Har med seg et fuglefjell av intetsigende musikere
Van Morrison er en opp-og-ned-artist, som i blant kan levere heidundrende saker, mens han andre ganger har utstråling som et arkivskap, mener Dagbladets anmelder. 

MOLDE (Dagbladet): 
Moldejazz har hatt en viss goodwill hos værgudene i år. 
Regnet kom nemlig ikke før onsdag denne gangen, og naturligvis rett før og under den store utekonserten med Van Morrison. 

Etter en times tid, da vi alle ønsket at det omsider skulle ta litt fyr i Van The Man, kom regnet isteden, og seansen forble som den hadde vært: på det jevne. 
Morrison er jo en opp-og-ned-artist, som i blant kan levere heidundrende saker, mens han andre ganger har utstråling som et arkivskap, som en svensk anmelder en gang bemerket. 
Likevel ble det en hyggelig kveld med Van. 

Vi fikk et fint utvalg av gamle klassikere og nyere ting, fra «Brown Eyed Girl», «Baby Please Don´t Go» via «Into The Mystic» til «Days Like This», og selvsagt avsluttet han med «Gloria». 
Vi skal være utrolig glade for at vi fremdeles har Van Morrison. 
At mannen dessverre er altfor glad i å spille saksofon, er noe som aldri slutter å irritere. 
Selv hører jeg til dem som helst foretrekker at Van har glemt igjen saksen hjemme, men nei. 

Hadde mannen spandert på seg en oppegående saksofonist i dette bandet, ville det hevet nivået flere terningkast. 
Hør bare hva Candy Dulfer gjør på hans San Francisco-plate! 
Så hvorfor ikke en ordentlig utøver, istedenfor dette fuglefjell av mer eller mindre intetsigende musikere på scenen, som i hver låt fikk utdelt 12 takter hver å gjøre solo på? 
