Backstreet Girls:Roter ikke med rocken 

Kongerikets tøffeste band? 
I hvert fall en sterk utfordrer til tittelen. 

Backstreet Girls: 
«Don’t mess with my rock’n’roll» (Voices of Wonder) 

Motoren som har drevet dem framover i 33 år, heter Petter Baarli. 
I en avstemning om landets mest rocka gitarist, hadde han fått min stemme. 

Han ble med da Pål og Tom Kristensen dannet Backstreet Girls i 1984 og fikk med seg broren Bjørn Terje Baarli på trommer. 
Disse tre andre står i dag på den lange listen av eksmedlemmer, mens Baarli fortsatt er i farten. 

Vokalist Bjørn Müller var også tidlig inne i bandet, men tok en pause underveis. 
Dan Thunderbird og svenske H-Son er kommet med på 2000-tallet, men de har vært med lenge nok til at bandet lyder sammensveiset som aldri før. 

Så det er ikke annet å vente: 
Det brygger opp til bråk fra første stund. 

Bassen til Thunderbird tirrer deg, før trommene til H-Son truer. 
Baarli tar ladegrep på gitaren. 
Come on boys, roper Müller i bakgrunnen før han trer fram og hoier om ville kvinner og slemme, slemme gutter. 
«Wild women and bad bad boys» kunne vært åpningskuttet på hvilken som helst Backstreet Girls-plate i løpet av deres mer enn 30 år med rå rock. 

«De har langt om lenge begynt å få den oppmerksomheten og legendestatusen de fortjener», står det å lese i presseskrivet til platen. 
Sant nok. 
Det tok noen år før de ble tatt på alvor, kanskje på grunn av de mange vokalistbyttene. 

Et av deres egne forbilder finner vi i «Rolling with The Stones», røff og tøff som bare det. 
Hva Müller synger i all støyen fra de andre, er ikke godt å høre, men det er noe i retning av rolling with The Stones, you get broken bones, rolling with The Stones, you gonna get stoned. 

Kanskje er det et hint til 60-tallets «The Rolling Stones Rock and Roll Circus» at de legger inn litt sirkuslyd i tittelkuttet «Don’t mess with my rock’n’roll». 
Uansett er det et spor der de gjør litt ekstra ut av produksjonen. 
En flott låt. 

Tutingen og kjøringen er tilbake på «Jaguars», en sang som starter i nabolaget til Black Sabbath før den tar seg en fuktig tur på puben. 
Festmusikk. 

Hound Dog Taylor (1915-1975) var en amerikansk bluesgitarist, og for alt jeg vet, et av forbildene til Baarli. 
Uansett er «Hound Dog Taylor made» et kutt som holder vann. 

«Down to kill» er hardrock på grensen til heavy, mens «Radio» er lettere. 
Flørter de godeste bakgatejentene med radioen, mon tro? 
Vel, de gjør det i tilfelle på sitt eget vis. 

«Back again» henter riff fra et annet Baarli-forbilde. 
Åpningen er pur Chuck Berry og hans «Johnny B Goode». 
«You Petter B. Goode», som Baarli kalte sitt første soloalbum i 2014. 
Uansett, en fin hyllest til Berry som døde i mars, 90 år gammel. 

«Psycho» er albumets seigeste kutt, med en tekst om farene som truer i mørket. 
Det beste som er å si om denne, er at Baarli får vist fram en ny side av gitarspillet. 

Samtidig forbereder den grunnen for «Soul shaker», låten du skal spille til høyttalerne dirrer på neste vorspiel. 
Ville vært en hit for Slade i 1974, av den evigunge typen. 

Den norske rock’n’roll-arven forvaltes av en mørkkledd gjeng fra hovedstaden. 
De er ikke alene om oppgaven, men ingen gjør det med en mer snerrende nonchalance. 

Beste spor: 
«Rolling with the Stones», «Don’t mess with my rock’n’roll», «Jaguars», «Soul shaker». 
