Sigve Bøe redder filmet teaterforestilling
Det er Sigve Bøe som redder «Brødrene Dal»-filmen fra å floppe fullstendig. 
Den drevne skuespilleren ligger utenpå de andre når det gjelder å parodiere en vikingrøver. 

Visst ble Lars Mjøen, Knut Lystad og Trond Kirkvaag legendariske med sine sprø tv-serier om Gaus, Roms og Brumund Dal. 
Det avfødte en teaterforestilling i fornøyelsesparken Tusenfryd, som ble filmet i 1997. 
Utrolig nok har Mikkel Magnus fått for seg at de 13 år gamle opptakene bør shines opp, gis en ny rammefortelling og vips har vi en «ny» familiefilm på kino. 

Vel. 
Hva vil regissør Magnus og Wayne McKnight når de i den nye innrammingen lar Erling Borgen stå som alvorlig reporter på direkten og fortelle om funnene av de gamle filmrullene? 
Det virker helt unødvendig. 

Og hvorfor må Tom Mathisen – som bare var en stemme i teaterforestillingen – introduseres som forteller i gul jakke? 

Han er lite morsom – dette kunne Espen Eckbo gjort så mye bedre. 
Det tar lang tid før jeg finner meg til rette i lappverket av nye opptak, rammefortellinger og filmede teaterscener, der skuespillere av ymse kvalitet farer rundt og karikerer vikinger. 

Ok. 
Omsider er Benedicte Adrian som Kristin Lavvannsdatter ferdig med å fortelle den kronglete historien om det magiske sverdet Tyrfing. 

Bom bang. 
Idet jeg motvillig godtar at dette er filmet teater, ankommer to stykk Dal-brødre vikingtiden med tidsmaskinen sin. 
I klassisk Lystad/Mjøen-stil (umiskjennelig påvirket av Monty Python) avleveres språklige vitser og sketsjer bygd over møtet mellom vikingtid og vår tid. 
Men timingen er så ymse, og prompefaktoren litt for høy til at det skaper stor latter. 

Skrekkelig er det at regissørene ikke nøyer seg med Lystad/Mjøens ordspill om moderne sei(g) menn og vikingenes seidmenn, men inkluderer et helt sangnummer der utkledde seigmennfigurer danser inn som ren reklame for godteriet. 

En underlig glede gir det imidlertid å se også den tredje – broder Brumund Dal – igjen. 
Måten dette skjer på, blir dobbeltbunnet og slående da Trond Kirkvaag jo døde for tre år siden. 
Gjensynet med ham er lett å like. 

Så er konflikten etablert og manus gir noe å spille på: 
Den svartkledde vikingbanditten Finnbull (Sigve Bøe) jakter på Tyrfing-sverdet. 
Han er strålende kostymert og sminket og mestrer karikerende mimikk og overdrivelser. 
Dette er gøy å se på. 

Men alt i alt er filmen en merkelig opplevelse satt sammen av nostalgi rundt en komikertrio, gammel situasjonskomikk og småmorsomme ordspill. 

Takk, Sigve Bøe, at du er med. 
