Bokanmeldelse:Alf Prøysen: 
«Lørdagsstubber» 

Det er fascinerende å se hvordan Alf Prøysens kortprosa har beholdt sin vitalitet, sjarm og menneskelige aktualitet gjennom to mannsaldre. 

Prøysens drøyt 750 (!) «lørdagsstubber» for Arbeiderbladet i årene 1951-70 er tidligere utgitt i bokform, men til «Prøysenåret» kommer nå dette grandiose ett bindsverket, redigert og med et godt etterord av Jan Erik Vold. 

Sjangermarkeringen kan få leseren til å tro at dette er fyllstoff og ubetydeligheter fra Prøysens hånd. 
Ingenting kunne vært mer feilaktig. 
Prøysens originalitet og litterære slagkraft har neppe kommet bedre til uttrykk enn i mange av disse tekstene. 

Prøysen skriver skremmende godt om et miljø han kjenner ut og inn, for ikke å si nedenfra og opp: innlandsbygdenes virkelighet i mellom- og etterkrigstiden, med sine koder og særegenheter. 
Det er så levende formidlet at man grøsser og gledes, humrer og ler. 
Prøysens humor er aldri overfladisk, han henfaller sjelden til folklore; han er farligere enn som så. 
Vel kan han underholde, men medfølelsen og den dype samforståelsen er aldri langt unna. 
Også når han med et par presise setninger innfanger dynamikken i et familietraume, en personlig tragedie, unevnelig skam, drepende urettferdighet. 

Replikkene og dialogene står til 20 i troverdighet og har undertekst så det holder. 
Historiene fortelles like treffsikkert om hovedpersonen er en treåring ved kjøkkenbordet, en garderobevakt på festlokalet, ei blodfersk stuejente eller en isjias-gubbe på vei til doktoren. 
Etter hvert som lesningen tar seg gjennom årgangene, vokser boken til å bli en slags kollektivroman med utallige stemmer. 

En vilter kakofoni og et fargerikt konglomerat av liv og skjebner gjennom hverdag og høytid, år etter år. 
Levd liv, skildret på en måte som ikke føles irrelevant i Norge anno 2014. 
Snarere tvert imot. 
