Spillanmeldelse:Kompromissløs krigføring 

I «Empire: Total War» er ikke krigen bare total, den er opplyst også. 

«Total War»-serien er en gigant innen strategi-genren. 
Ved å kombinere dyp storstrategi med militærtaktikk på slagmarken, har utviklerne i Creative Assembly skapt noen av de mest engasjerende spillopplevelsene man kan få som skrivebordsgeneral. 

Femte kapittel i strategiserien er intet unntak, tvert imot. 
Hvis «Total War»-spillene hadde vært luksusbiler, ville «Empire: Total War» vært en britisk Aston Martin. 

Det er ikke bare et gjennomsolid og utrolig artig spill, «Empire: Total War» utstråler en dybde og en eleganse som overgår det meste genren har sett før. 

Målet i «Empire: Total War» er å styre en selvvalgt nasjon trygt gjennom opplysningstidens blodrøde farvann og frem til den militære og økonomiske storheten som venter på andre siden. 
Totalt er over femti ulike stater og nasjoner med i spillet, men i begynnelsen har du kun tolv å velge mellom. 

Iallefall hvis du starter opp en storkampanje, som er den tradisjonelle og beste måten å spille «Empire: Total War» på. 

Man har også mulighet til å spille gjennom ulike faser i grunnleggelsen av USA, med tilhørende kuttscener, men det fungerer først og fremst som en grundig innføring i spillmekanismene og gir ikke helt den samme frihetsgraden. 

For nybegynnere kan det nok allikevel være en fordel å begynne her. 
Dybden på det storstrategiske planet er nemlig større enn noen gang tidligere, både økonomisk, politisk, sosialt og geografisk. 

Territorier består ikke lenger bare av hovedsteder og skog, men inneholder også byer, tettsteder og havner. 
Avhengig av områdets økonomiske fremgang, kan økende urbanisering dessuten føre til at nye byer vokse frem. 

Et godt eksempel på det er da jeg som Sverige gikk til krig mot Danmark og frigjorde Norge fra Københavns klamme grep. 
Av mer eller mindre strategiske grunner fjernet jeg umiddelbart all form for skatt i Norge og kompenserte med å øke dem kraftig i Sverige. 

På rekordtid fikk jeg vite at økonomisk fremgang hadde gitt Trondheim bystatus, noe som gjorde det mulig å bygge et universitet der. 
Kloke prioriteringer og svenske skattepenger sørget altså for at jeg stolt kunne åpne NTNU allerede i 1710. 

Rent bortsett fra målrettet inngripen fra spillerens side, er «Empire: Total War» imponerende historisk korrekt. 
Opplysningstidens utfordringer, omveltninger, muligheter og motsetninger kommer gjennom på en troverdig og ikke minst underholdende måte. 

Man kan med stort hell bevare eneveldige kongedømmer ved å undertrykke befolkningen, styrke kirken og nedprioritere forskning, men uten noen industriell revolusjon er det vanskelig å holde tritt med konkurrentene. 

Nede på slagmarken likner «Empire: Total War» mer på sine forgjengere, men også her har det skjedd flere solide forbedringer. 

Mer effektivt artilleri og ulike typer skytevåpen åpner nye taktiske muligheter, kavaleri er mer utsatt og får en litt annerledes rolle enn tidligere. 
Den kunstige intelligensen på fienden er dessuten blitt flere hakk bedre, noe som dog ikke alltid kan sies om egne enheter. 

Sjøslagene er egentlig den eneste skuffelsen i «Empire: Total War». 
Delvis fordi krigsskipene har en lei tendens til å gjøre det motsatte av hva du ber dem om, delvis fordi det er usedvanlig vanskelig å skjønne hva man egentlig skal gjøre. 

Detaljnivået er det ingenting galt med, snarere tvert imot, problemet er den skyhøye terskelen man må over for å få noe som helst ut av sjøslagene. 
Da er ikke veien lang til auto-knappen som simulerer slaget på et lite sekund. 

Ser man på det store bildet, og det er jo nettopp det man skal i «Empire: Total War», er dette et lite mesterverk av et strategispill. 
I en tid hvor mange av konkurrentene letter på kompleksiteten for å appellere til flere, er det forfriskende med et spill som er så kompromissløst som «Empire: Total War». 

Det er godt mulig at det skremmer vekk noen nye spillere, men kanskje er det en pris som er verdt å betale. 
«Total War»-veteraner vil iallefall være evig takknemlige. 
