Mobberen og selvinnsikten
Sterkt om et sørgelig aktuelt tema 

Nok en sterk og godt fremført monolog på en bergensk teaterscene. 
Denne gang om mobbing. 
En historie som vinner i tyngde og styrke fordi den navnløse fortelleren er både mobber og et stykke på vei selv offer og slites mellom personlig hovmod og hardt tilkjempet selverkjennelse mens hun fremfører sin lenge fortrengte beretning. 

Fortelleren er en 34 år gammel, gift kvinne med to barn som trolig er i omtrent den alderen hun selv var i da dramaet utspilte seg. 
Hun skildrer hvordan noen tiendeklassinger med for stor virketrang og for liten impulskontroll får det for seg at de skal ha moro med klassens allerede utstøtte. 
Katrine har ikke draget verken på gutter eller medsøstre, hun har alltid gått for seg selv. 
Nå skal noen klassekamerater innbille henne at skolens mest ettertraktede gutt er vilt forelsket i henne. 
Hun kan jo ikke være så dum at hun ikke skjønner at dette er en spøk, tenker de — ufølsomme for hvordan det er aldri å ha vært elsket. 

Det er Magnus, fortellerens kjæreste, som har påtatt seg rollen som elskovssyk. 
Oppildnet av kameratene - etter hvert også betalt av dem - går han stadig lengre med Katrine. 
Så langt, og over så lang tid, at fortelleren begynner å merke en voksende sjalusi. 
Jo lengre dette varer, desto mer isolert føler hun seg. 
Så får hun også merke litt av mobbingen selv. 
Men historien går videre og ender i tragedie, rettssak og mened. 

Det er fascinerende å følge den skikkelsen Irene Waage gestalter på hovedbibliotekets UROM, en velegnet scene for forestillinger som dette. 
I Arvid Ones’ sikre regi, er hun på et vis to mennesker. 
Som «en av gutta» og dessuten kjæreste med Magnus, er hun fullt og helt med på spøken, i hvert fall i begynnelsen. 
Og hun passer på å unnskylde seg selv med at Katrine burde ha skjønt, eller at hun selv ble offer for gruppepress. 
Til tider lyser forakten for Katrine av henne, kulden står i ansiktet hennes da hun sier at sånne som Katrine må kjenne sin plass her i livet. 

Innimellom kommer den usikre ungjenten frem. 
Hun som trenger stadige bekreftelser på at Magnus virkelig vil ha henne. 
Hun som med ekte indignasjon skildrer hvordan hun selv blir mobbet litt. 
Uten at hun dermed helt erkjenner hva hun har vært med å utsette klassevenninnen for. 
Fortellingen skifter mellom nåtid og fortid, men det ser ikke ut for at selvinnsikten har trengt helt gjennom, selv hos 34-åringen. 
Riktig nok sier hun «Jeg ødela livet hennes, sånn er det», men da stykket er slutt føler jeg meg ikke sikker på at hun egentlig mener det. 
Kanskje var det viktigere med de flotte cowboystøvlettene hennes som (kanskje) ble ødelagt enn med ungpikelivet som trolig ble skadd hinsides det reparerbare. 

Forestillingen er meget sterk og bør få et langt liv rundt om på skolene. 
Ikke minst fordi den er fri for hevede pekefingre, men fortelles av et menneske som ikke helt innser dybden i det hun har vært med på. 
Her er mye å snakke om, mye å tygge på. 
