Hun løp for livet, og tapte
Middelhavet er blitt en massegrav. 
Giuseppe Catozzella gir oss den rystende enkeltskjebnen. 

Idrettsbokens konvensjon er å starte med det store øyeblikket: seieren, nasjonalsangen og flagget, for så å gå til barndommen og den første ballen, de første skiene. 

Giuseppe Catozzella må ha havnet i et dilemma da han skulle velge inngang til dokumentarromanen om Samia Yusuf Omar: 
Skulle han velge 200-meteren hun løp under OL i Beijing? 
Eller dagen da hun druknet i Middelhavet, i et desperat forsøk på å nå Europa og OL i London? 

Catozzellas fortelling herjer med bildene våre. 
Samia Yusuf Omar var høystatus: den olympiske sprinter. 
Og hun var lavstatus: den somaliske asylsøker. 
Kanskje bidrar denne forvirringen til at vi humaniseres en smule. 
Skildringen av flukten hennes fra Somalia, der volden er hverdagslig som trafikkstøy og plutselig som regnskyll, gjør det vanskeligere å avfeie den neste asylsøkeren som grunnløs. 

Siste halvdel av boken er en helvetesskildring om overgrep, lidelse og rå svindel. 
Her finnes det rent dokumentariske forelegg, som Fabrizio Gattis reportasjebok «Bilal» (2012), basert på hans egne opplevelser som undercover flyktning. 

Den somaliske kvinnen som sitter halvt bevisstløs av varme og trengsel på et overfylt lasteplan gjennom Sahara, som ligger i urin og avføring, nesten uten oksygen i en container, og som stues om bord i en balje med hundrevis av andre og sendes ut på Middelhavet i uvær, sto en gang på startstreken i OL sammen med Veronica Campbell-Brown. 
Hun kom i mål så lenge etter stjernene at publikum fikk tid til å oppdage tenåringen som løp i løs T-skjorte over spinkle lår og legger, og heie på henne de siste meterne. 

Vi trodde bare hun var en tapper taper. 
Vi visste ikke at Somalias unge deltaker ikke hadde hatt råd til å kjøpe mat nok til å utvikle eksplosive sprintermuskler, eller at hun måtte løpe i burka etter at Al-Shabaab tok makten i Mogadishu. 
Vi kunne ikke se på henne at hun hadde trent mellom landminer, brennende søppel og åpne latriner. 
Vi så én som kom sist, og forsto ikke at vi aldri hadde vært nærmere et olympisk ideal. 

Dokumentarromanen er en bastardform, uten dokumentarens krav til fakta og romanens krav til litterær styrke. 
Med få unntak klarer Catozzella likevel å lande prosjektet. 
Han skriver sterkt og medrivende om en ubegripelig sterk vilje, om familiekjærlighet, død og samhold, og rykker Somalia mange steg nærmere. 

Jeg-formen svikter til tider, som når en åtte år gammel jentunge skal redegjøre for det politiske kaoset av klaner og ekstremister. 
Selv om de ytre rammene og hendelsene er reelle, må leseren hele tiden også ha i mente at tankene og dialogene er fiksjon. 
Men fortellingen bærer, fiksjonen utdyper og gjør levende en nesten ubegripelig vilje til å løpe, mot alle odds. 
Den bærer, og blir stadig sterkere helt frem mot slutten vi vet kommer, men likevel smertes av: 

Fire måneder før startskuddet på OL-stadion i London, kastet Samia seg desperat i Middelhavets krappe bølger for å nå et tau hengt ut fra et italiensk skip. 
Den målsnoren nådde hun ikke. 
