Filmanmeldelse:«Her er Harold» 

Det er ikke så mye å le av i «Her er Harold». 
Men når man først begynner å le, er det i forvisning om at latteren er tragediens, medfølelsens og sympatiens aller beste sikkerhetsventil. 
Når absolutt alt går til helvete. 

Utgangspunktet er litterært og det kommer fra en novelle av Frode Grytten: 
Harold er en gammeldags møbelhandler i Åsane utenfor Bergen. 
Når Ikea etablerer seg på nabotomten, er det slutt. 
Med alt, i grunnen. 

Harold føler seg uskyldig, og vil ha hevn. 
Og hva er vel da mer «naturlig» enn å kidnappe IKEA-gründer Ingvar Kamprad? 

Det blir en slags hjelpeløshetens hevnodyssé av det. 
Som utvikler seg usannsynlig sannsynlig. 
Der noen enkeltskjebner trekkes inn, som på finurlig vis belyser livets muntre håpløshet fra mange kanter. 
Det blir en nostalgiens, tafatthetens og meningsløshetens skillingsvise. 
Men sakte og stille vokser det frem en slags erkjennelse, som knapt kan kalles noe annet enn en hyllest til den sanne humanisme: 
Vi kan alle gjøre livet verd å leve – eller, i det minste: litt lettere å leve, dersom man får nåde til å se annerledes på livet. 
Gjennom dype kriser og noen riktige valg, for eksempel. 

I løpet av snart 40 år har Bjørn Sundquist spilt i mer enn hundre filmer, med stort og smått. 
«Harold» er simpelthen en signaturrolle for veteranen! 
Mutt, innbitt, desperat, hjelpeløs. 
Men også intuitiv følsom, med en varm flamme dypt, dypt inni seg; en elskelig faen! 

Rundt Sundquist leveres det strålende på alle kanter, med særlig pluss til den svenske veteranen Björn Granath, som spiller sin Kamprad med stoisk ro, oversikt og presisjon som en ikeask skrunøkkel. 

Foto følger Sundquist som en rommelig lodenfrakk, og Janove Ottesens musikk kompletterer dramaet glimrende. 

«Her er Harold» oser av kvalitet på alle fronter. 
Det «litterære» tilsnittet er ivaretatt gjennom å gjenskape et mangetydig, men på sine helt egne premisser troverdig univers ut av en på mange måter liten historie om små mennesker. 
Filmmediets sedvanlige hang til bombastiske påstander både om form og innhold, kan man bare glemme. 

Derfor er nok også «Her en Harold» en utpreget voksenfilm, eller i det minste for et publikum som vet å sette pris på gode opplevelser med den stille, uforutsigelige originalitet over seg. 

Så vi sier et lavmælt, men uforbeholdent: 
Hurra for «Harold»! 

JON SELÅS 

PS: 
«Her er Harold» har kinopremiere fredag. 
