Blått og blingsete
Det er mye i «Smurfene 3D» som kan fremkalle ukontrollerte rykninger. 

FILM: 
Det fortvilede, forløsende spørsmålet kommer omtrent midtveis i «Smurfene 3D». 
Det er da reklamemannen Patrick (Neil Patrick Harris), nær drevet ut av sitt velpleide skinn av seks smurfer som med de beste intensjoner er i ferd med å ødelegge livet hans, utbryter: 
«Si meg, er det bare jeg som synes den sangen er litt irriterende?». 

Ukontrollerte rykninger 

Nei, det er ikke dét. 
Smurfenes nerveslitende na-na-na-refreng har på det tidspunktet blitt avsunget omtrent tolv ganger for mye. 
Det er i det hele tatt en god del ved smurfekonseptet, som ble unnfanget av tegneserieskaperen Peyo på femtitallet, som kan fremkalle ukontrollerte rykninger hos ikke-fans. 
Det forsiktig sagt begrensede ordforrådet, for eksempel. 
Samt plottmekanismene som går ut på at den hardt prøvede hovedpersonen er dramaturgisk forpliktet til å lære å elske plageåndene som gjennom store deler av filmen har handlet såpass egoistisk og impulsivt at de nær har lagt ekteskapet og karrieren hans i grus. 

Usunt 

Dette er knapt enestående for smurfene. 
Lignende mekanismer driver også plottet i andre nyere familiefilmer, som «Hopp» og «Biler 2», og det virker usympatisk og usunt, hver gang. 
Hvorfor skal vi synes slik oppførsel er henrivende, bare fordi hovedpersonene er klønete kosedyr med bedende blikk? 
Hvorfor er det ikke de som ødelegger som skal be om unnskyldning? 

Overspilt 

Det er et sett fullstendig vilkårlige årsaker som gjør at seks av smurfene i «Smurfene 3D» blir slynget ut av sitt sopprike og ut på Manhattan. 
Der blir de forfulgt av den onde trollmannen Gargamel (Hank Azaria) og må få hjelp av Patrick for å komme seg hjem. 
At «Smurfene 3D» er myntet på svært små barn, og stoler på at dagens foreldre er tålmodige og holder ut, vises blant annet ved at Azarias trollmann er en overspilt og grovkornet skurk, en anmassende sirkusklovn. 

God Harris 

Kontrasten er slående til Neil Patrick Harris, som nærmer seg dette såpeglatte konseptet med en kvikksølvaktig letthet og timing. 
Også actionscenene har fart og god koreografi, og blir faktisk forbedret av rystende subtil 3D. 
Og et fint, poetisk lite øyeblikk oppstår når smurfene i en gammel bokhandel oppdager en gammel Peyo-bok, og i overveldet taushet blir stående og se på de gamle, tegnede versjonene av seg selv. 
Men scenen gjør det også tydelig hvor ulike de originale tegningene 3D-smurfene faktisk er. 

Og så haster det heseblesende og usammenhengende plottet videre. 
Og flere dager senere durer ennå na-na-na-refrenget rundt i hodet mitt. 
Som jeg ønsker det kunne holde opp. 
