NRK-programmet som bør gjøre Trine Skei Grande varm om hjertet
Forklarer samtidskunsten ved hjelp av dramatiske livshistorier. 

Portrettprogrammet «Kunsten å leve» bør gjøre Trine Skei Grande varm om hjertet. 
Senest i forrige uke la hun fram sin nye kulturmelding, med beskjed om at nå skal folket opplyses. 
Målet er at alle skal lære seg nok om kunst og kultur til å kunne fastslå hva de liker. 

Det kan høres ut som grei skuring, men er akk så vanskelig i praksis. 
Kanskje særlig når det gjelder moderne kunst. 
For mange uinteresserte kan det framstå som en oversubsidiert selskapslek for den bemidlede, urbane elite og andre som later som de forstår seg på den. 
Men NRK er programforpliktet til å prøve å få flere til å forstå. 
Så hvordan få det til uten å bli belærende, eller enda verre, dørgende kjedelig? 

Gull i kontroverser 

Det kan for eksempel gjøres ved å la Bjarne Melgaard fortelle om hvordan han stakk fra hjemlandet etter at alle maleriene hans gikk tapt i en nyttårsbrann, hvorpå han følte at den jevne reaksjon var «der fikk han som fortjent, den pervoen». 
Mens vi kryssklipper mellom bilder av peniser og homoerotikk. 

Melgaard er et takknemlig objekt for første program, ettersom kunstnerskapet hans er penslet med kontroverser og tabloidoverskrifter. 
Men det gjelder for så vidt også kunstnerne i de to andre programmene jeg har fått se: 
Finn Graff (Mullaer, hakekorskarikaturer og politikerpeniser!) og Vebjørn Sand (Mykporno! Kitsch!). 

Kontroversene er gull for programmet, rent fortellerteknisk. 
De er med på å gjøre portrettene til små eventyrfortellinger: 
En ambisiøs helt møter store hindringer, blir misforstått og rakket ned på, men vokser på motgangen og kommer tilbake, sterkere enn noensinne. 
Slik er i Melgaard- og Sand-episodene bygget opp. 
I Graff-episoden er det barndomsminnene hans fra den lille tyske øya Wangerooge som byr på mest dramatikk. 
Den ble bombet i stykker av de allierte i 1944, da Graff var seks år gammel. 

Opprør og maktkritikk 

Det er interessant hvordan historiene til Melgaard og Sand overlapper, enda så forskjellige de er som kunstnere. 
Der den ene lager høyst moderne kunst, sverger den andre til klassisk figurativ stil, og har blitt latterliggjort for det. 
Men begge har bygget sin identitet rundt outsiderposisjonen. 
En viktig del av deres livshistorie har vært opprøret mot det etablerte, mot alle som har fortalt dem at de ikke er noe. 
«Kunsten å leve» viser hvordan det har preget kunsten deres. 

Det gjelder også Graff. 
Han kobler sine maktkritiske karikaturer til tida på Waisenhuset i Oslo, en internatskole der han og de andre yngre barna ble tuktet av eldre elever. 
Graff forteller så lett både om dette, om flyttingen til Norge etter at den tyske faren døde på jobb for Luftwaffe, og om bombene som regnet over barndomsøya og sprengte vekk den andre delen av tomannsboligen deres. 
«Litt rart», kommenterer han selv, etter å ha fortalt hvordan blindgjengeren som ble liggende i hagen i flere dager og kunne ha drept ham og familien, som søkte tilflukt i kjelleren ved siden av. 

Livet og kunsten 

Vi blir med Graff tilbake til øya, der det også er interessant å se hvordan de rette linjene i det flate landskapet minner om tegnestilen hans. 

For det er ikke bare de dramatiske livshistoriene som gjør «Kunsten å leve» verdt å se. 
Det handler vel så mye om hvordan livshistoriene kobles til kunsten. 

Ikke bare får vi følge hvordan bildene deres blir til, fra blankt lerret til ferdig maleri eller avisside. 
De forteller også åpent og lettfattelig om tanken bak mange av verkene. 
Slik blir kunsten tilgjengeliggjort, men ikke forenklet. 

Hos Graff blir den også avromantisert, som når han understreker at det kun er fysiske trekk han leter etter og tydeliggjør hos menneskene han karikerer – her er det ikke noe psykologi inne i bildet. 
Hos Sand skjer heller det motsatte, når han snakker om å lete etter indre landskap mens han maler et ytre. 

Snakker uavbrutt 

Kunstnerne har selv ordet mesteparten av tida, kun avbrutt av noen ganske få kommentarer fra et eller to andre intervjuobjekter, og klipp fra arkivet. 
Intervjuerens stemme er kuttet helt. 
Slik kommer vi tettere på, samtidig som kjappe bildeklipp skaper tempo og variasjon. 

Men noen steder savner jeg kritiske spørsmål. 
Som når Melgaard snakker om motstanden rundt «dødshuset» han har ønsket å bygge ved Munchs gamle atelier. 
Her får han snakke like uavbrutt om at folk er redde for alt som er ukjent, og at andre kunstnere misliker folk med høyere ambisjoner enn dem selv. 
Men motstanden bunner vel i mer enn som så? 

Kanskje hadde det hjulpet om selve dødshuset - og ikke bare motstanden rundt det - var et av verkene han gikk nærmere inn på i programmet. 
For når vi får lov til å følge kunstnernes tankerekker, blir det også lettere å skape våre egne. 
Slik gjør NRKs nye kunstprogram deg bittelitt klokere. 
Og mer dannet. 
