Makaber monster-mamma
Her er en av de velsigna filmene som ikke forsøker å være spesielt god, men som engasjerer vondt fordi den er så hekkans utspekulert. 
To jenter fra villmarka har tilsynelatende et sjalu spøkelse som beskytter. 

1 time, 50 minutter. 
15 år. 

Regi: 
Andres Muschietti. 
Med: 
Jessica Chastain, Nikolaj Coster-Waldau, Megan Charpenter, Daniel Kash. 

Du kommer til å lide i slutten, men i en foreløpig rettferdig verden er det ikke sånn at grøssere foregår i ettermiddagssola på Saltkråkan. 
Tross misnøye med historien: 
Alle kommer til å bli indremedisinsk engasjerte av det satanisk spisevegra mamma-monsteret som kan forvandle seg til sopekost i psykopatisk villrede og sprer seg som soppråte i tapetene. 

Debutant-regissøren Andres Muscietti likner urovekkende på filmens spøkelse og er ledet til verket av den poetisk over-oppskaka meksikaneren Guillermo del Toro («Hellboy», «Pans labyrint»). 
Han har henta historien fra sin egen kortfilm og forlenga den til 1 time og 50 minutter, som er i lengste laget for en historie om storøyd rockerske som alene-mamma i et hus med to Mowgli-jenter og en sjalu ånd. 

Det starter med at Nikolaj Coster-Moldau (ok da, Coster-Kaldrau, ok då, Coster-Waldau) er ramma av finanskrisa og myrder folk. 
Han kjører ut på landet med sine to små døtre, og i fjern, ufiks skogshytte foregår ting som jeg ikke vil si. 
Fem år seinere finner myndighetene to ville småjenter som har overlevd på kirsebær og sier at Mama hjalp dem. 

Coster-M. spiller sin egen bror og skal ta seg av niesene sammen med motvillige Jessica Chastain («Tree of life», «Zero dark thirty»), som ser ut som en blanding av Tank Girl, Joan Jett og Julia Roberts. 
Da spøkelset hiver den milde sosionom-dansken ned trappene, blir rockerdama aleine i huset med to barbariske barn. 
Og dermed oppstår noe så lite beroligende som en kamp mellom svartkledd pleiemamma med tattoo og spinngale mamma-gespenst med ei biologisk klokke som skulle ha slutta å tikke på attenhundretallet, men buldrer verre enn Big Ben. 

Den debuterende Muscietti tar ut alt han har med svart materie, nattsvermere, svart-hvite mareritt, ulende mamma-ulykke, stirrende, tomme øyne og et klimaks på poesi-klippen i djupt ulykkelig fargefattigdom og stumfilm-musikk. 

Det er veldig sterkt. 
Du går ikke gjennom kirkegården på vei hjem. 
