Ane Dahl Torp er perfekt i rollen som Norges første kvinnelige eliteserietrener
Et hattrick av en tv-serie. 

«Heimebane» kunne knapt kommet på et mer aktuelt tidspunkt. 
Dette er serien vi har fortjent etter metoo-debatten, og det er et hattrick av et drama: 
Perfekt både for fotballinteresserte, for feminister, og for alle andre som bare er ute etter å se noe bra på tv. 

Ane Dahl Torp er perfekt i rollen som Helena Mikkelsen, Norges første kvinnelige eliteserietrener. 
Ambisiøs, målbevisst, og med et hardt ytre, for slik er strategien hennes for å hevde seg i en av verdens mest mannsdominerte bransjer. 

Etter å ha ledet kvinnelaget Trondheims Ørn til seriegull tre år på rad, kommer hun til nyopprykkede Varg i Ulsteinvik (Hødd i virkeligheten). 
En klubb med lang og stolt historie, endelig tilbake i Eliteserien etter mange års fravær. 
De har mye å bevise, akkurat som henne. 
Men hun har oddsen mot seg, som trønder (!), som kvinne, og etter å ha fintet ut den andre trenerkandidaten på ytterst freidig vis. 

Hun er fantastisk kul i den scenen, som gir like høy puls som en hvilken som helst thriller. 
Men vi skjønner at motstanderen blir sur, for å si det sånn. 
Han er Michael Ellingsen, spillende assistenttrener og arrogant eks-proff, overbevisende spilt av John Carew. 

Kvinne blant menn 

Helena er en etterlengtet kvinnekarakter, kanskje særlig fordi hun ikke alltid er så sympatisk. 
Men vi forstår henne og heier på henne okke som. 
Hun er mer enn klisjeen «sterk kvinnerolle», derimot er hun en av de mest sammensatte og spennende hovedpersonene i norsk drama på lenge, og hun utvikler seg mye i løpet av serien. 

Ingen norske damer har fått prøve seg på denne arenaen i virkeligheten, og utfordringene Helena møter er troverdige, uten å bli for overtydelige. 
Det er menn som tar æren for arbeidet hennes, spillere som er usikre på hva de kan vitse om i garderoben, objektivisering og mansplaining, og til sist et direkte overgrep. 
Som hun har liten lyst til å snakke om, for hun vil nødig være noe offer. 
«Æ e itj traumatisert, æ sitt itj i badekaret og grin», sier hun i episode seks - en episode alle må se som ennå lurer på hvordan det er å stå fram med metoo-historier. 

Innfrir på flere områder 

Men «Heimebane» er mye mer enn både fotball og feminisme. 
Det er et rørende portrett av en gammel norsk industriby, som, sett bort fra de vestlandsromantiske landskapsbildene, kunne vært mange steder i utkant-Norge. 
Det er mye varm humor, levert av karakterer du fort blir glad i, som fotballspillerne Eivind (Rolf Kristian Larsen) og Mons (Nader Khademi). 

Det er flere fine bihistorier, som den om supertalentet (Axel Bøyum), som realiserte proffdrømmen altfor tidlig. 
Eller om Helena og den oppofrende tenåringsdattera (Emma Bones), et utradisjonelt og fint skildret mor/barn-forhold. 

Dette er også en serie som innfrir der mange andre har fått kritikk: 
Her er flere minoritetsskuespillere i roller som ikke handler om at de er minoriteter. 
Og her er en vestlandsby befolket av mennesker som høres ut som om de kommer fra Vestlandet. 
Eller Trondheim. 
Det finnes sikkert trøndere som får kløe hver gang Ane Dahl Torp sier æ, men jeg gir tommel opp for innsatsen. 

Litt konvensjonell 

Et minus er den noe konvensjonelle oppbyggingen, særlig i starten. 
Det er lett å kjenne igjen mønsteret og forutse hovedlinjene: 
Hvem som vil komme på kant med hverandre, når de kommer til å skvære opp, og hvem som blir viktige støttespillere når det gjelder. 
Men når ting blir konvensjoner, er det gjerne fordi det funker. 
Så også her. 
Serien trykker på alle følelsesknappene i boka, og mot slutten kan du trenge et lommetørkle. 

Spenningen holdes oppe alle ti episodene igjennom, og jeg skal ikke røpe hvordan det går med Helena og gutta i Eliteserien. 
Men som dramaserie hører «Heimebane» hjemme i Champions League. 
