Bokanmeldelse:«Astrid Lindgren: 
Krigsdagbøker 1939–1945» 

«Du skriver og skriver», sier ektemannen. 
«Skriver du om Lampedusa?» 
Ja visst, hun gjør det, Astrid Lindgren. 
Hun skriver. 
Lampedusa er den neste øya de allierte skal ta. 
«Stemningen i Italia er nok ganske trykket», noterer hun i dagboken. 

Det var en sommerlig pinseaften 1943 og god stemning i hjemmet. 
Vinduene sto på vidt gap mot varmen, og middagen besto av reddiker, hardkokte egg med ansjos, asparges, kalvekoteletter, masariner. 

Lindgren noterer at det er «ufattelig» at familien er så velsignet med mye mat; det er den «enkleste sak i verden å være husmor, men dyrt, så klart». 

Datteren forteller: 
Glad for at morens dagbøker fra krigen endelig er utgitt (krever innlogging) 

Det går et søkk og en fryd gjennom en leser, underveis i Astrid Lindgrens krigsdagbøker. 
De er fulle av overraskende sammenstillinger. 

Hun skriver om det trivielt huslige, det store politiske, med undrende refleksjoner og lynskarpe observasjoner – med avisutklipp limt inn for å dokumentere. 
Hun skriver om Sverige, inngående om det som skjer i det okkuperte Norge, om utviklingen av verdenskrigen, om familien, og om alt hun får vite gjennom sitt hemmelige beredskapsarbeid i brevkontrollen. 

I tillegg kommer den gryende enestående fortellingen til datteren Karin – som en kveld sier febersyk: 
«Berätta om Pippi Langsstrump», som ender med bokutgivelse i 1945. 

I disse enestående krigsdagbøkene stiger en forfatter fram. 
Det er som om leseren er med på en stor skriveøvelse, med krøller og sløyfer, sidesprang og innskudd. 

Astrid Lindgren lever stort sett et meget godt liv, med ektemann Sture, to barn – Lasse som hun fikk da hun var bare 18 år, og datteren Karin, som hun og Sture fikk sammen. 
Hun skriver inngående om overgrep og drap på de europeiske jødene. 

Høsten 1942 merker hun seg unntakstilstand og henrettelser i Trøndelag, og etter den store deportasjonen med «Donau» skriver hun: 

«I Norge er det skrekkelig. 
Nå nylig ble 1000 norske jøder, deriblant også kvinner og barn, deportert til Polen og den sikre død. 
Det er djevelsk!» 

Lindgrens dagbøker viser at man forsto hva som skulle skje med jødene. 

En smerte merkes etter en ekteskapskrise sommeren 1944, uten at det eksakt fortelles hva som skjer. 
25. april 1945 skriver hun om tyske kvinner som har måttet se «uhyggelighetene» i Buchenwald, og om alle brev fra danske jøder som Røde Kors har reddet ut. 

Hun gleder seg over krigsslutt: 
«Det må ha gått hett for seg på restaurantene i Stockholm i går kveld.» 

2. juni holder hun på med å bearbeide Pippi, «hvis det nå kan bli noe av det uoppdragne barnet». 

Gjett om. 
Ha god bok. 
