Teateranmeldelse«En handelsreisendes død»: 
Goody, Goody! 

Laila Goody stjeler showet i Atle Antonsens debut på Hovedscenen. 

NATIONALTHEATRET 

«En handelsreisendes død» 

Av Arthur Miller. 
Oversatt av Michael Evans 

Regi: 
Trond Espen Seim 

Regiassistent: 
Jan Sælid 

Komponist: Gaute Tønder, Olav Waastad 

Lysdesigner: 
Øyvind Wangensteen 

Maskør: 
Wibke Schuler 

Dramaturg: 
Olav Torbjørn Skare 

Scenograf og kostymedesigner: 
Olav Myrtvedt 

Med: 
Atle Antonsen, Laila Goody, Jan Sælid, Olav Waastad, Espen Alknes, Tone Mostraum og Anders Mordal. 

«En handelsreisendes død» er blant de absolutte klassikerne i teaterlitteraturen fra det 20. århundre. 
Derfor kan man ikke annet enn å beundre motet til Atle Antonsen når han tar rollen som den nedkjørte hovedpersonen Willy Loman i sin debut som «seriøs» teaterskuespiller. 

Og det på Nationaltheatrets hovedscene! 

Det skal sies at Antonsen kommer godkjent fra debuten. 
Replikkene ligger nok ikke like naturlig i munnen hele tiden, og det anspente draget slipper ikke helt taket før i de aller mest oppdrevne scenene med sønnene Biff og Happy. 
Men det ér en krevende oppgave å skulle fylle hele rommet på landets nasjonale scene, og Atle Antonsens kvaliteter som skuespiller kommer nok ganske enkelt bedre fram i andre formater. 
På ruta og på filmlerretet. 

Det mangler ganske enkelt det ekstra energifeltet rundt scenepersonligheten til Antonsen, selv om jeg godt kan forstå at regidebutant Trond Espen Seim mener at Willy Loman er en rolle som «kler» 
Antonsen svært godt. 

Til gjengjeld skaper denne situasjonen ekstra muligheter for de andre rollene å skinne. 

Og om det er noen som skinner i denne forestillingen er det Laila Goody i rollen som den handelsreisendes kone Linda. 

Mens vi følger Willy Lomans skjebnebestemte vei mot undergangen i den mørke og ganske klaustrofobiske scenografien på Nationaltheatret, er det Goodys innsats som mer og mer overtar oppmerksomheten. 
Og her kan vi virkelig snakke om energifelt! 

Vi tror på at hun jobber og kjemper for sin dysfunksjonelle famille. 
Laila Goody viser en overbevisende oppriktighet i tolkningen av den egentlig ganske daterte kvinnerollen sin. 
Hun verken overspiller eller underspiller, men balanserer ganske suverent mellom trøst og trassighet mens tilværelsen hennes sakte men sikkert rakner – bokstavelig talt som en strømpe. 

Mye energi er det også å finne hos Espen Alknes som Happy og ikke minst hos Olav Waastad som den fortapte sønn Biff. 
Tove Mostraum er herlig frekk som femme fatale i ulike versjoner, og både Jan Sælid og Andres Mordal gjør maksimalt ut av de karslige rollene sine. 

Det er altså kollektivet som i ekstra grad bærer denne forestillingen. 

Men selv om mange skal ha ros for innsatsen, og selv om Atle Antonsen kommer seg helskinnet gjennom, er det altså Laila Goody jeg vil huske best. 
