Tam Solo
"Solo" er enda en "Star Wars"-film i rekken. 
Verken mer eller mindre. 

Den gode nyheten er at "Solo" – i motsetning til "Rogue One" (2016), den forrige noen lunde frittstående delen av "Star Wars"-sagaen – føles mer som en ordentlig fortelling enn en serie lett omskrevne scener fra tidligere filmer. 
Den dårlige nyheten er at "Solo" likevel vil slite med å engasjere andre enn 12-åringer og hardbarkede nerder. 

Sistnevnte har til gjengjeld noen ordentlige fanboy-øyeblikk å se frem til: insidenten som ga Han Solo navnet sitt, det første møtet hans med Chewbacca, historien om hvordan de to tusket til seg The Millennium Falcon. 
Alden Ehrenreich må dessuten sies å gjøre en brukbart sjarmerende variant av Harrison Fords gamle glansrolle, selv om han blir grundig rundspilt av både Woody Harrelson, Donald Glover og Emilia Clarke. 

Men alle som ikke synes at dette virker som noe å hisse seg opp over – eller sliter med å i det hele tatt skjønne hva jeg snakker om – vil neppe oppleve "Solo" som noe mer enn en passe fornøyelig, til tider ganske kjedsommelig western-i-verdensrommet. 
Og veteranregissør Ron Howard ("Apollo 13") burde virkelig vite at filmer som dette aldri må få bli over to timer lange. 
