Flyktninger mot røkla, makten og systemet
Enestående roman om nødstilte mennesker i berlinsk limbo. 

Jenny Erpenbeck: 
«Går, gikk, har gått». 
Roman. 
329 sider oversatt av Ute Neumann. 
Oktober. 

Idet Jenny Erpenbecks (1967, debut 1999) like praktfulle som oppskakende roman «Går, gikk, har gått» åpner, befinner vi oss i et nåtidig Berlin der hovedpersonen, en nylig pensjonert professor i klassisk filologi, ennå ikke har fått tilfredsstillende struktur på dagene og livet sitt: 
Ikke har han sitt professorat å gå til, og siden konen døde, har han bodd alene i den ellers tomme eneboligen sin. 

Ikke har han noen elskerinne lenger heller, og de gamle vennene holder på med sitt, og er omtrent like lite interessert i ham som han egentlig bryr seg om dem og deres hverdager og fester. 
Dagene går med til å organisere dem, rydde i hagen, sette bøker på plass, betale regninger, gjøre innkjøp, lage mat, stelle seg, holde huset i orden. 

Richard, som han heter, er lærd. 
Han er også verdensfjern, nesten parodisk uvitende om mangt ellers opplyste mennesker ville ta for allmennkunnskap, som hvordan afrikakartet ser ut eller hvilke forhold som kan ha skapt flyktningstrømmene til Europa, eller hovedmotsetninger i internasjonal politikk. 

Han er en klassisk filolog, mest hjemme i antikken, ennå ikke helt à jour med dagens Forbundsrepublikk heller: 
Født mot slutten av andre verdenskrig, har han levd det meste av sitt liv i gjennomregulerte Øst-Berlin og det DDR som ikke lenger eksisterer. 
Bare å justere seg på at den gamle kolonialhandelen er borte og er erstattet med et supermarked, kan fortsatt hensette ham i betraktninger om før og nå. 

Men så kommer oppvåkningen og en akselererende realitetsorientering svakere mennesker enn Richard ville ha vondt for å ta: 
En dag han er ute og spaserer, går han på en gruppe demonstrerende afrikanske flyktninger på Alexanderplatz. 
Han begynner å fundere på hvem disse mennene er, hvor de kommer fra, hvordan de kom seg til Tyskland og Berlin, hvilke liv de har hatt fram til nå. 
Hvem de er. 

Etter at flyktningene blir fjernet og satt i asylmottak, oppsøker han dem, og blir sakte, litt etter forsiktig litt, kjent med dem, Ali fra Chad, Yussuf fra Mali, Zani, Hermes, Abdusalem, Muhammed, Tristan, Karon fra flere sentral- og vestafrikanske land. 
Richard har lite språk til felles med flyktningene. 
(Tittelen spiller på den grunnleggende tyskopplæring flyktningene får, og bøyingsmønster for verbets tider.) 

Nettopp den gjensidige språkfattigdommen gjør afrikanernes stakkato fortellinger om sine liv så basiske og brutale – i bokstavelig ordfattige setninger handler de alle om sult og tørst, pinsler og død, fornedring, lidelse og maktmisbruk, om den mest primitive kamp for selv å overleve, også for å hjelpe familiemedlemmene som er igjen i hjemlandet. 
Samt stolthet og vitalitet. 

Med følgenødvendige musesteg går Richard fra å være en nysgjerrig menigmann, en besøksvenn og frivillig på mottaket, hjelpelærer, til også å bli representant og assistent overfor innvandringsmyndighetene. 
Han inviterer enkelte flyktninger hjem til seg for et måltid, samtale og samvær, musikk og språk, før villaen hans ender opp som rene asylmottaket. 

Underveis forsøker det gode menneske Richard å forbli den forskeren han en gang var, så han ser hvordan flyktningene ikke bare er individer med sine rystende og bevegende liv, men at det som styrer legalistisk tysk og europeisk flyktningpolitikk for øvrig, ikke er innrettet til fordel for dem. 
Han ser at den Dublin II-konvensjonen som det bestandig vises til, ikke forholder seg til flyktningenes virkelighet for å ta dem imot, men for å bli kvitt dem. 

«Går, gikk, har gått» er gjort av det stoff som tanker, følelser og holdninger er skapt av, kunstnerisk imponerende og medrivende presentert. 
Det har potensiale til å forandre en lesers ideer, til og med praksis, f.eks. i det etter hvert uomgjengelige møtet med de andre, de fremmede, de fattige, de underpriviligerte, personifisert i tiggeren på gata, flyktningen i det såkalte «mottaket». 
Nærere resten av livet enn i denne praktfulle romanen kommer skjønnlitteratur sjelden. 
