Er dette virkelig språket til en trettenåring?
Fredrik Høyer debuterer med en humoristisk, men overtydelig ungdomsbok. 

«Aldri bli en voksen! 
Ikke slutt å finne på og late som og drømme og leke. 
Ikke tro på løgnene deres! 
Ikke la deg hjernevaske av de voksne. 
STÅ IMOT!» 

Dette er budskapet i slam-poet, scenekunstner og forfatter Fredrik Høyers ungdomsbokdebut «De voksne». 
Den er lagt i hånden på Eilertsen. 
Han har begynt på ungdomskolen, og liker seg ikke. 
Alt er annerledes enn på barneskolen. 
Der var han en av de kule. 
Nå har de gamle fotballkompisene hans begynt i en annen klasse. 
De hilser nesten ikke på ham, og ingen spiller fotball i frimuttene. 
Da står Eilertsen alene, om han ikke blir plaget av Lånni og gjengen hans. 

Klassisk budskap 

Eilertsen har bare én venn i klassen. 
Det er lille, rare Edvin med en mor som drikker og en stefar som ikke er så grei. 
Edvin prøver å overbevise Eilertsen om at han ikke må bli smittet av voksen-viruset, som betyr at de mister fantasien og slutter å leke. 

Budskapet er klassisk: 
Behold barnet i deg! 
Her er Roald Dahl og Astrid Lindgren de fremste eksponenter. 
Men de lager gode fortellinger. 
Problemet med Høyer er at han lar Eilertsen komme med overtydelige refleksjoner nærmest fra side én: 
«En annen ting som er borte, bare sånn helt uten videre, er at folk spør hverandre om de skal «leke» etter skolen. 
Ingen sier leke lenger. 
Fra nå av heter det: 
Skal vi finne på noe etter skolen i dag?» 

Er dette virkelig språket til en trettenåring? 
Det er som om Høyer gjør trettenåringer mer gammelmodige og veslevoksent barnlige enn de egentlig er. 

Litterært ødeleggende 

Handlingen ellers er like velkjent. 
Eilertsen gjør alt for å bli kul. 
Han mislykkes inntil et stunt forandrer alt. 
Da gjør han det alle gjør i barne- og ungdomslitteraturen. 
Han svikter den eneste som aldri har sviktet ham. 
Men også dette blir fortalt med en overtydelighet som virker litterært ødeleggende, og med en formanende avslutning som ville gjort seg i bedre festtale. 
