TV-anmeldelse «Rekyl»:Snut, snut, kaffegrut 

Treigt ensembledrama med voldsomme spark til politiet. 

«Rekyl» 

Norsk drama/thriller i åtte deler 

Med: Silje Torp, Odin Waage, Kyrre Hellum, Inga Ibsdotter Lilleaas 

TV3 torsdager kl. 21.00 og på Viaplay og Viafree 

Virkelighetens politi sliter med tilliten. 
Denne dramaserien, inspirert av blant annet Eirik Jensen-saken, får dem derimot til å virke så hjelpesløst onde at man nesten får sympati for dem igjen. 

Odin Waage («Halvbroren», «Øyenvitne») spiller ung mann på prøveløslatelse etter et særdeles mislykket narkokupp. 
Med gjeld til bestillerne av jobben. 
Vanligvis ville dette involvert et nytt, siste kupp. 
Her har vi en ung mann med livet foran seg, og dét er en utslitt historie «Rekyl» heldigvis ikke belemrer seg med. 

I stedet skal vi over på korrupt ordensmakt-plottet: 
Sentrale personer i Oslo-politiet viser seg å være mer kriminelle enn de kriminelle selv. 
Ja, en videreføring av alt fra «Grenseland» via «Line of Duty» til uunngåelige «The Wire». 
At krefter i politiet helst passer sine egne interesser. 

Den delvis nye tanken er at det er kjeltringene som skal rydde opp. 
Tenk hevnkrim, med et anslag av systemkritikk. 

En gruppe med ulik bakgrunn i det opprinnelige kuppet samler seg. 
Et ensemble der Silje Torp («Vikingane») tar en bestemt og tydelig lederrolle blant de tidligere kriminelle, med Petronella Barker som tilsvarende motvekt på politisiden. 
Sistnevnte er åpenbart den eneste som står i veien for Kyrre Hellum («Lilyhammer») og Gard Eidsvolds Hank Quinlan-aktige («Touch Of Evil») politifolk. 
Slike som lett planter bevis, misbruker matkmidler og presser fram falske tilståelser - som er så klisjekorrupte at den ene av dem selvsagt har et forseteforhold til alenemor med pengevansker. 

Herfra blir det altså ganske karikert. 
Selvsagt er en hendig informatikkstudent med hackerkompetanse med. 

Dialogen er stakkato, usikker og merkelig. 
Tidvis snakker eks-kjeltringene som om de har spist alle «Pelle og Proffen»-bøkene; med replikker som «gi faen ‘a», «vi skal etterforske snut» og «din fitte». 
Politiet klarer fint å toppe det med «Det var da faen meg helt fuckings vanntett hele greia». 

Hva skjedde med «Nå ser det fint ut. 
Stille og sol.»? 

Thomas Winje Øijord, som blant annet har skrevet krimroman sammen med nettopp Eirik Jensen, har bidratt til et manus som flommer over av et ønske om å formidle et system som ikke fungerer. 
Serieskaper Arne Berggren (blant annet tidligere showrunner på «Hotel Cæsar») klarer ikke helt å få det overført til engasjerende og spennende bilder i løpet av de to episodene VG har fått se. 
Selv om det pirkes borti alt fra under bordet-avtaler om oppholdstillatelse til den tidligere angivelige praksisen med å frakte rusmisbrukere til Maridalen og la dem gå tilbake. 

Spesialeffektbudsjettet er i alle fall romslig: 
Biler settes fyr på og sprenges flere ganger. 
Ellers er tempoet er merkelig lavt, klippen umotivert og lyden flere steder direkte uredigert. 
Skuespillerne har en hang til overspill og kamuflasjemønstrede bukser. 
Bipersoner snubler i replikkene og «dirrende» kunstpauser blir så lange og pinlige at man ser på klokken. 
Et halvfabrikata av krim og såpedrama, altså. 

Og på ingen måte det tilbakeslaget som tittelen antyder. 
