Sterk historisk roman om død, mysterier og homofili i Hurum
Språksikker oppfølger til «Stjerner over, mørke under». 

Ingebjørg Berg Holm er unntaket fra alle regler i samtidig norsk kriminallitteratur. 
Hun er ung, bare 37 år, og som kvinne er hun et av de få spennende, feminine tilskuddene til en sjanger som savner både ungdom og kvinner. 

Enda viktigere er det at hun er en strålende forfatter som uanfektet av alle trender og moteretninger bruker sitt språk som hun vil. 
Med fare for å bli beskyldt for å være gammeldags legger hun sine mysterier til midten av 1870-tallet. 

Historiske kulisser 

Men hun er ikke en forfatter som går i noens fotspor. 
Med sine hittil to kriminalromaner er hun et friskt pust i en sjanger som kan synes fastlåst i påfunn, action og variasjoner over moderne kriminalitet. 

Berg Holm skriver innenfor rammen av det som ofte kalles historisk krim. 
Ikke kodekrim, som Tom Egeland og Øystein Brekke, men mysterier lagt til fortida, som Kurt Aust og H.K. Fauskanger. 
Eller for den saks skyld Frits de Bourg og Hans Olav Lahlum, hvis vi går litt lengre fram i tid. 

Lensmann i Hurum 

Men hun ligner ingen av disse. 
Hun debuterte med «Stjerner over, mørke under» (2015), der vi møtte Thomas Tinnvik, lensmann i Hurum. 
Boka ble nominert til Rivertonprisen. 
I den nye boka, «Berrføtt over isen» er det også Thomas Tinnvik som forteller historien, i form av brev til hans bror Tobias, som er utvandret til Amerika. 

«Barføtt over isen» er et kammerspill. 
På innbretten av boka får vi se et kart over en bygning, som ruver i landskapet i Holmsbu, der lensmannen bor. 
Bygningen er kalt Palasset og er kronet med et tårnbygg. 
Der oppe bor en gammel dame, Jomfru Parelius. 
I de andre etasjene bor hennes barndomsvenninne, enkefru Ritter og hennes datter, frøken Ritter. 
I julehelgen får de også besøk av Lucilius Blom, som er enkefruens barnebarn og frøken Ritters nevø. 
Et dødsfall i denne kretsen får kaos til å bryte løs i det ellers fredelige Hurum. 

To tråder 

Mellom disse menneskene utspilles et drama og et mysterium som ikke skal røpes her. 
Det skal leserne få gleden av å følge selv, til siste overraskende slutt. 
Visse brå hendelser og oppklaringen av dem er den ene handlingstråden i denne boka, som vi kunne kalle den kriminalistiske. 

Den andre og ikke mindre viktige delen av boka, er Thomas Tinnviks utforskning av seg selv. 
Hvem er han? 
Han er i hvert fall en mann med visse hemmeligheter, som langsomt avdekkes og som truer med å ødelegge ham. 
Tinnvik er en usedvanlig språkfør mann. 
Her reflekterer han over sin mangel på frykt for høyder: 

«Jeg kan stå der oppe med ryggen mot fjellsiden jeg klatret opp, og føle hjertet bli til kjøtt igjen. 
Tanken på skrenten bak meg kan jeg bære. 
Visst kan jeg snuble, visst kan jeg falle, rulle, rutsje over bare berget, brase gjennom kjerr og kratt, treffe kampestein. 
Ben kan brekke, huden flerres opp og skrubbes av, øyet spiddes av en pinne og henge igjen som et overvintret eple mens jeg selv glir videre, fortsatt en forbindelse mellom sjel og speil før nerven strekkes og ryker. 
Den tanken kan jeg bære.» 

Lirekassemannen 

Det å tåle fysiske høyder har sitt motsvar i Tinnviks strev med å holde ut dypene i sin egen sjel. 
Lensmannen føler seg på alle måter som en outsider, ikke minst blant borgerskapet i Hurum, der han i et juleselskap føler seg «som det eneste mennesket blant dresserte aper». 

Flere henvisninger til historiske verk har en viss betydning for intrigen. 
Romeren Tacitus’ «Annaler» er den viktigste. 
Men stor betydning har også den tsjekkiske myten om golem, den menneskeskapte skikkelsen som kommer ut av kontroll. 
Dessuten den nyere varianten, Frankensteins monster. 
Et annet element er Franz Schuberts «Vinterreisen», med fabelen om «Lirekassespilleren», en utstøtt som også bærer bud om døden. 
Bokas skildring av framføringen av dette stykket, er et høydepunkt. 
Her fins også bokas tittel: 

«Barføtt over isen stamper han sin takt/I hans tiggerskål blir ingen mynter lagt» 

Homofili anno 1876 

Tinnvik viser seg etter hvert å ha en dragning som har hatt store konsekvenser for ham. 
Han er tiltrukket av menn. 
Hvordan dette virker på hans selvaktelse, er et av bokas viktigste anliggender. 

«Min dragning er mot menn, og i tussmørket fant jeg bare halvmenn som meg selv. 
En var forlovet, enkelte skulle ha penger, noen av dem var knapt mannbare. 
Min siste gikk hen og giftet seg. 
Et formål har menneskene, så stort og evig at både naturen og religionen enes om det: 
Vi skal formere oss.» 

Møte med døden 

Døden er overalt i denne boka. 
Tinnvik overværer blant annet en halshogging i Halden, en av de få henvisningene til autentiske, historiske begivenheter i boka. 
Han oppsøker denne hendelsen for å teste sin egen utholdenhet. 

Tinnviks fortvilelse over seg selv og hans forsøk på å oppklare bokas mysterium glir over i hverandre, sammensydd i et vakkert komponert mønster av Ingebjørg Berg Holm. 
Gjennom sitt reflekterende og gjennomlyste språk skaper hun en skillingsvise om kjærlighet og lidenskap, skjult liv og seksuell identitet, men til sjuende og sist om angst, død og forsoning: 

«Døden er ikke en myk pute, et sort teppe å svøpe seg inn i. 
Døden er vond. 
Den er en mur uten port, for å komme igjennom må man slites i stykker og presses gjennom sprekkene, trevl for trevl. 
Ikke et mål, men et hinder, og bak er det ingenting. 
Det er dit jeg skal.» 
