«Mischling» er en Holocaust-fortelling som etser seg inn i deg
Affinity Konar skriver om dødsengelens tvillinger. 

Den tyske legen Josef Mengele er selve innbegrepet på Nazi-Tysklands ufattelige dehumanisering av mennesker. 
«Dødsengelen» opprettet et laboratorium i Auschwitz, der han utførte de mest groteske eksperimenter, i den hensikt å dyrke frem en ren arisk rase. 
Forsøkene bestod blant annet i å sprøyte blåfarge inn i brune øyne, kutte av lemmer, skjære ut organer og sprøyte inn infeksjoner med dødelige virus. 
Mengele var spesielt interessert i funksjonshemmede, pukkelryggede, kortvokste, men mest opptatt var han av sine såkalte tvillingstudier. 

Der kunne han ved sammenliknende studier se hva smerte gjør med mennesker. 
Han skal ha brent barn levende, og sydd sammen tvillinger i ryggen, i et forkvaklet forsøk på å lage siamesiske tvillinger. 

Er det mulig å begripe det ubegripelige? 
Formulere en bestialitet hinsides vår fatteevne? 
Her trekkes ofte utsagnet til den tyske filosofen Theodor Adorno fram; at det å skrive poesi etter Auschwitz er barbarisk. 
Det skal være misforstått, og jeg kan ikke nok om Adorno til å diskutere hva han egentlig mente, annet enn at han advarte mot å trivialisere det onde. 
Det har skjedd i den overflod av filmer og romaner som omtales som Holocaust-industrien. 
De varierer fra det mest klisjéfylte og tåredryppende, til bøker med et språk og en form som etser seg inn i deg. 
«Mischling» tilhører siste kategori. 

Ubegripelige lidelser 

«Den strømmet mot oss i bølger, ga oss en glorie av støv. 
Navneoppropet var første gang jeg så alle Mengeles undersåtter samlet: flerlingene, kjempene, lilleputtene, de lemløse, jødene han hadde stemplet som merkelig ariske av utseende», heter det i denne boka, som vekselsvis er fortalt av de polske tvillingene Stasha og Pearl. 
De er tolv år gamle når de kommer til Auschwitz sammen med moren og bestefaren. 
Faren er forsvunnet. 
Moren fatter håp da en smilende hvitkledd mann i skinnende svarte sko og polert hår fatter interesse for tvillingene. 
Han er spesielt begeistret over deres lyse hår, som gjør at han mistenker at de kan være «mischlinge»; av blandingsrase. 
De to blir ført til et avstengt område i leiren, som skal få navnet Mengele Zoo. 

«For nesten hvert par var det en tvilling som hadde forvridd ryggrad, et ødelagt ben, lapp over øyet, et sår, et arr, en krykke», forteller Stasha. 
Hun forstår at én av dem kommer til å lide. 
Hun er glad det blir henne, så Pearl blir spart. 
For Stasha viser seg sterkest av de to, fantasifull og oppviglersk. 
Fantasien hjelper henne når hun ligger på Mengeles laboratoriebenk og utsettes for de mest forferdelige smerter. 
En dag forsvinner Pearl. 
Det som skjer med henne er så brutalt at jeg nesten ikke klarer å lese det. 
Desto mer brutalt fordi Konar har beskrevet det så inntrengende – og egentlig udramatisk. 

Heksa i kakehuset 

Debutanten Affinity Konar er selv av polsk-jødisk opprinnelse og har vokst opp i California. 
Mye av stoffet skal være hentet fra det historiske studiet «Children of the Flames» av Lucette Matalon Lagnado og Sheila Cohn Dekel, i tillegg til «I Was a Doctor in Auschwitz» av Gisella Perl. 
Konar har latt romanens Dr. Mimi delvis være et portrett av Perl. 
Den jødiske legen arbeider som assistent for Mengele. 
Dr. Mimi vet hva som venter barna, og forbereder dem som best hun kan: 
«Det må ha vært som å strenge en harpe for en som spilte på den med kniv, eller binde inn en bok for en som leste ved å rive ut sidene og legge dem på bålet.» 

Sitatet er betegnende for Konars stil. 
Spesielt Stashas versjon er skrevet i et billedrikt kraftfullt språk, med en eventyraktig tilnærming. 

Det er spesielt tydelig etter at russerne kommer, og fangene jages østover. 
Dette er av de beste partiene i boka, vandringen gjennom restene av det som engang var en sivilisasjon. 
Stasha tar følge med Felix, også han ødelagt etter Mengeles eksperimenter. 
De legger ut på tokt mot Warsawa for å finne Mengele, og kommer blant annet til en gård, der en innsmigrende bondekone lokker dem inn i huset. 
Hun vil drepe dem, slik hun og mannen jaget jøder hele krigen. 
Påfallende likt eventyret om Hans og Grethe og den menneskeetende heksa i kakehuset. 

Ondskapens banalitet 

Hevn eller tilgivelse? 
Pearl bestemmer seg for å tilgi. 
Stasha og Felix drives av tanken på hevn. 
Men Mengele ble aldri tatt. 
Under nitten forskjellige alias unnslapp han nazijegerne fram til han døde i Brasil i 1979. 
Det å portrettere Mengele er noe av det mest problematiske ved denne type bok: 
Faren for å trivialisere ondskapen gjennom å lage de onde til monsteraktig klisjéer. 
Konar unngår dette ved å gi Mengele en relativt liten plass i boka, og ved å framstille ham som patetisk og stusslig. 
Lettsmigret, selvopptatt, og dum. 
Et portrett som kan være beslektet med Hanna Arendts uttrykk om ondskapens banalitet. 

«Mischling» er vanskelig å lese, nattsvart som dette stoffet er. 
John Erik Bøe Lindgrens oversettelse er så vidt jeg kan bedømme nærmest plettfri. 
