En fredsdue av en film
Hvem har ikke sukket over at englenes fredssang på betlehemsmarken igjen og igjen er blitt overdøvet av kanonenes krigerske drønn. 
Men her kommer utrolig nok det motsatte: 
En film der soldater forvandles til fredsduer fordi det er julaften. 

Hadde historien vært diktet opp, ville jeg ikke trodd på den. 
Det blir liksom for snilt og fromt at skotske, tyske og franske soldater under 1. verdenskrig skulle la seg bevege av julehøytiden til å legge ned våpnene og bli venner mellom skyttergravene. 

Men det skal være sant. 
Regissør Christian Carion bygger sitt filmmanus på en rekke vitnesbyrd fra 1914 om soldater som på selveste julaften sluttet å slåss. 
I stedet delte de sine rasjoner og stiftet vennskap. 
Midt i ingenmannsland. 

Det som gjør «En dag uten krig» til en såpass vellykket film, er regissørens evne til å menneskeliggjøre soldatene fra tre nasjoner: 
En skotsk landsbyprest forsøker å bakke opp sine soknebarn som er gått i krigen. 
En fransk løytnant har forlatt sine gravide kone for å adlyde sin far, generalen. 
En tysk stjernetenor har droppet karrieren for å slåss mot fienden. 

Våpenhvilen julaften forvandler dem. 
Fiendebilder byttes ut med salmesang og ønske om å treffes til frokost når krigen er over. 
Skottene spiller sekkepipe, tyskerne pynter med juletrær, franskmennene byr på champagne. 

Nå er det ikke bare skyttergraver Carion balanserer på kanten av. 
Han detter nesten ned i sentimentalitetsgrøfta. 
Det skjer i scenene der den tyske tenoren drar sin kone til fronten, sopransangeren Anna. 
At hun står i en tynn fløyelskappe med hette om sine blonde lokker, ser jo særdeles romantisk ut. 
Men når det blir så tydelig at sangstjernene synger playback, svekkes troverdigheten. 

Innvendingen er til å leve med. 
Alt i alt er det blitt en betagende film om menneskers lyst til å leve normale, fredelige og anstendige liv. 
Heller enn å krige. 
