Brexit til tross:Gi oss mer britisk musikk 

Torsdagskonserten var en kjærkommen anledning til å stifte bekjentskap med ny og gammel britisk musikk 

KONSERT 

Kristiansand Symfoniorkester 

Dirigent Paul Watkins 

Klaversolist Huw Watkins 

Kilden, konsertsalen 

Musikken uttrykker noe annet enn språket. 
Derfor kan det å skrive om musikk og musikkopplevelse være en vrien øvelse. 
Engelske Edward Elgar (1857–1934) har i Enigma-variasjonene (1899) karakterisert sine venner, og det er lett å gjøre seg noen forestillinger om personene som portretteres gjennom fjorten variasjoner. 

Der er ett øyeblikk i denne musikken som jeg ikke kan beskrive på noen annen måte enn ved ordet NÅDE. 
Overgangen fra åttende til niende variasjon, der en eneste tone, grunntonen G fra den del vi forlater, henger igjen i fiolin og danner tredje tone i Ess-dur som kommer i Nimrod, stille som fra evigheten – det er et øyeblikk så intenst, så sterkt og så rikt på miskunn at jeg vet ikke noe annet ord enn nåde. 
Og slik ble det – en nådestund – med vårt symfoniorkester og dirigent Watkins. 

Hele programmet var britisk. 
Åpningen med tre walisiske folketoner for strykere av dirigentens bror og kveldens klaversolist Huw Watkins var en påminnelse om at det fins en masse musikk på den britiske siden av Kanalen som vi hører alt for lite til her i landet. 
Det var samtidig en tydeliggjøring av at KSOs strykere nå er blitt et ensemble å regne med. 
Det er en helt annen og mer fullkommen klangverden enn den vi var fornøyde med i mange år da vi hadde 20 strykere i Kristiansand Kammerorkester. 

Benjamin Brittens virtuose Klaverkonsert fra 1938/45 fikk en førsteklasses fremføring av Huw Watkins og orkesteret. 
Den må være utrolig vrien å spille, som om Britten leker seg med en masse gamle klisjeer fra tidligere klaverkonserter, og lar dem spille ut i et nytt landskap, trolig ganske sterkt formet av det som skjedde både før og under Andre verdenskrig. 

Så må jeg bare bruke denne anledningen: 
Enigma-variasjonene har i Elgars orkestrering et «Orgel ad libitum» i siste sats. 
Jeg savnet orgelets brummende 36-fotere i denne sammenheng, og så lengselsfullt opp på den dårlig skjulte orgelkassen der oppe på veggen bak orkesteret. 
Når skal noen med mange penger sørge for å fylle den kassen? 
