Teater som trøst
Ut av boka, inn i livet. 

TEATER: 
Når Hilde Brinchmann tar «Mio, min Mio» til teatret kommer fortellingen løpende og ridende ut av boksidene og inn til menneskene. 
Bokstavelig talt. 
Scenograf Paul Garbers har nemlig lagd Landet i det fjerne av plansjer som ser ut som brettede boksider, med Astrid Lindgrens ord skrevet over bakker, berg og broer. 
Landet utenfor, når det kommer til syne, viser seg å være nesten likedan, bare snudd den andre veien, og med hvitt på svart i stedet for svart på hvitt. 
De voksne, som husker hvordan fotografier ble tatt og framkalt før digitalkameraene ble funnet opp, vil kjenne igjen måten positiver og negativer viser det samme motivet. 

Helena Andersson, som har tegnet kostymene, har også funnet inspirasjon i bøker. 
Hun har brukt brettet papir, men uten ord på, i mange av klærne. 
Pappa kongens kongekappe er lagd av papir, med et bokomslag i nakken. 
Mios og Jum-Jums hår er av papir. 
Selv fuglene, som slår med vingene i lufta, gir fra seg lyden av blafrende papir. 
Dette er enkelt, men det er også overdådig. 
Det er levd litteratur. 

Eirik Myhr har lagd musikk som flytter handlingen gjennom tider og steder og lar den skje her og nå og der og da samtidig. 

Fantasi 

Som så ofte i Lindgrens bøker, og i teater etter hennes bøker: 
Dette er en verden der fantasien bestemmer hva som er mulig. 
Fantasien gjør fri. 
Fantasien gjør trygg, og fantasien gir trøst. 
Trøsten kan trenges, for livet er ikke alltid enkelt i fantasiverdenen heller. 
Der er hindringer, men hindringene er til for at menneskene skal komme over dem. 

Det samme kan sies om Hilde Brinchmanns teater for barn. 
Både i Tigerstadsteatret, der hun er en av grunnleggerne og skaper teater fra grunnen av, med hjelp av oslobarns hverdagsliv og oslobarns fantasier, og på oppdrag, blant annet for Brageteatret og Teater Vårt, har hun også tidligere gitt barn teater der de kan være med på å dikte videre, der de selv kan bidra til å forstå og forklare det som skjer. 
Hun gjør tilskuerne delaktige. 

I «Mio, min Mio» hender det at publikumsbarn får oppdrag, som det å holde lyskuler eller si replikker som skuespillerne hvisker dem i øret. 
Noen ganger stiller skuespillerne spørsmål det er meningen at barna skal svare på. 
Også resten av tiden viser skuespillerne at de vet at vi er der, at vi hører hva de har å fortelle og at vi ser hva de har å vise oss. 
De følger med på reaksjonene. 

Barnekraft 

Tre skuespillere spiller alle rollene. 
Iver Innset (Bo/Mio) og Amalie Sofie Ibsen Jensen (Benka/Jum-Jum, pluss flere voksenroller) er overbevisende som barn, som dels forteller og dels spiller ut historien om Mio, han som først heter 
Bo og som bor hos Tante Edla og onkel Sixten. 

Edla og Sixten liker egentlig ikke barn, men de har likevel hentet 
Bo på barnehjemmet for at han skal være hos dem. 
En dag forsvinner han. 
Han drar til Landet i det fjerne, og der møter han sin egentlige pappa. 
«Mio, min Mio», sier pappa stadig. 

Som den snille pappakongen viser Dagfinn Tutturen med hele ansiktet og hele kroppen at voksne kan være like barnslige, like hemmelighetsfulle, like redde og like modige som barna. 
Når samme skuespiller er den slemme ridder Kato er ansiktet hans skjult, for det er ikke meningen at han skal sees som negativversjonen av den positive. 
