Endelig!En romantisk film! 
Uten ironi! 

Det romantiske dramaet er egentlig like ugjenkallelig avliva som ml-ere og discodansere. 

Derfor blir det et førpåskelig varsel om evig liv når det plutselig dukker opp en ekte følsomhets-zombie. 
Romantisk drama må ikke forveksles med romantisk komedie, som er en genre der neo-jappene utveksler kjertelflomskader og fisevitser. 
Det romantiske dramaet handler om den store kjærligheten, og du skal ikke le. 

Richard Gere og Diane Lane er så perfekte sammen at du føler deg som en lun Sandra Bullock-sokk. 
De to møtes i et strandhus på Carolina Beach, North Carolina, og sjøl om bygningen ser ut som en kreasjon fra Disneys digitalmekkere, fantes den faktisk inntil stormen endelig tok den for kort tid siden. 
Sølvreven Gere spiller en katastrofe-ramma kirurg som er på vei til Equador for å bli kjent med sønnen sin. 
Hun passer hus for en venninne mens den ekle eks-mannen har barna. 

Hvis vi ser bort fra den drastiske kjøkkentabben at Diane Lane tilsynelatende setter ca. 200 graders ildfast fat rett på lakka mahognibord, fungerer alle de uformelle småtingene i denne filmen. 
Gere og Lane har ansikter som på en måte lener seg mot hverandre, og de burde egentlig vært gift. 
De burde ha sittet mye helt i ro ved siden av hverandre mens sjørøvernes solnedganger farget himlene i kjærlighetspastell. 

Så kjem stormen! 
Som to flyktningar frå verdas og sjøkapteinars raseri klyngar dei seg saman, skræmde og kåte som dødelig sjuke og rømlingar i gamle erotiske romanar, medan skummet kaster seg mot den lange stranda. 

Det blir erotikk og romantikk, men han skal besøke den idealistiske sønnen i Equador, den idioten. 
Det sier jeg ikke mer om. 
