Denne lydveggen må du prøve!
Daniel Lanois gjør magiske ting med Neil Young. 

||| 
ALBUM: 
Det er en vanvittig gitarlyd som møter deg de første sekundene på «Le Noise», det nye Daniel Lanois-produserte albumet til Neil Young. 

At et Neil Young-album åpner med lyden av en fuzzgitar som fyrer seg opp, er verken oppsiktsvekkende eller nytt. 

Varemerke Youngs fuzzlyd i seg selv er umiddelbart gjenkjennelig, den har karakter og sjel, varme og dybde, og veksler i temperament mellom sinne, sorg og melankoli ­— det er ofte lyden av piggtråd rundt en blomstrende eng. 

Lyden i seg selv er nærmest hinsides overstyrt, det er liksom som om det sitrer og ryker fra koblingene inni vrengboksen. 

Resultatet har tradisjonelt — rundt regnet fra «Like A Hurricane» (1977) og side 2 på albumet «Rust Never Sleeps» (1978) ­og utover - vært en mer eller mindre glødende lavastrøm av lyd, en wall of sound utelukkende bygget av gitarer som bare smelter og renner ned i nærmeste avløpskum. 

Slekter på Rust Lyden som møter deg i de første sekundene av «Le Noise» er altså umiddelbart gjenkjennelig, og de er en tydelig forlengelse av de mest støyende landemerkene i Neil Youngs katalog: nevnte «Rust Never Sleeps» og dens konsertavlegger «Live Rust» (1979), «Ragged Glory» (1990) og det påfølgende livemonsteret «Weld» (1991) og det medfølgende feedback/støy-appendikset «Arc» (satt sammen av støyfragmenter fra turneen, på oppmuntring fra Sonic Youths Thurston Moore). 

Men forskjellen ­— og det som gjør dette til noe som endelig låter som en spesielt inspirert ny Neil Young-plate — er hvordan Daniel Lanois tar dette soniske utgangspunktet og blåser det opp til noen helt enorme lydtablåer. 

Krystallklart grums 
På åpningssporet og albumforsmaken «Walk With Me» - i seg selv ikke noe særlig til låt, med sitt litt repetitive bluespreg — er lyden helt kaleidoskopisk. 

Det er krystallklart grums, lyden kastes fram og tilbake, angriper og trekker seg tilbake, funkler og blinker, tordner og drønner, og det låter helt fantastisk. 

Lanois og Young har understreket at albumet virkelig er én mann og én gitar, men det er hvordan Lanois fanger lyden, hvordan han omformer den, klipper og limer og konstruerer et helt nytt sound som er direkte oppsiktsvekkende. 

Steite låter 
I lyset fra av resten av låtene på albumet, faller «Walk With Me» også på plass som et utmerket startpunkt. 

Mange av de andre sporene her faller også inn i kategorien «streite Young-låter». 

Man kan lett forestille seg dem i luntende, akustiske countryversjoner i tråd med «Harvest»-tradisjonen, eller i elektriske, no bullshit Crazy Horse-utgaver. 
Eller som Neil Young solo med kassegitar og munnspill. 

Den underliggende strukturen er også klassisk Young, elektriske og akustiske låter om hverandre. 

Stor iscenesetter Lanois' geniale grep her er altså at han klarer å iscenesette disse åtte relativt gjennomsnittlige og tematisk sett ferdigtygde Young-komposisjonene (familieverdier, dop, død og livet generelt, adressert litt om hverandre) på en måte som gjør dem større enn de egentlig er — og albumet til en større begivenhet enn det ellers ville vært. 

Rent audiofilt er Lanois-produksjonen også eksemplarisk på den måten at han gir soundet en voldsom dybde. 

Bassen er imponerende fyldig, og man kan høre at lydveggen ikke bare er bygget i bredden, men også i høyden og dybden. 

Slik sett blir «Le Noise» også en del av en annen type gitarrocktradisjon, på et vis like beslektet med en rockhistorisk bauta som My Bloody Valentines «Loveless» som med Youngs tidligere gitarbragder. 

Avgir selvråderett 
På den annen side kan du også se på «Le Noise» som et slags Johnny Cash/Rick Rubin-samarbeid, hvor Neil Young, tradisjonelt en svært egenrådig kontrollfrik, blir gjenskapt som kunstner av en utenforstående. 

Ikke at Neil Young trenger å reddes fra noen kommersiell avgrunn, nevneverdig obskuritet eller har besudlet sitt renommé så voldsomt at han trenger noen form for nødhjelp. 

Men kanskje han kunstnerisk sett har hatt behov for en pause fra sin egen selvråderett. 

Og i dette perspektivet kommer Lanois ham usedvanlig begavet i møte. 

Til kjernen «Le Noise» er derfor et album som preges sterkt av at Lanois må ha hatt en slags idé om hva som er kjernen i Neil Youngs virke generelt og sound spesielt. 

Og akkurat som Rick Rubin gjorde på albumene i Johnny Cashs «American Recordings»-serie, handler «Le Noise» mye om å skjære vekk overflødigheter og slik synliggjøre essensen i Neil Youngs musikk. 

At albumet ender opp som et av Neil Youngs mest episke, karaktersterke og særpregede katalogtilskudd siden 1994s «Sleeps With Angels», er først og fremst Daniel Lanois' fortjeneste. 

Men også Neil Youngs egen, siden han våget å gi Lanois denne tilliten. 

Så med et eller to fullverdige tilskudd til den øverste hylla i Neil Youngs låtkatalog, ville toppkarakteren vært uunngåelig. 

Uansett: et mektig, mektig album hvis lyd er fullstendig uimotståelig. 

«Le Noise» er i salg fra mandag, men streames for øyeblikket hos National Public Radio. 
