Nytt Robyn-album:Velkjent, annerledes og helt fantastisk 

For en musikalsk retur av det svenske popikonet Robyn. 

Åtte år er gått siden svenske Robyn – født Robin Miriam Carlsson og nå 39 år – sist ga ut musikk i eget navn med den utrolig sterke trilogien Body Talk i 2010. 
I mellomtiden har hun vært med på tre gode EP-er sammen med andre artister, blant annet Röyksopp, men åtte år er en evighet som ville knekt de aller fleste popkarrierer. 
I Robyns tilfelle har det motsatte skjedd. 

For henne har tilhengerskaren og statusen som popikon bare økt og økt, og når hun nå er tilbake med et nytt album genierklæres hun i mange kanaler. 
Fortjent? 

Ja. 
Honey bekrefter alt man har håpet på. 
Et mesterverk i klassen for like deler sårbar og euforisk elektropop. 

Viser genialitet fra første sekund 

Hvor skal man starte? 
Honey er tekst og musikk så smart, sober, leken og stilsikkert utført at det nesten ikke er til å tro. 
Alle de ni låtene. 
Likevel er det naturlig å begynne ved den 100 prosent hypnotiske åpningen «Missing U». 

Låten starter med et herlig lekent synthspill og en tung bass som musikalsk sender oss ut på dansegulvet. 
Igjen, kan man vel si, for Robyn er ofte noen runder der, dansende på egen hånd. 
Men når hun begynner å synge skjønner man kjapt at dette ikke akkurat er en lettvekter: 

«Baby it’s so real to me, now that it’s over. 
The space where you used to be, your head on my shoulder. 
All of the plans 
we made, that never happened. 
Now your scent on my pillow’s faded, at least you left me with something». 

Robyn startet på låten da det i en periode etter Body Talk var slutt med kjæresten og videoskaperen Max Vitali, men alvoret kom da vennen og den mangeårige samarbeidspartneren Christian Falk døde av kreft i 2014. 

Etter knappe fem minutter i miksen av pur musikalsk glede og tekstlig tristhet, avsluttes låten med et slags håp om at kjærligheten har satt sine spor. 
Og artisten som er viden kjent for å få folk til å danse til hjertesorg, har nok en gang bevist sin genialitet. 

Dansbart på Robyns vis 

Det er strengt tatt ikke mulig å si at Honey musikalsk er en naturlig utvikling fra Body Talk. 
Åtte år er for lenge, og popmusikken endrer seg for mye i et slikt intervall. 
Det som derimot er sant, er at Honey både høres kjent og annerledes ut. 

De digitale redskapene er de samme, det er også hovedsamarbeidspartner Klas Åhlund, men rytmene og lydbildet er likevel nytt. 
Den rene, syntetiske og hitbaserte popen fra forrige gang er erstattet av litt lengre og mer forsiktige låter med andre strukturer og mål. 

Det er fint lite av materialet her som skynder seg til refrenget, for å si det slik. 

Noe av grunnen har nok den tredje personen som er sentral på Honey, den engelske musikeren og produsenten Joseph Mount fra det strålende bandet Metronomy. 
Han liker å bruke tid i musikken. 

Æren skal likevel Robyn ha selv. 
I intervjuer har hun forklart at hun denne gangen ikke jaget etter pophits, men jobbet mye alene med ideer fra årtier med klubbmusikk. 
Mørkere instrumentallåter med hypnotiske rytmer som virker sakte, men lenge. 

Resultatet er et album som rytmisk tar diverse dykk i pop og housemusikk fra tidlig 90-tall og frem til i dag, men som likevel låter høyst moderne. 
Et album som med unntak for de to kjente singlene «Missing U» og «Honey» først kan høres litt tamt ut, men som etter hvert biter seg så til de grader fast. 

Dynamisk og variert med et lydbilde som rommer langt flere elementer og effekter enn man først fornemmer, bundet sammen av den dyptgående bassen som ligger under. 
Nok en gang er musikken faktisk dansbar, på Robyns vis. 
Der alene er best. 

Har lært på veien hit 

Tre år har det tatt å skape ca. 40 minutter lange Honey, og de ni låtene presenteres i rekkefølgen de ble skrevet og spilt inn. 
Et naturlig og smart valg som gir en klar fortelling fra «Missing U» til avslutningen «Ever Again». 

Robyn er åpen på at hun har vært gjennom en tøff periode etter utbrenthet, samlivsbrudd og vennens dødsfall, og at år med psykoterapi har hjulpet henne ut av den. 
Dette preger albumets første del, før ting snur med det sobre høydepunktet «Baby Forgive Me» midtveis. 

«It’s up to you, you do what you like. 
Won’t you give it a chance baby, just one more try», spør hun. 
Svaret er i albumets andre og lysere del, som blant annet booster selvtillit i tittelkuttet og tar oss med på et Ibiza-party i «Beach2K20». 

Det virkelige gullkornet kommer likevel etter at festen er over, i avsluttende «Ever Again». 
Én ting er at låten er albumets mest pop-nære og flyter frem på en helt nydelig melodi. 
Like viktig er låtens tekst fra en ærlig Robyn: 

«Never gonna be broken hearted ever again, I’m only gonna sing about love ever again. 
Never gonna let it happen, then it would be all for nothing. 
Oh I swear, I’m never gonna be broken hearted ever again.» 

Hun har brukt åtte år på å komme hit, personlig og musikalsk, og mener å ha lært livets lekse. 
Heldigvis har hun skapt fantastisk musikk på veien. 
