Den rare filmen om kjærligheten
Wes Anderson har gitt kjærligheten tilbake litt av sin verdighet med denne sære komedien om en opprørsk guttespeider som rømmer inn i en slags hundremeterskog med sin elskede og en bærbar platespiller. 
Likner ikke på noe. 

Moonrise kingdom: 
Amerikansk dramakomedie. 
2012. 
1 time, 34minutter. 
11 år. 
Regi: Wes Anderson. 
Med: 
Jared Gilman, Kara Hayward, BruceWillis, Edward Norton, Frances McDormand, Bill Murray. 

Kjærligheten? 
Du husker kjærligheten? 
Den har egentligdårlige vekstkår i en kompromissløst egosentrisk verden derserie-sentimentaliten vikarierer som følelses-alibi. 
Kjærligheten er prangendetil salgs i "Farmen" og "Jakten på kjærligheten", densmiler liksom-privat i VIP-køer utenfor Ringenes Herre-premierer og er enplakat for selvrealiseringen. 
Kjærligheten er medie-drivstoff som forbrenner påVGNett-sider og kanskje ikke kan resirkuleres. 

Derfor er det litt hyggelig når det kommer en eksentriskliten film-underfundighet og formulerer styrken og uskylden i følelsenesgrunnleggende ufornuft. 
En liten gutt i Davy Crocketts pelsjegerlue, eiopprørsk jente som bruker kikkert som sin superevne og ellers leser nifse bøkerom ting. 
De er de utstøtte i det stabile samfunnet New Penanze i 1965.Tilværelsen er organisert som en ryddig speiderleir, der hensiktsmessighetentravler rundt med sin imponerende oppfinnsomhet. 
Edward Norton leder FortLebanon med saklig, sosialdemokratisk vennlighet, men det hjelper ikke: 
Det vilalltid finnes de som føler seg til overs. 
Bare kjærligheten kan redde dem. 

"Moonrise kingdom" er et stilistisk mesterstykkesom dyrker den eksotiske minimalismem på en sånn måte at den får utstudertensformighet til å likne oppdagelser av en ny planet. 
Alle snakkerdemonstrativt streit som om de leste fra ei folkeskolebok om naturen. 
Detskaper en merkelig, sorgfylt ironi, det skaper den avstanden som gjør at du kanoppleve verden som både pussig og rørende, to egenskaper som verden virkeligbehøver. 

Den samme skjørheten i bildefortellingen: 
Filmen forenklerdet kompliserte ned på bruksanvisnings-nivå. 
Shakusky med Woody Allen-brillenesier at de skal rømme, og så gjør de det. 
Suzy Bishop bærer med seg en kattungeog tjue bokser kattemat på en strevsom, men pertentlig Ole Brumm-reise til enmild, vakker liten parodi på Den Blå Lagune. 
De danser på stranda mensFrancoise Hardy synger på platespilleren. 
En rar liten kommentator som lignerHarald Stanghelle varsler den store stormen. 
Rundt dem får det melankolskespeidersamfunnet panikk, og fra byen kommer ryddersken i barnevernet. 
Menrømlingene har fabelaktige Mikkel Rev-masker, og de er villige til å dø forhverandre — en utvei som sjelden er nødvendig når alt kommer til alt. 

Wes Andersen har sammen med Francis Coppolas sønn Romanskrevet en film der alt stemmer, men ingen ting er slik det pleier å være. 
Manblir glad og man blir trist. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
