Et kinderegg av en utstilling
UTSTILLING: 
Vår anmelder er begeistret for arkitekt og kunstner Marit Aanestad sin nye utstilling. 
Det passer særdeles godt i Skur 2, mener hun. 

Skur 2: Marit Aanestad: 
Plexi, Paint & Marble. 
Til 4. 11. 2018 

Den tredelte utstillingen Pleksi, Paint & Marble viser en kunstner som behersker et vidt spekter av sjangere og disipliner. 
Ulike verk av de tre svært ulike materialene pleksi, akrylmaling og marmor er sammen med utstillingsrommene knyttet sammen til installasjoner med flere felles berøringspunkter. 
Resultatet er en utstilling som rører ved ens oppfattelse av grensene mellom arkitektur, maleri og skulptur. 

Det faller seg naturlig å se Marit Aanestads utstilling Pleksi, Paint & Marble i sammenheng med lokalet som huser den. 
Så er heller ikke skur 2 på Skagenkaien et tilfeldig valg for kunstneren. 

Med sin bakgrunn som arkitekt har Aanestads kunstnerskap en sterk tilhørighet til det gjeldende utstillingsrommets arkitektur og bruk. 
Slik har hun også her latt rommet danne utgangspunkt for utstillingens form og innhold. 

Maritim arv 

Det gamle lagerbygget på Skagenkaien har i sin tid tatt imot og huset båtlaster fra alle verdenshjørner. 
I sin rehabiliterte form fungerer bygget i dag som galleri, men dets originale, intenderte funksjon sitter fortsatt i konstruksjonene. 

Som for å understreke den maritime tilhørigheten og historien, spiller dagslyset i vannet, bare få meter fra galleriets store glassdører. 

De tre marmorskulpturene i Aanestads utstilling har også i sin tid blitt fraktet over havet og losset på land til skur tilsvarende utstillingslokalet. 

De tre består henholdsvis av sort Marquinamarmor fra Spania, hvit Carrara fra Italia, og rød marmor fra Brasil. 
Aanestad har latt dem stå ubearbeidet, i den tilstand hun i sin tid fant dem, med borehull og synlige spor etter verktøy brukt i prosessen med å hente dem ut. 
Som geometriske grunnformer som tredimensjonale kuber og tetraeder. 

Marmor på flyttefot 

De massive marmorsteinene har fått skulpturenes tradisjonelle pidestall byttet ut med små underdimensjonerte jernvogner. 
Et grep som i tillegg til å forsterke opplevelsen av de massive steinblokkenes volum, tilfører verkene et element av midlertidighet. 
Som for å understreke at reisen ikke er over og at Aanestad bare låner dem før de reiser videre. 
Denne formen for flyttbarhet eller midlertidighet finner en i flere av Aanestads arbeider. 
Slik forankres ikke verkene, men snarere gis de en form for mobilitet, enten i form av hjul som her, eller gjennom en utforming som i seg selv gir rom for bevegelse. 

Bevegelse går igjen i maleriene, hvor kunstnerens malerpensel danner brede, loddrette linjer i maleriene. 
Fra det øyeblikk den våte malingen treffer lerretet, suges fargen inn i materialet. 
Slik blir hver eneste gest dokumentert. 
Ikke bare som spor etter kunstnerens fysiske bevegelser, men også som dokumentasjon over en sinnstilstand. 
Som håndskrevne brev vitner bevegelsene og energien i strøkene om noe nært og personlig. 
Strøkene varierer fra verk til verk; tidvis insisterende, energiske og rastløse - tidvis lette og sakte, nærmest ettertenksomme. 
Fargene ligger sidestilt og lagvis, under tett pigmenterte, mettede strøk eller som flortynne antydninger av farge. 
Stadig i dialog med de rå steinskulpturene hvor kunstneren har hentet fargene. 

Sprenger sjangre 

Sjangeroverskridende, og med tilhørighet til både maleriet og skulpturen, står verkene i pleksiglass og binder det hele sammen. 
Som resultater av en spalting eller omorganisering av de øvrige verkenes egenskaper, består de av flater av farger og geometriske former som Aanestad så har bygget opp til nye tredimensjonale collager. 

Det industrielt framstilte materialet utgjør like fullt en sterk kontrast til de ubehandlede, urgamle steinene de deler rommet med. 
Pleksi overmalt uten etterlatte spor etter kunstnerens verktøy forsterker den industrielle formen ved materialet. 
De glatte, syntetiske elementene spiller på lyset slik de ulike opake elementene spiller mot hverandre i en komposisjon av kontrasterende tekstur og farger. 

Lent inntil veggene i lokalet, nesten litt nonchalant og balanserende på en fot, speiler de Aanestads tilsynelatende intuitive og uanstrengte balansering av utstillingens mange bestanddeler. 
