Halvparten av medaljen
Siste boka om den rufsete eks-politihelten David Sarac har mange pluss, men et stort minus. 

Anders de la Motte: Ultimatum. 
Oversatt av Bodil Engen 454 sider. 
Aschehoug. 

"Ultimatum" ble kåret til beste svenske kriminalroman i 2015. 
Det kan forstås langt på vei. 
Vi snakker om en intrikat thriller i høyt oppdrevet tempo der verken politifolk eller ledende politikere er til å stole på og med rikelige innslag fra Stockholms brokete underverden. 

Eks-politihelten Sarac ligger traumatisert på psykiatrisk institusjon og planlegger sitt eget selvmord etter hendelsene i "Memorandum", forrige bok. 

Førstebetjent Julia Gabrielsson får en mystisk medhjelper i Omar Amante. 
Sammen begynner de å nøste opp i en drapssak der offeret er funnet partert og maltraktert til det ugjenkjennelige, samt senket i vannet utenfor regjeringspartiets kurssted. 

Andre sentrale personer fra forrige bok dukker opp igjen: 
Svindleren Nathalie Aden og den karismatiske irakiske politimannen Atif Kassab. 
Sistnevnte er nå fange i et svensk høysikkerhets-fengsel. 

Anders de la Motte byr på velsignet handlekraftige kvinner på alle sider av loven. 
Det er ikke vanskelig å få sympati for Nathalie Aden. 
Hun berget livet til Sarac og Kassab i forrige bok og prøver nå å sjonglere et liv på den nesten lovlydige siden. 

Mennene derimot er det verre med. 
Foruten Kassab er verken Sarac eller regjeringspartiets kronprins Jesper Stenberg stort å skryte av. 

Heller ikke Assante, sivil etterforsker med sterke opplevelser fra tragediene på Lampedusa, er utpreget handlekraftig. 

Gabrielssons mentor Oscar Wallin framstår som en usedvanlig slesk "manboy" på strak vei nedover i politihierarkiet. 

De la Motte har levert en tett og intens fortelling, det er lett å la seg oppsluke av "Ultimatum". 
Svensk storpolitikk og gjengkrim veves sømløst sammen. 
Men problemet med boka er at den oppleves som del to av et sammenhengende verk. 

Sammen med "Memorandom" er dette aldeles strålende, nærmere 1000 sider med underholdning i stjerneklassen og noen nydelige, velskrevne passasjer. 

Uten å røpe for mye: 
Sterke innslag av feelgood blir det også, all tristesse til tross. 

Men "Ultimatum" står ikke fullt ut på egne bein, selv om den ferske leseren får hjelp til å komme seg gjennom boka. 
Sammen fungerer de to bøkene derimot ypperlig og fortjener fullt ut prisen fra 2015. 
