Marsvin-netter
Du vet hvordan mange overarbeidede mennesker snakker om å en dag «hoppe ut av hamsterhjulet»? 
Det scenariet har Disney med «G-gjengen» på en måte tatt på alvor. 

FILM: 
Kan trendmarkører som kultkomikeren Zach Galifianakis, labradoodler og populærdarwinisme til sammen bli en god barnefilm? 
«G-gjengen», den første live-action-produksjonen med Disneys 3D-teknologi, om et knippe marsvin og en muldvarp som er blitt omskolert fra husdyr til snakkende, FBI-trente spesialagenter, er et forsøk på å besvare det spørsmålet. 

Målgruppebom 

Og svaret? 
Uten å foregi å vite nøyaktig hva som resonnerer hos dagens sjuåringer, er det i alle fall vanskelig å se for seg at de vil la seg bergta av filmens hovedplot, som består i marsvinenes anstrengelser for å stoppe en britisk hvitevaremagnat (spilt av Bill Nighy), som i det skjulte har omprogrammert alle espressomaskinene verden har kjøpt av ham til laserarmerte roboter. 
Det er nok heller ikke rimelig å anta at kjernepublikumet vil falle for manusets gjennomgående teknologinomenklatur eller mange referanser – alt fra halvgode populærkulturelle (en birollehamster promper i søvne, og kunngjør etterpå: 
«Jeg elsker lukten av napalm om morgenen») til snedige bransjeinterne(på et tidspunkt nedkjemper agentene en «G.I. 
Joe»-figur, altså en av sommerens blockbusterkonkurrenter). 

Påfallende livaktige 

Det betyr at ansvaret, ikke bare for å redde menneskeheten, men også filmen og dem selv – de er imellomtiden blitt droppet fra agentprogrammet, til tross for at de, som det blir argumentert, «har 98 prosent felles genmateriale med dere» – står og faller på hovedrolleinnehaverne. 
Og de er, for all del, både påfallende livaktige og glimtvis forbaska sjarmerende, kanskje aller mest når de under en dekkoperasjon i en dyrebutikk må agere «vanlige» marsvin, for å infiltrere buret og vinne tilliten til en hamster som både er canadier og «kvart ilder» – sånt finnes det jo ingenFBI-protokoll for. 
Men når «G-gjengen» seinere kulminerer i en impromptu dansesekvens til tonene av Black Eyed Peas,mistenker man at selv ikke filmskaperne har følt at 98 prosent felles genmateriale er nok. 
