Sterk italiensk kost
I likhet med filmen serverer TV-serien Gomorrah et mørkt bilde av camorraens brutalitet og makt. 

TV-SERIE: 2006 var året den italienske journalisten Roberto Saviano utga dokumentarromanen «Gomorra», som ble en verdensbestselger. 
Med smertelig realistiske skildringer kastet han lys over den utbredte organiserte kriminaliteten i Napoli og omegn, La Camorra. 

2008 var året regissør Matteo Garrone høstet Grand Prix-pris i Cannes for sin helitalienske film med samme navn basert på universet og researchen i boka. 

Nå er TV-serien her. 

Lik og ulik filmen Filmsuksessen «Gomorrah» omtales stadig som banebryteren som rått og brutalt avkledde mafiasjangeren ved å strippe den for glorifisering og romantisering. 

Borte var alt av Hollywoods vittige wise guys, operasoundtrack, bondske actionscener, elegante Marlon Brandoer og likandes Sopranos-typer. 
Garrone satte seg fore å vise oss camorra i all sin inhumane, håpløse elende, hvor ingen vinner, ingen er helter og hele samfunnet forgiftes. 

TV-serien? 
Den er løst bygget på samme miljø, men har egen handling og egne karakterer. 
Den har også samme noirrealistiske stil med rikelig med grått filter og håndholdt kamerabruk. 
Det er røft, rått og rufsete. 

Mer krim og flere helter Ulikheter? 
Der filmen minnet om «Requiem for a dream», et slags kikkhull inn til fire, fem skjebner surret inn i et nådeløst, uglamorøst helvete, så står serien på egne, andre bein. 
Den står på mer tradisjonelle tv-serieføtter og vil i større grad holde på oss med en enhetlig historie og underholde oss. 

Slik sett har ikke serien samme tydelige moralske «misjonsbudskap», men som dramaserie er den likevel sterk, blant annet fordi spenningsnivået er høyt, til tider veldig høyt, ja, hold for øynene-høyt. 

Klaner i krig Serien kretser rundt unge, selvstendige og snartenkte Ciro som er en slags høyrehånd for middelaldrende, mektige Don Pietro. 

Fra første episode eskalerer Pietros konflikt med en rivaliserende camorraleder. 
I takt med krigen mellom gjengene, eskalerer selvsagt også intrigene, skuddutvekslingene, hevnaksjonene og behovet for å trekke i tråder og bruke/presse kontakter på alle myndighetsnivå. 

Hvem jager hvem, kan man spørre underveis, noe også Ciro gjør. 

Flerdimensjonale karakterer løfter serien. 
Vi tror på Don Pietros halvtykke sønn som vil leve opp til faren, men ikke er like tøff som Ciro. 
Vi tror på farens skuffelse. 
Og vi tror på blodet som spruter i brutale og brå drap, så husk: 
Selv om alle liker italiensk, så er ikke dette for de små eller sarte mager. 

(Anmeldt ut fra første tre episoder av tolv, alle 50. min) 
