På sporet av den tapte tid
Du vet at du leser en annerledes krimroman når avslutningen er et sitat fra Marcel Proust. 

E.O. Chirovici: Speilenes bok. 
Oversatt av John Erik Bøe Lindgren. 
240 sider. 
Cappelen Damm 

"Speilenes bok" er intelligent moro, et puslespill velsignet fri for gørr og blod. 

Hvorfor er mer interessant enn hvem her. 
Men boka fungerer også som tradisjonell detektivgåte, skrevet på utradisjonelt vis. 
Lag på lag avdekkes løgner, bedrag og hukommelsesforvrengninger i en 20 år gammel uløst mordsak. 

Innledningsvis kan den minne både om Donna Tarttts "Den uendelige historien" og Jöel Dickers "Sannheten om Harry Quebert-saken". 
Men "Speilenes bok" setter etter hvert sin helt egen, finurlige kurs. 

En lovende start 

I 2007 får litteraturagenten Peter Katz tilsendt innledningen til et manus som fascinerer ham sterkt. 
Forfatteren heter Richard Flynn. 
En gang en lovende Princeton-student. 
Nå en lett fallert og resignert reklamemann på gravens rand. 

Flynn lover at dette er et selvbiografisk arbeid som vil oppklare et uløst drap, et drap fra virkeligheten som skulle påvirke hele Flynns liv og karriere. 
Foruten å begynne og slutte med den tilbaketrukne Peter Katz er "Speilenes bok" formet som tre deler. 

Professoren dør 

Første del er min favoritt. 
Det er manuset til Richard Flynn og beskriver hans dager som fersk Princeton-student med forfatter-ambisjoner. 
Han får karismatiske Laura Baines som samboer i bofellesskap og blir umiddelbart sterkt fengslet. 
Hun introduserer ham til den om mulig enda mer karismatiske og eksentriske professoren Joseph Wieder. 
Uten å røpe for mye: 
Det er Wieder som blir drept i sitt eget hjem rett før jul i 1987. 

Drapet blir ikke oppklart. 

Flynns manuskript er nøkternt og usentimentalt, men med tanke på resten av historien hans kan anslaget til "Speilenes bok" gjøre noen hver melankolsk. 
Det er her Chirovici minner mest om Dicker og Tartt. 

Andre del handler om grave-journalisten John Keller. 
På sporet etter resten av manuset oppdager Katz at Flynn er død av lungekreft i mellomtiden. 
Katz ber sin gamle studiekamerat Keller om å finne resten av boka. 
Keller graver seg ned i hva som egentlig skjedde den gang for 20 år siden. 
Han blir fullstendig oppslukt av den gamle gåten og oppdager ikke før det er for seint at livet hans ramler sammen underveis. 
Exit Keller. 

Besøk av herr A 

Tredje del blir fortalt av den pensjonerte politimannen Roy Freeman. 
Freeman var en av de opprinnelige etterforskerne i Wieder-saken, men allerede da kraftig alkoholisert og deprimert. 
Han gjorde en tilsvarende elendig jobb og har hatt dårlig samvittighet siden. 

Nå er han fraskilt og har fått besøk av herr A, som han kaller det: 
Men fortsatt er Freeman i tidlig fase av demenssykdommen og oppsatt på å gjøre bot for sine tidligere forsømmelser. 

Gjennom disse hovedpersonene får vi rullet opp historien om drapet på Wieder fra ulike vinkler og med ulike løsninger. 
Det gir også en aha-opplevelse å få se hvordan personer kan oppleve verden og hverandre så ulikt. 
Så ekstremt som i Gillian Flynns "Flink Pike" blir det aldri, men ingen av fortellerne her er helt pålitelige. 

Hva vi husker å glemme 

Det er heller ingen tilfeldighet at Freeman begynner å glemme: 
"Speilenes bok" har som gjennomgående tema hva vi husker, hvordan vi husker og hvorfor vi glemmer hva vi gjør. 
Tilsynelatende i overkant store ambisjoner for en kriminalroman, men Chirovici lander på beina. 

Han er opprinnelig rumensk, men skrev boka på engelsk og la handlingen til USA. 
Oversettelsen til norsk synes plettfri og tar godt vare på den litt tørre, omstendelige, men likevel besnærende stilen. 
Morsomt er det ikke. 
Dette er vemod ved veiens ende for deg som ikke krever action og skytescener, men kan like intelligent krim med raffinert snert der menneskers upålitelighet spiller hovedrollen. 
