Debutant som dirrer av følelser
Vakker instrumentering og nær vokal gir en intim debut fra Siv Jakobsen. 

Vinteren har visst kommet – også ifølge coveret til Siv Jakobsens debutalbum, der hun står i ullgenser midt i alt det hvite. 
Den norske artisten kaller debutalbumet The Nordic Mellow, rimelig tidsriktig for det utenlandske markedet, og uttaler gjennom presseskrivet at «nordisk melankoli» er beskrivende for musikken. 

Og jo da, hun kjøler ned luften litt. 
Men det er ikke den kalde elektropopen vi er blitt så vant med herfra. 
Det kjølig melankolske stemningsleiet skapes mest gjennom for det meste subtil instrumentering, med akustisk klimprende gitar og elegante atmosfæriske partier med strykere. 

Gjennomgående vakkert 

Det er hviler også noe drømmeaktig over stemmebruken, måten vokalen ligger tett og nært over lydbildet. 
Den er intens – helt uavhengig av tekstene, og gjør albumet gjennomgående vakkert. 

Referansene til Laura Marling og Ane Brun er tydelige, men det er også nærliggende å nevne Feist som én det er naturlig å sammenligne Jakobsen med. 
Spesielt den hjerteskjærende «Like I used to» er som et ekko av Feists glimrende The Reminder. 

Fylt til randen av hjertesorg 

Når jeg først er inne på referanser: 
Siv Jakobsen har trolig lyttet en del til Cat Power. 
Det reflekteres på en god måte. 
Tekstene er generelt fylt til randen av hjertesorg, frustrasjon, ensomhet, savn og vanskelige eller brutte relasjoner. 

Hun er langt ifra den første singer/songwriter som velger den veien. 
– Jeg har aldri vært stor fan av konfrontasjoner, så albumet er på et vis en eneste stor utblåsning av alt det jeg ikke har fått til å si på annet vis over de siste par årene, har Jakobsen uttalt. 

Det er vanligvis ikke det beste utgangspunktet for låtskriving; dagbøker blir aldri spesielt interessante i dette formatet, og det finnes flere tekstlinjer som er preget av dette: 
«Don’t you make me feel I’m wrong/Without a man to hold my arm/Cause I’m not owned». 

Har poetiske kvaliteter 

Men det ligger også poetiske kvaliteter i flere låter. 
«Shallow digger» skiller seg ut både lyrisk og musikalsk, og virker som den er skapt i et øyeblikk av fortvilelse eller sinne – som et soundtrack til den villeste norske naturen. 

Det mest imponerende ved Jakobsen er evnen til å skape en intim stemning med relativt få virkemidler, som gjør albumet til et man ønsker å lytte til flere ganger. 

Denne nære vokalen er dirrende av følelser og slipper varme til den kjølige understrømmen. 
Helt på høyde med, ja, Feist. 
Akkompagnert med flotte strykerarrangementer og dempet, intrikat gitarspill blir albumet en behagelig pustepause. 
