Om å våge seg ut i livet
Et britisk stjernelag gjør denne lettvekteren severdig 

Forrige uke kom islandske «Ildfjell», og sannelig byr også denne uken på en film for og om godt voksne. 
Som en blanding av romantisk komedie og godfølelsesfilm, er "The Best Exotic Marigold Hotel" atskillig lettere til beins. 
Livsfilosofisk snakker vi lettvekter, selv om den ikke er uten poeng. 

Det filmen vinner på, er en tidvis fornøyelig harselering med klisjeer, gode doser gjenkjennelighet for alle som har levd en stund, og en kledelig bittersøt tilnærming til temaet. 
Pluss – ikke minst – en håndfull av Storbritannias beste skuespillere, anført av Judi Dench, Maggie Smith, Bill Nighy og Tom Wilkinson. 
Sammen med Penelope Wilton, Celia Imrie og Ronald Pickup spiller de en gruppe pensjonister som av ulike årsaker lar seg friste av en alternativ alderdom i India. 
Brosjyren lokker med luksuriøs, men rimelig staselighet. 
Virkeligheten på The Best Exotic Marigold Hotel i Jaipur er en ganske annen. 

Hver og en i selskapet er i større eller mindre grad modellert for å spissformulere mangfold blant mennesker som kanskje mer enn andre ses på som ensartet. 

Noen historier og personligheter er likevel mer interessante, og rørende, enn andre. 
Først og fremst 
Tom Wilkinsons Graham, dommer av yrke og med en fortid i India. 
Dernest Evelyn (Dench), som ser fortiden i øynene og våger seg ut i det nye livet med like stor verdighet. 

Med unntak av Bill Nighys Douglas, balanserer resten av selskapet hårfint på grensen til klisjeene. 
Noen av dem er nesten fordomsfullt tegnet, som den uspiselige meggen av en kone Douglas må drages med, eller Maggie Smiths rasistiske Muriel. 
Men også her skjuler det seg en skjebne, og ressurser, som synliggjør det gamle ordtaket om ikke å skue hunden på hårene. 

Filmen hviler tungt på en litt gammelmodig eksotisme, og er svakest i sin såpeoperaaktige sidehistorie om kjærlighetslivet til den unge, overivrige hotelldirektøren Sonny (Dev Patel fra «Slumdog Millionaire»). 
Men talemåtene hans er fornøyelige, og filmen er severdig nok i all sin enkelhet. 
