Eikelirevyen 2018:Det kunne ha vært så mye mer 

Det er mye fjas og moro i «Teknokalypse». 
Men dessverre blir det ingen skikkelig festaften. 

Det blir endel «men» når vi skal anmelde årets utgave av Eikelirevyen. 

Mange sketsjer er morsomme, men sliter litt med fremføringen. 

Andre sketsjer er sterkt fremført av energiske skuespillere, men mangler den gode ideen og manuset for å treffe skikkelig bra. 

Oppsummert: 
Det er mye bra med Eikelirevyen 2018, men det kunne vært så mye bedre. 

Tettpakket teknokalypse 

Teknokalypse har en gjennomgående historie om roboten «Samantha», skaperen hennes i labfrakk og en sønn som tilsynelatende er plassert et sted rundt barneskolealder med en fargerik propellcaps på hodet. 

Når sønnen tar med «Samantha» for å vise henne frem på skolen, blir hun konfiskert av to overivrige og morsomme agenter fra staten som kaller seg FBI og tøyser med gamle klisjeer. 
Senere gjør «Samantha» opprør og starter selve «teknokalypsen». 

Det er et godt utgangspunkt, men noe av humoren drukner i tettpakkede sketsjer. 
Hos staten skal «Samantha» gjøres om til et dødelig våpen, så tryller hun frem en kur mot kreft som staten vil utnytte for å kjøpe glowsticks og ecstasy, før hun tar livet av alle i rommet og skal samle en robothær. 

Dette, som er hentet fra én sketsj, er ideer som i seg selv er morsomme, men som mister mye av potensialet når alt skal fortelles på få minutter. 

Henter seg som oftest inn 

Utenom Teknokalypse-historien har Eikelirevyen flere gode enkeltsketsjer og dansenumre i løpet av sine to tilmålte timer. 
Det er litt skranglete og upolert, men fungerer ofte som det skal. 

Hovedproblemet til Eikelirevyen er at den føles uferdig. 
Noen replikker glemmes underveis og rekkefølgen på sketsjene er ikke helt innøvet til premièrekvelden. 
Noe kan kanskje tilskrives nerver. 

Det skal sies: 
Selv når ting ikke går som planlagt, ruller revyen videre med godt humør og mye sjarm. 
For dette er en revy som helt åpenbart har vært veldig gøy å lage. 
Når den følelsen også er synlig, er det vanskelig å være ordentlig misfornøyd. 

Humregaranti 

Likevel henger den upolerte fremføringen sammen med det som ser ut til å være Eikelirevyens hovedproblem. 
Veldig mange sketsjer lider av at formatet og klisjeene ikke blir utfordret. 
De tuller med guttastemning i garderoben, men det er lite tulling og mer faktisk guttastemning med energiske unge menn som brøler. 

Det er nok absurditeter, sjarm og morsomheter til å garantere en del humring i Eikelirevyen. 
Dedikerte dansenummer er gode avbrekk og en energiinnsprøyting. 
Og til tross for sine små svakheter er historien om «Samanthas» robotopprør smart nok bygd opp til at det er spennende å se hva som skjer rundt neste sving. 

Men det kunne vært så mye bedre om de hadde gått et par ekstra runder med de gode ideene. 
Potensialet er der, men Eikelirevyen gjennomfører dessverre ikke godt nok. 
Dessverre. 
