Skrapjern i sentrifugen
"Transformers 3" skulle vært destruksjonssnop for de som slapper av med ødeleggelser, men Michael Bay krasjer hele historien i en blanding av dårlig komedie og uspennende maskinmas. 

Transformers 3: Dark of the moon: 

Amerikansk sci-fi action. 
2011. 
2 timer, 35 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Michael Bay. 
Med: 
Shia LaBeouf, Rosie Huntington-Whiteley, Tyrese Gibson, John Turturro, Patrick Dempsey, Frances McDormand, John Malkovich. 

"Transformers 3" har innledningsvis en kul 2011-historie som tar utgangspunkt i månelandinga i 1969. 
Men Michael Bay tror tydeligvis at rød tråd er det samme som lunte, for i løpet av drøye to timer forsvinner grunnlaget for enkel action-innlevelse i et massivt mekanomylder uten ratt og retningsviser. 

Hvis du liker action, kan du se de ti første minuttene av "Transformers: 
Dark of the moon", kysse i parken, spise baguette med ost og skinke og komme tilbake når det har gått én time. 
Da begynner maskinene å nedmekke hverandre, og dessuten slipper du å se på at Shia LaBeouf ydmyker sitt enkle gutteromstalent i et hysterisk uvittig møte med arbeidslivet. 

Da slipper du også en del Rosie Huntington-Whiteley, ei engelsk jente med munn som likner ondarta muffe og ei amatør-måping som gir en følelse av at en ser Oppblåsbare Barbaras konfirmantbilde. 

LaBeouf skal skaffe seg jobb, og det fører til en del publikumsfrierier som hører hjemme i pilsforsamlinger: John Malkovich i stålkjemma bakoverhår tøysespiller minimalist-korpie, Frances McDormand er rar etterretningsdame i tivolibriller, foreldrene til Sam dukker opp i like, blomstrete buksedresser, John Turturro resirkulerer utbrukt revyversjon av sikkerhetsagent – og Patrick Dempsey er skjønnas-sjef og siden en slags quisling for de invaderende teknotransene. 

Det er for mange klovner her, det er for mye billig humor, det er for liten fart. 
Dette er Michael Bay i paradetilpassa 30 kilometer i timen, og det er pinlig. 
Regel: 
Du skal aldri bruke mer filmtid på å beskrive et problem enn på å behandle det. 

Handlingen starter med at ufo krasjer på månen – så i 1969 drar amerikanerne dit for å undersøke. 
Ved hjelp av den del smuldrende snakke-logikk ender filmen i den situasjonen at onde roboter setter opp ei kontrollstråle til gjestende planet, og så må man slåss med dem. 
Det tar en time. 
Lille LaBeouf haler rundt på den lange Plymouth-dama så han ser ut som hobbit med Gandalf-staur, og alskens maskiner kverner hverandre i en kaotisk 3D-virvling som får filmen til å bli villere enn skrapjern i sentrifugen. 
Og hele tida var det så enkelt: 
Man trengte bare å skyte ut gigantenes røde øye og binde en liten bombe til beinet. 

Det er mulig at den egentlig ganske fiffige 3D-en bidrar til den voksende opplevelsen av kaos. 
To og en halv time med usystematiske instamatic-farger er trivialiserende og trøttandes. 
En 3D-film burde aldri være over 90 minutter. 
