Joan Jett som urinerer på gitarer?Mer av det! 

Dessverre rocker ikke «The Runaways» hele veien. 

||| 

FILM: 
Jeg ville så gjerne like denne filmen: 
Seint 70-tall, vakre, hardt sminkete rockejenter, feite riff og et solfylt California filmet på Super 16 mm for å få fram den kornete nostalgien. 

What's not to like? 
Ganske mye, skulle det vise seg. 

The Runaways besto av fem jenter, men vi blir bare kjent med to av dem. 
De andre er veggpryd og får til nød si «bitchin'», sent 70-tallsk for «awesome». 

Strengt tatt blir vi ikke kjent med Joan Jett (Kristen Stewart) og Cherie Currie (Dakota Fanning), heller. 
De er begge underutviklet som filmkarakterer og vi får ikke vite stort mer enn at livet er kjipt og at de lengter etter å spille i band. 
Stewart har tatt med seg det merkelig fascinerende vakuum-blikket fra «Twilight»-filmene. 

OverfladiskEks-barnestjerna Fanning (16) er definitivt den mest interessante skuespilleren og hadde regissør Floria Sigismondi vært en mer talentfull manusforfatter, kunne dette blitt en film som gikk under overflaten. 

Sigismondi har laget «edgy» musikkvideoer for blant andre Marilyn Manson, David Bowie og The White Stripes, men manuset til «The Runaways» er en eneste lang rekke med klisjeer: 
Ungdom fra ødelagte hjem starter band, hundses rundt av en halvgal manipulator av en manager, får platekontrakt (ville gledesscener), rives i stykker av berømmelsen og ender opp med et slags voksenliv. 

Lite er gjort for å stryke klisjeene mothårs. 
Man blir sittende og savne det uventede. 
Når Joan Jett bryter seg inn på motellrommet til et ekkelt gutteband og urinerer på gitarene deres, tar jeg meg selv i å tenke: 
Mer av det. 

SensurertManus er basert på Cherie Curries bok «Neon Angel», der hun også forteller at hun ble voldtatt som 15-åring og senere gravid med en mye eldre mann. 
Relevant, kanskje? 
Sigismondi har valgt å ikke ta med disse hendelsene. 

Et par av scenene med Cherie og søsteren Marie er rørende, og Michael Shannon er kledelig diabolsk i rollen som manager Kim Fowley, men filmens beste øyeblikk finner sted når Stewart og Fanning (de synger selv) står på scenen og gjør det The Runaways var ganske så gode til. 
