Michael Douglas som sørgelig rumpekikker
USA liker ikke mennene sine. 
De unge sender man til utlandet for å dø, de gamle blir sittende skamfullt igjen i en slags konstant tilstand av illsint ugle-beskuelse: 
Vi vet hvor gammel du er, og hvis du forsøker å skjule gebisset, kommer super-hubroen Diane Keaton og tar deg. 

Jeg trodde kanskje at Keaton kunne ha skrevet denne piskefilmen, men forfatteren er Brian Koppelman som har holdt på i årevis. 
Kanskje han har opplevd aldring som ensomhetsskapende personlighets-inntørking. 
Kanskje han har følt foranderlighet som en form for skam. 
Kanskje har han bare sett en stilig jevnaldrende i svart sjekkedress og blitt redselsfullt sjalu. 

For det går virkelig på trynet for Michael Douglas i denne filmen, og i motsetning til «Falling down» skildrer ikke «Solitary man» en trofast amerikaner og familiemann som oppdager at alt raseriet er utlendingenes skyld. 
Hele filmen handler om at kjærester og kjæresters døtre og egne døtre og egne døtres ektemann og ekskone påpeker hvor inni natteangstens helvete han fortjener å bli ensom. 
Han var en ærlig bilselger, men ufine avvik førte til at man mistet pengene, innflytelsen og vennene. 
Utseendet har han igjen. 
Douglas skeiner rundt i kjønnsmærene med en sval, svai cowboykropp mens The man in black synger for ham i bakgrunnen. 
Han ser ut som en leiemorder, men rovfugl-blikket virrer rundt på alle tjue år gamle stepmaskin-rumper som kan finnes i en Hollywood-film fra New York. 
Han er the dirty old man, men han er kul. 

I løpet av lange halvannen timer gjennomgår han en eksistensielt villand-dykk som bringer ham fra New York-kjønnslivets nesten anekdotiske flotthet ned til en kort tilværelse som kafeteriakokk i Boston. 
Man kan le, men det gjør ikke filmen. 
Douglas har hatt sex med kjærestens 18-årige venninne og glemt sitt barnebarns («ikke kall meg morfar så noen hører det») bursdag, og dermed ligger silkelakenveien til fortapelsen der som en moralistisk voksensklie. 

Det er noe uimotståelig vittig ved filmer som tar avstand fra det usannsynlige, som når Roland Emmerich lager miljøfilmer ved å dikte fantasifulle katastrofer. 
«Solitary man» mislykkes med alt det «American beauty»fikk til. 

Til slutt sitter morfaren slagen og æreløs på det første ekteskapets gamlebenk og får trøst av ekskona si, Susan Sarandon, som er moderlig og skjønner den desperasjonen som oppsto fordi legen for seks år siden ville ta noen prøver. 

Men det er uten stil. 
Ta mannen med til slakthuset, la ham vente der med lammene. 
Siden filmen ble har Michael Douglas fått strupekreft. 
Det blir han antakelig ikke utagerende av. 
Denslags vås skjer bare i amatørenes tenksomme dramaer. 
