Bokanmeldelse:Sigrun Slapgard: 
«Englestien» 

Ømme minner om søskenskap hjelper ikke grå romanmasse. 

Roman 221 sider Kr 359,- Samlaget 

I første bok om Julie Dalgård dro hun til Tyskland for å lage en dokumentarfilm om en munk og kom over ukjente historier fra krigens dager. 

I denne frittstående oppfølgeren står også fortiden og skjebnevalg i sentrum. 
Som i den første boken er det problematisk at spennende historier ikke blir spennende ført i Slapgards romanpenn og at leseren ikke kommer under huden på hovedpersonen. 

Julie tar den alvorlig kreftsyke broren sin med til barndomstraktene for å gå en tur kalt Englestien. 
Lillebroren har mange spørsmål, særlig vedrørende moren som døde tidlig av kreft. 

Julie svarer som oftest inni seg og må være verdens mest irriterende turkamerat på livets siste reise. 

Selv om mesteparten av handlingen foregår i hodet til Julie, er det vanskelig å forstå eller føle for henne. 
Hun bærer på en kjærlighetssorg, og det kjennes som at alt hun tar i blir til stein. 

Dialogene er hakkete og fulle av taushet. 
Her finnes ikke driv. 
Det hjelper ikke om forfatteren har ment at det skal være slik, dette er en traurig roman å lese. 
