God roman om sjenanse og verdighet
Dannet og velskrevet selvransakelse om begjær, forførelse og tragisk forelskelse. 

Hans Petter Blad: 
Kart over ømhetens rike. 
Proveniens. 
Andre bok. 
Roman. 
259 sider. 
Oktober. 

Kjenn deg selv, het det i en innskrift på tempelet i Delfi. 
Livet leves forlengs, men forstås baklengs, sa Kierkegaard. 

Utsagnene møtes i Hans Petter Blads ”Kart over ømhetens rike”, en frittstående oppfølger til ”Å leve biografisk” (2015), om forfatteren Lukas Hørslev, som har et ”fullkomment byråkratisk kjedelig utseende” og lever et pregløst, harmonisk liv, uegnet for biografien, der høydepunktet er å kjøre moren til frisøren. 

I Blads forrige bok om ham, bestemte Hørslev seg for å snakke monomant om seg selv og la refleksjonene utspille seg over flere hundre sider. 
Det samme sporet følges i årets roman, som er språk- og refleksjonsdrevet, intellektuelt analyserende og filosofisk spekulerende, assosiativt springende, full av digresjoner, referanser og fotnoter, og praktisk talt fri for konvensjonelt plott, scener og dialoger. 

Etter å ha forelsket seg i Ingrid Lieseth Aasen tvinges Hørslev ut på de sytti tusen favners dyp. 
Han innleder en inngående granskning av sitt liv, sin oppvekst, ungdom og tidligere kjærlighetsforhold. 
Hørslev har et akademisk og litterært blikk på verden, fra ungdomsforelskelsen Alva Berg, som han i et skapelsesperspektiv og med Camus omtaler som ”det første menneske”, til hustruen Sofia Olivares og den ekteskapelige krisen som han innbiller seg å sitte fast i. 
Man ville med eksistensfilosofene kanskje ha sagt at han lever inautentisk eller uegentlig, og Hørslev spør seg også om han har overskredet sin opprinnelse. 
Hver dag veves Ingrids liv tettere sammen med hans, og hver natt utslettes hun, slik han selv utslettes i ektesengen ved siden av Sofia, som forøvrig har en affære gående på annet hold. 
Ingen av romanpersonene virker lykkelige eller tilfredse der de er. 
”Virkelig å elske, synes ikke lenger innenfor vår åndelighets rekkevidde” (s. 186). 
Med et slikt utgangspunkt kan det vel ikke annet enn å bære galt avsted henimot en på mange måter besnærende slutt på andre bok i det som stadig mer fortoner seg som et større, Proust-aktig prosjekt. 
