Mangfold og glede i vellykket Fargespill
Det er bevegende å oppleve en Fargespill-forestilling slik vi hadde den i Kilden denne helgen, og det er utrolig viktig for byen vår. 

Forestillingen Fargespill er heldigvis blitt en tradisjon. 
Det er en god tradisjon. 
For en gangs skyld er det fargerike fellesskapet like stort i salen som på scenen. 
Sånn blir det når barn og unge fra 30 ulike nasjonaliteter drilles og trimmes i sang og dans, koreografi og scenisk nærvær, og alle disse barnas små og store familier selvsagt må komme for å se på den ene eller de mange håpefulle. 
To skoleforestillinger fredag og to åpne forestillinger lørdag tilsier at nær 2500 mennesker har opplevd dette fyrverkeri av internasjonal sang og dans. 

Fargespill begynte som fenomen i Bergen allerede i 2003, initiert av musiker og komponist Ole Hamre. 
Han ville «skape en kontrast til kulturskoleelevene, som er flinke på grunn av noe, ved å benytte aktører som er flinke på tross av noe. 
Her var barn og unge som nettopp hadde ankommet som flyktninger en av aktørgruppene», heter det på hjemmesida til Fargespill Norge. 
Kristiansand har, i likhet med andre byer, fått sin egen avlegger, med en egen vri. 
Og de som arbeider med dette er tydelige på at prosessen er det viktigste, en vellykket forestilling er en god bonus. 

Bak forestillingen ligger masse arbeid, mange og lange prøver med alle disse barna og ungdommene. 
Her blir de kjent med hverandre på tross av ulike kulturer og bakgrunner, her får de vise hverandre hva de bærer med seg av unik kultur. 
Og for å sette det litt på spissen: 
Jeg tror ikke de medvirkende i Fargespill er hyppig representert i voldelige episoder i byen nattestid. 

Så kommer vi nysgjerrige publikummere og får bare nyte, bare se og bare fryde oss, og det er slett ikke «bare». 
Det er frydefullt. 
Både fordi forestillingen, slik den var i Kilden denne helgen, er god og inspirerende, men enda mer fordi vi ser oss rundt i salen og ser at her kommer folk som ellers aldri hadde funnet veien ut på Silokaia. 

Så tenker jeg, særlig etter en liten konsultasjon med min ledsager for ettermiddagen, barnebarn på ni år, at denne forestillingen kanskje var litt mindre fyrig enn det jeg har sett før, at vekten på det lyriske og det rolige var større enn på det eksplosive. 
I alle fall, niåringens konklusjon var at det var «litt moro». 
Min konklusjon: 
Viktigere enn det meste av kulturarbeid i byen vår. 
