Glitrende «Hunger Games: Catching Fire»!
Kapittel to av fenomenet «The Hunger Games» er en bemerkelsesverdig mye bedre film enn den første: 
Velspilt, interessant, dyptpløyende og underholdende. 

Dersom noen måtte være i tvil: 
Vi befinner oss i den populære, dystopiske fantasy-verdenen til forfatteren Suzanne Collins og hennes «The Hunger Games»-trilogi. 

I landet Panem er all rikdom og makt samlet i metropolen Capitol, mens 12 «Distrikter» slaver for dem. 
Det er et beinhardt maktdespoti som holder distriktene i sjakk. 
Det kanskje mest makabre utslaget, er den årlige reality-serien «Hunger Games», der utvalgte ungdommer fra distriktene skal kjempe mot hverandre på liv og død, inntil én sierherre står tilbake. 

Første film kom i fjor. 
Den led av alvorlige mangler, ikke minst fordi det åpenbart var vanskelig å balansere «moralen» i bøkene: 
At barn/ungdom skal drepe barn/ungdom. 
Og at en «seierherre» i tillegg må komme gjennom prøvelsene uten å være altfor tilsmusset som gangbar helt. 

Det gikk på et vis; Jennifer Lawrence som sentralfiguren Katniss Everdeen holdt mål. 

Denne gangen briljerer hun. 
Og et svært persongalleri rundt henne - delvis med nye roller - har fått mye mer å spille på. 

Opplegget er at årets Hunger Games er den 75. i rekken; tid for jubileumsutgave. 
Nye regler, nye utfordringer, ny dævelskap. 
For det handler selvfølgelig ikke bare om et groteskt TV-spill, men også hvordan en despotisk og paranoid diktator (Donald Sutherland) kan beholde sitt jerngrep om Panem. 

Som film profitterer «Cathing Fire» grovt på et nytt og annerledes action-fokus i forhold til den første filmen. 
I stede for de råtne oppgjørene ungdom mot ungdom, er det en klar politisk vridning: 
Det handler mye mer om enkeltpersoners opposisjon mot de despotiske styresmaktene. 
Og det gir både spillerom, utfordringer og muligheter den første filmen ikke hadde. 

Dessuten dukker det opp politisk relevans her, som gjør filmen mye mer interessant og gjenkjennelig. 
Selvfølgelig der dette en dyster fremtidsvisjon. 
Men ikke annerledes enn at millioner av mennesker lever under tilsvarende forhold også nå. 
Det er gjenkjennelig, interessant og relevant. 

Det er naturligvis ikke til å komme forbi at «Catching Fire» er en oppfølger, og at man helst bør ha sett fjorårets begynnelse før man ser denne. 
Uten at det er tvingende nødvendig. 
Man forstår dessuten at kampen langt fra er over; kapittel tre er åpenbart underveis; det finnes et endelig oppgjør som skal kjempes i fremtiden. 

«Catching Fire» kunne lett havnet i klem som den «nødvendige andrefilmen» i en trilogi. 
Det er den ikke; den er en glitrende, utfordrende, velbalansert og - faktisk - meget vakker spenningsfilm. 
