Grenseløs religions-satire på vei til Sørlandet
The Book of Mormon kommer til Kristiansand til våren, lørdag var det premiere i Oslo med ekstatisk hallelujastemning for denne herlig drøye religionssatiren 

OSLO: 
Tåler vi å se en musikal som driver gjøn med religion og bruker ordene Gud, Jesus, Vår Herre og Vår Himmelske Fader sammen med ord som det ville være svært upassende å sette på trykk i denne avisen? 

En fullsatt sal med svært høy kjendisfaktor tålte det i Oslo lørdag kveld, da The Book of Mormon hadde premiere på Det Norske Teatret. 
Å kalle det halleluja-stemning blir som et understatement. 
Publikum var ekstatiske i tiljublingen av det helt fenomenale ensemblet som brakte denne musikalen fra Broadway og London til Norge. 

«Det frekkeste jeg har sett» 

Den er en tre timer lang religions-satire som overgår hva de fleste av oss har vært vitne til tidligere. 
Den kommer til Kristiansand 20. april neste år. 
Kilden er nemlig medprodusent. 
Dette er det frekkeste jeg har sett på en norsk teaterscene, i alle fall i musikal-form. 

Teksten er oversatt til norsk av Are Kalvø. 
Den opprinnelige teksten er av Parker og Stone, de som står bak tv-suksessen South Park. 
Fans av denne vil vite at Parker og Stone ikke er engstelige for sterke uttrykk. 

Grenser brytes 

Her bikker det så langt over at det å skulle irritere seg, eller bli støtt på noen måte, blir helt uvesentlig og uaktuelt. 
Her brytes så mange grenser at det å lete etter om det fremdeles fins noen, blir dumt. 
En må bare gi seg over til latteren og nytelsen av hva eminent teater er. 

Musikken er av Robert Lopez og er typisk musikal-musikk av det beste slag, noen ganger rytmisk frekt og freidig, andre ganger akkurat så sentimentalt og deilig som det kan være når noen synger at de er blitt glad i hverandre. 

Disneyland 

Kort fortalt er vi vitne til at en klasse misjonærstudenter i Mormonerkirken er klare til utsendelse. 
Noen blir mer bønnhørt enn andre. 
De skal nemlig sendes ut to og to, og de må dra dit Herren befaler. 

Det underligste paret, eldste Price og eldste Cunningham må dra til Uganda. 
Så fjernt fra Disneyland som vel mulig. 
De to er kontraster. 
Frank Kjosås er Price, liten og lett og tynn og med en sangstemme de fleste sangere vil misunne ham, Kristoffer Olsen er Cunningham og han er ikke liten, ganske høy og synger godt, helst i de høyere leier. 

Brodd 

Begge er enere på scenen. 
Men like mye er det hele ensemblet som imponerer. 
Her synges, danses, rockes og steppes det, det er overraskelser på lur hele veien, både tekstlig og musikalsk, og regimessig. 
Og detaljene i scenebildet er så mange at en ikke rekker å legge merke til alt. 

Forestillingen har brodd mot all bokstavtro bok-dyrkelse, enten det nå er Mormons bok, Bibelen, Koranen, Maos lille røde eller hva som helst av hellige skrifter. 
Den har et humanistisk budskap, og den peker på hvordan enkeltmennesker og menneskegrupper over tid forandrer både Det hellige og De hellige skriftene. 
Den stiller en del vesentlige spørsmål. 

Men først og fremst underholder den og får oss til å le ikke så rent lite av oss selv. 
For vi har vel en liten fundamentalist inni oss de fleste av oss. 
Og den kan vi godt få røyket ut. 
Og mormonerne? 
De er så rause at de har kjøpt annonseplass i programmet og forteller at ”Nå har du sett forestillingen. 
Boken er alltid bedre”. 
Det står det respekt av. 
