Kokk i klammeri
«Bon Appetit! 
Hr President» plasserer en energisk og sjarmerende hovedperson i en luntende historie. 

FILM: 
Det er slett ikke rart kjendiskokker som Nigella Lawson og Jamie Oliver blir sexsymboler. 
Det er noe livsnytende over mange av de vuggende og smattende menneskene som har viet livene sine til å lage mat, noe henført som også har kraft til å henføre andre. 
Catherine 
Frot har noe av den samme sanseligheten i «Bon Appetit! 
Hr President», en feelgoodfilm med ullen sjangertilhørighet, basert på den sanne historien om kokken som ble president Mitterrands private kjøkkensjef. 
I filmversjonen er navnene endret, og virkeligheten har fått stå så lenge på kokeplaten at den komplekse aromaen er fordunstet. 

Moderne frustrasjon 

Historien om Hortense Laborie (Frot) fortelles på to plan: 
Nåtidsplanet, der hun jobber på en utpost ved Antarktis, gjør at seeren skjønner umiddelbart at ansettelsen hun overraskes med i begynnelsen av fortidsplanet, ikke har vart. 

Som kvinne kolliderer hun inn et etablert mannsvelde, som dedikert fagperson får hun problemer med byråkratene som rynker brynene for hver lille kvittering som kommer inn, og når hun også får god kjemi med det kulinarisk interesserte statsoverhodet, vekker hun grønnøyd misunnelse og pikante rykter blant dem som gjerne skulle hatt det samme. 

Den midterste gnisningen er kanskje den som føles mest relevant: 
Konfliktene og kommunikasjonsproblemene mellom ildsjel-typene og revisor-typene er en av modernitetens store frustrasjoner, og alle som har vært en stund i arbeidslivet kan kjenne igjen oppgittheten som ulmer under her. 

Dårlig bygget 

Men konstruksjonen er mangelfull. 
Nåtidsplanet er narrativt unødvendig og uten spenning, og fortidsplanet er egentlig en hverdagslig og ganske så realistisk bagatell, med mange entusiastiske bilder av kutting og koking, som aldri tar seg bryet med å nøste opp sine egne røde tråder. 
Frot er jordnær og sjarmerende, samspillet med presidenten, spilt av den aldrende forfatteren Jean d'Ormesson, er varmt og fint. 
Men historien er fortalt med langt mindre kontroll enn hva Hortense har over sine egne fresende gryter. 
