Bokanmeldelse:Nina Lykke: 
«Nei og atter nei» 

Ja og atter ja! 
Nina Lykkes roman 
«Nei og atter nei» er en misantropisk roman med snert og vidd som tar tidsånden på kornet. 

Jeg kan ikke dy meg: 
Nina Lykke lykkes utrolig godt med sin nye bok om ulykkelige mennesker fra middelklassen. 

Ingrid og Jan har alt: stabile jobber i stat og kommune, et hjem på beste Nordstrand i Oslo og to snart voksne sønner. 
De har vært gift, godt gift, i et kvart århundre, men mister alt, i hvert fall hverandre. 

Om forfatteren: 

«Nei og atter nei» er et trekantdrama om den pertentlige, pliktoppfyllende lektoren Ingrid på femti, hennes antatt like pliktoppfyllende ektemann, avdelingsdirektøren og byråkraten Jan, og hans femten år yngre rådgiver og elskerinne, verpesyke Hanne. 
Som i tv-serien «The Affair» fortelles historien om utroskapet og konsekvensene det får, fra de ulike aktørenes synsvinkler. 

Romaner om middelaldrende menn som forlater sine jevnaldrende koner til fordel for yngre kvinner, er det skrevet mange av, men Lykke klarer å blåse nytt liv i klisjeen. 
Hun har et særdeles skarpt blikk for Ingrid, Jan og Hannes ulike valg og motiver for å handle som de gjør. 

Selv om plottet drives fremover av utroskapsmotivet, blir romanens grunntema formulert allerede i bokens første setning: 

«– 
Hva er vitsen med å slite og streve på skolen bare for å få seg en jobb og et hus og noen barn og så fortsette å slite helt til man dør.» 

Etter bruddet med Jan, forsøker Ingrid å leve etter nettopp denne innsikten, opprinnelig formulert av hennes sønn. 
Hun bryter med alt som forventes av henne og gir et opprørsk « nei og atter nei » til det småborgerlige A4-livet hun alltid har trodd på, men som nå har sviktet henne. 

Lykke har i tidligere bøker vist at hun er en skarp samtidsobservatør, som skriver med ironisk snert, humor og en misantropisk grunnholdning til tilværelsen: 
«Jeg liker ikke mennesker. 
Det er det som er problemet, at jeg rett og slett ikke liker arten menneske.» 

Også denne gang består Lykkes mesterskap i at hun evner å kombinere psykologisk troverdighet og språklig overskudd, med en rasende festlig analyse av middelklassens dekadente selvtilfredshet. 

På umiskjennelig vis får Lykke karakterene sine til å si noe dypere om tendenser i samtiden, der selvrealisering og egen lykke ofte går på bekostning av andre, og personlig frihet har blitt viktigere enn livslange forpliktelser. 
Eller som Jan uttrykker det i samtalen med den alt for dyre private psykologen han oppsøker i håp om få hjelp: 
«Bøndene i gamle dager, de hadde ikke tid til alt dette våset.» 
Resultatet er tragikomisk lesning av beste merke. 

Romanens brå slutt kan tyde på at det kommer en oppfølger. 
Jeg gleder meg allerede til mer ulykkelighet fra Lykke. 

GABRIEL M.V. MORO 
