Nesten irriterende smakfullt
Peter Gabriel covrer Radiohead, Arcade Fire og David Bowie så ikke et øye er tørt. 

|||ALBUM: 
Det er kanskje en større nyhet at den kresne überperfeksjonisten Peter Gabriel faktisk kommer med en ny plate enn at den faktisk er veldig god. 

Gabriel tar uansett plass i den rikholdige dekonstruksjonistiske coveralbumtradisjonen - her hjemme først og fremst representert ved Susanna Wallumrød - og kommer bevæpnet med symfoniorkester og arrangøren John Metcalfe. 
Bestillingen fra Gabriel til Metcalfe er «enkle, kraftfulle, men alltid følelsesladde» arrangementer. 
Hvilket vi får så det holder. 

Svært og rentMetcalfe er utvilsomt man of the match her, han iscenesetter alt fra Bowies «Heroes» via Byrne/Eno («Listening Wind») og Randy Newman («I Think It's Going To Rain Today») til Radioheads «Street Spirit (Fade Out)» med storslagen virkemiddelkontroll, det er en idérenhet her som slår deg i bakken allerede ved første lytt. 

Av og til bombastisk og totalt gigantomanisk, men oftest smakfullt tilbakeholdent og fintfølende dynamisk, et sted mellom den dvelende melankolien til Robert Kirby (Nick Drake m.fl) og den vibrerende tilstedeværelsen til Jean-Claude Vannier (Serge Gainsbourg). 

SkjørhetFar sjøl leverer et vokalarbeid som kjærlig og svulmende finner sin plass i omgivelsene, her tas hver sang så mye ned i stemning/tempo at det nesten brister, hvilket tilfører en ekstra skjørhetsdimensjon til emobomber som Elbows «Mirrorball» og Bon Ivers «Flume», og en allerede ferdigkrakelert låt av typen Neil Youngs «Philadelphia». 

Man kan selvsagt diskutere nytteverdien av dette albumet - det er et kontrollspørsmål ved alle coveralbum hvorvidt innspillingene kan gi merverdi og mening i artistens katalogkontekst, eller om låtene tilføres noe som ikke umiddelbart tvinger oss tilbake til originalene. 

Som album er det stort sett fantastisk, men likevel ikke uten en viss formmessig slitasje mot tampen, der tandre versjoner av Magnetic Fields' «The Book Of Love» og Regina Spektors «Après Moi» drar ned spenningskurven litt i andre halvdel. 

InspirertI Gabriels tilfelle er inspirasjonsnivået og intensiteten upåklagelig, låtutvalget nesten irriterende smakfullt, og som sagt, strykerarrangementene til Metcalfe er av en slik karakter at selv noen av de sikkert blaserte låtskriverne som er representert her vil føle indre jubel og voldsom stolthet. 
