«Far» er en nyansert fortelling om kjærlighet og sykdom
Stig Amdams portrett av demente André vekker både medynk, empati og irritasjon. 

Demens er tematikken i Florian Zellers stykke «Far» fra 2012, som nå har norgespremiere på Den Nationale Scene. 
Det er ikke lenge siden Frode Gryttens «Albert og Anna» ble spilt samme sted, et stykke som også handlet om hvordan det er ikke å huske lenger, når sykdommen spiser en opp innvendig, og ødelegger relasjonene man er i. 

Stig Amdam spiller André. 
En ingeniør som en gang hadde kontroll på alt. 
Nå tror han både at han har jobbet på sirkus og kan steppe. 
En streng familiefar som plutselig alltid glemmer hvor klokken er. 
Så begynner han å glemme hvor datteren er, før han til slutt også glemmer seg selv. 

Kamilla Grønli Hartvig spiller Anne, som setter sitt liv på vent for faren. 
Som takk får hun bare mistenksomhet igjen, og en far som helst skulle ønske den andre datteren var der isteden. 
Dette er kanskje det vondeste, men også viktigste aspektet ved forestillingen. 
Hva slags ansvar har barn for foreldrene når de blir syke? 

Og spesielt når det handler om foreldre som man kanskje aldri har hatt et nært forhold til. 

Scenebildet på Teaterkjelleren er sparsomt innredet. 
Rekvisittene er få, og litt etter litt ribbes også disse bort. 
Det er et bord og noen stoler som flyttes rundt (litt for mye til at jeg blir helt klok på hvorfor) og seks svære rammer, eller grinder som deler inn scenen. 
De gir rommene tidvis følelsen av å være fengsel, som jo treffende matcher Andrés følelser, men likevel gir et litt rotete preg når de skyves frem og tilbake. 

I første scene er det bursdagsfeiring for far. 
Alle kikker spent bort på ham, og nærmest tripper rundt ham før et brudd skjer, og hverdagen er i gang. 
Det å skulle ta imot hjelp når man er syk (og spesielt når man ikke vet man er syk) er vanskelig for mange, og utgangspunktet for gnisningene mellom far og datter i forestillingen. 

Teksten er skrevet med utgangspunkt i farens forvirring i sitt eget liv, men gir også innsikt i hvordan det er å være pårørende. 
Forvirringen han opplever om hva som er fortid og nåtid, og hvem som er hvem på scenen, tar publikum del i. 

Vi er med på å nøste opp trådene og vi vet, som ham, hele tiden ikke alt. 
I tillegg er det lagt inn noen fascinerende (nifse) snubletråder, som egentlig kunne fått enda større plass. 
Noen ganger er vi like forvirret som ham. 

Amdam gir liv til en person det er lett å forstå seg på, han lar oss få masse empati med karakteren, samtidig som han også får frem en nådeløs hardhet. 
Han gir oss glimt av den han var, i kontrast til den han er nå og kommer til å bli. 
Med få, men svært velfungerende endringer i kostymet hans, opplever vi en mann stadig mer i fritt fall. 
Vi liker ham hele tiden, men forstår også hvorfor noen er rasende på ham. 

Hartvig spiller, som i «Glassmenasjeriet», rollen som en altoppofrende, pliktoppfyllende og flink jente. 
Hun har et behersket kroppsspråk, armene ofte rett ned, og mens faren ofte har hjertet utenpå skjorten, prøver hun først og fremst å tenke fornuftig. 

De to uttrykkene kler hverandre. 
Llikevel må jeg si at jeg gleder meg til å se henne i noen helt andre roller. 

Marianne Nielsen, Jonatan Filip, Kim Gøran Olsen og Reny M. G. Folgerø spiller alle mindre, men solide roller, som pårørende og helsepersonell som bidrar til å få frem ulike personlighetstrekk ved faren og sykdomsbildet. 

Mot slutten av forestillingen males dramatikken ut med vel bred pensel, men likevel er «Far» er en nyansert fortelling om tålmodighet og kjærlighet, sykdom og maktesløshet, og om grensesetting. 
