Har du mistet troen på rocken, start på nytt med Courtney Barnett
Hun innfrir de høye forventningene. 

Det er så seigt og syrlig at det smaker av P J Harvey, men det er Courtney Barnett som står bak. 
Jeg snakker om riffet i åpningssporet «Hopefulessness». 

«You know what they say/no one is born to hate», synger Barnett mens gitaren sleper seg gjennom rommet. 
Hun har uttalt at teksten handler om å omsette frustrasjon til noe mer produktivt. 
Kanskje riffet er et resultat av denne tanken? 

Sangen bygges gradvis med tilførsel av orgellyd, og mot slutten møter vi et par overstyrte og lett aggressive seksstrengere som setter solid punktum. 
Så enkelt kan det gjøres. 
Så vanskelig er det. 
Det tok henne litt over fire og et halvt minutt å gjøre meg velvillig innstilt. 

Følelsesmessig utbrent 

Nå er det i og for seg ikke vanskelig å forvente kvalitet fra den australske 31-åringen etter debutalbumet Sometimes I Sit And Think, And Sometimes I Just Sit i 2015, eller etter fjorårets duoutgivelse med Kurt Vile, Lotta Sea Lice. 

Men Tell Me How You Really Feel har virkelig en egen substans. 

Mange av sangene tematiserer følelsesmessig utbrenthet, men bærer også i seg håp og humor. 
Barnett skal ha leid seg et øvingsrom der hun satte seg til ved pulten og tvang seg selv til å skrive. 
Deretter spilte hun inn demoer av sangene alene, trakterte alle instrumentene for å komme nær alle elementene. 
Så innkalte hun bandet som består av den faste rytmeseksjonen, Bones Sloane og Dave Mudie, samt Drones-gitarist Dan Luscombe. 

Passe skranglete 

Låt nummer to, «City Looks Pretty», demonstrerer bandets lettbente vesen. 
Et tynnmasket gitarøs under Barnetts kledelig uttrykksløse måte å synge på får samtlige indierockbrikker til å falle på plass. 
Det låter både levende og troverdig. 

Bandet får låtene til å høres ut som ferskvare, som om de ble lært av medlemmene i går, sånn akkurat passe proft skranglete. 
Det er i det hele tatt mye gitarsnop å rope hurra for her. 
Bare hør de skurrete melodisnuttene på «Charity». 
Aimee Mann kunne ikke ha gjort det bedre! 

Courtney Barnett har nemlig en solid popteft som søtner stoffet. 
Det nærmeste bandet kommer punken er med «I’m Not Your Mother, I’m Not Your Bitch», et kort bekjentskap som ville ha stått seg fint i 1977. 

Den nye Dylan 

Ellers er det også sånn at to av Barnetts favorittband fra yngre dager, Pixies og Nirvana, avsetter merker i musikken hennes. 
«Nameless, Faceless» kommer fra den kanten. 
Sangen tar for seg menn og aggresjon og holdes oppe av koring fra The Breeders’ Kim Deal. 
Avslutningslåten «Sunday Roast» er det nærmeste albumet kommer en ballade. 
Den rommer Courtney Barnetts mest tilbakelente øyeblikk og er en sjarmerende kommentar om vennskap. 

Courtney Barnett omtales som den nye Bob Dylan og som den raskest stigende stjernen på rockehimmelen. 
I lys av dette er det imponerende å høre hvordan hun klarer å lytte til seg selv. 
Tell Me How You Really Feel er ingen genistrek, men den holder lenge for alle som nøyer seg med det heftig bunnsolide. 
