Nydelig om outsidere i USA
Gjennom et vakkert skildret far/datter-forhold foretar «Leave No Trace» en nennsom utforskning av forholdet mellom samhørighet, avhengighet og løsrivelse. 

Kan man lære noe om gjensidig tillit​ over en bikube? 
Ja, mener Debra Granik, og lar en eldre, kvinnelig birøkter fortelle en tenåringsjente hvordan, hvor lang tid det tar, og hvilken glede tilliten medfører – alt mens vi iakttar det yrende livet i kuben. 

Replikkvekslingen er liten, scenen er heller ikke lang, men den er så mettet, og så vakker, at den brenner seg fast. 

Scenen er også et prakteksempel​ på et av Graniks særmerker som regissør, slik vi så det mesterlig utført i «Winter’s Bone». 

Akkurat som den er «Leave No Trace» et lavmælt drama der det aldri ytres et ord for mye, eller for lite, men hvor regissøren med enkle grep formidler et stort og sammensatt drama. 

Tittelen alene speiler​ kompleksiteten i Debra Graniks film. 
Krig, definert som organisert, institusjonalisert og kollektiv vold, har satt så sterke spor i Will (Ben Foster) at han har trukket seg fullstendig tilbake fra det organiserte og institusjonaliserte samfunnet. 

Sammen med 13 år gamle Tom (Thomasin Harcourt McKenzie) – den nevnte tenåringsjenten – lever han ulovlig i et stort skogsområde nær Portland, Oregon. 

Det er en hånd-til-munn-tilværelse som også innebærer trening i å skjule alle spor etter seg og gjøre seg usynlig for andre som ferdes i skogen. 

Ett lite feilgrep, ​ og de oppdages, men tas hånd om av en sosialtjeneste som slett ikke stiller seg uforstående til Wills behov. 
Sosialarbeiderne kommer opp med en løsning med bolig og jobb synes som synes helt riktig for Will og Tom, men som likevel blir feil for ham. 

Tematisk beveger «Leave No Trace»​ seg i samme landskap som «Winter’s Bone». 
Også her tas vi med inn i dype skoger. 
Vi møter mennesker som lever avsondret fra det amerikanske storsamfunnet, og som sjelden får sin tilværelse skildret i amerikansk film. 

Også denne gangen handler det om en tenåringsjente som bærer et digert ansvar på sine skuldre, og om en far. 
Men «Leave No Trace» er mer poetisk, og også lysere, både i skildringen av forholdet mellom far og datter, og i måten den skildrer amerikanske outsidere på. 

Foster og McKenzie​ gestalter et bånd mellom far og datter som synes nesten ubrytelig. 
Samtidig stiller filmen spørsmål rundt hvor langt foreldre kan gå i å la egne behov, eller ideer, bli bestemmende for barnas liv, hvor store veksler som kan trekkes på kjærlighet og lojalitet, og når – eller om – en smertefull løsrivelse er nødvendig. 

Matt Ross gjorde noe av det samme​ i «Captain Fantastic», selv om Viggo Mortensen der spilte en helt annen og langt mer idealistisk type far. 
Graniks film lodder tematisk og emosjonelt langt dypere. 

I sin kjerne, og på Graniks lavmælte vis, peker filmen på skismaet mellom total frihet og den sosiale isolasjonen det kan medføre, og de sosiale og menneskelige forpliktelsene og båndene som oppstår når vi inngår i et fellesskap. 

Med Thomasin Harcourt McKenzie​ har Granik også denne gangen funnet en skuespiller som forvalter disse emosjonene med stor følsomhet. 
Alderen tatt i betraktning har 18-åringen fra New Zealand allerede betydelig skuespillererfaring. 

Slik rollen som Ree i «Winter’s Bone» ble det store gjennombrudd for Jennifer Lawrence, kan rollen som Tom meget vel bli det samme for McKenzie. 
