Elena Ferrante:«Dei som flyktar og dei som blir» 

Det samme skjer hver gang. 
Man åpner den store tykke boken og blir besatt. 

For tredje gang forsvinner leseren inn i det brede lerretet som slås opp av Elena Ferrante, som vi alle nå vet er et pseudonym. 

Og som hele den bokglade verden spekulerer omkring. 
Hvem er hun, eller er det en han? 
Det spiller ikke så stor rolle, og mysteriet er på et vis med på å gjøre denne enestående Napoli-kvartetten fascinerende. 

Her i Norge er bokverket om menneskene og mafiaen fra det fattige og nedslitte kvartalet i Napoli desto mer unikt, for vi leser Ferrante - som møter halleluja-omtale i verdenspressen - på et vakkert nynorsk. 
Kristin Sørsdals fabelaktige oversettelse og språk gir en ekstra dimensjon ved Ferrante i Norge. 

Den verden vi føres inn i er både stor og liten. 

Det handler om de store og viktige tingene i livet, om vennskap mellom kvinner, forholdet mellom menn og kvinner, om krevende ekteskap, og denne gang om 1960- og 70-årens opprør, kvinnekamp og klassekamp. 

Og den handler om de små ting, de små detaljer som rir en familie gjennom lang tid og ikke slipper taket i menneskene, om konflikter og følelser som endres. 

Alt dette forteller Ferrante om med en voldsom styrke, med en temperatur i teksten og hos menneskene - en kraft som slår inn i leseren. 
Det er en trivsel når man som leser går inn de mange små scenene, tablåene, og en nesten overveldende følelse når man ser hvor Ferrante fører oss denne gang. 

Etter en start i 2005, går fortellingen denne gang tilbake til 1960-tallet og spinner rundt det store persongalleriet i en politisk skakende samtid, studentopprør og klassekonflikter i Italia. 

Hovedpersonene er, enkelt sagt, de to kvinnene Elena Greco og Lila Cerullo. 
Men det er Elena, akademikeren og forfatteren som forteller som aldrende kvinne. 
For Lila er blitt borte, og Elena nøster opp fra livene deres og gir bokverket sitt intense innhold. 

Denne leser er usikker hver gang en Ferrante-bok åpnes: 
Er det mulig å hente inn igjen og holde styr på persongalleriet og alt som tidligere har skjedd? 
Men det makter Ferrante, langsomt og myndig knyttes tidligere hendelser inn i begivenhetene i det nye tiåret. 
Forfatteren trekker trådene nennsomt mellom familiene, eks-kjærester, deres ektefeller, venner, bekjente, fattigdom, overgrep på arbeidsplassen, nedlatende behandling av kvinner, mafiaen. 

Elena har gitt ut sin første bok og opplever suksess og kritikk. 
Hun, arbeiderjenta, gifter seg med akademikeren og flytter til Firenze med sin professormann og havner i universitetsopprøret. 
Hun får barn, og familielivet blir slett ikke slik hun så for seg. 

Lila – en fascinerende skikkelse – sjikaneres stadig seksuelt på den røffe arbeidsplassen, en kjøttfabrikk. 
Også Lila sliter i sitt private liv. 
Forholdet mellom de to, Elena og Lila – og mannen de felles begjærer – får nye dimensjoner. 

Ferrante skaper scener som er uforglemmelige, som raseriet hos Elenas mor overfor Elenas valg av ektefelle, med morens angst og følelse av underlegenhet overfor det akademiske liv. 
Eller Elenas reaksjon når søsteren velger sin ektefelle, fra en tvilsom familie. 
Eller den særegne atmosfæren i de korte møtene mellom Elena og Lila. 
Får vi neste gang «tak» på Lila? 

For til høsten kommer fjerde og siste bind i Napolikvartetten. 
Og etter det kommer Ferrantes tidligere bøker. 
De er visstnok like gode, sier oversetteren Kristin Sørsdal. 

Det er bare å glede seg. 
