Nobelkonsert-anmeldelse:Fredsprisfesjå 

Det var det året Nobelpriskonserten ble redusert til en fattigmannsutgave av VG-lista Topp 20 og P3 Gull. 

Nobelkonserten Telenor Arena Med: 
David Oyelowo, John Legend, Sirgid Raabe, Zara Larsson, Matoma. 
Publikum: 
Ca. 10.000 

Svenske Zara Larsson – som har uttalt at hun hater i overkant av halve jordens befolkning, det vil si «alle menn» – er første kvinne ut. 
Det er i sannhet en menneskevenn som har fått æren av å åpne årets Nobelpriskonsert. 

Bakgrunn: Zara Larsson til Nobelkonserten 

Hun synger post-Rihanna minste felles multiplum-poplåten «Lush Life» – utstøtt – og spør oss dernest om vi vil være «en del av hennes symfoni». 

Som om dette handlet om henne. 

Telenor Arena er knapt halvfull – jeg tipper 5000 – og det er relativt kaldt her, spesielt med tanke på at dette er et slikt evenement som folk pynter seg i finstas for å gå på. 

Lukas Graham – et band, må vite – er de hittil siste eksponentene for den danske mannen og kvinnens noe underlige overbevisning om at de, unikt blant skandinaver, er født med «soul» (tenk tilbake til åttitallets fryktede Sanne Salomonser og Hanne Boeler). 

Fikk du med deg: 
Chrissy Teigen valgte sjokkrosa i Oslo 

Lukas Forchhammer synger bedre enn Zara Larsson, det skal være sikkert, og storslageren «7 Years» er en effektiv pophit – en slags barneregle i soulvariant. 
Han er dessuten ikledd en T-skjorte med reklame for «fristaden» Christiania. 
Danmark, hva? 
Så nært, men dog så fjernt. 

Så er vi ferdige med disse evinnelige utlendingene i en stakket stund, idet vår egen Sigrid Raabe (jeg starter herved folkeaksjonen «La de unge kvinnelige artistene få beholde etternavnet sitt») blir annonsert som «så talentfull at det nesten er utrolig». 

Verste er: 
Hun lever opp til hypen. 
Hun ser bitteliten ut i jeans og rød topp, men fremstår i motsetning til glamazonen Larsson som et menneske av kjøtt og blod. 
Samtidig som hun allerede er mer enn selvsikker og «tydelig» nok for store anledninger som dette. 

Fikk du med deg NRKs Nobel-tabbe? 
Se den her: 

Oppdatert? 
Han er vert for fredspriskonserten Hun synger godt, egenartet, og virker genuint glad for å være her. 
Tenke seg til: 
Hun anerkjenner til og med at hun er her for ICAN, organisasjonen som vant årets fredspris (sånn i fall vi skulle glemme det). 

To sanger får hun. 
Kunne godt vært én til. 
Det tredje øyet på terningen går uansett uavkortet til henne. 

Matomas gjestevokalist Rømans er blitt stående værfast på flyplassen i London, så Adam Douglas har tatt med seg hatten og brillene sine for å gjøre jobben som stand-in. 
«One In A Million» høres ut som temalåten til et OL på åttitallet. 

«False Alarm», sunget av Becky Hill, er dog en slik landeplage som alle forstår at blir en landeplage. 
Kronprinsesse Mette-Marit vugger og boogier med hodet på TV-skjermene. 

Husker du? 
John Legends norske opptur Også Matoma takker for at han får lov til å være her. 
Men sier også at «dette er en stor, stor mulighet for meg». 
Det skurrer. 
Han passer på å pushe den nye singelen sin også («Slow»). 

Le Petit Cirque bidrar med et sjarmerende, fargerikt sirkusaktig dansenummer. 

Det er en bra historie, dette her, og årsaken til at så mange japanske journalister er på plass: 
John Legend, showets eneste genuine stjerne-stjerne (om enn dalende), spiller på et «Hibaku»-piano – et instrument som overlevde bombingen av Hiroshima i 1945. 

Han og Larsson synger «God Only Knows» i duett. 
Sistnevnte bommer i det lave registeret, slik hun bommet i det høye i «Lush Life». 

Så du Zara Larsson snakke om kondom-stuntet? 
Se det her: 

Kveldens vert, den britisk-nigerianske skuespilleren David Oyelowo, slår fast at bare statsministere kan være «mot» ICANs arbeid mot atomvåpen, før Legend gjør Marvin Gayes «What’s Going On» (selvsagt) og et par av sine egne på middagsselskapssoul-maner. 

Bakgrunn: 
De fikk fredsprisen Soulmusikk av Legends støpning synes liksom «humanitær» av natur, og det er ikke noe å si på at han er her. 
Men i enda større grad enn før føles det maktpåliggende å stille spørsmålet: 
Hvem er Nobelkonserten til for? 
Fredsprisvinnerne? 
TV-seerne? 
«Kidsa»? 
Eldre som sitter og ser på TV en mandagskveld i desember? 

Ingen ønsker at denne feiringen – som burde ha alle muligheter til å tiltrekke seg store navn – skal bestå av en endeløs gjeng forurettede protestsangere med akustisk gitar og sinte viser om slemme våpen. 
Eller utelukkende «verdige» utøvere av klassisk musikk. 

Men bør det være et fesjå for en liten, tilsynelatende sammenrasket gruppe unge skandinaviske popstjerner med kun helt marginal produksjon bak seg? 
Er det ikke nok slike allerede? 

Trodde aldri jeg skulle oppfordre noen eller noe til å finne sitt «purpose» og sitt «why». 
Men det er på tide at Nobelkonserten gjør nettopp det. 

Se også Kygo og John Legend sammen på scenen i 2015: 
