Ekkel og teit
Nei, dette går ikke an. 
Først kjører regissørene en brystekkel John Hurt på liten gutt, seinere lar de alien-monsteret ta ei fødende kvinne. 
Nei, ikke gravid. 
Fødende. 

Av og til kan det virke som om grensene mellom det genre-forklarte og aksepterte og den reine møkka i grøssere er skeiv eller flytende. 
Men noen ting utmerker seg ved sin udiskutable vulgaritet. 
Saw-filmene gjør det. 
«Alien vs. Predator 2» er laget av idioter for idioter med idioter. 

Skuespillerne er ukjente og kommer til å fortsette med det til de eventuelt skifter yrke og finner opp en kur mot kreft. 
Filmens handling er rotete som en hjerneskadd fylliks jule-evangelium. 
Frøken Siggys alien-monster og guvernør Arnolds tekno-uhyre ankommer til bortekamp i en deprimerende liten køntriby i Amerika, der menn heter Dallas og ser ut som bodybuilte balladesangere. 
Jo. 
Deprimerende. 
Den ene helten er eksfange som kommer hjem og ikke får jobb. 
Bror hans trister rundt som pizzabud, og drømmejentas sportskjæreste banker ham og hiver bilnøklene i kloakken. 
Den hjemkomne soldatdama, som antakelig tok bilder av fanger i Irak, får ikke kontakt med dattera si, og dessuten blir altså far og sønn implanterte og gjennomhulla av den fosterliknende siklesjefen i skogen. 

Alien spidder og sår. 
Rastafari-uhyret med krabbetrynet flår og henger. 
Innimellom kaster de seg over hverandre i slagsmålscener som bare består av skygger og slim og følgelig minner mer om seksåringsbursdag med strømbrudd enn egentlig sci-fi-action. 
