Langsomt monster
Tittelen - og genren filmen er plassert i vil antakelig føre til at en del vil gå skuffet ut av kinosalene. 
Monsters er ingen oppvisning i spesialeffekter og krasj, snarere en karakterdrevet, romantisk (!) roadmovie hvor uhyrene lurer i bakgrunnen. 

Som i indiesuksessen «District 9» har monstrene vært her en stund: 
De holdes i karantene i en «infisert sone» nord i Mexico - stengt ute av en massiv mur (et forholdsvis tydelig innlegg i debatten om hvordan illegale innvandrere behandles i USA). 
En slesk fotograf på jakt etter sensasjonsbilder av monstrenes herjinger får i oppdrag å frakte sin sjefs datter trygt til grensen. 
Men billettene som skal ta dem dit forsvinner - og paret må ta seg gjennom sonen hvor monstrene - eller skapningene som de konsekvent omtales som - hersker. 

Filmen er laget på et mikroskopisk budsjett på under én million dollar - og sånn sett er det svært imponerende hva man har fått til: 
Det som finnes av spesialeffekter har regissør Gareth Edwards selv mekket på PC-en hjemme og står ikke tilbake for mye man ser i filmer med hundre ganger høyere budsjett. 
Gjennom lyddesign og intelligente valg av innspillingssteder (ofte manipulert i etterkant, uten at du legger merke til det), klarer han også å mane fram en uhyggelig, post-apokalyptisk stemning. 
Filmuniverset han har skapt kjøper man glatt. 
Verre har det vært å skrive et dugelig manus. 
Tempoet er seigt - det er lite som egentlig skjer i Monsters - og romansen som utvikler seg mellom de to hovedpersonene er vanskelig å engasjere seg i. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
