TV-serien Dark:Tyskerne tryner på Netflix 

Er det nordisk noir eller Stranger Things-scifi? 
Den første tyske Netflix-serien tryner. 

En øm popballade bærer oss forsiktig gjennom introtitlene. 
Vi treffer industrimagnater i designerhus så kalde og upersonlige at norske interiørmagasin hviner av glede. 
Unge gutter forsvinner, politimannen er utro, skrekkfilmmusikken sniker seg inn i øret, og det regner. 

Dette kan da ikke være noe annet enn ny sesong av Broen? 
Nei da, Dark er noe mye skumlere og mer fryktinngytende: tyskerne har laget en tidsreisethriller pakket inn som nordisk krim. 

Spiondrama og vellykket flamboyant krim 

Dark er første tyske forsøk under banneret Netflix Original Series, og timingen er egentlig meget god. 
Tysk seriebransje har fått et internasjonalt oppsving med serier som krigsgravingen Krigens unge hjarte (Unsere mütter, Unsere Väter) og spiondramaet Deutschland 83, selv om sistnevnte ble sablet ned av sinte hjemlige tyske anmeldere. 

Samtidig filmes Berlin Station i den tyske hovedstaden, og Tom Tykwer har lykkes kunstnerisk med sin flamboyante Weimar-krim Babylon Berlin, som kommer på NRK i 2018. 

Ond industrimagnat med atomkraftverk 

Ved første øyekast skiller Dark seg smart fra disse seriene. 
Vi er i den fiktive tyske småbyen Winden, hvor tett skog og hard industri tar all plass rundt menneskene som bor der. 
Winden har opplevd noen mystiske forsvinninger, og gutten som kom til rette igjen blir sett på som et utskudd av resten av skolen. 

Hva skjedde da han var borte, og hvorfor kom han tilbake? 
Vet han selv at han muligens har reist i tid? 

Det er lettere å se rart på utskudd enn å stille spørsmål, noe vi har lært ettertrykkelig fra Stranger Things de seneste årene. 
Når flere ungdommer forsvinner ved en hule i skogen, våkner derimot landsbyens harme til liv. 
Det kreves svar fra lokalt politi, som igjen konfronterer den onde industrimagnaten som nekter myndighetene å lete inn på atomkraftverket hans. 

Parodisk hyllest til Jussi Adler Olsens voldsporno 

Det filmes skummelt i skogen, musikken annonserer hver bidige scene som ravende skremmende, og når vi ikke tror det kan bli mer overtydelig, dukker en av de forsvunne guttene opp i et spesialdesignet fangerom. 
Her utsettes han uironisk for alt som finnes av 80-tallskultur. 
Walk-Man! 
Tysk pop! 
Rosa tapet! 

Noen vil si at å bli stengt inne med Peter’s Pop Show er til å leve med, men i Dark bygges det opp som en parodisk hyllest til voldspornoen Jussi Adler–Olsen har servert siden han begynte å stenge kvinner inn i lufttette oksygentanker. 

Der franske Les Revenants med subtilitet og spennende figurer gjorde en fransk landsby til det naturlige møtepunktet for overnaturlige hendelser og mystiske zombier, tenker ikke Dark en eneste original tanke. 
Skuespillet er oppblåst slik tyske dramaskuespillere ofte gjør det, og handlingen er så forutsigbar at man kan peke på et klassebilde og som på en tippekupong klokke inn hvilke elever som skal forsvinne. 
Uten en eneste halvgardering. 

Det mest interessante med Dark er når serien forsøker å gå bak småbyfasadene i et lite tysk samfunn med høye skuldre og atomkraftverk, men også den ingrediensen forsvinner i gryteretten av mørk krim, utydelig scifi, overtydelig musikk og uengasjerende handling. 
