Ti av elleve snakkeroller i den danske barnefilmen er menn
Noen burde tenkt seg om én gang til 

FILM: 
La oss ta en rask oppsummering av persongalleriet i «Den utrolige historien om den kjempestore pæra», et animert eventyr fra det sørlige nabofolket. 

Våre helter, barnas identifikasjonsobjekter, er elefanten Sebastian og katten Mitcho, de eneste representantene fra dyreriket i den idylliske småbyen Solby. 
Sebastian er tydelig en gutt og Mitcho tydelig en jente. 
I løpet av filmen må de forholde seg til en snill borgermester, en slem wannabe-borgermester, en smålei general, en vimsete professor, tre sjørøvere med dårlig sangstemme, en eksentrisk undervannsreisende, og et spøkelse. 
Samtlige av disse er menn. 

Det betyr at av elleve talende skikkelser i filmen, er det én kvinne. 
Nå skal man ikke være for nøyeregnende på sånt, men når skjevheten er så skarp, i en barnefilm fra en av modernitetens bastioner, er det grunn til å kremte og spørre om ikke det hadde vært mulig å sette seg ned og tenke seg om én gang til. 

Nesten eventyrlig 

Utover dette er «Den utrolige historien om den kjempestore pæra» svært variabel. 
Den er på det fineste når den er på det mest eventyrlige. 
Når borgermesteren forsvinner, reiser Sebastian og Micho ut for å finne ham i en forvokst, magisk pære (lang historie). 
Tversnittet av de fortryllede farkostene, både pæreskipet og det mekaniske havmonsteret som den reisende eksentrikeren ferdes i, skaper en stemning som minner litt om Jules Vernes romaner. 
Når farkosten glir gjennom en mørk sky der spøkelser svirer rundt, kommer til og med et anstrøk av poesi. 

Sebastians lengsel etter sin forsvunne bestefar, og ønske om å være like modig som ham, pirker nesten borti noe sjelfullt. 
Trond-Viggo 
Torgersens vittige stemme gjør den overhjelpsomme professoren til filmens mest distinkte karakter. 

Glatte ansikter 

Men animasjonen er for glatt. 
Ansiktene til Sebastian og Micho er så store at de kan studeres i detalj, og når de har lite struktur og mimikk, reduseres de til veldige flater. 

Skurken er den kjedeligste av alle skurker; han vil ha makt og høyhus, og siden han ikke vil ha noe annet, må han hyle ut hvor innmari ambisiøs han er, og hvor fryktelig stort det huset skal bli, stadig høyere ettersom filmen går sin gang. 
En umorsom sjørøvertrio som av uforklarlige grunner må bryte ut i sang trekker også ned. 
Solby og havet som omgir den kunne vært et magisk sted, om det hadde vært behandlet med litt mer flid. 
