Kom deg på kino, Kristoffer Joner!
Christopher Walken er Kristoffer Joners yndlingsskuespiller. 
Det vil glede Joner og mange andre at Walken er behagelig tilbake i en svart, sleivete og uvederheftig krimkomedie der skuespillerne og replikkene kompenserer en deilig rørete handling. 

USA. 
2012. 
1 time, 50 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Martin McDonagh. 
Med: 
Colin Farrell, Sam Rockwell, Christopher Walken, Woddy Harrelson, Tom Waits. 

»Seven psychopaths» skulle blitt mislykka fordi den forsøker å legge en meta-mosaikk bestående av tidstilpassa revy-vold og noen steinkule kjendiser. 
Men det blir bra. 
Skuespillerne står støtt som midlertidige tirsdagsmyter, kalde små vignett-genialiteter. 
Og replikkene snor seg fint rundt dem som røykringene til en mesterblåser. 

Skulle du ha sett. 
Så gikk det altså an. 

Filmen handler faktisk om sju psykopater — og her ligger den første faren for anmelder-oppregning. 
Vi hopper over det. 
Finn ut sjøl hvem psykopatene er, og hva de egentlig utretter i den litt beinskjøre dødsdansen. 
Det viktige er at de holder fantasien din fast i et forvirra smil over spøkefull tullegåte som kunne vært henta fra ei barneregle. 
Manusforfatter og regissør Martin McDonagh forteller et ultramoderne eventyr ved å leke Bertolt Brecht: 
Hver gang du begynner å føle at fortellingen fenger, minner han deg på at dette bare er en film. 
For i Hollywood, introdusert av Hank Williams’ dødsengel, sitter den irskætta forfatteren Colin Farrell som nasjonal-alkis og forsøker å finne innhold til sin film om sju psykopater. 
Og så blandes fiksjon og virkelighet. 

Her kommer den neste faren. 
Det kunne vært fristende for noen å oppsummere hvordan de forskjellige figurene vrir og vrenger seg mellom en innbilt og en virkelig virkelighet, hvordan rollene utvikler seg til steinstilige små ironier, hvordan den psykopatiske drømmen om en perfekt slutt skaper sin egen forskrudde forteller-logikk. 
Men det er ikke sånn vi gjør det. 
Vi gjør det heller sånn: 

Sam Rockwell gjør sitt livs rolle. 
Han spiller en hunde-kidnapper som uheldigvis tar yndlingsbikkja til gangstersjefen og psykopaten Woody Harrelson. 
Rockwell bringer rollen sin til et mentalhygienisk tvilsomt avlukke der han i stedet for å oppføre seg fjollete (for det pleier han) klarer å gjøgle fram en urovekkende, snill galskap. 

Og Christopher Walken. 
Gå på kino, Kristoffer Joner! 
Walken har de siste åra vært med i filmer der de skjøre særhetene hans ble mishandla av filmklippere eller ødelagt av kameravinkler. 
Her er den opprinnelige Walken tilbake. 
En beskjeden mann med voldsom lerrets-magi som behersker det delvis uttrykte med fullkommen skjønnhet. 
Han stjeler også hunder. 

Colin Farrell er en undervurdert mann, og han viser at til og med feira actionfolk fra den gamle verden kan spille sære tragedier. 
Farrell er den streite fyren som ikke helt kan tro at han er i ferd med å bli en medspiller i sin egen blodige fantasi. 

Og Tom Waits med hvit kanin. 
Og Woody Harrelson som gangster. 
Alle er de replikkmestere. 
Alle har de fjes og framføringer som ligger en halv meter foran forventningene dine. 

Den tredje faren er at jeg kunne komme til å skrive at «Seven psychopaths» karikerer et ulykkelig amerikansk voldssamfunn som bryr seg mer om dyr enn om mennesker. 
Det gjør ikke filmen. 
Den etablerer et risikabelt og falleferdig anarkistisk univers og klarer ved suverene forteller-mirakler og slørtynn sjølironi å gi sin vaklende verden næring i 110 minutter uten at det oppstår ett eneste fornuftig poeng. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
