Det blir ikke bedre enn dette
«Star Trek» rett til himmels. 

||| html,body { border: 0px; } 

FILM: 
En stjernekrysser svever ved den ytterste grense. 
Fra det endeløse rom åpenbarer det seg et enormt hull av elektromagnetisk stråling. 
Ut stiger et monstrøst byggverk, et flygende objekt med ukjent opphav, blåsort, armert ondskap i bevegelse. 
Skuddveksling oppstår. 
Stjernekrysseren er sjanseløs. 
Vår helt, kaptein George Kirk, ser ingen annen utvei enn å evakuere øyeblikkelig. 

— Kom dere av. 
Det er en ordre, roper han. 

Også til sin svært gravide kone. 
Riene kommer tett. 
Det smeller i futuristiske kanoner så det runger i kinosalveggene. 
Det er lenge siden effekteri på film har påvirket meg nevneverdig, men seks minutter ut i «Star Trek» reiser nakkehårene seg. 
Jeg har glemt salen jeg sitter i. 
Stjerneåret er 2233.04. 
I en galakse ikke fjern fra vår egen går føderasjonens stjernekrysser opp i flammer. 
Alt går i sakte film. 
Bak roret står George Kirk og brenner. 
I samme øyeblikk fødes sønnen hans. 
Det er over the top, kitschy som faen og jeg digger det. 
Enda er det duket for to timer warp-speed. 
Halleluja! 

I 1960 SATTE amerikaneren Gene Roddenberg seg ned ved skrivepulten og klødde seg i skolten. 
Etter å ha måtte skrinlegge «The Lieutenant», en tv-serie om den amerikanske marinen, ante ikke den tidligere piloten hva han skulle ta seg til. 
Så fikk han en idé. 
Han ville krysse god gammeldags Western med «Gullivers Reiser», og han ville plassere handlingen i verdensrommet. 
Og i framtida. 

I 1966 hadde «Star Trek: 
The Original Series» premiere på NBC. 
Siden den gang har Star Trek vokst seg til en av de største mediefranchisene gjennom tidene. 
Det er blitt publisert et hundretalls bøker og et enormt antall magasiner og dataspill. 
Fem forskjellige tv-serier, som hver og en består av utallige episoder, er blitt sendt i beste sendetid. 
Og hele ti spillefilmer er blitt laget. 
Noe som igjen har rekruttert en arme av tilhengere. 
Ekstremt hengivne tilhengere. 
Det avholdes årlige Star Trek-sammenkomster verden over. 
Og det finnes et stort antall foreninger. 
Trekkers Norge, som arbeider for å øke kunnskapen om Star Trek, teller 73 medlemmer. 

MEN HVA ER det med denne serien, som fikk selveste Barack Obama til å heve hånden i Trekkie-hilsen da han traff Leonard Nimoy, mannen som spiller Mr. Spock i den originale serien og som også spiller en verdifull rolle i denne filmen? 
Kort fortalt handler Star Trek om kaptein James Tiberius Kirk, hans mannskapet om bord på U. S. S Enterprise, og problemene de møter på sine eventyr i ukjente deler av det siste grenseland, verdensrommet. 

På utsida minner Star Trek med andre ord om majoriteten av moderne science fiction-serier, men i motsetning til å løse problemene med lyssabler, utspilles Star Trek seg i et langt mer diplomatisk og dialogpreget univers, der logisk og filosofisk tankegang er minst like viktige ingredienser som beamers og stun guns. 
Sagt med andre ord, Star Trek er «hope we can believe in», en serie om en romflåte sendt fra jorda for å preke fred og fordragelighet hos fremmede sivilisasjoner. 

Temaer som rasisme, religion, feminisme, imperialisme og seksuell undertrykkelse er blitt nøysommelig behandlet opp igjennom åra. 
Noe som har gitt «Star Trek» betegnelsen som «Star Wars» langt mindre sexy, langt mindre underholdende, men langt smartere lillebror. 
En betegnelse J.J. Abrams for alvor tar et oppgjør med i denne filmen. 
«Star Trek» anno 2009 er alt det «Star Wars» en gang var, det er påkostet, gjennomtenkt popcornunderholdning fra aller øverste hylle. 
Og litt til. 

OG HVORFOR fungerer det? 
Er det fordi J.J. Abrams serverer nervepirrende actionsekvenser hvert ellevte minutt? 
Er det fordi han makter å gjøre verdensrommet til en stor, altoppslukende og nifs visuell nytelse? 
Er det fordi han har beholdt grunnlaget fra Star Trek anno 1966, der han ivaretar design, kjente formuleringer, personlighetstrekk og verdensanskuelse, samtidig som han gir det hele en sårt tiltrengt ansiktsløftning? 
Så absolutt! 

