Konsertanmeldelse Lauryn Hill:Problembarn på prøve 

Lauryn Hill klarer ikke å gi sitt klassiske album behandlingen det fortjener. 

MS. 
LAURYN HILL, OSLO SPEKTRUM 

Å være ung er å være håpefull. 
Etter oppløsningen av The Fugees, hvor hun hadde spilt side om side med Wyclef Jean, bestemte 22 år gamle Lauryn Hill seg for å lage et album som skulle gjøre verden til et bedre sted. 

Selv om musikken har forholdsvis lite med reggae å gjøre, var flotte «The Miseducation of Lauryn Hill» enormt inspirert av Bob Marleys rasta-filosofi: troen på at universet, når alt kom til alt, var på lag med slavene og deres etterkommere. 

Men som Horace Andy en gang sang: 
Penger er roten til alt vondt. 
Etter suksessen med skiva havnet Hill i retten med musikerne som hadde spilt på skiva. 
Det var et nederlag det ikke virker som hun helt har klart å reise seg etter. 
Med unntak av en og annen anonym singel, har det strengt tatt vært stille fra henne siden. 

Nå som albumformatet ligger for døden, er det kanskje nødvendig å feire de klassikerne vi har. 
D’Angelo og Erykah Badu har nok skrevet enda større sanger, men «The Miseducation of Lauryn Hill» er utvilsomt det mest kjente albumet innen neosoulen – skiva som brakte sjangerens radikale sensualitet til massene. 
I anledning 20-årsjubileet har hun tatt den med seg på en kolossal turné. 

Allerede før konsertstart er det klart at albumets mellommenneskelige flamme fortsatt brenner. 
På storskjermene spinner verker av en rekke unge svarte kunstnere, mens Hills DJ geleider publikum fra jamaicansk dancehall via Brooklyn-rap til afropop fra Nigeria. 

Synd selve konserten er så tam. 
Hill går på scenen mer enn en halvtime på overtid, og innledende «Lost Ones» overkjøres fullstendig av trommeslageren. 
Hill rapper som om det stod om livet, men både hun og melodiene drukner i den helvetes hamringa. 

«Music is supposed to inspire / so how come we ain’t getting no higher» spør Hill på «Superstar», et par låter senere. 
Hint, hint: «trommisen!» er mye av svaret, men resten av backingbandet er også skyldige i å overspille. 
Påfølgende «When It Hurts so Bad» er et godt bevis på hvorfor det er et så stort irritasjonsmoment. 
Dette er en av de mest følsomme sangene på skiva, sånn at bandets bredbeinte spillestil suger soulen ut av den. 

«The Miseducation of Lauryn Hill» får altså ikke den omsorgsfulle behandlingen den fortjener. 
Intensjonen er god, og låtene likedan, men bortsett fra Hill og de tre koristene låter det stort sett som et halvgodt coverband. 
Slående nok er et a capella-parti på «Forgive Them Father» konsertens første virkelig flotte øyeblikk. 
Det samme gjelder påfølgende «Ex-Factor», riktignok innen en harry gitarsolo griper inn. 

Når alt kommer til alt låter det jo greit nok, langt på vei takket være Hills bluesy og vitale stemme. 
Hun gjør en solid Nina Simone, for å si det sånn. 
Men hun trenger et bedre band, og trolig også noen friskere ideer. 
Siste låt ut, en tannløs tolkning av Drakes «Nice for What» (som sampler Hill), lukter vagt av møllkuler. 
Konserten er nemlig ikke så mye en inspirert gjenoppliving av «The Miseducation of Lauryn Hill» som en jubileumsfest med mange aldringstegn. 
