Perler for øyet
«Ida» har et vakkert ytre og et sorgfullt indre. 

FILM: 
Hadde jeg kunnet male slike bilder med kamera, ville jeg også holdt munn. 
Dialogen i «Ida» er sparsommelig og konsis. 

De motsetningsfylte følelsene kommer frem på andre måter, særlig i de utsøkte sort/hvit-komposisjonene fra sekstitallets Polen som regissør Pawel Pawlikowski tegner opp og som gir deg lyst til å fryse fast bildene på lerretet og henge dem opp på veggen hjemme. 
Jazz møter katolisisme møter store, åpne åkerlandskaper med spøkelsesaktige trær møter tette portretter som er en Bergman verdig. 

Nonnen og mannespiseren 

De fleste av disse portrettene er av unge Ida (Agata Trzebuchowska), som står på terskelen til å avlegge klosterløftene og vie seg til et liv som nonne, og av Wanda (Agata Kulesza), den kjederøykende, mannespisende og nennsomt alkoholiserte tanten som er Idas eneste slektning og som hun oppfordres til å oppsøke og bli kjent med før klosterdørene smeller igjen. 

Snart sitter de to umake kvinnene i en bil for å oppsøke stedet der familien ble drept under krigen tyve år tidligere, og nøste opp hva som egentlig skjedde. 

Liten scene 

På sitt vis er «Ida» en film av begrenset omfang: 
Åstedene er få, persongalleriet lite. 
I tillegg til Ida og Wanda er en brysk bonde og hans syke far samt en skjelmsk saksofonist som minner Ida om at et annet liv er mulig, de viktigste personene. 

Men i de nøkterne møtene mellom dem er det store spørsmål som ligger og skjelver: 
Hvordan skal man forsone seg med en fryktelig fortid, som det ikke er mulig å forandre? 
Ved tilbaketrekning, fornektelse, eller hudløst å kaste seg ut i sorg så vel som hevngjerrighet? 
Og hvordan er det mulig å vende seg med ny forventning mot fremtiden? 

Visuelle punchlines 

Det skal sies at det er mer som skjer i filmens første halvdel enn i den melankolske, ettertenksomme siste. 
Men melankolien til tross finnes også humor: 
Ordløs, filmatisk humor der Pawlikowski legger opp scenene sine som blunkende vitser med mye utelatt informasjon før en uventet punchline. 
Alvoret perspektiveres av ironi. 
Det gjør godt. 
