Bokanmeldelse:Toril Brekke: 
«Marmor» 

Toril Brekkes nye roman «Marmor» er en vidtfamnende og intrikat slektsroman. 

Ikke alt som ser ut som marmor er marmor. 
Det samme gjelder mormor og farmor. 
Litt sleivete formulert, kanskje, men dette er faktisk essensen i denne vidtfamnende og intrikate slektsromanen. 

Hovedpersonen Carla er godt voksen når bestemoren dør, men hennes forsøk på å pusle sammen slektens historie pågår stadig. 
Skal hun virkelig holde løftet om å ikke føre arven etter «dem gærne ittajenera» videre? 

Siden stamfaren kom med kunsten å lage falsk marmor til norske praktbygg, har en eim av uekthet og blendverk preget generasjonene. 
Samtidig spres gener som synes å dominere all normalitet. 
Kreativ mani, autistiske trekk, stormannsgalskap og utagerende seksualitet former avkommet. 
Slik får også den idealiserte romantiske kjærligheten og monogamiet dårlige kår, enten den knuses av villskap eller kveles av vilkårlige ekteskap. 

Uansett er det morsrollen som får mest fokus i Brekkes brede og svært komplekse fortelling. 
Hovedpersonen søker forklaring på sin egen mors kulde, og leter etter svar som kan forsone både døde og levende. 

Hun finner dem delvis i erkjennelsen av at menneskers sjokkerende handlinger kan være utslag av både medfødt psykiatrisk sykdom, og gradvis traumatisering. 

Det høystemte, litt gammelmodige språket kler fortellingen svært godt. 
Forfatteren klarer å skape både sinnsbilder og tankerom for sine personer, selv om kronologi og fortellerperspektiv skifter litt for brått noen ganger. 

Noen nåtidspassasjer virker malplasserte, særlig historien om Carlas forelskelse, men gir også pusterom mellom de mettede og komplekse tilbakeblikkene. 

Boken vil nok by lesere med Oslo-tilhørighet på en ekstra betagende lesereise, den er krydret med fakta om såvel storslagne søyleganger som østkantens brutale levekår. 
