Plateanmeldelse BigBang:Fremragende folketoner 

Øystein Greni har fått ny tenning, og byr på et etterlengtet nytt høydepunkt i BigBang-diskografien. 

Ting har vært stabilt gode, men litt forutsigbare i BigBang-land i noen år nå. 
Album som det smådvaske «Edendale» (2009) og «Epic Scrap Metal» (2011) gjorde jobben, men ikke veldig mye mer. 

Det mest interessante med dem var tekstene: 
Scener fra Øystein Grenis avsluttede ekteskap med Maria Orieta (hun spiller gitar på en romantisk håpefull sang, «Dandelions», på dette nye albumet, sladderfans). 
Konsertene holdt høy standard, som alltid. 

«The Oslo Bowl» innebærer en betydelig nytenning. 

Tekstene utspiller seg fremdeles i skyggene mellom nederlag og nytt håp. 
De utspiller seg også midt i atlanterhavsspagaten mellom Grenis adopterte hjem i Echo Park, Los Angeles og fødebyen Oslo. 

Hovedstaden er Grenis «Hotel California» - byen han kan sjekke ut av, men ikke forlate. 
«Hold ut kulden, der er her det skjer (og de fine jentene er)», predikerer det livsbejaende, allsangvennlige tittelkuttet. 
Noen sanger senere synges det om et sort hull av kulde som suger alle ting inn i seg i «Black Lights». 

Også musikalsk preges «The Oslo Bowl» av tvisynt hjemlengsel. 
Den forhåndsannonserte intensjonen har vært å hente inspirasjon i norsk folkemusikk. 
Slik den mest magiske av alle BigBang-sanger, «Wild Bird» (1999), gjorde. 

Godt tenkt, altså - og godt utført. 
Det er på ingen måter et «folkemusikkalbum», dette - ei heller konsekvent folkrock. 
BigBang har lyktes med den beste type fornyelse. 
Den som tar vare på det så mange elsker i bandet, men kler det opp ved hjelp av en ny garderobe: 
Akustiske instrumenter og banjo, feler og kanteler. 

Selv en ganske standard BigBang-boogie som «Love Today» får et ekstra hallingspark i rumpa i form av en sprakende folk-coda. 

Trolske strengeinstrumenter gir albumets aller beste låt, «Like Americans Do», en suggererende, melankolsk-majestetisk kraft. 
«Noplace Nowhere» - drevet frem på et kantete akustisk gitarriff og pyntet med Linnea Dales andrestemme - dufter umiskjennelig av den forunderlige legeringen av vestkystrock og britisk folk vi kjenner fra «Led Zeppelin III» (1970). 

«Dandelions» har noe av det samme, og fabelaktig trommelyd. 
«In The Evening», egentlig ikke all verden til melodi, kombinerer to korte, effektive hardingfelepartier med en strålende saksofonsolo signert Trygve Seim. 

«Little Heart Bomb» og den jinglende «¿Lazy Eye» er på sin side ren popmusikk, men frydefull sådan. 
«The World Is A Drumkit» er det nærmeste BigBang kommer «eksperimentell» rock; en messe for effektbehandlet sang, slagverk og det som muligens er et pumpeorgel. 
Den hjertesyke akustiske klagesangen «Song» avslutter albumet, og etterlater det liksom hengende i luften. 

«The Oslo Bowl» er, som de fleste BigBang-album, noe topptungt. 
Grenis tekster har fremdeles skjønnhetsfeil (det heter «sleight of hand», ikke «slight»). 
Litt rart etter alle årene i det store utlandet. 

Men det har en egen, tiltrekkende identitet, helt ned til det flotte omslaget - en variant av det klassiske sjømann-i-sydvest-med-pipe motivet. 

Og er utvilsomt, låt-for-låt, et av de beste de har laget. 

BESTE LÅT: 
«Like Americans Do» 
