«American Assasin» prøver hardt å bli en ny Jason Bourne
Her bygges det muskler, både filmatisk og i praksis. 
Resultatet er passe potent, men ikke særlig originalt. 

Putt TV-serien «Homeland» og «Jason Bourne»-filmene i en kvern, og ut kommer «American Assasin». 
Skjønt; det er litt urettferdig. 
Den første filmen i en antatt serie baserer seg på en romanserie av Vince Flynn, der første bok kom allerede i 1997. 
CIA-agent Mitch Rapp har med andre ord brukt uforholdsmessig lang tid på å nå lerretet. 
For lang tid, kanskje, siden han nå oppleves litt som en kopi. 
For ordens skyld: 
Jeg har ikke lest bøkene. 

For regissør Michael Cuesta derimot, befinner skikkelsen seg i et velkjent landskap. 
Også hans forrige film, «Kill the Messenger» (ikke vist på kino i Norge) knytter an til CIA. 
Cuesta har dessuten vært både produsent og regissør for «Homeland», og evner utvilsomt å skape driv og tette, nervøse stemninger. 
Det er kanskje ikke så vanskelig når man samler noen av verdens usleste kjeltringer på ett brett i noen av verdens mest fotogene metropoler. 
Men internasjonale skurker er alene ikke nok. 

I tillegg til følelsen av déjà vu, byr selve Mitch Rapp på visse utfordringer. 
I Dylan O’Briens skikkelse må han jobbe hardt for å bli tatt seriøst av så vel sin overordnede som av en del kinogjengere, vil jeg tro. 
Ikke fordi han er en dårlig skuespiller, for det er han ikke. 
Men han har et ytre som hele tiden truer med å gjøre Rapp til mer av en overmodig konfirmant enn en fullbefaren agent for CIAs hemmelige anti-terrorist elitelag. 

– 
La det aldri bli personlig, formaner hans overordnede, den beinharde tøffingen Stan Hurley (fornøyelig spilt av Michael Keaton). 

Men det er akkurat hva Rapp gjør. 
Han er ledet til CIA via veier og krokveier vi ikke trenger å gå nærmere inn på her, men de har gjort akkurat det: gitt ham et personlig motiv for å ville knerte jihadister. 

Han er heller ikke den eneste som drives av ønsket om personlig hevn. 
Et sted der ute opererer hans «onde tvilling», kalt Ghost (Taylor Kitsch). 
Filmen har altså sin andel ensomme ulver, agenter og dobbeltagenter på begge sider. 
Slik skapes en smått paranoid stemning, mens også filmen tar sine krokveier inn i et plott som dessverre viser seg å ikke være like interessant som det den spiller opp til. 
For snart sitter noen med den berømte og kanskje oppbrukte thrilleringrediensen plutonium mellom hendene. 
Det burde strengt tatt ingen gjøre. 
I hvert fall ikke de som gjør det her. 

Vi snakker altså om en thriller som foregår på både personlig og internasjonalt nivå. 
I så måte har den også likheter med den eminente «The Night Manager», som gikk på TV i fjor påske. 
Men «American Assasin» er langt fra så sofistikert, og oppleves heller ikke så relevant, selv om filmen hekter seg på en relativt aktuell, politisk situasjon, og trass i at den forsøksvis snur kamera mot USA i et forsøk på å påpeke eget ansvar for at terrorister odles frem både innenfor og utenfor landets grenser. 
Forsøket virker som et noe påtatt virkemiddel for å tilfredsstille dem som ønsker mer politisk kritiske thrillere, og for å dempe det patriotiske skjæret som uvegerlig lett legger seg over denne typen filmer. 
Den lykkes ikke med noen av delene. 

Klisjeene er mange og budskapet hamres inn. 
Men den har et øyeblikk av dirrende konfrontasjon mellom Hurley og Ghost, og da handler det mindre om den brutale torturen vi blir vitne til, og mer om oppgjør på et, nettopp, personlig plan. 

Foreløpig beveger «American Assasin» seg på et plan der den serverer nok spenning og driv for et actionhungrig publikum, men ikke nok originalitet til å skille seg ut. 
Slutten lover at det kommer mer. 
Så vi kan jo anse dette for det filmen for så vidt er – første treningsøkt i Mitch Rapps karriere. 
