Sprikende stavkirkekrim
Treffer ikke helt, men på vei opp. 

Fram til 2011 var han en lovende og kritikerrost forfatter. 
Minnesota-trilogien er fremdeles populær i USA og gis ut på stadig nye språk. 
Men Vidar Sundstøls forrige krim – "Besettelsen" – er noe av det tåpeligste jeg har lest, en dårlig Indiana Jones. 
Nå har Sundstøl skiftet forlag og skjerpet seg litt – men ikke nok. 

Sundstøl skaper et mysterium fra sitt eget nærområde i Telemark: 
I Eidsborg stavkirke henger et helgenbilde som i hundrevis av år har blitt dyrket av lokalbefolkningen. 
Er Lensmann Homme yppersteprest i kulten? 
Har han drept tre mennesker fordi de kom på sporet? 
Så langt er alt vel. 
Men andre ting butter i mot. 

Privatdetektiv Max Fjellanger er en lite engasjerende helt. 
Han er mest trist og lei for at kona er død. 
Det er et under at han får tatt seg sammen nok til å løse mysteriet. 

Ellers går det ofte litt seint framover. 
Boken står lenge og stamper i det samme. 
Det blir en del gjentakelser. 

En kan også stille spørsmål med det politifaglige. 
Telemarks beste sporhund blir sendt alene uten fører til Dalen i Telemark? 
Det hadde aldri skjedd. 
Hund og fører er alltid et lag. 
Men at hunden kommer alene, er helt grunnleggende for en av nøkkelscenene. 

Språklig er det sprikende. 
Sundstøl smeller stundom til med gode bilder: 
"Et flammegult sinne som freste opp som en fyrstikk". 
Andre ganger knirker replikkene av papir, framfor å spytte. 

Bare i glimt skriver Sundstøl noe som føles ekte og sant: 
Som på side 89, om følelsene rundt å være barnløs: 
"Svaret kom fort, og i et så lett tonefall at han umiddelbart skjønte at det ikke var lett i det hele tatt". 

Sundstøl treffer ikke helt denne gang. 
Men han virker å være på vei opp. 
Vi har ham nok tilbake i eliten før vi vet ordet av det. 
