Elskelig, vesentlig samtidslitteratur
BOK: 
Bevegende, varmt og følsomt fra en moden mester i fortellerkunsten. 

Odd Klippenvåg: 
Et elskelig menneske. 
Roman. 
219 sider. 
Cappelen Damm. 

Birger Mostul, en enslig mann i sekstiårene, er gallerist i Oslo. 
Bak seg har han noen kjærlighetsaffærer med andre menn, av varierende varighet og intensitet, mens han inntar en slags faderlig omsorgsrolle i forhold til sin yngre medhjelper Alice. 
Hjembygda i Telemark har han holdt på betryggende avstand siden han forlot den som ung. 
Men en dag dukker barndomskameraten Kjerand opp i kunstgalleriet. 
Etter den innledende forfjamselsen og forlegenheten kommer det for en dag at hans ærend i hovedstaden er å begynne på en kur for prostatakreft. 

Også Kjerand er nå enslig, etter et havarert ekteskap som har strandet ham med en halvfiendtlig voksen datter og et par små barnebarn som bor i nærheten. 
I byen føler han seg dobbelt ensom i sin nye utsatte livssituasjon, kanskje er det derfor han tar kontakt igjen nå etter en mannsalder. 
Men det skal også vise seg at han bærer på sterke minner fra deres felles fortid som Birger har glemt eller fortrengt. 

På en impuls inviterer Birger ham til å bo hos seg de gangene han er i Oslo til behandling i månedene fremover. 
Dette fører til at vennskapet deres gjenopptas og gradvis utvikles til noe mer. 
Birger lar seg også overtale til å bli med Kjerand hjem til småbruket hans, og på et skjørt grunnlag av uvisshet – et eksistensielt grunnvilkår som livstruende sykdom bare intensiverer – kan forsoning med fortiden og nået, tillit og fremtidshåp varsomt bygges opp. 

Odd Klippenvågs (f. 1951, deb. 
1978) rike, spennende og solide forfatterskap oppnår sjelden de helt store overskriftene og opplagstallene; det er først og fremst synd for de potensielle leserne som da går glipp av vesentlig samtidslitteratur. 
Dette er en varm, følsom og bevegende roman om modning og aldring – om at også den lykken som kan synes å komme for sent, ikke blir mindre verdifull av den grunn. 
At fortvilelse og håp, ensomhet og tosomhet, lys og skygge er to sider av samme sak – og at livet ikke trenger å slutte før det faktisk gjør det. 
At vi ofte må gå de aller siste skrittene alene, og at de endelige svarene er noe vi sjelden får. 
