Musikk med melankoli, vårlig friskhet og humor
KONSERT: 
En kvartett av Haydn går helt inn til kjernen i hva kammermusikk er. 

Onsdagens kveldskonsert i domkirken begynte med Debussy som det i år er 100 år siden døde. 
Sonaten med den uvanlige besetningen fløyte, bratsj og harpe er en slags kvintessens av hva vi forbinder med det franske i musikken: 
Gjennomskinnelige melodier, klanglig subtilitet, temaer som bare antydes, atmosfæren av noe artifisielt. 
Som mange andre av Debussys verker er dette poesi som er blitt til klang, til ren instrumentalmusikk. 

På alle måter solid 

Annaleena Jämsä på fløyte, Eivind Holtsmark Ringstad på bratsj og den fabelaktige Marie-Pierre Langlamet på harpe tryllet frem en atmosfære som Debussy selv betegnet som «skrekkelig melankolsk. 
Jeg vet ikke om man her skal le eller gråte. 
Kanskje begge deler samtidig?» 
Instrumentene her spiller ofte to og to. 
Bratsjens buestrøk føyer seg inn i fløytens toner, og når den spiller pizzicato (knipsing på strengene), berikes den av harpens knipsing. 
Og harpen lar kaskader av toner sildre ut i rommet. 

Beethovens fiolinsonate nr. 5 i F-fur, den såkalte «Vårsonaten», ble fremført av Jan Bjøranger og Ihle Hadland. 
Det var på alle måter en solid fremføring. 
Jeg kunne ha ønsket meg en større tone i fiolinen, slik at balansen mellom fiolin og klaver ble bedre, men ellers ble karakteren i de ulike satsene ivaretatt på beste måte. 
Intet mindre enn nydelig var fiolinens tone i den neddempede langsomme satsen. 
Og det var en friskhet over tolkningen som helhet som rettferdiggjør assosiasjoner til våren, selv om tittelen «Vårsonaten» ikke stammer fra Beethoven selv. 

I kammermusikkens hjerte 

Vi har ikke i de siste årene vært godt forspent med strykekvartetter. 
Desto hyggeligere at Maxwell Quartet deltar på årets festival, og denne kveld med strykekvartettens far, Haydn. 
De unge musikerne i den lovende skotske kvartetten hadde en utpreget sans for Haydns vidd og humor, noe vi også kunne lese i musikernes ansikter. 
Vi hørte i denne gode fremføringen tydelig hvordan Haydn i sin kvartett i Ess-dur op. 
71 nr. 3 introduserer førstesatsen med en dramatisk gest, ja, én eneste akkord. 
Det skaper forventninger! 
Og variasjonene i den langsomme satsen gled over i hverandre inntil det ugjenkjennelige. 
I menuetten var dansekarakteren så å si borte, slik det skal være i en god tolkning av denne kvartetten. 
Fortjent var applausen som til slutt gjallet gjennom kirkerommet. 
