68-er-syndromet
Vinterens mest gnurne tenkefilm på DVD kommer mirakuløst nok fra tyskeren Wim Wenders, som fortsetter sin endeløse USA-ferie. 

Den fallerte festeren og fortids-feterte skuespilleren Howard Spence (Sam Shepard) sier spakt da 30 års mangel på initiativ blir holdt i mot ham: 

«Jeg visste ikke at tiden gikk». 

Han har brutt opp fra innspillingen av en campete cowboyfilm for å søke fred langs røttene, men underveis oppdager mannen at han fikk en sønn for 30 år siden. 

I pappas gamle bil tar han motorveien bakover til Montana på jakt etter fortida, og så oppdager han at en mann faktisk kan vase vekk et helt liv uten å merke hva som skjer. 
Dermed blir reisen en slags ferd i skjærsilden. 
Det egentlige helvete er inne i deg, og himmelen er når du forsoner deg med hvem du var og kanskje tilgir deg selv eller kanskje bestemmer deg for at salighet er noe som aldri vil oppstå. 
Helvete er alle minnene om de du var, alle påminnelsene om hva du gjorde. 
Helvete er å vite, himmelen er å glemme. 
Glemsel er frelse. 
Alt vi lærte om hva som fantes over himmelens tak, var bare en lek med metaforer. 

Shepard får oppleve at eksdama hans ikke liker ham og at sønnen ikke liker ham, og at 30 år med egosentrisitet har gjort ham til en person som folk godt kan unnvære. 
Han er en representant for hva vi kunne kalle 68-er-syndromet: 
Jeg var sinnssykt kul, og alle damene likte meg, men nå har jeg egentlig ingen. 

Den eneste som virkelig vil ha den stadig mer forsagte mannen, er forsikringsselskapets utsending Tim Roth som skal sørge for at han kommer tilbake til filminnspillingen. 

Wenders filmer på gammelmannsmåten sin med vide vinkler, breide landskaper og harde kontraster. 
Shepard er en slags coyote. 
Han har et skarpt halvmånefjes og en gudegitt melankoli, og det er han som har skrevet filmen. 

Motvillig som en slakter når han leser om kreftfaren ved rødt kjøtt, liker jeg denne filmen. 
