Fordi du ikke fortjener det
«Eat Pray Love» opphøyer det å være uutholdelig selvsentrert til en dyd. 

||| 
FILM: 
Det er ganske betegnende at «Eat Pray Love», filmen som uhellssvangert nok er basert på en Oprah-pimpet selvhjelpsbok med verdensomspennende suksess, på norsk har fått tittelen «Spis elsk lev». 

Det er som om oversetteren av Elizabeth Gilberts bok, som har lagt føringer for filmtittelen, skjønte at ordet «be» ville signalisere noe fremmed og litt ubekvemt overfor norske lesere, og valgte å velge vekk det religiøse og fokusere på det ureflektert livsnyterske i historien om Liz (Julia Roberts). 
Men ordet «be» står faktisk sentralt i denne antirasjonelle odysseen. 

Romantiske Javier 

Etter en skilsisse bruker Liz et år på å reise til Italia, India og Bali, sukke henført i møtet med hjemmelaget pastasaus og finne a) seg selv og b) den macho-men-følsomme Javier Bardem, som ser ut til å tilbringe hver våkne time med å planlegge romantiske båtturer for henne. 
Hun virker lite villig til å gi det samme tilbake. 

Kvelende 

For det er to store problemer ved «Spis elsk lev». 
Det første problemet er at Liz' indre reise og skjellsettende innsikt oppnås gjennom endeløse meditasjonsscener og er basert på latterlige generaliseringer - de italienerne vet jammen hvordan de skal glede seg over livet, du - og vage visdomsord fra en tannløs østlig guru. 

Aversjonen mot stringens, fraværet av alt som ligner et resonnement, gjør at det virker som om filmen ikke beveger seg en tomme fremover, men famler rundt i en kvelende, røkelsesduftende kokong av retningsløs åndelig søken. 

Det som er av spenning her er i hovedsak knyttet til hvilken farge det kommer til å være på den neste broderte kaftanen Roberts ifører seg. 
Det er ikke helt tilfredsstillende. 

Selvsentert 

Det andre problemet er budskapet. 
Så mye av livsstilsstoffet som er rettet mot kvinner i dag, det være seg magasinartikler eller østrogentalkshows eller svada som «Spis elsk lev», går på at de skal lære at de er fantastiske og at de bør unne seg alt de har lyst på. 

Mot slutten av «Spis elsk lev» har Liz lært at Gud bor i henne og at hun kan tilgi og elske seg selv. 
I gitte situasjoner er det siste sikkert sunt, men som generell innstilling til livet virker det uutholdelig selvsentrert. 
Og fornektende. 

Pervers ytterlighet 

Det er nok slik at mange kvinner sleper rundt på mange følelser av skyld og utilstrekkelighet. 
Men løsningen er da for svingende ikke å gå til motsatt ytterlighet, slik som i «Eat Pray Love», og nærmest erklære seg selv guddommelig. 

«Spis elsk lev» er fordi-du-fortjener-det-livsvisdom trukket ut i det perverse. 
Å reise verden rundt i ett år på forlagets regning, som var hva Gilbert opprinnelig gjorde, gjør deg ikke fortjent til noe spesielt. 
I alle fall ikke til Javier Bardem. 
