Ansett servitører!
Maten er god på Brasserie X i Julie Eges gate, men service er fraværende i den kveldstomme hotellrestauranten som egentlig er en frokostsal. 

Vi ble ønsket velkommen og vist til stedets rikholdige utvalg av ledige bord av ei hyggelig jente fra hotellets resepsjon, men så var vi overlatt til oss selv. 

En bønn om en Campari Soda før maten, ble avvist med at drinken ikke fantes i barens sortiment, før den hyggelige resepsjonisten på bestilling skjenket oss hvert vårt glass med relativt uinteressant Soave Classico fra Montresor i Veneto-distriktet oppe i Italias nordøstlige hjørne. 

Soaven er forsåvidt grei, basert på garganegadruen og med et hint av sukkertøy på nesen. 
Denne velkomstdrinken kaster seg ikke rundt halsen på deg. 
Den nøyer seg snarere med et avmålt «javel». 
Som aperitif fungerer den egentlig greit hvis den er nedkjølt som her, men den småfete stilen og den ufriske utgangen gjorde at vinen ikke strekte til som munnrenser for min fyldige skalldyrsuppe. 
Til medspiserskens grillede asparges med høvlet parmesan, sto den seg bedre. 

Men skulle vi egentlig ha den til maten? 

Forretter 

Aspargesen som er langt utenfor sesong på våre kanter, hadde tålt reisen bra og hadde godt av å svi seg litt på grillen før den fikk helt riktig selskap av sursøt balsamicoreduksjon og fint høvlet parmesan på tallerkenen. 
En appetittvekkende forrett der alt stemte. 

Skalldyrsuppen minnet mistenkelig om fiskesuppe forsterket med blåskjellkraft, der reker fra spann trekker ned. 
Det er rart at det skal være så vrient å få tak i ferske reker her mellom havet og fjorden. 
Men for all del: 
God og fyldig suppe med lettflaket, hvit fisk, dekorativ urte-olje, fennikel og friske urter. 
En frisk chardonnay ville vært nydelig i glasset, men jeg fikk greie meg med den relativt uinteressante soaven som egentlig var en velkomstdrink. 

Hotellets resepsjonist tok imot bestillinger på de nevnte forrettene og noterte en ytrefilet og en lammeskank til hovedrett. 
Vi bestilte henholdsvis crème brûlée og brunost-ostekake til dessert. 
Ingen spurte hva vi ville ha og drikke til hovedrettene, men etter en stund fikk vi selskap av stedets joviale kokk. 

Han måtte beklage at en del av rettene på menyen ikke skulle vært falbudt denne kvelden, men lovet å lage god mat til oss likevel. 
Vi ble enige om at ytrefilet var gode greier, før han forsvant tilbake til kjøkkenet. 
Så satt vi der og kikket ut på den tomme gata, der ikke en eneste sjel hyllet rockeklubben Tribute med sitt besøk. 

Siden vi var de eneste gjestene i restauranten, tok jeg meg friheten til å spasere gjennom lokalet og over til vinskapet innerst i kroken. 
Her lå flere viner av rimelig grei kvalitet og badet i skarpt lys som en hyllest til vinguden Bacchus - eller Dionysos - for deg som foretrekker det overnaturlige på gresk. 

Jeg kikket rundt meg for å se om det var hjelp å få, men lokalet var tomt som et kirkerom en mandagsmorgen. 

Hovedretten 

Nå kom kokken med en flott bifftallerken. 
Perfekt tilberedt ytrefilet med fettet i behold hadde følge av en offensiv peppersaus, nydelig potetpuré med tyggevennlige biter, fine sopphatter, brokkoli som var såvidt karamellisert i pannen og gode, al dente gulrøtter i forskjellige farger, alt sammen understreket av en velkjørt ertepuré, mild som en lett sommerbris på en varm dag. 

Det eneste vi manglet nå, var drikke til maten. 

Kokken tok affære og ropte bort en resepsjonist, også denne av det smilende og hyggelige slaget. 

Uten noen forutgående diskusjon eller anbefaling, materialiserte hun seg brått ved bordet med ei flaske Vinologist Syrah fra Sør-Afrika. 
Med største selvsikkerhet fylte hun sjenerøst glassene våre, uten mine til å la oss smake på fluidumet. 

Vinen viste seg å være en fulltreffer. 
En fulltreffer jeg aldri ville siktet på. 
Syrah kan være voldsom og umedgjørlig. 
Så også med denne robuste rakkeren, men den var akkurat det pepperbiffen trengte: 

Et lastebillass med fat og frukt på nesen, før den fyller hele munnhulen med bjørnebær, peppertoner og urter. 
Relativt lang utgang med noe emmen sødme, men et godt kjøp på polet og helt klart en vin som hamler opp med kraftig kost, eller rett og slett bare til hygge foran peisen etter en tur i hardt vær. 
Jeg tror også den vil ta sommerens grillmat på strak arm, men da vil jeg nok gi den et opphold i kjøleskapet først. 

Utpå kvelden dukket den hyggelige og flinke kokken opp med sjokoladekake til oss. 
Den smakte fortreffelig og hadde sikkert likt å ha følge av et glass portvin, hvis det hadde vært noen i nærheten som kunne servere oss det, men hei, den brutale syrahen gjorde seg faktisk ikke helt bort til kake heller, takket være vinens innslag av restsødme. 

I løpet av kvelden kom en gjest til. 
Han var alene og uten yttertøy. 
Antakelig en av hotellets gjester, og det er dem denne restauranten er til for. 
Maten vi fikk hadde lite med menyen å gjøre, men smakte godt. 
Servicen var fraværende, men kokken - som selvfølgelig ikke har noe med å være servitør - ordnet opp etter beste evne. 
De ansatte vi møtte var både kjekke og flinke, men det var tydeligvis ikke satt av noen stilling til å betjene gjester denne kvelden, noe hotellets ledelse bør vurdere. 

Regningen gjorde vi opp via et besøk i resepsjonen, før kokken kom til bordet med betalingsterminalen. 
Prisen på 2100 kroner oppleves som litt i overkant. 
Det finnes steder i nærheten som byr på adekvat konkurranse. 
