Tid for tårer
«People Like Us» er en guidet tur gjennom lettfattlige livskriser. 

FILM: 
Sam Harper (Chris Pine) er en av disse solbrillede jyplingene som konstant snakker om kjøp og salg i mobiltelefonen og ignorerer anropene fra mamma. 

Det sier seg selv at han i løpet av kort tid, nærmere bestemt én time og femti minutter, vil få noen nyttige lærepenger og måtte ta noen avgjørende valg, minst ett av dem på en flyplass. 
Men la oss ta det fra begynnelsen. 

Løsbare floker 

Isønderslåtte familier skal repareres i «People Like Us». 
Emosjonelle kontinentalplater settes i bevegelse når Sams distanserte far dør, og han meget motvillig må reise hjem til begravelsen. 
Det viser seg at det finnes en hemmelighet i Sams familie, en skakkjørt, sarkastisk halvsøster (Elizabeth Banks) og et ensomt, sarkastisk barn (Michael Hall D'Addario), i tillegg til hans skuffede, sarkastiske mor (Michelle Pfeiffer). 

Den generelle anpentheten lar seg ikke undertrykke: 
Alle trøstespiser, eller trøstedrikker, eller overser telefoner de virkelig burde ta. 
Men det blir rimelig fort klart at «People Like Us» er en av de filmene der flokene er til for å løses og feelgood-stemningen aldri virkelig tøyes. 
Alle snakker flytende manusforfatterish, med usannsynlig velplasserte punchlines og fasader som slår godt timede sprekker. 

Indre uro 

Noen av øyeblikkene sitter der de skal. 
En av de tallrike grunnene til indre uro i «People Like Us» er frykten for ikke å strekke til, for å bli møtt med likegyldighet av den som skulle og burde elske deg: 
En far, en ektefelle. 
Særlig Banks, en likandes skuespiller med stor rekkevidde, er overbevisende sår. 

Men det er ikke nok. 
Pine har mye potensial, men blir ofte feil anvendt. 
Han er forsåvidt sympatisk, men for endimensjonal og kjedelig i rollen som ung mann i ferd med å bli kjent med sitt eget følelsesliv. 
Olivia Wilde er et som vanlig uinteressant nærvær i en som vanlig uinteressant rolle, denne gang som personlighetsløs kjæreste. 

«People Like Us» er en velment film. 
Den tilbyr en guidet tur gjennom lettfattelige livskriser under et lag av hollywoodsk hverdagsgloss. 
Sånt blir sjelden verken mer eller mindre enn ålreit. 
