Gøy på landet
Bergenske cowboyrockere har funnet formen. 

Det tar tid å skape sitt eget uttrykk. 
Bergenske Übertøs har brukt rundt 13 år på å finne sin egen stemme. 
På veien har de vært innom flere sjangre, men fundamentet har alltid vært upolert, primitiv rock og americana. 
Debutalbumet «We Do Eat Lions» (2014) hadde flere gode enkeltlåter (særlig «Bleed» og «Cut And Come Again» vitnet om et band med en sjeldent god melodiforståelse), men falt litt mellom to stoler. 
Denne gangen har de imidlertid funnet en formel som for det meste fungerer svært godt. 

Den harde «Night Riders» er et smart åpningsspor. 
Med sitt kompromissløse driv setter den effektivt stemningen for albumet, før den herlig melodiøse honkytonkrockeren «Hot Damn Emmylou» leder albumet over i rotekte americana. 
Den sørgmodige countryrockeren «Betty Jack» er den perfekte overgangen til «Lucinda», en låt som smaker av sene kvelder, tomme flasker og fulle askebegre. 

På «Nuttie Home» gir bandet seg bluegrassen i vold. 
Det hele er en salig blanding av Dead Moon, Kitty Wells, Vic Chestnutt og The Dead Milkmen: 
De myke tradisjonstonene kontrasteres med hvasse gitarer og en kledelig desperat vokal. 
På mange måter ivaretar Übertøs ånden fra tradisjonsmusikken mye bedre enn mange langt mer konservative band gjør. 

«Shake Off» er et kort album. 
Da er det litt underlig at bandet har funnet plass til mer anonyme spor som «Wicked Joe» og «Help Me Rocky». 
Dette er slettes ikke dårlige låter, men de blekner i forhold til resten. 
Heldigvis er det fremdeles slik at kvalitet trumfer kvantitet. 
