Bjerke danserevy 2018:Er showet kuppet av lærerne? 

«Rødt, hvitt og oss» skal handle om Grorudungdommens forhold til det norske. 
Dessverre får ikke dansernes egne personligheter plassen de fortjener. 

Det norske flagget vaier på en projektor, og «hvor enn du går i li og fjell» leses opp av en tilårskommen stemme. 
Senere skal etterkrigsmelodien få sin helt egen, uironiske pardans mellom to nyutsprungne russ, et godt stykke fra virkelighetens Tryvann. 

Revyen har satt koreografi til flere slike fortellinger om det norske. 
Vi har hallingkast, ostehøvel, brunost, skigåing i mariusgenser, røde nisseluer, raggsokker og Askeladden. 
Ideer om norsk identitet som døde ut en gang på 50-tallet, og som nå bare lever videre foran juletrærne til tidligere kulturministre. 

Bra budskap, kjedelig fremføring 

I utgangspunktet er norskhet-sett-fra-Groruddalen en ypperlig idé til en danserevy, men Rødt, hvitt og oss har ikke en distanse til mytene de presenterer. 

Den er aldri harselerende, ikke ironisk og setter heller ikke norskheten i et kritisk lys. 
Isteden illustrerer de det såkalte norske – og fyller det ut med dansernes flerkulturelle bakgrunn. 
Det blir Bollywooddans i Askeladdens bryllup (som er ganske morsomt i seg selv), afrikanske rytmer, Oslos mest påkledde burleskdans og ikke minst fremføring av elevenes selvopplevde historier. 

Rødt, hvitt og oss har altså et hjertegodt budskap, som er lett å være enig med. 
Norge er oss, ikke de og dem. 
Men revyen lykkes ikke med å få dette til å leve på scenen. 

Ett stort høydepunkt 

Mens koreografien tar for seg lystig kulturutveksling, handler elevenes egne tekster om hvordan det er å stå i skvis. 
De er fremført i en spotlight, kledd i svart. 

Hvordan er det å være ung i Groruddalen i dag? 
Det lurer jeg på, og det burde egentlig være grunn nok til å oppsøke denne revyen. 
Men flere av historiene er vanskelige å forstå. 
Handler det om noe internt i familien eller er vi i en skolegård? 
Hvorfor er noen i samme familie arabiske og andre ikke? 

Skvisen mellom kulturene formidles bedre gjennom dans og sang. 

Nummeret Splittet viser hvordan en enslig jente river seg løs fra en majoritet. 
Egne Veier er en låt om å kle av seg sløret, fremført med en Kurt Weillsk intensitet av Naba Resul Mustafa. 
Sistnevnte står som revyens beste – og mest personlige – nummer. 

Spark lærerne 

Alle revyer trenger et blikk utenfra, noen som kan ta valg, sette de beste danserne først og røkte kreativiteten i gruppen. 
I Oslo leier de fleste inn profesjonelle instruktører til denne jobben eller de stemmer frem en revysjef som også tar kunstnerisk ansvar. 
Bjerkerevyen har valgt en tredje løsning: 
De bruker lærerne. 

Jeg tror årets revy er et bevis på at dette ikke funker. 
En lærer må ta mange hensyn, og å lage en god forestilling er det minst viktige av dem. 
Når alle skal med, blir også mye stjernepotensial stående ubrukt. 

Det er synd, for det strutter av talent på Bjerke videregående skole. 
Ayyuze Kozanli imponerer både med tekst og dans. 
Richard N. 
Limalanathan har et øyeblikk med en sekk som er magisk. 
Trym Holten er plassert bakerst til venstre i et ensemble, men er rytme og musikk i alt han gjør. 

Jeg kunne sagt det samme om langt flere, og jeg vil se mer av dem alle. 
Dansernes egne bevegelser, hvem de er, hva de vil formidle og hva de klarer å bruke kroppen til. 
Derfor har jeg et forslag: 
Gi lærerne fri på kveldstid neste år. 
Dere går jo på byens eneste toppidrettsdanselinje, har scenepersonligheter som skinner og historier som skriker etter å bli fortalt. 

Så dans deres liv, uten at lærerværelset tramper takten. 
