Ujevn monstermoro
Vellaget, heseblesende og med noen veldig gode øyeblikk. 

Dracula som overbeskyttende alenepappa for en 118 år gammel tenåringsdatter? 

Det er en idé jeg kan like. 
Så er da også far Dracula og unge Mavis filmens solide tyngdepunkt, både underholdningsmessig og emosjonelt. 
Synd derfor at det lesses så uhemmet på med gags og greier rundt dem, at de nesten drukner i ståk. 

Langt der borte i Transylvania har Dracula bygget opp et digert hotell som han hvert år åpner for all verdens monstre. 
Alt for å gi Mavis et heidundrende bursdagsselskap. 

Nå skal hun feire myndighetsdagen. 
Monstrene strømmer på. 
Frankenstein. 
Varulver. 
Den usynlige mannen. 
Mumier. 
Alt som kan krype, gå og åle seg frem av troll og skrekkfigurer. 
Mange av dem riktig flotte å se på. 
Andre med opphav i fantasiens nederste skuff. 

I disse monstrenes verden er mennesket fienden. 
Det lover slett ikke bra for den unge globetrotteren Jonathan der han uforvarende roter seg inn på hotellet. 
Det lover ikke bra for Draculas verdensbilde heller. 
For sannelig må han innse at han faktisk liker den unge jyplingen. 
Og Mavis? 
Hun liker ham ekstra godt. 

Genndy Tartakovsky er regissøren bak TV-seriene om Powerpuff-jentene og Dexters laboratorium. 
Det merkes på den oppskrudde stemningen. 
Filmen renner over av gode ideer, men kjører av gårde i hurtigtogsfart. 
De få gangene den stopper opp og dveler ved situasjoner og stemninger, ser man hvor godt dette kunne blitt med litt mer ettertenksomhet og litt mindre action. 

Men for all del. 
Ungene vil elske de elleville slapstickløyene. 
Filmen glimter også til med noe mer elevert humor, gode replikker og sarkasmer og et par herlig absurde scener. 

Fin å se på, er den også, i velfungerende 3D, med et panorerende, bevegelig kamera som gjør særlig scenene der far og datter forvandler seg til flaggermus veldig flotte. 

Som helhet, derimot, er filmen så ujevn at man innimellom skulle tro den var instruert av fire forskjellige regissører. 

Nå er ikke alt bare halloi. 
Her ligger to kjærlighetshistorier i bånn, en tragisk og en søt. 
Pluss en moral om at man ikke skal bygge opp fiendebilder av hverandre. 

I originalversjonen er Adam Sandler og Steve Buscemi blant stemmegiverne. 
Gledelig derfor at de norske stemmegiverne har gjort seg flid, denne gangen. 
Det gjelder særlig Christoffer Staib Sørensens Dracula. 
Eyvind Hellstrøm dubber den gale kokken Quasimodo, og man har tatt seg bryet med å hente inn et rikt utvalg dialekter. 
Spyfluene snakker bergensk, skjelettene sørlandsk. 
Gode greier. 

Er du enig med anmelderen? 
Sin din mening her: 
