HPs musikk er like tøff som sausen med samme navn
Et stort hurra for The Last Hurrah!! 
«The Beauty Of Fake» er mer ekte enn det meste. 

ALBUM: 
Hans Petter Gundersen, best kjent som HP Gundersen, er en original - i den forstand at han er unik og gjør ting på sin måte, uavhengig av trender. 

Framfor alt leker han med sjangrer - og mikser dem gjerne til de føyer seg inn i det som blir hans eget uttrykk. 
På dette albumet kan det tåle merkelapper som sonisk, kosmisk og meditativt, på neste album kan det være noe helt annet. 

Voksen debut Etter mange år som produsent, bakmann og medlem av band som Tweeterfriendly Music, solodebuterte han i godt voksen alder for noen år siden - med to ganske forskjellige album med country som en rød tråd. 
I 2011 kom debuten med The Last Hurrah!!, kritikerroste «Spiritual Non-Believers». 

Suggererende «The Beauty Of Fake» følger i samme spor, men er enda mer dempet. 
Det er et sånt besnærende album som lever sitt eget, suggererende liv i vel 35 minutter. 

Albumet består riktignok av åtte spor, men de går i ett, uten stopp. 

Litt irriterende når du har forelsket deg i en låt midtveis, men det kan bety at The Last Hurrah!! vil at vi skal høre på hele albumet i sammenheng! 

Album med stor A 
Og det er til å forstå. 
Det er lenge siden jeg har hørt et så gjennomført album som «The Beauty Of Fake». 
Her henger alt sammen, fra den folkemusikkinspirerte åpningen «The Rush», med Gundersens messende «dronegitar», via herlige «In India» til det avsluttende, fengende høydepunktet «Where Am I Now». 

Mange referanser Musikken til HP Gundersen sender tankene til moderne verdensmusikk (blant annet gjennom kinesiske Yuyue Zhengs sitarliknende guzheng), 70-tallets hippiemusikk (med sine referanser til India), bølgende hawaiimusikk, norsk folkemusikk (blant annet representert ved Silje Solbergs hardangerfele) og linjer helt tilbake til 60-tallets britiske folkband. 

The Beatles 
Du kan også høre litt Daniel Lanois her, og da særlig i Gundersens måte å spille pedal steel på. 
Også Beatles-referansene henger i lufta, «The Whistle Call» har for eksempel mye av den samme stemninga som «Nowhere Man». 

Goodbye Ordene på albumet tilhører Leslie Ahern fra Tweeterfriendly Music, men det er Heidi Goodbye som framfører dem - og hun gjør det på en betagende og smektende måte. 

En rekke musikere er gjester, men Gundersen tar det meste av støyten som gitarist og tangentmann på diverse instrumenter. 

Utfordrer Både debuten og «The Beauty Of Fake» er plater for deg som liker å bli utfordret musikalsk, og som leter etter noe mer enn fengende radiovennlige låter på snaut tre minutter. 

Jo da, fake er det nye ekte! 