Men mer enn det veit J.J. Abrams hvilke knapper han skal trykke på for målbinde publikum. 
Han har gjort det før med «Armageddon», han har gjort det før med «Mission Impossible III» og han har gjort det før med «Lost». 
J.J. Abrams veit at så lenge han får oss til å tro på det faktum at jorda snart skal gå under, så har han grepet om oss. 
Og i «Star Trek» er det ikke snakk om en faretruende asteroide («Armageddon»), det er ikke snakk om et slags magnetisk altopprivende punkt som må restartes med en knapp hvert 108-minutt («Lost»), men i stedet en ond, svartkledd, tatovert jævel, som farer rundt i sitt monstrøse romfartøy og sprenger planeter. 
Og som snart, veldig snart har Jorda i sikte. 

I TILLEGG er «Star Trek» overraskende morsom. 
Serien har til tider holdt samme underholdningsgrad som tørkende maling, derfor er det svært overraskende og befriende å se at filmen inneholder flere LOL-øyeblikk. 
Abrams blander enkel slapstick med kløktige kommentarer. 
Filmens hovedperson James T. Kirk (Chris Pine) minner om en blanding av Maverick fra «Top Gun» og Han Solo fra «Star Wars». 
Han er kjekk og tøff, men akkurat passe sårbar og selvironisk til at vi liker ham. 
I tillegg går han stadig vekk på snørra. 
Men det er Spock, overbevisende spilt av Zachary Quinto, som stjeler showet. 
Spock er alle actionfilmhelters rake motsetning, en nerdete antihelt med spisse ører, høy moral og intelligens. 
Han er en akademisk tørrpinn men en usedvanlig skarp tunge, og han tilfører «Star Trek» en kvalitet de fleste popcornfilmer mangler: et lysende intellekt. 

Detaljnivået i filmen er imponerende og Abrams skaper en troverdig illusjon av at vi befinner oss i framtida, uten at han overdriver. 
Slik sett føles filmen som en — og bær over med meg — troverdig fremtidsutopi. 
Michael Giacchinos musikk er stemningsskapende og det personlige dramaet som utspiller seg mellom eksplosjonene er akkurat nok bevegende til at empatien ikke går opp i flammer. 

HVIS DU er hardnakket Star Trek-fan er det godt mulig at J.J. Abrams tolkning av Roddenberry univers ikke tilfredsstiller. 
At du vil finne mangler, at det ikke var slik du så for deg James T. 
Kirk da han var åtte og at det egentlig ikke var slik forhistorien til Star Trek — slik du kjenner det — utartet seg. 
Vel. 
Star Trek slik du kjenner det er historie. 
J.J. Abrams har redefinert merkevaren, han har pusset og polert og skapt en underholdningsgigant som er for stor for nerdene alene. 

« «Star Trek» » 

6 

Kategori 

Regi JJ Abrams Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « » 

filmkulturanmeldelserstar_trekanmeldelse 

Del på facebook Lik Dagbladet Kultur på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

— Kom dere av. 
Det er en ordre, roper han. 

Også til sin svært gravide kone. 
Riene kommer tett. 
Det smeller i futuristiske kanoner så det runger i kinosalveggene. 
Det er lenge siden effekteri på film har påvirket meg nevneverdig, men seks minutter ut i «Star Trek» reiser nakkehårene seg. 
Jeg har glemt salen jeg sitter i. 
Stjerneåret er 2233.04. 
I en galakse ikke fjern fra vår egen går føderasjonens stjernekrysser opp i flammer. 
Alt går i sakte film. 
Bak roret står George Kirk og brenner. 
I samme øyeblikk fødes sønnen hans. 
Det er over the top, kitschy som faen og jeg digger det. 
Enda er det duket for to timer warp-speed. 
Halleluja! 

I 1960 SATTE amerikaneren Gene Roddenberg seg ned ved skrivepulten og klødde seg i skolten. 
Etter å ha måtte skrinlegge «The Lieutenant», en tv-serie om den amerikanske marinen, ante ikke den tidligere piloten hva han skulle ta seg til. 
Så fikk han en idé. 
Han ville krysse god gammeldags Western med «Gullivers Reiser», og han ville plassere handlingen i verdensrommet. 
Og i framtida. 

I 1966 hadde «Star Trek: 
The Original Series» premiere på NBC. 
Siden den gang har Star Trek vokst seg til en av de største mediefranchisene gjennom tidene. 
Det er blitt publisert et hundretalls bøker og et enormt antall magasiner og dataspill. 
Fem forskjellige tv-serier, som hver og en består av utallige episoder, er blitt sendt i beste sendetid. 
Og hele ti spillefilmer er blitt laget. 
Noe som igjen har rekruttert en arme av tilhengere. 
Ekstremt hengivne tilhengere. 
Det avholdes årlige Star Trek-sammenkomster verden over. 
Og det finnes et stort antall foreninger. 
Trekkers Norge, som arbeider for å øke kunnskapen om Star Trek, teller 73 medlemmer. 

