Solistisk eleganse, symfonisk brutalitet
Truls Mørk bekreftet sin posisjon som cellist i verdensformat og Rolf Gupta demonstrerte sin allsidighet som diskret Haydn-tolker og utagerende Berlioz-formidler. 

Solist: 
Truls Mørk 

Dirigent: 
Rolf Gupta 

Konsertsalen i Kilden 

Program: 
Haydn: 
Cellokonsert nr. 2 i D-dur, Berlioz:Symphonie Fantastique 

Haydns galante stil ble understreket både av dirigent ogsolist. 
Truls Mørk spiller slik at en undres over hvordan det er mulig å få encello til å synge så vakkert enten det nå er i dypt leie, i mellomregisteret,eller høyt oppe i fiolinenes tonehøyder. 
I løpet av 25 minutter og tre satsermed ulike tempi og stemninger finnes en nyanserikdom av stemninger ogmusikalske forløp som ble omsorgsfullt behandlet og formidlet både av solist,dirigent og orkester. 
Haydn-orkesteret er begrenset i omfang men har mye merenn en ledsagende funksjon. 
Konsertformen betyr jo nettopp det at solist ogorkester settes opp mot hverandre, spiller mot og med hverandre i ulikeepisoder. 
Dette ble så nydelig ivaretatt av samtlige medvirkende. 
Så ble det daogså stående applaus allerede etter konsertens første nummer og før pause. 

Etter pause braket det løs med Berlioz og hans SymphonieFantastique. 
Et stykke programmusikk, en reise gjennom forelskelse, drøm,lidenskap, fortvilelse, rus, fantasi og mareritt, helvete og fordervelse – alti følge komponisten selv. 

Det må være utrolig moro å høre til slagverksseksjonen i dennesymfonien. 
Opptil flere ganger får de lov til å dundre løs på store og småtrommer, pauker i hopetall, digre klokker og cymbaler – ja det er nesten som etsirkus av og til. 

Det som var spesielt, og meget godt, med denne fremførelsen,var understrekingen av de enorme kontrastene, fra de sarteste pianissimi til demest vulgære utladninger. 
Gupta evner ved sin ledelse å formidle musikkensstruktur. 
For eksempel var det ingen som burde være i tvil om når symfoniensmotto-tema, det Berlioz kaller verkets «idée fixe», kom, så tydeligunderstreket av dirigenten, helt sikkert mer for publikum enn for musikerne,for de vet jo når det kommer. 
Det ble ikke spart på konfekten i dennefremførelsen. 
Dynamiske og rytmiske kontraster fikk spilles helt ut, det sublimeog det vulgære, nesten brutale, fikk klinge uten begrensning. 
Resultatet ble enstor konsertopplevelse, noe et meget stort publikum tydelig satte stor pris påmed langvarig og stående applaus. 
