Men Poirot, hvorfor er du så pompøs?
Det lette og kyniske blir borte i denne melodramatiske versjonen av «Mord på Orientekspressen». 

FILM: 
Egentlig er jo dette toppen av kos. 
Grufulle, men raskt unnagjorte mord i dannede omgivelser, der høflige avhør av grever og kammerpiker leder den eksentriske mesterhjernen til en overrumplende løsning. 
I klassikeren «Mord på Orientekspressen», med Hercule Poirot i hovedrollen, var løsningen så overrumplende at den nå i praksis er allmennkunne. 
Den som benker seg for å følge historien om de glamorøse passasjerene ombord på toget der det skjer et mord om natten, gjør det nok mer for stemningens enn for mysteriets skyld. 

For narsissistisk 

Oppgaven burde derfor være enkel for regissør Kenneth Branagh. 
Han forvalter en fantasi, en etablert verden, som allerede er velkjent og elsket. 
Men jammen kommer ikke narsissismen i veien for fingerspissfølelsen her. 
Én ting er nå at Branagh generøst har gitt seg selv hovedrollen som Poirot. 
Men så må han også lesse på og gi seg selv altfor mye å gjøre. 
Et tåpelig innledningskapittel fremstår mer som en dårlig vits («Hørt den om rabbien, imamen og presten ...») enn en demonstrasjon av sylskarphet. 

En unødig kjærlighetshistorie fra fortiden gir oss lange tagninger der Poirot stirrer stivt på et sort/hvitt-foto mens tilskueren utålmodig venter på neste steg i mordgåten. 
Og verst av alt: 
På slutten kommer visst Branagh på at han fortjener å være Hamlet igjen, og lar Poirot avlevere en bredbent og tordende moralmonolog, til pompøs musikk. 
Det er i skjærende dissonans mot Agatha Christies tone, som får mye av sitt særpreg ved å være lett og underholdende og småkynisk. 

Stjerneskuespillere 

All tiden Branagh bruker på tull, burde han heller skjenket stjerneskuespillerne han har klart å få tak i, som Michelle Pfeiffer, Judi Dench, Penelope Cruz, Willem Dafoe og Johnny Depp. 
Sistnevnte er rådvill og glassaktig, men de andre synes å føle seg riktig bekvemme ombord på luksustoget, som regissøren blant annet skildrer gjennom noen lekre tagninger fra taket. 
Dramaturgien snubler litt, men likevel: 
Her er spilles det opp til en deilig drøm, før filmskaperen selv klamper inn og stiller seg i veien. 
