Bokanmeldelse:Aune Sand: 
«Jordbærmus» 

Sprengkåt surr fra Sand. 

Aune Sands litterære hyllest til kvinnekjønnet smaker akkurat så dårlig som smakebitene ga inntrykk av. 

Når en kunstner som Aune Sand utgir en erotisk bok melder selvfølgelig spørsmålene seg med en gang: 
Skal dette vurderes som kunst eller kitsch, som prosa eller porno? 
Men etter hvert som man leser de 123 sidene med tekst – resten av de 264 sidene er poserende svart/hvitt-bilder – blir egentlig disse spørsmålene ganske så uinteressante. 
«Jordbærmus» er et så håpløst stykke tekst at de fleste vanlige vurderingskriterier uansett kommer til kort. 

Et forsøk på handlingsreferat: 
Den navnløse, mannlige jeg-fortelleren er på reise i en arkaisk verden preget av (russisk) steppeland, kornåkrer, landsbyer og isolerte hytter. 
Reisen foregår ofte til fots – han løper stort sett gjennom landskapene – noen ganger kjører han en gammel Citroen og enda oftere tar han toget. 
En og annen rotur forekommer også. 
Han spiser forbløffende ofte pannekaker, åpenbart en livrett, men også vafler, skinke og fisk. 
Til dette drikker han nysilt melk og ferskbrygget øl. 
I enkelte av de korte tekstene denne boken er satt sammen av, har hovedpersonen følge av en kvinne. 
Ellers så møter han kvinnene på sin vei, for det er jo de som er selve målet for all denne fartingen. 
Nærmere bestemt kvinnekjønnet, som må kunne sies å oppta hovedpersonen/forfatteren inntil det maniske. 
Aldri har jeg i en og samme bok lest like mange synonymer for det kvinnelige kjønnsorgan. 
Noen eksempler: 
Myrlandskap, jordbærkammer, moder jord, bjerkeskog, bekk, edelsten, markblomst, solbær, rose, morellund og løvens gap. 
Og dette er altså bare et utvalg. 

For det mannlige kjønnsorgan kan vi blant annet finne følgende omskrivinger: 
Solsikke, eplestav, sommerblomst, plommetre, bøffel, sabel og stålarm av jern. 

Lyst til å høre bok-snakk? 
Last ned VGs bokpodcast Pocket! 

Litterært sett går det under sterk tvil kanskje an å hevde at Aune Sand med dette plasserer seg som en slags sen-symbolist, med innslag av panteistisk filosofi. 
I hvert fall er det helt åpenbart at hovedpersonen bærer på et sterkt ønske om å bli ett med naturen. 
Men enda sterkere, og helt overskyggende alt annet, bærer han på et gjennomtrengende ønske om å penetrere. 
Ingenting å si på det i og for seg. 
Men det eneste som stivner på leseren underveis i lesningen av utallige mann/kvinne-sammenføyninger, er dessverre smilet. 

«Jordbærmus» er for dårlig til å være morsom. 
Og da er nok alt håp ute. 
