Wahlberg er mannen!
Dataspillet om den smertelige NY-detektiven Max Payne har mange tilhengere, og jeg tror ikke de likte filmen da den gikk på kino. 

Her står vi overfor et kulturskille. 
De som virkelig får til Max Payne på PS2, er elite-nerder, og de burde bo i egne bydeler med religiøse hodeplagg som Fantomet-strikkelue, Darth Vader-hjelm og elgcaps. 
Vi andre liker Mark Wahlberg, og det er også en form for religiøs fundamentalisme, for Wahlberg-fansen elsker at Markie Mark har stått opp om morgenen og pustet tungt på håndvåpnene sine. 
Etter det kan han gjøre hva som helst, og det heter underholdning. 

I «Max Payne» starter den sorgramma politimannen i avdelingen for oppgitte saker, der han sitter med dobbeltsidig revolverbelte over skuldrene i tilfelle Killengren skulle dukke opp med maset sitt. 

Så går han ut i bymørket for å finne den mystiske tredjemannen som drepte kona og bebien hans. 

Der ute finnes alle de kule ultra-noir varslene. 
Djevelen bygger seg en hær av dop-avhengige. 
Svarte fugler fyller smugene med norrøn narko-uhygge fra Middelhavs-blå Body Shop-hylser. 
Rødkjoledama Natasha slurer med blikket som en dansk trailer på sommerdekk og oppfører seg slik jenter gjør hvis de helst vil bli tatt ut av listen over biskop-kandidater. 
Snøflaka er isoporlette og flyktige som engledun. 
På taket vandrer en steroidbygd tattoo-nazi med diger hakkekniv. 

På den andre sida de dresskledde demonene: 
Beau Bridges ser så uskyldig ut med sin firkanta senatorkropp, men hva pønsker han på? 
Chris O'Donnell er degradert fra nittitalls-skjønnas til pingle-korpie med TrondViggo-frakk. 
Farmasien og våpenindustrien har gjort det igjen? 

Payne er egentlig en Bronson, og man skal like dypskygge-indignasjoner for å føle seg vel med John Moores film. 
Jeg gjør. 
