Frekk fremmarsj
Siste kapittel i André Brattens karriere er forfriskende kompromissløst. 

På sin debutplate tolket André Bratten den norske «spacedisco»-sjangeren, som med pionererene Lindstrøm og Prins Thomas er blitt en aldri så liten norsk musikkeksport, på sin helt egen måte. 
Siden da er det blitt mer og mer åpenbart at Bratten har sin egen misjon — noe som ytterligere blir understreket på hans nye plate, «Gode». 

«Gode» har derfor et slags overraskelseselement — strengt tatt var det vanskelig å vite hva en kunne forvente seg. 
Å lage en plate i samme stil som den forrige ville ha vært stilmessig bakpå, og Bratten er smartere enn så. 
I stedet gjør han et poeng av å vise ukjente sider, og utforske de sidene ved seg selv som det ikke var plass til sist. 
Kanskje er han bare blitt eldre. 
Men det virker også som om den relative suksessen han har hatt, har gjort at han har turt å trekke mot de mindre tilgjengelige sidene av sin smak, stil og musikalske interesser. 

Det beste eksempelet er «Cascade of Events», som musikalsk er tett på britiske Clark, med Susanne Sundfør på vokal. 
Det er en modig og fascinerende progressiv låt som våger å være seig, mystisk og blytung til tross for et stort navn på vokal. 

På «Gode» får Bratten utforsket sine teatralske sider, musikken våger å både være minimalistisk og grandios — den vitner om at han har et spekter få norske musikere innen den elektroniske sjanger besitter. 
Variasjonen og evnen til å fullstendig miste seg selv i en musikalsk tankerekke gjør platen avhengighetsskapende. 
Den tør å være formmessig puristisk. 

Et av momentene som gjør «Gode» til slik en interessant affære, er kontrastene tung og florlett; med Brattens måte å kombinere massive beats og myke harmonier er ethvert øyeblikk sanselig stimulerende. 
Hans intrikate måter å bygge opp sangene på er forførende komplekse. 
Låter som «Space Between Left & Right», «Zero» og «Iconography» er gode eksempler. 

Når han selv uttaler at «Gode» drar inspirasjon fra blant annet Brian Eno, Arvo Pärt og Biosphere, gir det fullstendig mening, aller mest på grunn av sin musikalske kompromissløshet og altoppslukende nysgjerrighet rundt elektronisk musikk. 

«Gode» er langt fra sjenert. 
Det er en plate som våger, og ønsker å utforske mer enn det billedskjønne i musikken. 
Den tåler å røre på det ubehagelige, og samtidig sette det side om side med det vakre, som på «Primordial Pit» og «Math Illum Ion». 

Vi snakker om en plate det er vanskelig å legge fra seg, å gjøre seg ferdig med, fordi man gang på gang oppdager den på ny. 
