Er festspillsjefen blitt helt katolsk i hodet?
Bergen Filharmoniske Orkester og Kor behersker Berlioz’ mektige dødsmesse. 
At ikke konserten blåser oss over ende, er ikke deres feil. 

Det var bare ett verk på Festspillenes åpningskonsert i Grieghallen: en halvannen time lang fransk dødsmesse. 
Er festspillsjefen da blitt helt katolsk i hodet? 
Vel, forklaringen er vel heller at han – i likhet med mange av forgjengerne sine – har ønsket å starte med noe storslått og overveldende, med en musikalsk «event». 

Tidligere har det vært internasjonale superstjerner på åpningsprogrammet. 
Noen festspillsjefer har satset på spektakulære operaforestillinger. 
I år ble det altså «Grande messe des morts», et rekviem til minne om de falne etter en av Frankrikes mange revolusjoner, signert Hector Berlioz. 

Og hos Berlioz er det i alle fall store dimensjoner, store armslag og dramatikk så det monner. 
Rekviemet hans er skrevet for kjempeorkester, kjempekor, en guds velsignelse av paukister og andre slagverkere. 
Pluss messingblåsere i kvadrofonisk oppstilling rundt om i konsertlokalet – for tilfellet flott spilt av musikere fra Eikanger-Bjørsvik Musikklag. 

Bergen Filharmoniske Kor og Orkester er veldig godt skodd til å fremføre et kolossalt verk som dette. 
Gjennom de siste årene har de – med Edward Gardner som dirigent og Håkon Matti Skrede som kormester – nærmest spesialisert seg i tolkningen av store korverk. 

Erfaringene fra disse tidligere sammenhengene kom godt med under åpningskonserten. 
For selv om Berlioz’ rekviem vanligvis trekkes frem som et eksempel på hans oppblåste og upraktiske komposisjoner, inneholder det i realiteten et bredt, nyansert spektrum av klanger – alt fra uakkompagnert kor til de helt store utblåsningene med fullt kor og orkester. 

BFOs kor – supplert med Edvard Grieg Kor, Collegiûm Mûsicûm Kor og Royal Northern College of Music Choir – mestret denne vokale spennvidden med fin, egal klang, med klar diksjon og frasering og med mektig, overveldende styrke i de massive satsdelene. 
Tenoren Bror Magnus Tødenes kom inn på slutten og hadde en flott, smektende solo i Sanctus-delen. 
Og Edward Gardner – som tydeligvis trives med slike kompliserte partiturer – hadde et øye på hver finger og koordinerte alle bevegelser i den store orkestrale organismen. 

Når dødsmessen likevel ikke blåste oss helt over ende denne kvelden, skyldes det ikke fremføringen, men noen strukturelle problem i verket selv. 
For det er – som ofte hos Berlioz – noe uavsluttet, fragmentarisk over komposisjonen hans. 
Han skriver lange, fine melodilinjer, de utvikler seg fritt og flott, mens det harmoniske underlaget spiller en vesentlig mindre rolle for ham. 
Rekviemet hans har fremdrift, men mangler retning – kunne en si. 
Det består av enkeltstående, lysende episoder som aldri føyer seg skikkelig sammen. 

Under fremføringen i Grieghallen var de enkelte delene av verket vakkert lyssatt av lysdesigneren Stein Phillips. 
Og midtveis i verket beveget kjempekoret seg i lange rekker ut i salen og sang «Dies Irae»-delen stående i halvmørke foran orkestret. 
Men disse sceniske grep eller «dramatiseringer» klarte ikke å skape den sammenhengen og helheten som verket selv mangler. 
