Fin vev om følelser, makt og kontroll
Regi: 
Lisa Aschan 

Manus: Lisa Aschan, Josefine Adolfsson 

Musikk: 
Sami Sänpäkkilä 

Skuespillere: 
Mathilda Paradeiser, Linda Molin, Isabella Lindquist 

En oppvekstfilm. 
Men en oppvekstfilm lysår vekk fra hel – halvkomedier med standardtyper, elleville opptrinn og forelskelser fortalt like nennsomt som bilulykker. 

Dette er i et helt annet toneleie. 
En smal og dyp film, likevel med sin klare allmenngyldige appell. 
Filmen forteller om to unge jenter og den enes lillesøster. 
Lillesøsteren brukes som et symbol på og en utvidelse av de to andres historie. 

Som et lerret som langsomt og omhyggelig fargelegges, utvikler det seg en form for indre jordskjelv mellom to ungjenter som møtes på en rideskole: 
Dyp tiltrekning. 
Avvisning. 
Fornektelser. 
Maktkamp/maktspill. 
Og kontroll. 

Et psykologisk drama, der det, etter hvert, spilles på de mørke tonene. 
Samtidig makter filmen faktisk jevnlig å levere humor. 
Humoristiske opptrinn, humoristiske replikker, humoristiske vrier. 

Dette er et drama, hugget ut av svensk hverdag. 
Men: 
Det hverdagslige er destillert og forstørret. 

Regigrepene er rene, klare og stillferdige, men med en underliggende intensitet av uro og spørsmål. 
Debutanten Lisa Aschan må også være en dyktig personinstruktør, de tre hunkjønnsrollene blir spilt avdempet og presist som harpespill. 
Vi tror på de tre slik vi tror på soloppgangen. 

Dette er først og fremt en karakterdrevet film, en slik film der manuset (skrevet av regissør Lisa Aschan i samarbeid med Josefine Adolfsson) kan bli utgitt i bokform som skuespill. 
En sentral replikk lyder: 
”En må være hard, en må ikke vise sine følelser”. 

Lise Aschan har om ”Apejentene” uttalt at hun ser på den som en slags westernfilm. 
Hun bruker til og med en billedmessig westernklisjé et par ganger. 
Undertegnede ser på den uttalelsen og den bruken som en slapp spøk. 
Er det alvorlig ment, har en følgende å si: 
En blir like lite en baker av å gå inn i et bakeri, som et introvert, skandinavisk filmdrama blir en western av å ha makt som et av temaene og hester som brikker i utviklingen. 
I så fall må Lisa Aschan ha en bedøvende beskjeden forstand på hva en westernfilms karakter og vesen er. 

Og når det gjelder tabuer, er jo tabuer omkring kjærlighet mellom to kvinner mange ganger blitt utvidet på film. 
Snakker en om tabusprengning i forbindelse med denne filmen, snakker en om å slå inn åpne dører. 
