Film:Fantasiløst eventyr 

«Hansel & Gretel» trollbinder ikke. 

Tommy Wirkolas siste eventyr er nettopp det: 
Grimm-brødrenes fortelling om Hans og Grete har fått en omskriving som gjør de bortkomne barna til blodtørstige heksejegere i voksen versjon. 

Når en landsby opplever at stadig flere barn blir røvet av hekser, tilkaller borgermesteren Hansel og Gretel for å rydde opp. 
Gemma Arterton og Jeremy Renner strutter inn i byen i trange lærklær og spente haner akkurat i det sheriffen, grundig overspilt av Peter Stormare, skal til å brenne en kvinne anklaget for hekseri. 

Søsknene frigjør jenta, men sporer raskt opp reelle fiender, i Famke Janssens storheks-skikkelse. 
Så må de løse mysteriet «Hva skal heksene med alle barna?», samtidig som de snubler over troll, den slitsomme sheriffen og stadig flere spor fra sin egen fortid. 

Det hjelper ikke Wirkola at å gjenfortelle eventyr med ny vri er blitt en velbrukt oppskrift etter filmer som blant annet «Rødhette og varulven», «Snow White and the Huntsman» og TV-serier som «Once Upon a Time» og «Grimm». 
«Hansel & Gretel» tilfører lite nytt, annet enn mangel på spenning. 

For et norsk publikum gir det en ekstra bonus å gjenkjenne de norske skuespillerne i små biroller. 
De største av dem spilles av Bjørn Sundquist og Ingrid Bolsø Berdal, men ingen av dem får plass til å vise sine styrker. 

Berdal sees i ubarmhjertige nærbilder som får sminken til å fremstå som noe fra dagen-derpå spillnatt med gothgjengen. 
Spesialsminken generelt er lite imponerende. 
Enkelte av vesenene gir assosiasjoner til villvettene i 80-tallets «Ronja Røverdatter», mens storheksa Famke selv ser ut som hun har dyppet ansiktet i en bøtte gips. 
Det må være skumlere å overvære en Comic Con-konferanse. 

«Hansel & Gretel» føyer seg dessverre inn i rekken av filmer hvor 3D-effekten virker forstyrrende. 
Joda, det funker at det kommer piler og kosteskaft flygende mot deg, men det er en fordel om du kan se en enkel panorering uten at bildet flimrer. 
I action-scenene, som burde være filmens styrke, gjør 3D-teknikken det virkelig vanskelig å få med seg spenningen. 

Wirkola viderefører sansen for splatter og platte replikker, og det er blant elementene som gir mest tilfredsstillelse. 
Men Renner og Arterton virker ikke komfortable med materialet og gjør det vanskelig å tro på at det er ment å være morsomt. 
Det virker som om noe er «lost in translation» på veien fra Alta til Hollywood. 

«Hansel & Gretel» står igjen som et eventyr uten magi og overbevisning. 
