'A mor som Schubert-kompost
Michael Haneke har laga en eldrefilm som i tillegg til at den repeterer alle klisjeene om gamle folks martyrium, mangler sosialpolitisk snert og metaforisk styrke, engasjement, følsomhet og forstand. 
Det er mye å mangle for en filmregissør. 

«Amour»: 
Fransk tysk østerriksk drama. 
2012. 
2 timer, 7 minutter. 
7 år. 
Regi: Michael Haneke. 
Med: 
Jean-Louis Trintignant, Emmanuelle Riva, Isabelle Huppert. 

Etter å ha sett den østerrikske sadisten Michael Hanekes eldredrama «Amour» var jeg overbevist om én ting: 
Den dagen jeg fyller 67 år starter friidretts-treningen. 
NFW om jeg skal sitte tøffelskadd i en snusbrun museumsleilighet for utviklingsvegrende intellektuelle, NFW at jeg skal lunte rundt i en pissetrengt tedrikker-tilværelse der utveksling av tostavelses-ord er det eneste vitenskapelige beviset på at det framleis finnes et liv. 
NFW om jeg skal forfalle følelsesmessig og intellektuelt i en slags Schubert-kompost. 

Så da hadde vel den uutholdelig monomane filmen en slags hensikt. 
Men antakelig hadde jeg gjort det likevel, for Hanekes film er en aktiv anakronisme, den har oppstått i hodet til en mann uten antenne, og på krystall-apparatet sitt har han tatt inn noen illevarslende signaler fra før krigen. 
Hvilken krig? 
Den første. 

Etter å ha sett ti-tjue minutter av livet til Jean-Louis Trintignant og Emmanuelle Riva fikk jeg en slags visjon: 
Dette må være et tidligere uoppdaga Sartre-skuespill, en slags prequel til «For lukkede dører», og egentlig handler filmen om døden før livet. 
Dette er ikke mennesker som venter på å dø, for mennesker som har levd, er som oftest både vitale og sultne. 
Dette er zombier fra et et liv før livet starter. 
De to går rundt i limbo, de er den delen av utilværelsens uendelige venting der mennesker ennå ikke er blitt til. 
De venter på liv, så når de uten egentlig å ha bestemt seg for det bryter ut av intetheten, forsvinner de antakelig over i et varmt og forventnings-skummelt fosterstadium – og så blir de til levende folk. 
Og det var de aldri før. 

Det var en gang en bitte liten kone og en bitteliten mann som bodde i et bitte lite hus i en bitte liten by. 
«Amour» starter som alle nettlesere vet, med at den bitte lille kona heller kaffen utforbi koppen, og så må hun operere en delvis tilstoppet halspulsåre, som såvidt jeg vet er en poliklinisk ting i våre dager. 
Men dette er tydeligvis ett av Støres sjukehus, for behandlingen fører til at dama blir lam på høyresiden av kroppen og kronisk sengeliggende. 

Ektemannen lunter enda verre enn før, for han må stelle henne og gi henne mat. 
Han har riktignok ikke noe annet å ta seg til siden han befinner seg i foreløpigheten, men det ser like fullt ut som et slags martyrium å ta buksa på den man elsker. 

Ellers fører ikke sykdommen til store endringer i livet deres. 
De pleide å sitte i hver sin sofa eller stol med pledd og så leste de, men de levde egentlig aldri, såvidt vi kunne se. 
Livet deres har tilsynelatende hatt en slags hypokonder-rytmikk, og så tar Gud tiden fra de som ikke hadde bruk for den. 

I utkanten av denne hurtigspolings-tryglende innholdsløsheten blir Trintignant en dag utviklingens herre og gjør slutt på foreløpighetens lidelser. 
Og så får man lyst til å utbryte, som en hyllest til det fantastiske Universet som aldri ble skapt for østerrikere: 
Takk for all fisken! 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
