Kunstneren ser på hvordan kjærlighet legger til rette for vold
Når kunstner Terre Thaemlitz besøker Bergen, er det for å tilby en skeptisk holdning til konsepter som gjestfrihet og kjærlighet. 
Det er åpent, undrende og treffende. 

I vår tid, hvor podkaster florerer og det å dokumentere er viktigere enn å oppleve, skiller radioshowet «Gjestfrihet, hemmelighold og andre ubrukelige bevegelser» seg ut i mengden. 
Det skjedde nemlig bare én gang. 
Og om du ikke var i salen, lyttet til radioen eller streamingen, er poenget at du aldri skal få oppleve det. 

Det blir gjenkjennelig fordi kunstneren Terre Thaemlitz ikke står alene om å ha en kritisk holdning til vår sosiale organisering og behov for over-deling i hverdagskulturen. 
Ugjenkjennelig fordi å stenge ute potensielle lyttere blir kategorisert av kunstinstitusjonen som en inkluderende handling. 

Sendingen streames direkte fra Landmark i samarbeid med feministradioen radiOrakel. 
Siden muligheten er der, velger jeg å oppleve det gjennom den komfortable rammen av min egen stue. 

Til å begynne med får vi lytte til en drøy halvtime med Terres musikk. 
Hun har selv beskrevet musikken sin som en lek med individuelle relasjoner til og rundt spesielle lyder, og det er ingen tvil om hvorfor. 

En mann holder et slags foredrag, mens en latterboks responderer på hans ytringer. 
Stemmen blir brukt som en rytme; de samme korte setningene blir sagt om og om igjen. 
Over dette ligger lag av forskjellig knitring, samt en følsom pianokomposisjon spilt på de svarte tangentene. 
Lydene fra min egen omgivelse blandes sømløst inn i det hele. 
Eller inneholder lydbildet en kvitrende undulat fra før? 

Musikken glir etter hvert over i samtale, hvor kveldens første bud er at panelet skal prøve å feile. 
Jo mindre minneverdige de klarer å være, jo mer suksessfulle synes de selv at de er. 
Målet er at publikum skal forlate lokalet med en deprimert holdning, uten å ha følt seg det spor underholdt. 
De feiler. 

Kan tilbaketrekning og usynlighet være en strategi for overlevelse? 
Kunstneren innrømmer at hun opplever det som en umulighet. 
For eksempel gis det alltid streng beskjed om at publikum ikke skal ta opp eller filme performance-kveldene hennes. 
Likevel dukker de opp på YouTube fem år seinere. 
Og for å få fjernet en YouTube-video, må man selv være medlem av kanalen. 
Usynlighet er ikke et valg. 

Ønsket om egen ikke-tilstedeværelse er en tanke det bygges videre på neste kveld. 
Gjennom en live-presentasjon av audio/videoverket «Lovebomb (2003)» får vi et innblikk i den utemmede råskapen som kan finnes i Midtvesten, hvor Terre vokste opp. 
Videoen tar oss med på en reise inn i kjærlighetens mørke side. 
Det er fengende, men smertefullt å se på. 

Startposisjonen til kunstneren er å se på hvordan kjærlighet legger til rette for vold. 
I lys av Erna Solbergs unnskyldning til tyskerjentene samme dag, er det ikke akkurat vanskelig å akseptere dette som sannhet. 
