«Fifty Shades Freed»:Den lange, tråkige veien fra samleie til samleie 

I en blanding av fangehull og Chat Noir. 

FILM: 
La oss se det inn i øyene, i den stakkede stunden da de ennå ikke er dekket av en glinsende rød maske av juksesilke. 
Ingen av de tre filmene i «Fifty Shades»-serien er egentlig filmer. 
De er erotisk-romantiske fantasier. 
Det som måtte være av historie, eksisterer kun for å ta hovedpersonene Anastasia og Christian, og det milliontallige publikummet deres, fra samleie til samleie. 

Hva, lille meg? 

Eller, vent. 
I «Fifty Shades Freed», som i forrige film, «Fifty Shades Darker», er det seksuelle faktisk tonet ned. 
Den uengasjerte hoppingen fra tue til tue går nå i all hovedsak fra den ene grandiose kjærlighetserklæringen til den andre. 
Det er rent så man savner de gode gamle dager da store deler av historien ble tilbrakt inne i milliardæren Christian Greys «røde rom», en slags krysning mellom fangehull og Chat Noir. 

For den som synes det er flaut å se sakte føring av vibrator til hotelloungemusikk, vil fort merke at det er fullt mulig å bli enda mer ille berørt av scenene der det faktisk er dialog å snakke om. 
De dreier seg om å fortelle Anastasia hvor fantastisk hun er, hvor sexy, hvor smart, hvor flink i jobben sin, eller spontant synge sanger ved speilblanke flygler om hvor umistelig hun er, mens hovedrolleinnehaver Dakota Johnson gang på gang må rødme kledelig og sette opp «hva, lille meg?»-smilet. 

Kokett konemodus 

«Fifty Shades Freed» begynner med bryllupet til Anastasia og Christian, men strever fremdeles med Christians aggressivitet, som nå gir seg uttrykk som et beskyttelsesbehov som kan få noen hver til å skimte røde flagg som blafrer i vinden. 
I seriens tredje og siste kapittel er Anastasia blitt mer initiativrik og selvhevdende, om enn innenfor et kokett koneformat. 
Uavhengigheten består i stor grad av å sende staben (som Christian betaler) hjem og insistere på å fortsette å beholde jobben i forlaget (som Christian eier). 
Når hun beklager seg over at kollegaene kan tro hun har fått jobben på grunn av hvem hun er gift med, er det nærliggende å tenke at det er vel noe man strengt tatt ikke kan bebreide dem. 

Johnson er likevel antagelig det beste ved filmene, og den eneste som synes å ha en sans for humor i møte med den oppblåste og insisterende kjærlighetshistorien som omgir henne. 
Regissør James Foley er en dreven sjøulk, og i likhet med regissøren av den første filmen, Sam Taylor-Johnson, gjør han det han kan for å lette og lystiggjøre det absurde råmaterialet, de bestselgende romanene til E.L. James. 
Dessverre lar de seg bare overvinne i svært begrenset grad. 
Og i rollen som den dominerende og vibratorførende Christian virker Jamie Dornan fremdeles mest beklemt. 

Vårt privatfly 

Ellers er lærdommene man kan trekke av «Fifty Shades Freed» omtrent sånn: 
Kvinner som kaster opp er bestandig gravide. 
Nepotisme er romantisk. 
Sann kjærlighet uttrykkes best ved å gi din utkårede luksusbiler og privatfly («Er det ditt?», spør Anastasia når hun ser privatflyet. 
— «Det er vårt nå», forsikrer Christian. 
Anastasia smelter). 
Og det å dyrke en S/M-vane i den grad at man har 22 par klingende håndjern liggende kommer godt med den dagen en gal, forsømt elsker bryter seg inn i luksusleiligheten din og prøver å kidnappe deg. 
En vet aldri når den slags lifehacks kan komme godt med, og som sådan er ikke «Fifty Shades Freed» helt unyttig. 
Bare nesten. 
