Anmeldelse:Linn Ullmann har skrevet årets beste selvbiografiske roman 

Fletter sammen minner og dokumentarisk materiale, fantasier og refleksjoner med utsøkt letthet. 

Sommeren 2007 døde Ingmar Bergmann. 
Nå utgir datteren Linn Ullmann en roman sitt forhold til sine celebre foreldre. 
Det er blitt en gripende beretning av det uvanlige slaget. 

Lek med virkelighet 

Lek med virkelighet 

«Jeg var hans barn og hennes barn, men ikke deres barn, det var aldri oss tre.» 

Som mange barn som vokser opp utenfor kjernefamilien, har også Ullmann en velutviklet evne til å se verden fra ulike perspektiver. 
For å skape en avstand mellom forfatteren og de tre hovedpersonene, omtales de ikke med navn. 
Men som faren, moren og jenta. 

Det er et tydelig signal om at «De urolige» leker med forholdet mellom virkelighet, erindring og fantasi. 
Å lese boken som en dokumentarisk beretning, kan lett føre lukt inn i sladrepressen. 

Alderdom og død 

Alderdom og død 

Da den alltid punktlige faren kommer for sent til en filmfremvisning våren 2006, skjønner forfatteren at noe er galt. 
Det blir et vendepunkt og fører til et samarbeid som skulle munne ut i en bok om å bli gammel. 
Under forarbeidet tar hun opp seks intervjuer med ham, men samtalene bryter sammen på grunn av misforståelser, sviktende hukommelse og utmattelse. 
De er tragikomiske som et teaterstykke av Beckett, replikkene såre og morsomme på en gang. 

Lidenskap og kvalme 

Lidenskap og kvalme 

«Det var svimlende å ligge med ham og like svimlende å kaste ham opp, det var to sider av samme bevegelse.» 

At han i tillegg var en middelaldrende fotograf, åpner opp for tolkninger av det mer freudianske slaget. 
Det er imidlertid ikke bare de inngående skildringene som gjør boken til en sterk leseopplevelse. 
Det gjør også Ullmanns måte å fortelle på. 
Med en utsøkt letthet fletter hun sammen minner og dokumentarisk materiale, fantasier og refleksjoner. 

Under lesingen tok jeg meg flere ganger i å tenke på Joan Didions flytende skildringer av sitt sorgarbeid i «Et år med magisk tenkning». 
Det vil ikke forundre meg om også «De urolige» blir en internasjonal bestselger. 

Slående bilder 

Slående bilder 

«... hun var nok ikke klar over at hun hadde så mange søsken, eller kanskje hun var klar over det slik hun var klar over at Norge hadde mange fylker.» 

Det sterkeste bildet er nok dette av faren noen måneder før han døde: 

«På opptakene gjort i mai 2007 kavet og stotret og strevde han med å si setninger, slik et veldig lite barn strever med å løfte hodet fra gulvet.» 

Jeg er derfor ikke i tvil, «De urolige» er årets beste roman - av det selvbiografiske slaget. 
