Skremmende, poetisk Potter-skrekk
Dette er den beste Harry Potter-filmen. 
Historien har forandret seg med tiden og blitt til noe djupere poetisk og truende enn en frodig barnefortelling om vennskap og magi. 
Historien forlater Galtvorts lune julehygge og begir seg ut i mørkemaktenes ødemarker der det bare føles som en svart byrde å være den som redder verden. 

England er ikke til å kjenne igjen. 
De mørke kreftene jager engelskmenn på flukt. 
Gomper flykter fra hjemmene sine, og med tårevått voksensinn sletter Hermine sine foreldres hukommelse for at de aldri skal huske at de en gang hadde en datter. 

Så må Harry Potter og den stillfarne frelserens venner evakueres i en skjebnesvanger himmelflukt der alle er blitt Harry Potter, men dødseterne forfølger dem som akrobatiske jagerfly-spøkelser. 
Voldemort har sluppet løs morderne sine. 
Han som man i trollungenes barndom ikke kunne si navnet på, er blitt en virkelig rådsformann for de fortapte og forlanger Harry Potters død. 
Ralph Fiennes' skamferte datafjes er mer voksaktig enn uvirkelig. 
I taket henger en tidligere Galtvort-lærer og blir torturert. 
Vi er på vei inn i skrekkfilm-genren. 

For dette er virkelig ikke Potter-film slik dere kjente dem. 
Historien er blitt voksen sammen med skuespillerne. 
Fra 2000 har tiden beveget seg fra det lekende og oppfinnsomme mot det dystre og apokalyptiske, og filmen har fulgt med i modning. 

Som varslet i «Halvblodsprinsen» begir Hermine, Ron og Harry seg ut på en slags Ringenes Herre-ferd for å finne de fire malacruxene. 
De har ikke lenger det forferdete, barnlige motet som da de tumlet pludrende rundt i Galtvorts hemmelige ganger. 
De er blitt utvokste 17-åringer og har med seg nyvoksenhetens forræderiske sårbarhet og smittefarlige følelsesliv. 
Er Hermine og Harry virkelig bare venner? 
Hun klipper håret hans med en kjærestes mjukhet. 
Har Wiltersen alltid vært en naiv, trofast tulling? 
Ute i Peter Jackson-land blir han en forvandlet Frodo. 

Handlingen flytter til et nesten Terry Gilliamsk under-London der rasistene har overtatt Magidepartementet. 
Hermine og Harry reiser siden til Potters hjemby, som kunne vært skomaker Andersens nabolag. 
Regissør Yates viser at han kan behandle en dvelende, stilsikker nostalgi som fint og følsomt underbygger filmens uimotståelige tristhet. 

Naturscenene gjør «Dødstalismanene» til en virkelig annerledes film. 
Ungene fra Humlesnurr-akademiet er hjemløse flyktninger i et magert og lysdødt fjell-rike. 
Som hjemmefront-soldater gjemmer de seg i spisstelt på steingrunn. 
De tette skogene er truende og kronglete som irrasjonell natte-frykt; de blir funnet av en deathrocker der den svarte angsten bor. 
David Yates behersker de visuelle skiftene og det krevende emo-alvoret som en bildetrollmann. 
Filmen er som å bla i ei vakker, men psykiatrisk ond eventyrbok med 15 års aldersgrense. 

Filmen får en overraskende, rørende helt, og vi forlater første delen på Humlesnurrs grav. 

Daniel Radcliffe har fremdeles denne trestokk-sjarmen som egentlig passer for halvguder og utvalgte. 
Men det er livskrafta i Emma Watson og Rupert Grint som får denne Potter-filmen til å pumpe oksygen. 
Radcliffe er en skikkelse. 
De er folk. 

«Harry Potter og dødstalismanene» er en suggererende film som fører deg ned i the lowlands med rottefangerfløyte. 
Utenfor sal 5 gikk jeg på ei hvitkledd dame fra Mattilsynet, og hun skremte vettet av meg. 
