Krigens ansikter
Vibeke Løkkeberg makter i nesten uhyggelig grad å beskrive hva krig til syvende og sist er i «Gazas tårer». 

Dette er en film laget ut fra sann og engasjert forbannelse. 
Den handler om en flik av hva som skjedde på Gaza-stripen vinteren 2008 - 2009, da Israel gikk til frontalangrep som svar på tallrike rakettangrep fra den Hamas-kontrollerte enklaven. 
Den engasjerte og forbannede var Vibeke Løkkeberg; hun aksepterte ikke den fjerntliggende apati i møte med lidelsen og «ville gjøre noe». 

Resultatet er denne filmen, som er et portrett av tre barn som gjennomlevde helvetet. 
Og det er en pågående, avslørende og vanvittig sterk billedlagt rapport, i ikke liten grad med filmmateriale av død og lidelse som nyhetsmediene gjerne vil spare sine seere for. 

All film er redigert, og tar dermed stilling. 
Også dokumentarfilmen. 
Det er nødvendig, fordi film aldri kan være annet enn en avspeiling av virkeligheten - ikke virkeligheten selv. 

Dette synes å være grunnlaget for en del kritikk fra såkalte Israel-venner: 
At Løkkeberg skal ha klippet sammen scener som ikke skjedde samtidig. 
Dette er, mildt sagt, tull. 
Løkkeberg bedriver nemlig ikke steril krønikeskriving, hun formidler stemmer fra små mennesker som opplever ting de aldri skulle ha opplevd. 

Dette er derfor ingen balansert fremstilling av en ufattelig sammensatt konflikt. 
Den er snarere en gyldig og brennende pamflett til forsvar for, og til minne om, små, knuste, kulerammede, brente, skadede og traumatiserte barn. 

Den er effektivt pedagogisk i formen. 
Den er udelt rystende - og derfor monumentalt viktig. 

I bakgrunnen av denne historien befinner det seg noe annet, særdeles viktig - for alle dem som følger med og/eller tar stilling i Midt-Østen-konflikten: 
Dersom man leter etter konfliktens sentrale drivstoff, nemlig hatet mellom partene, får man her anskuelighetsundervisning av mest skremmende sort. 
