Prompen mot Nord-Korea
Denne mye omtalte filmens kanonade består av rumpehumor, sex-vitser og blodsplatter. 
Som «farlig» sarkasme, er den mer som en fis å regne. 

Før jul var filmen i ferd med å utløse forviklinger på høyt internasjonalt nivå. 
Sony Pictures trakk filmen fra amerikanske kinoer etter at hackere truet med å angripe kinoer som viste filmen. 
Nord-Korea raste mot måten deres president, Kim Jong-un blir fremstilt. 
Filmen ble brått et symbol på den senere så skarpt prøvede ytringsfriheten. 

Men filmen endte på kinolerreter, også i Norge, med en oppmerksomhet filmens skapere knapt kunne drømme. 
Og som de neppe fortjener. 

For til tross for en del saftig humor og artige sleivspark til amerikansk tabloid- og populærkultur (og selvfølgelig Nord-Korea), er dette egentlig en rotete og masete affære som vikler seg inn i mange retninger. 
Alt fortelles MED SVÆRE BOKSTAVER, og de fleste dialoger kretser rundt de åpninger som måtte befinne seg i underlivet. 

Det dreier seg om to karer i den tabloide talkshowbransje, den noe enkle journalisten Dave Skylark (Franco) og produsenten Rapaport (Rogan). 
Etter årelange intervjurunder om kjendisers seksuelle vaner og uvaner oppdager de at den nordkoreanske president Jon-un er stor fan av showet. 

Gutta får årtusenets scoop, et intervju med presidenten. 
CIA hiver seg på, og utstyrer pressens tabloide fanebærer med remedier som kan ta livet av presidenten. 

At presidenten drites ut er det liten tvil om. 
Det samme kan sies om flere sider ved det amerikanske samfunn. 
James Franco er en energibombe i rollen som Skylark. 
Han balanserer mellom fjolleri, naivitet og smarte innfall. 
Han lever av sine kjendisgjester, og betrakter seg selv og tilværelsen gjennom uliker perler fra populærkulturen (i særdeleshet «Ringenes Herre»). 

Det glimter til med en satirisk godbit i ny og ne. 
En av dem er Skylark og president Kims (Randall Park) løsslupne tur med en tanks der de overgår hverandre i å utveksle erfaringer om musikk og Margaritas. 

Men som satirisk angrep rammer ikke disse kaskader av verbalt og fysisk skyts med særlig injurierende styrke. 
Til det er det rett og slett for mye tull. 
Det gjør seg mest gjeldende mot slutten i en film som i alle fall er rundt en halv time for lang. 
