En ypperlig duo
Rachmaninov: Cello-sonate op. 
19; Sjostakovitsj: 
Cello-sonate op.40. 

Audun Sandvik cello, Sveinung Bjelland klaver. 
LAWO 

Audun Sandvik og Sveinung Bjelland (fra Stavanger) viser seg på denne nye cd-en som en fremragende duo. 
De har spilt sammen lenge, til glede for mange, med dette er deres første cd. 
Nå har de hentet frem verk som ikke er altfor mye spilt, og som står godt til hverandre, cello-sonater av Rachmaninov og Sjostakovitsj. 
De to russiske komponistene skriver sangbart. 
Så er da også, som det ganske riktig står i tekstheftet, celloen det instrument som kommer den menneskelige stemmen nærmest. 

Særlig Rachmaninovs cello-sonate er undervurdert og ganske oversett, stilt i skyggen av komponistens klaverkonserter, klaverstykker og noen av symfoniene. 
Det har Sandvik/Bjelland nå virkelig rettet på. 
Førstesatsen i denne sonaten utvikler en herlig, sentimental melodi. 
Den er nesten som hos Schubert: 
Vi ønsker at den skulle vare lenger, selv om den kommer igjen og igjen, i ny lyssetting. 
Sentimental? 
Ja, musikken tåler også denne følelsen, så fremt den ikke manifesterer seg som en fullstendig oversvømmelse av subjektet. 
I Sandvik/Bjellands-tolkning er det ikke slik. 

For Sandviks og Bjellands spill er passe nøkternt – og samtidig romantisk: her er ingen motsetning. 
Sjoskakovitsj’ cellosonate har intet politisk over seg, slik som de fleste av hans verk. 
Her er både russisk folklore, orientalsk koloritt, samt det groteske og ironisk-karikerende som ellers kjennetegner denne komponisten. 
Sonaten blir gjennomspilt med alle disse karakteristika. 
Særlig merket jeg meg tredjesatsen, som er som en lang pust i largo. 
