Barkin bæljer som ei ku
Sønn til Barry Levinson har laget en reunion-film om familien fra etterstadiet til helvete, der alle sitter og snakker ut med hverandre om hvor jævli djevelen var. 
Ellen Barkin er tilbake og likner et fraflytta slangeskinn. 

«Another happy day»: 
Amerikansk dramakomedie. 
2011. 
1 time,55 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Sam Levinson. 
Med: 
Ellen Barkin, Ezra Miller, EllenBurstyn, Thomas Haden Church, Demi Moore, Kate Bosworth, George Kennedy. 

«Another happy day» tar en amerikansk kvinneklisjé ogdriver den så langt ut i eksotismen at damene like gjerne kunne ha forvandlaseg til iguanaer eller varulver. 
Ellen Barkin (58 år) spiller en så gråtkvaltmor at hun burde få årets Brenda Blethyn-pris for verdens mest vrengte fjes.Hun kommer kjørende med to av sine barn til sin eldste sønns bryllup. 
De toguttene er skremmende. 
Dattera hennes heter Alice og er kjent for at hunskjærer opp kroppen sin i frustrasjon. 
Brudgommen er den eneste normale avbarna, og han har vokst opp hos pappaen Thomas Haden Church, som på sett og viser filmens sertifiserte drittsekk fordi han slår kvinner og lever med DemiMoore. 

Etter den patetiske bilturen ankommer Barkin og barna tilbestemors hus, og der skriker tanter i jungelvill skadefryd og skjærelattermens mennene deres fjomser rundt som fulle barne-TV-figurer og skaper en ondatmosfære av hjertekald harrykomedie. 

Men regissøren er sønn av Barry Levinson, og han vettilsynelatende ting om å være sønn som burde vært mellom ham og fastlegen. 
EzraMiller fra «Vi må snakke om Kevin» spiller Elliot, som er en påtrengendenihilistisk tenåring av den sorten somgår rundt i sin egen familie og er en slags sjelelig uappetitlig Dante uten ålete etter noen. 
Barkin er skrumpete som tørketromla ullsokk, og årene har fåtthenne til å likne Madonna etter en amatørmessig balsamering. 

Det blir verre: 
Familien er et hypokonder-helvete der ÅgeHareide ville ha virket som en oppmuntrende flegmatiker. 
Bestefar jamrer fordihan ikke har noe å gjøre mens han trøbler med en ustadig pacemaker. 
Den yngstesønnen er muligens autist, og Barkin går helt ut til tuntreet for å grine omigjen. 

Filmen fortoner seg som grenseløst, ukontrollertoscaristisk. 
Man får følelsen av at skuespillerne hyper uttrykket sitt slikogså de flinke gjør når de aner rekkevidden av gyllen trofégubbe. 
Så uverdigsom dette kan altså skuespiller-yrket bli. 

De av dere som bare så vidt overlevde kollektivt psykotiskefamilier, vil nok finne mye humor her. 
For det er vittig av og til. 
MenLevinsons sønn har i tillegg tatt alvoret til fange som en utkledddiligense-røver, og så må det tilbringe nesten to timer sammen med speedskaddevarehusklovner. 