MEN HVA ER det med denne serien, som fikk selveste Barack Obama til å heve hånden i Trekkie-hilsen da han traff Leonard Nimoy, mannen som spiller Mr. Spock i den originale serien og som også spiller en verdifull rolle i denne filmen? 
Kort fortalt handler Star Trek om kaptein James Tiberius Kirk, hans mannskapet om bord på U. S. S Enterprise, og problemene de møter på sine eventyr i ukjente deler av det siste grenseland, verdensrommet. 

På utsida minner Star Trek med andre ord om majoriteten av moderne science fiction-serier, men i motsetning til å løse problemene med lyssabler, utspilles Star Trek seg i et langt mer diplomatisk og dialogpreget univers, der logisk og filosofisk tankegang er minst like viktige ingredienser som beamers og stun guns. 
Sagt med andre ord, Star Trek er «hope we can believe in», en serie om en romflåte sendt fra jorda for å preke fred og fordragelighet hos fremmede sivilisasjoner. 

Temaer som rasisme, religion, feminisme, imperialisme og seksuell undertrykkelse er blitt nøysommelig behandlet opp igjennom åra. 
Noe som har gitt «Star Trek» betegnelsen som «Star Wars» langt mindre sexy, langt mindre underholdende, men langt smartere lillebror. 
En betegnelse J.J. Abrams for alvor tar et oppgjør med i denne filmen. 
«Star Trek» anno 2009 er alt det «Star Wars» en gang var, det er påkostet, gjennomtenkt popcornunderholdning fra aller øverste hylle. 
Og litt til. 

OG HVORFOR fungerer det? 
Er det fordi J.J. Abrams serverer nervepirrende actionsekvenser hvert ellevte minutt? 
Er det fordi han makter å gjøre verdensrommet til en stor, altoppslukende og nifs visuell nytelse? 
Er det fordi han har beholdt grunnlaget fra Star Trek anno 1966, der han ivaretar design, kjente formuleringer, personlighetstrekk og verdensanskuelse, samtidig som han gir det hele en sårt tiltrengt ansiktsløftning? 
Så absolutt! 

Men mer enn det veit J.J. Abrams hvilke knapper han skal trykke på for målbinde publikum. 
Han har gjort det før med «Armageddon», han har gjort det før med «Mission Impossible III» og han har gjort det før med «Lost». 
J.J. Abrams veit at så lenge han får oss til å tro på det faktum at jorda snart skal gå under, så har han grepet om oss. 
Og i «Star Trek» er det ikke snakk om en faretruende asteroide («Armageddon»), det er ikke snakk om et slags magnetisk altopprivende punkt som må restartes med en knapp hvert 108-minutt («Lost»), men i stedet en ond, svartkledd, tatovert jævel, som farer rundt i sitt monstrøse romfartøy og sprenger planeter. 
Og som snart, veldig snart har Jorda i sikte. 

I TILLEGG er «Star Trek» overraskende morsom. 
Serien har til tider holdt samme underholdningsgrad som tørkende maling, derfor er det svært overraskende og befriende å se at filmen inneholder flere LOL-øyeblikk. 
Abrams blander enkel slapstick med kløktige kommentarer. 
Filmens hovedperson James T. Kirk (Chris Pine) minner om en blanding av Maverick fra «Top Gun» og Han Solo fra «Star Wars». 
Han er kjekk og tøff, men akkurat passe sårbar og selvironisk til at vi liker ham. 
I tillegg går han stadig vekk på snørra. 
Men det er Spock, overbevisende spilt av Zachary Quinto, som stjeler showet. 
Spock er alle actionfilmhelters rake motsetning, en nerdete antihelt med spisse ører, høy moral og intelligens. 
Han er en akademisk tørrpinn men en usedvanlig skarp tunge, og han tilfører «Star Trek» en kvalitet de fleste popcornfilmer mangler: et lysende intellekt. 

Detaljnivået i filmen er imponerende og Abrams skaper en troverdig illusjon av at vi befinner oss i framtida, uten at han overdriver. 
Slik sett føles filmen som en — og bær over med meg — troverdig fremtidsutopi. 
Michael Giacchinos musikk er stemningsskapende og det personlige dramaet som utspiller seg mellom eksplosjonene er akkurat nok bevegende til at empatien ikke går opp i flammer. 

HVIS DU er hardnakket Star Trek-fan er det godt mulig at J.J. Abrams tolkning av Roddenberry univers ikke tilfredsstiller. 
At du vil finne mangler, at det ikke var slik du så for deg James T. 
Kirk da han var åtte og at det egentlig ikke var slik forhistorien til Star Trek — slik du kjenner det — utartet seg. 
Vel. 
Star Trek slik du kjenner det er historie. 
J.J. Abrams har redefinert merkevaren, han har pusset og polert og skapt en underholdningsgigant som er for stor for nerdene alene. 
