vinyleksemplarer. 

Men nå er de altså her med noe litt mer mainstream. 
De røde kjeledressene er blitt svarte, uten at musikken helt har mistet sin livlige, humoristiske touch. 
Det er allikevel et hakket mørkere uttrykk vi blir servert. 

Unik sjarm 

Det begynner friskt med «BMX», som godt kunne passet som soundtrack til en treningsmontasje fra en åttitallsfilm. 
En herlig liten retrointro før «Ruffle shuffle» bringer oss tilbake til den tilbakelente, småfrekke funken som gjorde bandet til en internasjonal suksess i utgangspunktet. 
Den har modnet inn i et uttrykk som bringer tankene til LCD Soundsystem, men har fremdeles den unike sjarmen bandet drar med seg verden rundt. 

Frontfigur Fredrik Saroea har angivelig spilt inn mye av materialet her på egen hånd. 
Det føles allikevel som en kollektiv affære med en rik produksjon fylt til randen av neonfargede synther, rytmiske gitarstikk, beats som får hodet til å vugge, og spretne basslinjer. 
Man hører fremdeles inspirasjonen fra nittitallets lystige madchester-bølge, men også et uttrykk som låner fra den dunkle siden av synthpop. 

Medrivende og sjelfullt 

Eksempelvis har vi «Laugh in the face of darkness» med nydelige melodilinjer i Depeche Mode-land. 
Den smyger seg rolig fremover i et åpent lydlandskap som gir plass til den passelig intense vokalen. 
Dette er nye takter som funker godt. 

På «Invitation to love» blir vi servert en messende, minimalistisk groove som gir oss en melankolsk ballade med drømmeaktige synther og døsig saksofon. 
Seks stemningsfulle minutter hvor oppmerksomheten klistres til høyttalerne. 
Bandet har gjort rolige låter tidligere, men aldri så medrivende og sjelfulle som denne. 

En ny driv 

Vi får selvfølgelig også noen røffere låter hvor gitarene hamrer løs og bandet maner til allsang og dans. 
Albumet avsluttes sterkt med skivens kjappeste spor, «Darkness at the edge of the pit», en hektisk rockelåt med mye attitude. 
En slags siste energiutblåsning som viser at bandmedlemmene fremdeles kan feste, selv om de er blitt eldre. 

Datarock ligner seg selv, men har utviklet uttrykket i en retning som har gitt dem en ny driv. 
Dette er fremdeles morsom, dansbar musikk, men med en mer tydelig emosjonell kjerne. 
Her vil både gamle og nye fans finne noe å like. 
