Filmanmeldelse:Feigt festskrift for Coldplay 

Med en bestekompis som regissør blir «A Head Full of Dreams» en feiring av Coldplay som aldri borer dypt. 

Det er selvfølgelig en gullgruve for Coldplay og filmskaper Mat Whitecross at de ble venner i studietiden ved University College London på slutten av 1990-tallet. 

Han har filmet dem konstant fra røykfylte gutterom med akustiske gitarer og frem til nå, som et vår tids aller største stadionband, og tilgangen på materiale er enorm. 
Brukes dette riktig? 

Nei, for det oppleves som at vennskapet står i veien for den helt ærlige og komplette fortellingen om bandet. 
Det pirkes for lite i internt trøbbel og kreative utfordringer her. 
I stedet blir Head Full of Dreams et rent festskrift som markerer 20 gode år med Coldplay. 

Tidenes tredje største turné 

Gudene skal vite at det er nok å feire. 
Dokumentaren tar utgangspunkt i den 20 måneder lange verdensturneen med samme navn, der Coldplay ifølge Wikipedia spilte 122 utsolgte konserter for tilsammen 5,4 millioner mennesker og tjente 523 millioner dollar i billettinntekter. 

Det er nesten 4,4 milliarder kroner, det. 
Den tredje mest innbringende turneen noensinne, etter U2 (’09 – ’11) og The Rolling Stones (’05-’07). 
Ikke rart at herrene Chris Martin, Jonny Buckland, Guy Berryman, Will Champion og deres faste manager Phil Harvey smiler seg gjennom det meste av denne filmen. 

Konsertopptakene her viser også tydelig Coldplays størrelse. 
Det er allsang, glede, pyro og fargesterk konfetti foran gigantiske publikum, gang etter gang. 
«Ingenting slår en ordentlig «chant» live», som Chris Martin sier det i en av ellers få musikalsk forklarende sekvenser. 

For oss som ofte blir rørt av slike konsertøyeblikk sammen med mengder av folk, er det mye fint å se og høre her. 
Coldplay kan sitt stadionformat. 

Utfordringer tas for lett på 

Men for oss som også ønsker å lære mer om menneskene og prosessene bak de konfettidryssende refrengene, er det dessverre mindre å hente i A Head Full of Dreams. 

De fire musikerne og deres manager møttes som unge på skole i London, fast bestemt på å bli rockestjerner. 
Kryssklippet mellom en ukjent Chris Martin som garanterer at om fire år er Coldplay gigantiske – og bandet som hovedartist på festivalen Glastonbury fire år og tre dager senere – er mildt sagt gull. 

En gjeng med kamerater som holder fast i hverandre, uansett hva som skjer. 
Bandutfordringer som at trommisen får sparken i noen uker, at bassisten drikker for mye, krangling om låter eller at vokalisten sliter i mørke etter at han skilles fra sin kjendiskjæreste, er med i stadige glimt, men behandles med for stor letthet. 

I en scene backstage under en konsert filmes en virkelig illsint Chris Martin mens han roper at man der og da ser starten på slutten for Coldplay, men hva som lå bak frustrasjonen, nevnes aldri. 

Slike mangler reduserer A Head Full of Dreams til en underholdende, men litt feig film om den moderne popmusikkens største band. 
Det kan så klart være at det ikke har vært mer trøbbel og motstand der gjennom 20 år, men jeg tviler. 
