En russisk fabel
«Leviatan» er en fortelling om en nasjon som befinner seg midt mellom et moderne rettssamfunn og en lovløs gangsterstat. 

FILM: 
Det går ikke mange minuttene før man forstår at «Leviatan» er en film om det moderne Russland. 
Selv om rollefigurene er troverdige og handlingen medrivende, skinner det hele veien gjennom at Andrej Zvjagintsev snakker om noe mer enn akkurat dette lille samfunnet og disse fiktive menneskenes gjerninger. 
Og historien han ønsker å fortelle handler om en nasjon som ønsker å se på seg selv som et moderne demokrati, men som konsekvent henfaller til maktmisbruk og korrupsjon når borgernes rettigheter blir for brysomme. 

Det europeiske Russland Filmen starter hjemme hos hovedpersonen Nikolai, som bor sammen med sin tenåringsssønn og sin unge kone i en liten by i nordvest i landet. 
Mot en bakgrunn av det som ser ut som nordnorske kystlandskaper fortoner familiens lyse og rustikke villa seg nærmest skandinavisk i stilen. 
Fattigdommen og den fatalistiske hardheten man forbinder med nyere russisk film glimrer med sitt fravær, og samtalene og omgangstonen er til forveksling like hvordan menneskelig samvær skildres i europeiske filmer. 

Inn i dette innbydende hjemmet kommer Nikolais gamle militærkamerat Dmitrij. 
Dmitrij jobber til daglig som advokat i Moskva, og har kommet for å forhindre at hans gamle venn mister huset i en pågående rettstvist med byens borgemester. 
Innledningsvis er de begge optimistiske med hensyn til å vinne saken — ikke minst siden Dmitrij har gravd opp en rekke kompromitterende opplysninger om borgemesterens lyssky fortid. 

Rettsløs i rettsstaten 
Det er ingen tilfeldighet at Zvjagintsev åpner med et slikt «vestlig» portrett av livet i dagens Russland — det er tross alt slik mange ønsker at landet skal se ut. 
Men når Nikolai og Dmitrij går til rettslige skritt mot borgemesteren, får de raskt erfare at rettsstaten ikke beskytter dem som kjemper mot makten. 
Og nettopp fordi filmen starter med et bilde av Russland som et vestlig publikum kan identifisere seg med, oppleves Zvjagintsevs skildring av korrupsjon og maktmisbruk som desto mer frustrerende og fornedrende. 

«Leviatan» er likevel ikke noen enkel film om gode borgere mot korrupte politikere. 
For samtidig som den er en fabel om en nasjon som slites mellom et moderne rettssamfunn og en lovløs gangsterstat, er den også et trekantdrama om nære venner som svikter hverandre på verst tenkelige tidspunkt. 
Ingen av rollefigurene går uplettet ut av «Leviatan» — uskylden går tapt så snart når Dmitrij bestemmer seg for å presse borgermesteren for penger. 

Lovløshetens lange arm 
Når han ikke misbruker sin politiske makt for å sikre seg attraktive eiendommer, pleier den tungt alkoholiserte borgermesteren sosial omgang med den lokale biskopen, og de tette båndene mellom den ortodokse kirken og Putins maktapparat er et av filmens mest sentrale temaer. 

Zvjagintsev angriper disse problemstillingene med et filmspråk som er like storslått og elegant som det er solid og subtilt. 
Her finner man både praktfulle tablåer og intrikate kjøringer, og som hos David Fincher er det aldri tilfeldig hva som befinner seg innenfor bilderammen. 
«Leviatan» er i det hele tatt en eksepsjonelt vellaget film — et drama av et format man altfor sjelden ser på kino nå til dags. 
