ROMAN:Rapport fra skjør familie 

Stram kleinkunst fra svensk selvopplevd mester i faget. 

Linda Boström Knausgård: 
Velkommen til Amerika. 
Roman. 
93 sider oversatt av Monica Aasprong. 
Oktober. 

Det kreves en sterkere konstitusjon enn personene har å holde ut kammerspillet i den kjernefamilien som Linda Boström Knausgård (1972, debut 1998) lar jeg-personen Ellen detonere i denne opprivende romanen. 

På historiens nåtidsplan fra en diger stockholmsk leilighet på seks rom og kjøkken har «Jeg (...) nettopp fylt elleve år.» 
Den feirete skuespillerinnemoren hennes svever nok omkring og gjentar monomant mantraet om at «vi er en lys familie», men besvergelsen kan ikke mane bort at de bebor et skrekkabinett, selv om jeg-personen gjør alt hun kan for at moren skal være glad, mens hun registrerer de vekslende mennene som underholder mor etter teatertid. 

Hennes store frykt er at moren ikke skal være glad. 
Enda mer frykter hun at storebroren skal herse med og slå henne. 
Han for sin del stenger seg inne på rommet sitt, spikrer døren igjen, spiller øredøvende musikk – og pisser på det lageret av flasker han har til det bruk. 
Men aller reddest er hun for faren, den alkoholiserte, sjalu, deprimerte faren som har blitt kastet ut av heimen – og som nå er død. 
Jeg-fortelleren har drept ham, hun og Gud har – for hun har bedt til Gud om at faren må dø. 
Som han gjør. 
Og hjemsøker henne. 

Selv er hun selvpålagt stum. 
Hun svarer ikke på henvendelser; er like stum hjemme som på skolen. 
Denne familien er altså ikke bare skjør, den er syk, og «Velkommen til Amerika» er erindringer om hvordan jeg-fortelleren hadde det i en prepubertal fase av sitt liv. 
De er skrevet i ettertid av en voksen kvinne, for uansett hvor språklig veslevoksen hun ellers var da det opplevdes, kunne ikke godt en elleveåring formulere seg slik hun gjør over sidene her: 

«Det hadde vært som en rus de første dagene.» minnes elleveåringen om å gjøre seg stum. 
Eller, om moren: 
«Hun var en tryllekunstner som spilte med lys over veggene.» 
«Så var det fornedringen. 
Jeg kunne ikke det ordet da, men jeg opplevde det med alle deler av kroppen.» 
Men samtidig kjennes det autentisk og rett for en som leser nå, sanser, fornemmer, fortviler og står dagene og nettene av med jentungen langt inn i sinnssykdom og død for noen, overlevelse for henne. 
Det er godt gjort å få til av Linda Boström Knausgård. 
