God farse om kynisk kjendisblad
Kongehus og alkoholikerfar, betalingsjournalistikk og kjendisblad? 
Hadde dette blitt diktet opp, ville vi avfeid historien med at den manglet virkelighetskontakt. 
Nå kan vi måpende se for oss hvordan «Se og Hør» brukte Mette-Marits far, Sven O. Høiby, i et kynisk spill for å tjene penger. 

Jeg har ikke lest Håvard Melnæs’ avslørende bok fra 2007. 
Det er like greit. 
Slik blir det både underholdende og informativt å få brettet ut hvordan en journalistisk fersking ble fanget inn av arbeidsmetodene til redaktør Asvik ;& Co (Odd J. Nelvik i realiteten). 

Manusforfatter Erlend Loe og regissør Terje Rangnes gir den reelle historien et fiktivt anstrøk ved å kalle bladet «Folk flest», ikke «Se og Hør». 
Likevel benytter de et morsomt metaplan for å vise det dokumentariske bak: 

Den ekte Håvard Melnæs dukker stadig opp (i noen fælt bleke bilder for å skille mellom nivåer) og gir tips til skuespillere og regissør. 
Grepet er nesten overtydelig, men det funker så bra at jeg savner det mot slutten. 

Enkelte scener er stive. 
Melnæs’ mor spilles med teaterstemme. 
Likevel lykkes Rangnes i å skape et rom i våre hoder der vi kan balansere mellom farsen på lerretet og fortidas medieoppslag av en utagerende, etter hvert kongelig Mette-Marit og hennes alkoholiserte og skandaliserte far. 

Alt står og faller med troverdige skuespillere. 
Jon Øigarden ligner ikke Nelvik så mye, men han skaper en glatt sjefredaktør. 
Langt farligere virker Jeppe Beck Laursen som redaktør Såsen. 
Han er ekspert i å lokke med sedler, men også i å prute på kronene overfor kjendiser i pengenød. 

Den som ligner aller mest, er Ingar Helge Gimle som har slanket seg ned til en innhul, fordrukken Sven O. Høiby. 
Han utfolder seg med alkoholikerens tragiske forblindelse når han for en mobiltelefon og stadig nye runder lunken CB selger Mette Marits barndomsbilder og sågar gjenforeningen med barnebarnet Marius. 
Det er et uhyggelig godt, men nitrist portrett av en riksklovn. 

Der jeg er i tvil om vi får hele bildet, er i Jan Gunnar Røises tolkning av Melnæs. 
Mens Christian Rubeck skaper en årvåken Dagblad-journalist, virker hovedpersonen underlig naiv og passiv. 
Var han virkelig så tafatt? 

Det irriterer også da det mot slutten gjøres et hopp i tid på halvannet år – som om regissøren vil avstå fra en grundig saumfaring av journalistens sammenbrudd. 
Er det noe den ekte Melnæs har sørget for å slippe unna? 

Summen blir likevel: 
Se og lær. 
