Filmanmeldelse:«Grinchen»: 
Redder ikke julestemningen 

Grønnlig iblant oss han går. 

FAMILIE: Grinchen USA, alle NORSKE STEMMER: 
Kåre Conradi, Marie Molvær, Ingeborg Sundrehagen Raustøl, Per Chr. Ellefsen, Inger Teigen, Gustav Nilsen 

Dr. Seuss’ historie om Grinchen som hater julen sitter like sterkt i den amerikanske julemuskelhukommelsen som «Tre Nøtter til Askepott» gjør hos oss. 
Den halvtimes lange TV-versjonen fra 1966 klarer å si noe enkelt og rørende om julens sanne budskap. 
Noe Jim Carrey og Ron Howard prøvde å gjøre til en live-action i 2000. 
Den filmen hadde mildt sagt mer fokus på sminken til Carrey enn å sminke julen, og kan vel i nå sies å være mest interessant for å bringe Taylor Momsen (Gossip Girl) foran et kamera for første gang. 

Årets Grinch er morsommere enn den forrige. 
Og nærere i historien enn den første. 
Laget av «Grusomme Meg»-animasjonsstudiet Illumination, som har gjort genistreken å få Benedict Cumberbatch til å være Grinchens stemme. 
(Og helt klart beholdt en mer enn tilfeldig fysisk likhet.) 

Kåre Conradi gjør en grei og sardonisk norsk versjon, men følelsen av dubbing er i alle fall for en voksen person mer til stede enn på lenge. 
Derimot er Gustav Nilsens sin Viggo Sandvik-lignende stemme til Grinchens juleglade nabo så overbevisende at han burde fått en egen film. 

Regissørene bygger også her ut historien, siden den bokstavtro TV-fortellingen så vidt runder 26 minutter. 
Hvilket merkes, og blir en generell slitasje et godt stykke før selve ranet av julen i Hvemvik setter inn. 
Likevel klarer man å gjøre Grinchen hakket mer likandes: 
Han spiller sjakk med hunden. 
Han har helkropp-kam. 
Og han er mest av alt bare ensom, med sitt hjerte som er to størrelser for lite. 

Hvemvik ser ut som en ekstrem pepperkakelandsby med voldsomme farger og etter hvert et juletre på størrelse med en skyskraper. 
Lydsporet er langtidsmarinert med mengder av julehits. 
Selv for en som mener at nissen bør være ekstra grei med dem som spiller «Christmas in Hollis» når det er jul, blir det litt snålt at dubberne ikke har klart å presse inn noen enerverende norske juleschlägere når Grinchen angriper radioen sin. 

Alle barn som likte den ganske under middelmådige tilpassingen samme animatører gjorde av Dr. Sesuss’ sin «Lorax» (2012) vil synes dette er knakende kjekt. 
Men blant de klare fargene og de gode intensjonene om julefølelse skylder kanskje ikke resultatet like lite julestemning som potetgull med pinnekjøttsmak. 

Det er bare hakket for nære. 
