Nils Frahm:Et komplett albumverk som lever opp til sin tittel 

En fin miks av klassisk musikk, piano og elektronika fra den tyske stjernen. 

Man vet aldri helt hva som venter når man åpner opp et nytt album fra den moderne tyske pianisten, komponisten og produsenten Nils Frahm (35). 
Hans historie viser at det enten kan bli atmosfærisk ambient, klassisk pianospill, eksperimentelle lydcollager eller rytmisk smidig elektronika. 

Eller som her på 74 minutter lange All Melody. 
En fin miks av alt. 

Frahms første soloalbum på tre år er en plate som har grodd sakte frem samtidig som han har bygget opp sitt eget omfattende studiorom i komplekset Funkhaus i Berlin. 
Et album helt annerledes enn gjennombruddet Felt (2011) og den rene pianoplaten Solo (2015), og mer i slektskap med eksperimentelle Spaces (2013). 

Bare mildere og bedre. 

Stor detaljrikdom i musikken 

All Melody nytes garantert best på et dyrt musikkanlegg, eventuelt i gode hodetelefoner, og på realt høyt volum. 
Det er først da nyansene og detaljrikdommen i musikken kommer ordentlig frem. 

Det som ligger i, under og bak de fine melodiene som i utgangspunktet er kjernen i albumets 12 spor. 
Alle instrumentene, og bruken av studiorommet som en ekstra lagspiller. 

Albumet åpner med lyden av en person som løper over studiogulvet, før strykere, et ordløst kor og orgel mykt smyger den filmatiske musikken i gang. 
Fire minutter ut tar synthene over lydbildet i «Sunson», og bygger opp en sakte dans av rytmer. 

Det hele blir en slags retroaktig og gyngende elektronika for den som ikke lenger orker å gå ut på klubb, og fenger skikkelig. 
Retrofølelsen fortsetter i mer ambiente «A place», der koret er tilbake med fengslende effekt. 
Deretter er det åpent og rent pianospill i «My friend the forest» og jazzaktig trompet og enda mer kor i «Human range», før de elektroniske rytmene kommer tilbake for fullt i albumets nesten ti minutter lange og helt sentrale tittelspor. 

Her er tonen for All Melody for lengst satt. 
Dette er et komplett verk som ikke har en klar sjangermessig retning, men som likevel fremstår som en fascinerende musikalsk helhet. 
Nærmest som en «best of» av Nils Frahm, egentlig. 

En naturlig sjangermiks 

Det er lett å forstå hvorfor Nils Frahm er blitt en stigende stjerne innen både det klassiske miljøet og hos folk som ellers sverger til elektronika, for hans sjangermiks oppleves utelukkende naturlig. 
Kun i «Kaleidoscope» og «Harm hymn» mot slutten faller denne lytter ut av flyten. 

Det kan innvendes at Frahms musikk her bare er «vakker», og ikke spesielt «original» og «krevende», slik mange ønsker at ting i disse sjangrene alltid skal være. 
Det blir en avsporing i møtet med All Melody, som aldri utgir seg for å være nyskapende, men fokuserer på det grunnleggende melodiaspektet. 

Og når ble egentlig vakkert noe som trekker ned? 
Det er ikke tilfeldig at Nils Frahms konsert på Sentrum Scene i Oslo 14. februar for lengst er utsolgt. 
