Beck relanserer seg sjøl med vakkert album
«Morning Phase» er første på seks år. 

ALBUM: 
Becks «skilsmisseplate», neddempede «Sea Change», regnes som noe i nærheten av et mesterverk, og «Morning Phase» presenteres som en naturlig oppfølger - 12 år etter. 

Første på seks år I mellomtida har Beck Hansen (43) gitt ut fire album, med «Modern Guilt» (2008) som det siste. 
Ikke ueffent, det, sjøl om det fortsatt er låter som «Loser» og «Devil's Haircut» fra 90-tallet som huskes best. 

«Morning Phase», hans 12. studioalbum, minner mye om «forløperen». 

Det har denne spesielle California-stemninga som du også hører hos «brødre» som Crosby, Stills & Nash, The Byrds, Beach Boys og Bread - langt fra de hip hop/blues/funk-infiserte første albumene til Beck. 

Vestkyst-soul «Morning Phase» er i stedet mektig, nesten kosmisk vestkyst-soul, med en hint av folk og en dæsj country (nydelige «Country Down»). 

Og det er både trist og ensomt, men på en vakker måte - som i «Say Goodbye» og «Blue Moon» («I'm so tired of being alone / These penitent walls are all I've known»). 

Varmt 
Det er tilbakelent, varmt og melankolsk, og bølger nesten bokstavelig talt fram - som i «Wave» (!) - som Beck sjøl omtaler som platas senterpunkt. 
Men det er duvende «Heart Is A Drum» og «Don't Let It Go», med nydelig harmonisang, som er høydepunktene på dette smykket av ei plate. 

Albumet kan kanskje bli beskyldt for å være stillestående, men det overvinnes av skjønnheten. 

Jeg tar meg i å famle etter svaret på hvor jeg har hørt det før, men slår meg til ro med at det ikke er så viktig. 
David Crosby er kanskje den som kommer nærmest, eller kanskje heller Scott Walker. 

Men akkurat nå er det Beck. 

Flere av strykerarrangementene er for øvrig signert hans far, David Richard Campbell. 

Han gjør på ingen måte skam på sønnen! 
