Sex, vold og raske penger
Den nye TV-serien «The Deuce» skildrer et nådeløst New York på 70-tallet, og de rare menneskene som skapte den moderne pornofilmen. 

«The Deuce» er en ny dramaserie som handler om utgangspunktet for den amerikanske pornoindustrien på 1970-tallet. 
Den vises på HBO Nordic, en strømmetjeneste som ikke har noen problemer med å vise oss vold og nakenhet. 
Og «The Deuce» har tonnevis med sex, vold og raske penger. 

Høres dette spekulativt ut? 
Serien er heldigvis både rikere og mer interessant enn hva premisset kan høres ut som. 
Til det er det er flere grunner. 

Den første grunnen heter David Simon. 
Han er en svært innflytelsesrik person i det man ofte kaller TV-dramaets «gullalder»: de ambisiøse seriene vi har fått i kjølvannet av «The Sopranos» (1999-2007). 
Simon ble for alvor kjent med miniserien «The Corner» (2000), men var også manusforfatter i den toneangivende serien «Homicide» (1993-1999). 

Hans bakgrunn som nyhetsjournalist må ha vært til god hjelp da han senere skapte mesterverket «The Wire» (2002-2008). 
Denne sinte, samtidig analytiske, TV-serien handlet om hvordan samfunnsmessige forhold fører til kriminalitet og rusmisbruk. 

Simon har nå skapt «The Deuce», og bruker den samme blandingen av analyse og karakterstudie som gjorde «The Wire» til en stadig eskalerende historie: 
Når du tror på universet til serien, og når du tror på folks økonomiske behov, så begynner etter hvert selv små ting å ha store følger. 

Etter fire episoder av «The Deuce» har mange av prosjektene til rollefigurene fortsatt til gode å komme i gang, og godt er det: 
Serien tar seg nemlig tid til både å forklare hvem disse folkene er, som fulle og hele karakterer, og hvordan de er koblet sammen. 
Byen og miljøet vises med en grundig detaljrikdom, både i produksjon og i dramaturgi. 
Vi får se mye monstrøs atferd, men ingen monstre. 
Når noen for eksempel kler av seg for penger, er de likevel ikke erotiske objekter, men snarere tredimensjonale personer vi kan tro på. 

Dette leder oss til den andre gode grunnen til at «The Deuce» er verdt å se: skuespiller Maggie Gyllenhaal. 
De som har sett henne i den briljante BBC-serien «The Honourable Woman» vet hva hun er god for, men «The Deuce» gir henne dårligere arbeidsforhold. 
Hun spiller «Candy» Merrell, en kvinne som prostituerer seg og som samtidig er småbarnsmor – det kunne fort ha blitt en klisjé. 

I «The Honourable Woman» hadde Gyllenhaal en historie som kretset rundt henne, hun var med i nesten hver eneste scene, mens Candy på sin side er en (viktig) bestanddel i en historie som veksler mellom et titalls rollefigurer. 

Gyllenhaal lyser opp skjermen – nesten bokstavelig talt takket være hennes blonde parykk – hver gang «The Deuce» viser oss Candys vei fra et liv i fare og økonomisk nød, til en optimisme som vekkes når hun møter den voksende pornoindustrien og forstår hvordan denne kan gi henne trygghet – i både økonomisk og psykologisk forstand. 

Hun skjønner nemlig raskt at hun har intelligens nok til å lykkes som filmskaper. 
Med den lille tiden hun får, skaper Gyllenhaal en tredimensjonalitet, spesielt takket være smarte perspektivskift under scener som fort kunne blitt ydmykende affærer. 

Hvilket leder oss til den tredje gode grunnen for hvorfor «The Deuce» er kvalitets-TV: regissør Michelle MacLaren. 
De fleste TV-serier benytter seg av flere regissører i løpet av en sesong, men de fleste lar også regissøren av de første episodene – ofte en tungvekter – sette sammen det visuelle språket TV-serien skal følge. 

MacLaren har fra før hatt mye av ansvaret for «Breaking Bad», og i «The Deuce» klarer hun et lite kunststykke: 
Hun får det til å se ut som om vi er i de skitnere delene av 70-tallets New York, men uten å brife. 
Ikke bare ser «The Deuce» troverdig ut, universet høres også troverdig ut. 
Lydene av en levende by hviler over historien som et spøkelse, selv private stunder må tåle litt bråk fra naboen. 

Troverdigheten er altså noe av det beste med denne serien. 
Selv James Franco, som tvillingene Vincent og Frankie Martino, er troverdig – og en TV-serie som klarer å få en så jålete skuespiller til å fungere i en jålete dobbeltrolle, er vel verdt å bruke tiden sin på. 
