Kunst i løse luften
UTSTILLING: 
Enkelte gode enkeltverk, men denne utstillingen svikter på sentrale områder, mener Trond Borgen. 

Kinokino: Sweep ~ Landskip. 
12 kunstnere, ulike teknikker, t.o.m. 16. aug. 

Noen ganger kan det gå riktig galt, særlig hvis man prøver seg med en overpretensiøs utstilling uten tilstrekkelig teoretisk eller historisk fundament, og uten å klargjøre premissene. 
Gruppeutstillingen med den besynderlige tittelen «Sweep~Landskip» i Kinokino er en slik utstilling – den blir hengende i løse luften. 

Besøkende får ingen informasjon om utstillingens premisser; ingen katalog, intet orienterende skriv, intet essay fra utstillingens kurator, Roberto Ekholm. 
Det er i beste fall skjødesløst, i verste fall svært arrogant: 
Vær så god, se utstillingen, finn ut av alt selv! 

Stort klokere blir man ikke av å lese presseskrivet (som ikke foreligger i utstillingen), for her heter det at utstillingstittelens «landskip» «ble tatt i bruk etter det 15. århundre etter ankomsten av angelsakserne i Storbritannia». 
Her bommer man med 1000 år! 
Ordet kan føres tilbake til «landsceap» er faktisk et gammelengelsk uttrykk som betyr område, landskap; kurator og galleri bør ikke ta seg til rette i språkhistorien uten å sjekke grundig først, når de først velger å bruke et slikt arkaisk ord som inngangsportal til mønstringen av samtidskunst. 

Sprikende 

Så leser jeg videre i presseskrivet at «spor av mennesker vises hvor naturen blir landskap og kropp oppfatter ytre stimuli». 
Når kuratorgrepet ikke vises, når en katalogtekst som kontekstualiserer de utvalgte kunstverkene ikke finnes, blir dette utsagnet meningsløst. 
Resultatet er en utstilling med liten sammenheng mellom de ulike verkene, som spriker i alle retninger; og de fleste av de 12 kunstnerne er representert med for få arbeider til at vi kan få en dypere forståelse av deres måte å tenke på om forholdet natur – menneske. 

Høydepunkt 

Det som til en viss grad redder utstillingen, til tross for dens mangel på sammenheng, er enkelte flotte kunstverk. 
Marte Johnsliens tre verk «Uten tittel», som føyer stål og keramikk sammen til underlige objekter, er alene verdt et besøk. 
De ser ut som en slags jordfunn, en blanding av oldtidsgjenstander og forsteinet jordmasse, fordreid og forvitret til mystiske budbringere fra fortiden. 
Johnslien har en helt særegen følelse for materiale og stofflighet, noe som har gjort at hun i løpet av de senere årene har markert seg som en av Norges mest interessante skapere av skulptur og objekt. 

Bemerkelsesverdig er også Jenna Burchills «Songsmith (Cradle of Humankind)», en stein hentet et sted i Sør-Afrika som har noen av de aller eldste menneskefunn. 
Sprekker i steinen er føyd sammen med gulltråd, og publikums bevegelse får steinen til å avgi lyd basert på måling av elektromagnetiske bølger i grunnen under funnstedet. 
Det er som om vi hører en urlyd, et ekko fra de første menneskene på jorden. 

Drepende 

Jeg blir også slått av den enkle visuelle renheten, og det tilsvarende enkle politiske innholdet, i Hanae Utamuras performance-video, «When a line becomes a circle», utført i sanden like ved grensen mellom Sør- og Nord-Korea. 
Når er en strek også en grense? 
Og når kan den vaskes bort? 

Men etter et slikt vârt uttrykk trekker utstillingen meg straks ned på jorden igjen, med sin elendige montering av Jodie Careys installasjon «Stand», en serie grove, slanke søyler laget av gips, stål, jord, maling og fargeblyant. 
Visst er her fine nyanser og stram helhet, men dette forsvinner foran utstillingsrommets arkitektur: en stripet fondvegg gjentar vertikaliteten i installasjonen og dreper dermed kunstverket. 

En installasjon er stedsspesifikk; den både gir til og tar fra sine omgivelser. 
Derfor må den monteres med stor omtanke, ikke bare parkeres lemfeldig, som her, noe som dessverre blir et symptom på det som gikk galt denne gang i Kinokino. 
