Filmanmeldelse «Tragedy Girls»:Verken skummel eller smart nok 

«Halloween»-åte som tror den er lur, og tar feil. 

HORRORKOMEDIE 

«Tragedy Girls» 

USA. 15 år. 
Tyler MacIntyre. 

Med: Alexandra Shipp, Brianna Hildebrand, Josh Hutcherson. 

Alle, spesielt ungdomsskoleelever, er sin egen mediebedrift nå om dagen. 
McKayla (Shipp) og Sadie (Hildebrand), som driver «true crime»-kontoen(e) Tragedy Girls på Tumblr og Twitter og gudvethva, har i en tid nytt godt av at en seriemorder, spilt av Kevin Durand, har herjet den vesle byen i den amerikanske Midtvesten der de to bor. 

Filmen starter idet de to har bestemt seg for å sikre seg for fremtiden ved å ta Lowell, som han heter, til fange. 
Deretter skal de tømme det kriminelle hodet hans for råd og inspirasjon, og dessuten drepe en haug folk – og legge skylden på ham. 
Man må selvsagt være proaktiv for å holde populariteten på sosiale medier ved like. 
Like selvsagt går planen straks over stokk og stein. 

Les også: 
Nordmenn bruker mer penger på halloween enn TV-askjonen 

«Tragedy Girls» er en slags SoMe-oppdatering av den i sin tid så oppsiktsvekkende «Heathers» (1988), med en dæsj «Noe å dø for» (1995) og «Skrik» (1996) attåt. 
Det er en film som neppe ville ha blitt satt opp på norske kinoer dersom det ikke var for halloween-feiringen. 
Men aller helst vil den altså være en satire. 

Da kan man saktens spørre seg: 
Trenger vi enda en slik om «ungdommens» bruk av sosiale medier? 
Overhodet ikke, såfremt den ikke skulle være eksepsjonelt smart eller morsom. 
Det er «Tragedy Girls» ikke. 
Verre for kjernepublikummet vil det sannsynligvis være at den ikke er særlig skummel heller. 
Trass i at den er full av til dels oppfinnsom tegneserievold. 

«Tragedy Girls» er for grunn og kjedelig til å kunne smykke seg med karakteristikker som «undergravende» eller «overskridende». 
Det beste den har, er to inspirerte skuespillere – Shipp og Hildebrand – i sentrum. 

Les også: 
Har IT-fakoren 

At disse er irriterende som bare amerikanske tenåringer kan være («whatever!»), og bobler over som om de spilte i en serie på Disney Channel, kommer liksom med terrenget. 

Filmen kaster pliktskyldig med noen referanser til årgangshorror á la Dario Argento og «Carrie» (1976). 
Men den føles ikke selv som en horrofilm. 
Som harselas med high school-ungdommers behov for å være populære, sosiale medier eller ikke, kommer den som sagt til kort. 
Se «Clueless» (1995) eller «Mean Girls» (2005) i stedet, og en ordentlig skrekkfilm før sengetid. 
