Madcon unngår fellene og gjør det de kan best - på norsk
Madcon med sitt beste album til dags dato. 

ALBUM: 
Da Maryland-rapperen Logic denne uken annonserte sin nye mixtape «Bobby Tarantino II» via Adult Swim-serien Rick and Morty, var det med en særdeles on-point differensiering mellom album-Logic og mixtape-Logic: 
«I’m in the mood to turn some shit up, Morty. 
I’m not in the mood for a message about how I can be whatever I want». 

Med godsiden til kan man trekke en linje fra Ricks tankerekke til Madcon sitt nye album, «Contakt Vol. 
2» som også slippes i dag. 

Ikke en mixtape, men derimot den knallsterke siden av rapduoen vi alltid går og håper på blant hyper-kommersielle utgivelser og sprell. 
Tshawe og Yosef sin etterlengtede retur til hard, kompromissløs spytting etter det generiske mainstream-frieriet «Icon» fra 2013. 

Hva som egentlig er det «virkelige» Madcon føles strengt tatt ikke interessant lenger. 
Mest sannsynligvis...begge deler. 

Isteden for å sutre over musikken som har sikret gutta både Bentleyer og Lamborghinier, er det denne gangen bare å glede seg over deres beste album til dags dato. 

Tilbake på morsmålet for første gang siden 2012, åpner Madcon og skivas produsenter Most Wanted (Magnus Martinsen og Petter Walther Walthinsen) på sin «The Chronic 2001»-ting med låta «Shoo». 
En hodenikkende lay-up til «Over» og den majestetiske typen hiphop-musikk jeg personlig hadde glemt at jeg savnet. 
Jeg kan strengt tatt heller ikke huske å ha hørt gjesteartist Petter like relevant på mange år. 

«Hør’a» er et funky studie i sannhetene det ikke alltid er like enkelt å innrømme for seg selv, før Arif-samarbeidet «Ting & Tang» blir albumets første drypp av dagens rapsound, og Unge Ferrari myker opp gildet med fabelaktig romantikk på «Gåsehud». 

Enda mer intimt blir det midlertidig på det rene pulesporet «Kom», hvor Lars Vaular slår et aktuelt slag for likestilling i form av trekantsex med «en deilig dame sammen med min kone». 
Bergenserens intime betroelser til tross, er det derimot Sisi som stjeler showet med et sjelfullt rapvers som virkelig avslører en skjult skatt i soul-sangerinnens musikalske baggasje. 
Mer av dette, takk! 

Trap-innslaget «Drimmedua» (m/ Kamelen) frister skippeknappen mer enn noe annet på albumet, mens tittelsporet (som aldri dukket opp på Vol. 
1) er så Madcon som det bare kan bli. 
Både på god og ondt – alt ettersom du elsker eller hater guttas bouncy signatur-gladlåter. 

Livsvisdommen fra nevnte «Hør’a» snøres avslutningsvis sammen av det ektefølte trekløveret «NeS», «Dum» og Vinni-gjenforeningen «Tårer» – låter som langt på vei får deg til å forstå hvorfor to av Norges råeste rappere kan finne på å spille inn musikk med Marcus & Martinus. 

Det beste her er likevel ikke bare returen til kvalitetsmusikk og noen av hiphop-Norges mest imponerende bars, men også hvordan Yosef og Tshawe unngår fellen det hadde vært å konkurrere på premissene til nye rapgenerasjoner. 

Isteden velger de to veteranene å finslipe den allerede varierte og velkjente veien de har holdt seg på siden begynnelsen av. 

Med unntak av noen få låter kunne skiva nemlig like godt vært gitt ut i samme år som debuten «It's All a Madcon» – noe jeg kun mener på en positiv måte. 
Så får det heller bare være om det må gå seks år til før vi får en like fet utgivelse fra den kanten igjen. 
