En sviende vittig og ubehagelig film åpner Biff
«The Square» byr på sylskarp sosial satire om kunst og menn og konsekvensen av våre handlinger. 

Regissør Ruben Östlund har et helt eget blikk for sosiale relasjoner, interaksjoner og gruppedynamikk. 
Det setter sitt særpreg på alle filmene hans, men i årets gullpalmevinner er det nærmest tematisk rendyrket. 
Se bare på formålet med «The Square» – den fire ganger fire meter store ruten som gir filmen navn og som også er et prestisjetungt kunstprosjekt som skal stilles ut i et like prestisjetungt kunstgalleri så sentralt i Stockholm at det har direkte inngang til det kongelige slott. 
Firkanten betegnes som «en frisone der tillit og omsorg rår. 
I den har vi samme rettigheter og plikter, på lik fot.» 

Det høres jo litt ut som en kortversjon av det kommunistiske manifest, litt som en naivistisk beskrivelse av skandinavisk sosialdemokrati. 
Og det er ikke tilfeldig. 
For å si det sånn: 
Det er mange tiggere i Östlunds film. 
På en stor, åpen plass står også en representant for en veldedig organisasjon og spør forbipasserende om de vil bidra til å redde et menneskes liv. 
Det er et tilbud alle som en i sin travelhet takker høflig nei til. 

Lyder dette overtydelig? 
Til et visst punkt er det overtydelig, ja. 
Men i Östlunds filmatiske verden er ikke denne typen tydeligheter noe problem. 
De inngår snarere i en miks av infam humor og politisk alvor som unndrar seg å kunne henges på en knagg, og som gir en film full av nyanser så vel som latter, ubehag og pinligheter. 
Samt situasjoner som ved første øyesyn kan synes absurde, som den mye omtalte scenen der hovedpersonen Christian blir med journalisten Anne (Elisabeth Moss) hjem, og hun har en sjimpanse gående rundt i leiligheten. 

I all sin foruroligende komikk gir scenen mening både som en speiling av en senere situasjon og for filmens tematikk. 
Ikke bare fordi sjimpansen synes å være glad i å tegne, mest fordi Östlunds filmer også er en utforskning av mannlighet. 
Eller mannlig stakkarslighet, om du vil. 
Vi så det i hans forrige – «Turist» – og vi ser det her, denne gangen kanalisert gjennom Christian – utmerket spilt av danske Claes Bang. 
Han er galleriets kurator, en fraskilt elegantier med Tesla, sosial samvittighet og to døtre. 
Da han en dag blir frastjålet mobiltelefon og lommebok lokkes han ut i ukjent lende både psykologisk og sosialt, eller sosialgeografisk om du vil. 

Et lite gjennomtenkt forsøk på å få sakene tilbake får uante konsekvenser, og her er vi ved noe av kjernen i filmen. 
I kunstmuseet omtales menneskelig interaksjon på et teoretisk plan og i et kaudervelsk språk som nærmest er en demonstrasjon av grunnlaget for debatten BTs kunstanmelder Silje Sigurdsen reiste i vår. 
I virkelighetens verden får handlingene våre helt konkrete konsekvenser for andre mennesker. 

Men hva skjer når kunstmuseet lar proffe PR-folk ta hånd om kunstformidlingen? 
Og hva skjer når kunsten ikke innordner seg galleriets og museets dannede rammer, men blir vill og voldsom og vulgær? 
Svaret skal ikke røpes, men på flere plan blir vi vitne til en moderne variant av eventyret om keiserens nye klær, spilt ut på et selvhøytidelighetens og forfengelighetens marked som er like deler vittig og ubehagelig å være vitne til. 

Ruben Östlund besitter noen provokatoriske nådegaver jeg savner blant norske regissører. 
For selv om «The Square» blir mer enn godt nok forstått ute i den store verden, er det noe særmerket svensk ved den. 
Jeg merket det da jeg så den første gang på filmfestivalen i Toronto; jeg lo på steder der ingen andre lo. 
Også her på berget bør det være nok av sorten å ta av. 

Filmen føles ikke så lang som den faktisk er, men kunne tjent på noen innstramninger her og der. 
Men det er underordnet det faktum at Östlund nok en gang har gitt oss en film som både byr på intelligent underholdning og treffende ubehag. 

«The Square» åpner Biff tirsdag, og har ordinær premiere 29. september. 
