Overlesset, overflatisk sjalusidrama
Forferdelige ting som mord, voldtekt, menneskesmugling og småbarnsdød i Sarah Johnsens historie om to brødre som konkurrerer om den samme jenta. 
Men Johnsen får ikke til psykologisk dybdeboring i historien om hvem som egentlig har skyld. 

Regi/manus: Sara Johnsen. 
Med: 
Maria Bonnevie, Kristoffer Joner, David Dencik, Maria Heiskanen. 
Foto: John Andreas Andersen. 
Norge 2012. 
1 time 45 minutter. 
Aldersgrense: 15 år. 
Egnethet: 
Ungdom/Voksen. 

Må det sjalusi, mord, voldtekt, fødsel, småbarnsdød og menneskesmugling til for at et filmmanus skal fenge? 
Dessverre synes Sara Johnsen å tro det. 
"Uskyld" er blitt så overlesset av vonde hendelser at troverdigheten rakner. 

Formmessig har Johnsen, som har skrevet manuset selv, valgt å kaste om på kronologien og fortelle en krimgåte som en politikvinne må løse. 
Nå vel, hvem som drepte hvem, avsløres for oss seere allerede i starten slik at vi vet hva som skjedde kort før to menn blir funnet døde ved en leirplass i skogen. 
Mellom dem ligger en utmattet kvinne (Maria Bonnevie). 

Det er opprullingen av fortiden, den psykologiske motivasjonen for drapene, som utgjør filmen. 
Johnsen fører oss helt tilbake til da de tre hovedaktørene ble kjent som barn. 
Filmens idé er at vi skal dømme om hvem som egentlig er skyldig, og hvem som er offer. 
Det synes å være én grunn til filmtittelen "Uskyld". 

To brødre, Ruud og William, kives i årevis om samme jenta, Janne. 
Hvem av dem vil hun selv ha? 
Etter noen hopp i tid er de blitt tenåringer, storebroren kjører bil og lokker den yngre Janne med røyk, øl og manndom. 
Hvem elsker hun? 
Hvem lar henne oppleve førstegangs kjærlighet? 

Altså, dette er et sjalusidrama, men skildret i så løse brokker og flashbacks at vi får altfor lite psykologisk innsikt i hvorfor Ruud som voksen blir en bitter einstøing, William (Kristoffer Joner) stikker til utlandet mens Janne har fått seg samboer og stebarn. 
I et glimt introduserer fortellerstemmen (politikvinnen) begrepet "ondskap", men det forblir tåkete til siste slutt om regissøren faktisk mener at én av aktørene skal fortolkes som en ond person, ikke bare en fortvilet skikkelse. 

Så pendler regissøren kronologisk mellom et nåtidsplan tre måneder før drapene og fortidens hendelser. 
Slik får vi vite hvem av brødrene som gjorde Janne gravid, hvem som hjalp henne å føde og hva som skjedde med barnet. 
Men her faller Johnsen dessverre for fristelsen til å introdusere enda mer elendighet, deriblant en tilfeldig trafikkulykke. 
Da blir det rent for mye. 

Nå kunne man tro det ville hjelpe at alt ikke bare er blod, gørr, avsagde sauehoder, krypende mark og mus. 
På et fortellingsnivå forsøker figurene til Kristoffer Joner og Maria Bonnevie å gjenskape paradisets uskyld fra barndommen. 
Det gjør de ved å leve fritt i Edens hage ved elva og i skogen. 

Spillet til hovedrolleinnehaverne, inkludert David Dencik som storebroren, er upåklagelig og gjør at jeg i begynnelsen suges inn i fortellingen. 
Merkelig er det imidlertid at Ruud snakker svensk mens William snakker stavangersk til tross for at de har vokst opp på en gård på Østlandet. 

Men selv ikke skuespillernes gode innsats og John Andreas Andersens svært vakre og til tider idylliske fotografering av nakne, elskende kropper på bryggekant og i fossefall kan fjerne den snikende og etter hvert dominerende følelsen av at dette er en konstruert historie der ytre dramatikk brukes for å skjule manglende psykologisk dybdeboring. 

Dermed er vi ved filmens slutt ikke det spor nærmere svaret på spørsmålet som Johnsen lar politikvinnen gjenta: 
Hvem var egentlig skyldig, og hvem var et offer i denne mangeårige tragedien? 
