Brå dramatiske kast fra storm til stille
Bergen Nasjonale Opera presenterer Verdis «Otello» som en vellykket scenisk konsert. 

Lyset er dempet i Grieghallen. 
Orkesteret er på plass. 
Det enorme koret har tatt oppstilling mot bakveggen. 
Musikerne stemmer instrumentene. 
En mørkkledd skikkelse som har stått gjemt blant celloene, springer plutselig opp på podiet. 
Det viser seg å være dirigenten, Edward Gardner, som starter en musikalsk eksplosjon, et inferno av lyd. 
Og da er vi med en gang inne i operaen «Otello», inne i den berømte, turbulente åpningsscenen der Giuseppe Verdi med musikalske midler fremstiller et sjøslag i orkan og tordenvær utenfor kysten av Kypros. 

Åpningen var brå og dramatisk, og mer dramatikk skulle det bli. 
For det er jo en voldsom historie, denne grusomme fortellingen om guvernøren og krigshelten Otello, og om den onde fenriken Jago, som lurer Otello til å tro at hans hustru Desdemona er utro. 
Katastrofen er uavvendelig: 
Otello mister etter hvert vettet av fortærende sjalusi. 
Han kveler sin Desdemona og begår selvmord da Jagos bedrag blir avslørt til sist. 

Bergen Nasjonale Opera presenterer Otello som en «scenisk konsert». 
Og jo, det er ingen kulisser i denne oppsettingen, solistene går omkring på noen enkle plattformer foran orkesteret, og de er ikke kledd i tradisjonelle operakostymer. 
Men scenisk og dramatisk fremstilling blir det like fullt. 
Regissøren Peter Mumford skaper rom omkring personene med diskrete midler og bruker effektivt lyssettingen til å gi de enkelte opptrinnene karakter. 

At oppsettingen likevel også har et visst preg av «konsert», skyldes først og fremst den stiliserte fremstillingen av begivenhetene. 
Det er for eksempel sjelden direkte, fysisk kontakt mellom personene. 
Otello og Desdemona synger om å kysse og om å holde hverandres hender, men de fremstiller det aldri konkret på scenen. 
Og selv de mest dramatiske handlingene – Desdemonas død og Otellos selvmord – blir bare symbolsk markert. 
Stiliseringen er effektiv, den er med på å understreke at det vi ser på scenen, primært er et psykologisk drama, et drama der det viktigste foregår i hodet på Otello, mens han langsomt fanges inn i Jagos spinn av løgner og bedrag. 

Sangerne fungerer godt innenfor de stiliserte rammene. 
Stuart Skelton, som i utgangspunktet er en heltetenor av wagnersk kaliber, klarer overgangen til Verdis italienske univers med bravur, og fremstiller Otello med fysisk autoritet og stor stemmeprakt. 
Den strålende sopranen Latonia Moore er hans intense motspiller i rollen som den lidende Desdemona, og gir blant annet en gripende tolkning av Ave Maria-sekvensen i akt fire. 
Barytonen Lester Lynch fremstiller Jagos ondskap med psykologisk kompleksitet og dybde. 

I tillegg er det mange fine sangere i birollene – blant andre tenoren Vladimir Dmitruk (Cassio) og mezzosopranen Hanna Hipp (Emilia). 
Bassen Jongmin Park har en kort, imponerende innsats mot slutten, i rollen som den venetianske ambassadøren Lodovico. 

Vel så viktig som sangerne er den storslåtte musikalske rammen. 
Gardner og BFO bidrar til Verdis dramatikk med ekspressive, bevegende lydmalerier som dekker hele registeret fra storm til stille. 
Og det store, sammensatte koret bak orkesteret imponerer enda en gang med flotte vokale innsatser. 
Pluss at Bergen gutte- og pikekor kommer inn og synger en nydelig hyllest til Desdemona i akt to. 
