Spillanmeldelse:«Army of Two: The 40th Day» 

Samarbeid i TV-spill er noe av det beste vi vet. 
Delt glede er dobbel glede, synes vi. 
Men hva med delt likegyldighet, da? 

Det blir i alle fall ikke noe gøy, det oppdaget jeg og min våpenkamerat da vi var ferdige med «Army of Two: The 40th Day». 
Vi var likegyldige. 

For de uinnvidde; «Army of Two»-spillene er laget som rene samarbeidsspill. 
Alt i spillet er designet for at man skal være to stykker. 
Man må være to for å åpne dører, to for å dytte unna biler, og selvfølgelig to for å jobbe som et lag på slagmarken. 
Å spille alene blir som å sykle tandem alene. 

Denne gangen har de to muskelbergene Rios og Salem dratt til Shaghai på et enkelt rutineoppdrag. 
Fullt så enkelt blir det imidlertid ikke når hele byen blir angrepet av en annen militant gruppe. 
Duoen har i utgangspunktet ikke noe med angrepet å gjøre, men må kjempe med bomber og granater for å komme seg helskinnet ut av ødeleggelsene. 

Historien er ikke noe kjøpsargument, for å si det sånn. 
Det er samarbeid som står i sentrum her. 
Men der samarbeidet i for eksempel «Left 4 Dead»-spillene føles nødvendig og belønnende, føles det nesten påtvunget i «Army of Two». 
At man må være to for å åpne en dør er ikke nok til at det kan kalles noe rendyrket samarbeidsspill. 
Satt litt på spissen. 

«Army of Two» er på sitt beste når man effektivt benytter seg av såkalt «aggro»; et system som forteller hvem av de to makkerne som har fiendens oppmerksomhet. 
Springer du inn med tunge, bråkete våpen og spruter kuler i alle retninger, konsentrerer fienden seg kun om deg. 

Det betyr at kompisen din kan stå i skjul med en snikskytterrifle og nøytralisere fiendene i ro og mak. 
Og dette lar dere skape en viss dynamikk, som er spillets klart sterkeste kort. 

Men det hjelper lite når den grunnleggende spillmekanikken haltende. 
Dekningssystemet fungerer langt fra optimalt, og svak kunstig intelligens gjør at kampene mangler nerve. 
De er bare lange, med lite variasjon og kjemisk renset for finesse. 

Det er veldig fokus på våpen her. 
Det er masse å velge mellom, og du kan bygge nærmest hva du måtte ønske deg. 
Automathagle med sebrastriper, eller kanskje en gullbelagt M4? 

Videre kan du kjøpe et vell av oppgraderinger: sikter, lyddempere, bajonetter, ekstra magasiner, ekstra håndtak, og så videre. 
Men rent gameplaymessig er det snakk om marginale forskjeller. 
Du kan helt fint spille deg gjennom historien uten å bytte våpen, og uten å kjøpe noe nytt. 
Det er ingen incentiver til å faktisk benytte seg av hele våpenarsenalet, og lage ulike våpen for forskjellige situasjoner - og dermed blir det bare redusert til en gimmick. 

I tillegg får vi utdelt poeng i et par ulike kategorier. 
Moralitetspoengene tikker inn når du gjør gode moralske valg, og kameraderiet øker når Rios og Salem highfiver. 
Men disse poengene brukes aldri til noe. 
Det er ikke noe poeng å gjøre disse tingene og ta disse moralske valgene, for det har ingen verdi eller konsekvenser i spillets gang. 
De bare er der. 

Oppsummert handler «Army of Two: The 40th Day» om to muskelberg man ikke bryr seg om. 
I en konflikt man ikke bryr seg om. 
Full av fiender man ikke bryr seg om. 

Men. 
Spiller du det med noen du bryr deg om, så blir det litt underholdende likevel. 
En svak treer blir det. 

PS: 
«Army of Two: The 40th Day» lanseres til Playstation 3 og Xbox 360 14. januar. 
Spillet er testet til Xbox 360. 
