Vemodig farvel med Hobbiten
Siste film i «Hobbiten» er også regissør Peter Jacksons snipp snapp snute på et årelangt eventyr i Midgard. 
Det er noe storslått og vemodig over det hele. 

Det mangler ikke på visuell og teknisk energi i dette tredimensjonale filmuniverset. 
Krigsscener og action er drivkreftene, men solid i bunn ligger de store, evige verdier som mot, vennskap, lojalitet og et varmt hjerte. 

«Hobbiten: 
Femhærerslaget 3D» 

Hobbiten-trilogien har ikke samme imponerende effekt som «Ringenes herre»; Tolkiens barnebok er ikke så bredspektret som det som skulle bli forfatterens mesterverk, og som i 2000 ga støtet til den formidable filmsuksessen. 
Peter Jackson har tatt seg friheter med sine Hobbiten-filmer, han har gitt plass til velkjente skikkelser fra «Ringenes herre», utvilsomt for at vi – tilskuerne – skal kjenne smaken av velkjent suksess. 

Det er helt greit, og det fungerer utmerket i den siste filmen. 
Mot slutten er det en episode som med stillferdig nerve nettopp bidrar til å vise veien mot det som skulle bli «Ringenes herre». 

Det hele starter der forrige film sluttet, med dragen Smaugs ildsprutende angrep på innbyggerne i Esgaroth. 
Byens helt, Bard (Evans) sørger for at innbyggerne slikker sine sår etter basketaket, og går mot Ensomfjellet for å ta sin del av den enorme rikdommen Smaug har hatt for seg selv; skatter som tilhører Thorin Eikenskjold (Armitage) og dvergene. 

Gjennom de to foregående filmene har vi ant at Thorins motiver for å gjenerobre fjellet er delte. 
Hobbiten Bilbo (Freeman) er den som ser det først, og klarest, og som når det virkelig gjelder blir en handlekraftig og modig liten sjel. 

I tillegg til truende alver, mennesker og etter hvert orker og ulver, utspilles en kamp mellom grådighet etter gull og lojalitet. 
Det er synlig hos menneskene, hos alvene, men mest hos Thorin, som for en stund fraviker både løfter og vennskap for å beholde hvert gram av gull i sitt enorme lager. 

Slik sett blir den store kampen mellom mennesker, alver og dverger på den ene siden og orker og udyr på den andre, både en heidundrende (om enn noe lang) slagkamp, men også en kamp for å skape en bedre tilværelse der skapninger av ulike slag kan leve i harmoni. 
Det er romantisk og noe pompøst, men det funker som bare det. 

Peter Jackson tar farvel med Midgard, og viser sin kjærlighet til historien ved å legge inn ømme, kjærlige og triste avskjeder. 
Noen dør, og da mener jeg av dem vi heier på – ikke orkene – og det er til å få klump i halsen av. 

Den siste filmreisen i Jacksons Midgard-univers blir derfor noe mer enn siste film i en trilogi, den markerer også slutten på et kjært, langt eventyr. 
