Et album å gråte ut til, men på en god måte
Fay Wildhagens musikalske univers er en nytelse å være i. 

«So here we are». 
Det kommer smygende allerede fra første tekststrofe av førstesporet «When I Let Go» – dette albumet lover å ikke etterlate deg uberørt. 

Fay Wildhagens vokal i falsett får starte. 
Den er like nydelig som en husker. 
Følsom uten å være melankolsk, men med sårbarhet og en type uskyld som gjør at hun formidler sitt innerste uten påtatt innlevelse. 
Og Wildhagen gjør det i større skala denne gangen. 

To års pause 

Det har vært stille fra henne lenge. 
Da debutalbumet Snow kom i 2015 var vi mange som ble begeistret. 
Hun var en 21-årig artist som virkelig hadde noe å komme med. 
Musiker ned til fingerspillet på gitaren, vokal, gode tekster og meloditeft. 

I et intervju med Aftenposten forteller hun om fraværet av mening da senebetennelse tvang henne til å slutte å spille for en periode. 
At hun ble passiv, at perioden som fulgte ble mørk. 
At det er vanskelig å være i «generasjon prestasjon» og «bli en slags voksen i en stor og skremmende verden». 
Forløsningen kom ved å lage et nytt lydunivers og forme en ny plate – fra en hytte på fjellet. 

Som melodramatisk kunstrock 

Wildhagen starter altså velkjent i det stille med denne sarte, nærmest vibrerende falsettvokalen. 
Både førstesporet og «Leave Me to the Moon» bygges sakte opp i intensitet. 
Strykere legges til og det blir gradvis mer og mer instrumentalt svulmende inntil elegante crescendoer leder låtene ut. 

For meg lyder det av ruskete, forblåste landskap. 
Kanskje fordi lydbildet tidvis minner om islenderen Jónsi Birgissons melodramatiske kunstrock og hans arbeider med både Sigur Rós og som soloartist. 

Den nydelige, drivende «Borders» starter omtrent som en senere Bon Iver-låt med manipulert vokal og instrumentering som både er kaotisk og lavmælt på samme tid. 
Det blir dronende rock, før tempoet skrus opp parallelt med at vokalen får mer plass. 
En kan lure på hvorfor Wildhagen velger å sample inn en nyhetsstemme, men heldigvis forstyrrer den ikke for mye. 

Låtene har hver sine historier 

Det er sjelden det er hold i presseskriv. 
Det artister lover en skal få høre, finnes ikke i låtene. 
Evnen til å formidle skiller de gode fra de dårlige. 
Wildhagen tilhører de som klarer det. 

«It’s not easy to live through days like these» – hun sier det rett ut i låten «Golden». 
Andre ganger blir det forklart mer metaforisk hvordan det føles å navigere i verden som menneske. 
At sårbarhet kan være utmattende. 
Og lik følelser aldri holder seg i ro, er albumet også dynamisk. 
Wildhagen drar ikke fra den ene låten inn i den neste. 
De har hver sin historie og står alene som egne univers. 

Wildhagens tilbakekomst til musikken er med et album som lett vekker de triste følelsene, men på en god og tilfredsstillende måte. 
Litt som når en gråter ut og føler seg oppløftet etterpå – klar for å ta imot det som kommer. 
