Cyber-Alice i deppeland
Dette er egentlig bare en sånn gammeldags Disney-film der den gule hunden dør i slutten, og så blir alle lei seg og går hjem og vil ikke være med på kino mer. 

Det som i ti minutters tid ser ut som en ganske spennende lysrør-verden er da for lengst blitt kjedelig og visuelt formell, og du har den ekle følelsen av at Alice datt ned i et hål ved trerota og havnet i Clas Ohlson. 

Den tekniske dyktigheten overgår oppfinnsomheten, og det finnes mange eksempler på programmerings-detaljer til å smile imponert av. 
For eksempel har de laget en ung versjon av Jeff Bridges fra omtrent den gang han var Star Man, og han går kynisk rundt i et cyberslott han stjal fra gamle Bridges og funker langt på vei som mer ei plage enn en trussel. 
Gamle Bridges sitter også krokrygga inne i maskinen som en litt nedslått blanding av Humlesnurr og Dalai Lama. 
Han mumler i mosen som om han har røykt ledningsisolasjon, men samtalene mellom ham og den reddende sønnen er sannelig ikke mye å lekke til Wikileaks. 

Garrett Hedlund er en lang stund filmens tennsats. 
Han ser ut som en tidstilpassa Tom Sawyer-versjon av Steve McQueen (oldefars døde helt), og han er mer enn velegna til å spille cyberspace cowboy som rir programmerings-sykluser og slåss med digitale ninja-diskoser. 
Men det varer ikke lenge før Hedlund også blir normalisert av de vanvittig plagsomme reklameskilt-draktene. 

Egentlig er han den forsvunne data-gründerens sønn. 
Han utfører skøyerstreker mot det dumme selskapsstyret, han hopper fra tak og til slutt tar han seg inn i pappa Bridges' hemmelige virkelighetsmaskin. 
Der kommer brannmurvokterne i mannetights fra Durex og tuller med ham, og så kommer omskapnings-sirenene i noe liknende. 
Etter hvert ser alle like ut. 
Alle landskaper likner baren til en ufyselig interiørarkitekt, og til og med da Michael Sheen skal overspille den hvithåra nattklubbfyrsten, tviholder filmen på en allerede sjøldau scenografi. 

Da vi nærmer oss bossfight tenkte jeg at nå må de gjøre noe. 
Det kan ikke være så kjedelig som dette overalt i programmenes verden, men jo da, det er det. 
Til og med Luke Skywalker-sekvensen ser egentlig ut som en tur i et moderne planetarium. 

Og slutten. 
Vel. 
Jeg hata virkelig slutten. 
Den tok poenget ut av filmen, som om Tom plutselig vant over Jerry, og så døde Jerry og kan aldri mer være med. 

Filme har sju års aldersgrense, men jeg kan ikke skjønne hva sjuåringer har der å gjøre. 
