Hushjelp om dagen, kunstmaler om natten.
Og nå og da klemte hun et tre. 

||| 

FILM: 
«Séraphine de Senlis' kunst, nærmer seg galskapen og avdekker hennes fantastiske rike sjel gjennom utrolige buketter med blomster», står det skrevet på Musée Maillols hjemmeside. 

Det parisiske museet er et av få som fremdeles stiller ut malerier av den 145 år gamle franske naivistiske kunstneren, hvis kunstnerskap har opplevd økt interesse det siste året. 
Grunnen er Martin Provosts film «Séraphine», et interessant kunstnerportrett, men mest av alt, en god film om en meget spesiell dame. 

Dobbeltliv Handlingen er lagt til 1914. 
Vi befinner oss i den lille franske landsbyen Senlis og følger en robust, langt fra billedskjønn kvinne i slutten av 40 åra i det hun gjør sine plikter for nabolagets rikfolk. 
Hun skurer gulv, passer barn, vasker klær og lager mat. 
Hun har alltid en ubestemmelig mine. 
Hun sier sjelden takk, men klager enda sjeldnere. 
Og nå og da bader hun naken i elva, eller klatrer opp i et stort tre og ser utover blomsterenga. 
Damen er Séraphine, hushjelp om dagen, kunstmaler om natten. 

Det er tydelig at Martin Provost har satt seg som mål å lage en historisk film, et fullendt drama og et sterkt kvinneportrett. 
Handlingen berører krigens innvirkning på livet i Frankrike, den går forsøksvis i dybden på flere skjebner og den behandler Séraphine med respekt, samtidig som regissøren også belyser kunstnerens mørkere sider. 

Severdig 
På den andre siden er «Séraphine» en nokså hendelsesfattig og konvensjonelt oppbygget film, som slik sett står i sterk kontrast til Séraphines kunst. 
Hadde det ikke vært for Yolande Moreau, som spiller den eksentriske damen, hadde Provost drama muligens bikket over til det kjedsommelige. 

Men heldigvis gjør Moreau filmen til sin, og skaper en original karakter man bare vil ha mer av. 
Sammen med svært vakre fotografier og en godt gjennomført tidskoloritt fra 1920-tallets Frankrike, gjør hun «Séraphine» til en munter og severdig opplevelse. 
