Anmeldelse:«Himmelfall» er en sikker suksess 

Kari Brænne har skrevet en eventyrlig skrøne om tsarfamiliens grusomme skjebne. 

Det er uhyre sjelden jeg oppriktig skulle ønske at en 700 siders roman var dobbelt så lang. 
Det gjør jeg med Kari Brænnes eventyrlige skrøne om tsar Nikolaj IIs nest yngste datter Maria. 

Men historiske puritanere må holde seg langt unna. 

Myteomspunnet tsarfamilie 

Storyen får Brænne gratis. 
Fortellingen om Russlands siste tsarfamilie overgår enhver forfatterfantasi. 

Myteomspunnet tsarfamilie 

Tsaren, tsarinaen, de fire vakre døtrene og den etterlengtede, blødersyke tronarvingen endte sine liv 18. juli 1918, i kjelleren på kjøpmann Ipatievs hus i Jekaterinburg i Ural. 
Henrettet av bolsjevikene, sannsynligvis på ordre fra Lenin. 
Likene ble gjemt, og ikke funnet før mot slutten av forrige århundre. 
Det har gitt næring til utallige spekulasjoner, spesielt rundt Anastasias skjebne. 
I 2009 kunne DNA-bevis fastslå at samtlige av levningene er funnet. 
Tsarfamilien er nå helligkåret av den russisk-ortodokse kirke. 

Det finnes alltid rom for tvil. 
Den har Brænne brukt for det den er verdt. 
En vri er at hun ikke har brukt den litterært forslitte Anastasia, men den nest yngste av de fire, Maria. 
Vi møter henne da hun som 21-åring flykter for livet sammen med lillebroren og sin elskede, en røde arme soldat som redder dem fra henrettelsene. 
Maria kommer bort fra de to, og vi følger hennes lange reise gjennom det borgerkrigsherjede, utsultede og kaotiske Russland. 

Svake partier 

Marias tilbakeblikk derimot, rommer alt hva hjertet begjærer av kjærlighet, dramatikk, historisk bestialitet og de mest fantastiske historiske skikkelser. 

Svake partier 

De beste partiene er der Maria søker tilflukt i det forlatte og vandaliserte Aleksanderpalasset i St. Petersburg. 
Hun gjemmer seg på tjenestepikens værelse og lister seg rundt i det enorme palasset, nå skrellet for all luksus, mens hun gjenerindrer sin barndom. 
Den groteskt overdådige luksusen til tsarfamilien står i grell kontrast til det utsultede Russland, og den nå livredde og forfrosne tidligere storhertuginnen. 

Gir tsaren skylda 

Gir tsaren skylda 

Tsarparet får selv delvis ansvaret for sin grusomme skjebne. 
Her legger Brænne seg tett opp til historiske kilder — hvor nær sannheten de er, kan ingen si sikkert, etter at de har blitt knadd i Sovjets propagandistiske historiske kvern. 

Vi får et bilde av en veik og intellektuelt svak tsar, som skyr avgjørelser. 
De få han våger å ta, er fatale og etter påtrykk fra sin hysteriske hustru, den forhatte tyskfødte Tsarina Aleksandra. 
Hun kommer dårlig ut, med sitt tilknappede vesen, fanatiske tro, og inntil galskap nidkjære omsorg for tronarvingen. 

Skjebnesvangert nok blir hun overbevist om at den blødersyke lille gutten bare kan helbredes av den vellystige fylliken Rasputin. 
Da tsaren under første verdenskrig drar til fronten, går det helt over styr. 
Tsarinaen overtar makten, og lar seg styre av den mystiske sjarlatanen. 
Han lar seg bestikke av hvem som helst, blant annet en gal, syfilis-syk innenriksminister. 
Det mer enn antydes at Rasputin også forgriper seg på en av tsardøtrene. 

Spekulativ, men sober 

En virkelighet som langt overgår fantasien, med andre ord. 
Innholdsmessig er boka selvsagt spekulativ. 
Til sjangeren å være, er det likevel en sober roman. 

Spekulativ, men sober 

Avslutningen åpner for en mulig oppfølger eller to. 
Her bør Aschehoug bare kjøre på. 
Dette er eventyrlig god underholdning. 
