Teateranmeldelse:Besk toddy 

Det ruller hoder på Det Norske Teatret igjen i vår. 
Men ikke mange nok. 
Og ikke blodig nok. 

Musikalsk ansvarlig: 
Svenn Erik Kristoffersen 

Med: 
Blant andre Frank Kjosås, Charlotte Frogner, Silya Nymoen, Geir Kvarme, Marieke Wang og Heidi Gjermundsen Broch 

Av og til må man lure på hvilke interesser og hobbyer regissør og teatersjef Erik Ulfsby sysler med på fritiden, for i det profesjonelle liv er han en lystmorder av rang. 

For halvannet år siden var det små, ondskapsfulle bøllefrø som ble sendt skrattende i døden i «Shockheaded Peter», mens han nå har tatt for seg den hevnbesatte barbereren Sweeney Todd som til overmål lar ofrene sine havne i kjøttkverna og bli til pai hos partneren Mrs. Lovett. 

Det er faktisk naturlig å sammenligne disse to stykkene, både fordi Ulfsby selv har regien på begge og fordi morbiditeten i begge overgår den lille fantasien vi mennesker har. 

Og for å si det med en gang; «Sweeney Todd» er solid, men likevel et godt stykke unna sin groteske forgjenger. 

Det skyldes blant annet effektene som både er nedtonet og enklere enn sist, men det skyldes nok først og fremst at «Sweeney Todd» er ekstrem vanskelig teaterkunst. 
Jeg kaller det teater, for det blir feil å kalle dette stykket - og Stephen Sondheims musikk - for lettbeint musikalartisteri. 

Jeg mistenker Erik Ulfsby for å ha tatt det dristige valget å la nettopp musikken være dynamoen denne gangen. 
Dristig fordi «Sweeney Todd» helt mangler de fullendte melodiene - hit'ene, om du vil - som de fleste andre musikalsuksesser kan skilte med. 

Her er det sangene som skal understreke dramatikken og progresjonen. 
Med utpreget sans for atonalitet og dissonsans kan det by på store utfordringer for publikum å følge med når aktørene strever seg gjennom sangpartiene. 

Det aller meste står med andre ord på dem - og i dette tilfellet er de hentet fra øverste hylle. 
Derfor må det være lov for en kritiker å sette kniven - barberkniven i dette tilfellet - under strupen på dem i vår bedømmelse. 

Geir Kvarme er en herlig sleip Pirelli, mens Heidi Gjermundsen Broch ikke har fått nok å spille på som Tobias. 

Charlotte Frogner har kanskje den mest krevende rollen, også sangmessig, som den tøsaktige Mrs.Lovett og er den som klarer å flette inn de fleste humoristiske poengene. 

Som det egentlig er overraskende få av. 

Silya Nymoen som forteller og heks fyller rollen sin aller best, men så er hun da også sanger i utgangspunktet. 
Samtidig er det en fryd å se hvor godt hun åpenbart trives på teaterscenen - hun avleverer en solid søknad for en enda større rolle etter dette. 

Frank Kjosås i hovedrollen blir fort stereotyp; du vet, dette mørke, steinharde, stirrende og stive blikket som vi kjenner så godt fra før, senest i «Kampen om tungtvannet». 
Effektivt er det, men det bør snart varieres. 

Faktisk blir Kjosås slående lik ungdomsutgaven av Edward Scissorhands, men så er da Tim Burton - som både regisserte denne og filmversjonen av «Sweeney Todd» - trolig et sterkt forbilde for regissør Erik Ulfsby. 

Det tar med andre ord litt tid før karakterene finner sin form, og kanskje finner dette sted allerede i de første forestillingene etter premieren. 

Enn så lenge bør det kanskje være et tankekors at de beste aktørene på scenen under premieren var dukkene som gestaltet barbereren Todds ofre. 
Det var iallfall dukketeater på høyt nivå. 
