Hverdagsvampyrer
«Flight of the Conchords»-medskaper Jermaine Clements vampyrkomedie er både dum, kjedelig og uforklarlig sjarmerende. 

FILM: 
Komedien «What We Do in the Shadows» er konstruert som en dokumentar om fire vampyrer som bor sammen i et kollektiv i New Zealands hovedstad Wellington, og skildrer hverdagen deres ved hjelp av velkjente reality-tv-grep. 
Humoren er å finne i møtet mellom vampyrfiksjonen og realitysjangeren, hvilket innebærer en hel del vitser som er lette å anerkjenne på et humorfaglig plan, men som likevel er vanskelige å le av. 

Sabotasje «What We Do in the Shadows» har to store problemer, og begge er problemer den deler med svært mange samtidige filmkomedier. 
For det første er det ingenting ved humoren eller historien filmen forteller som tilsier at den burde være en spillefilm: 
Den narrative fremdriften følger realitysjangerens tempo og dramaturgi, hvilket innebærer at man begynner å bli utålmodig etter maks en time. 

Samtidig vender filmen sin satiriske brodd mot sin egen fortelling, og underminerer dermed både det mellommenneskelige dramaet og kjærlighetshistorien som kunne forsvart valget av spillefilmformatet. 
Visuelt er filmen mer gjennomarbeidet og tiltalende enn tv-humor pleier å være, men samtidig innebærer realityestetikken at den ser ut som billig tv, hvilket verken er spesielt originalt eller interessant i 2015. 

Årgangssatire 
Når man opererer med en struktur som først og fremst er et påskudd for å pøse på med vitser og sketsjer er det viktig at man vil noe med humoren, og det er det vanskelig å se at Jermaine Clement og Taika Waititi gjør. 
Realitysatiren er på 2005-nivå, og vampyrvitsene kunne like gjerne vært hentet fra Mel Brooks' «Dracula er død - og trives med det» fra 1995. 

«What We Do in the Shadows» sparker inn åpne dører og serverer åpenbare vitser med en entusiasme det er like vanskelig å forstå som å mislike. 
For selv om dette er en kjedelig og fundamentalt overflødig film, er den samtidig i besittelse av en sjarmerende oppriktighet som på sett og vis gjør det mulig å tilgi at den hverken er spesielt morsom, overraskende, tankevekkende eller skarp. 
