Hompland vil aldri nedverdiga seg til å jogga.Han spring. 
Og skriv bok om det. 

SAKPROSA: 
Ei motvillig åndfull bok om å springa seg gjennom livet med glede. 

Andreas Hompland: 
Livsløp. 
215 sider. 
Kagge Forlag. 

Andreas Hompland (71) har gjennom fleire tiår vore ein profilert journalist og kommentator. 
Mindre kjent er det at han er ein av våre fremste langdistanseløparar i sin aldersklasse, framleis god for maratontider godt under 3,30. 

Nå har skribenten og springaren slått seg saman og laga ei lita perle av ei bok. 
Upretensiøs, fri for all moralisme og masochisme. 
Trim-vekkelsar er ei vederstyggelegheit som minner kvinesdølen om barndommens Sarons Dal. 
Hompland spring fordi det er gøy, og fordi det er blitt ein del av livet hans. 
Han rosar seg av å vera avhengig både av løping og nikotin. 
Ein av heltane hans er Jørn Lauenborg, dansken som både røykte og drakk, men som framleis har den beste maratontida som er notert på norsk jord. 

Ikkje kvasi-intellektuelt 

Hompland vil for all del ikkje skriva ei kvasi-intellektuell bok, men langs løypa gjer han likevel avstikkarar inn i filosofien og litteraturen. 
Han går uærbødig laus på både Haruki Murakami, som skriv stort, men gledeslaust om springing, og Bjørnstjerne Bjørnson, som «velger seg april». 
Det er det verste folk kan gjera, for om våren blir dei overmodige, og ingen månad har så mange løpsskadar som april. 

I det heile er det mangt å kjenna seg igjen i, og mange råd å henta, også for oss som ikkje driv det lenger enn til det Hompland forakteleg kallar jogging. 
Det vil han ha på gravsteinen at han aldri nedverdiga seg til. 

Obrestadløpet 

Langdistanseløparens einsemd er heller ikkje noko for Hompland. 
Han trenar helst i lag med andre, og har gjennom åra funne på ei rekkje organiserte aktivitetar, helst utanom den organiserte idrettsrørsla. 
Eit av dei mest tradisjonsrike arrangementa er Obrestadløpet til ære for diktaren og springaren, med framføring av Tor Obrestad sine dikt, enkelte år med forfattaren sjølv som las. 

Ein humrar seg gjennom den homplandske formuleringskunsten på hans særeigne nynorsk, men mot slutten får boka eit strøk av vemod. 
Pulsklokka går, Hompland innser at om nokre år vil ikkje beina bera han. 
Då ventar rullatoren, eller endå verre: golfen. 
Men enn så lenge takkar eg for leseopplevinga og ønskjer han eit langt løparliv. 
