Brockhampton:Hiphop for viderekomne 

Boybandet er tilbake med et mer voksent og krevende album som er verdt tiden. 

Hiphopkollektivet og det selvutnevnte boybandet Brockhampton er tilbake med sitt fjerde album. 
Tidligere i år signerte de med RCA Records, et plateselskap under Sony-paraplyen. 
En spinnvill kontrakt verdt om lag 15 millioner dollar for seks studioalbum på tre år. 

Gruppen som ble kjent med hverandre på et musikkforum om Kanye West, har gjennom sin kollektiv-mentalitet utfordret hvordan hiphop kan høres ut og fremføres. 
Hvert medlem bidrar med sin egen lyriske stil, sin egen stemme. 
Produksjonen er like variert som stemmene som rapper eller synger, med tidvis hele syv stykker på vokal. 

En mer moden sound 

På iridescence er det et Brockhampton med arr og erfaringer fra artistlivet vi hører. 
Tidligere i år sparket de Ameer Vann fra gruppen etter at flere kvinner snakket ut om seksuell og psykologisk mishandling. 

Om det er denne hendelsen som har påvirket albumets mer modne sound, er usikkert. 
Men på iridescence er det et mer melankolsk og introspektivt tekstunivers som møter oss. 

Albumtittelen spiller på et fenomen hvor ulike overflater ser ut til å endre farge avhengig av hvilken vinkel man ser dem fra. 
Såpebobler og undersiden av en CD er eksempler på dette. 

Tittelen sammenfatter mye av tematikken som blir tatt opp på albumet. 
Boybandet viser et mer sammensatt bilde av dem som individer. 
Med traumer og alt. 

Dette er ikke typisk for hiphop generelt. 
Dog har den nye bølgen av hiphop åpnet for den litt reduksjonistiske sjangerbetegnelsen «emo-rap». 

Artister som Lil Uzi Vert, avdøde XXXTentacion, Kid Cudi, Juice WRLD og Danny Brown har banet vei for mer private tekster. 
Temaer som depresjon, selvmord, seksualitet og identitet blir mer og mer fremtredende i denne nye bølgen. 

Til tider ganske rørende 

iridescence gir et mer privat innblikk i livet til boybandet. 
Over både basstunge beats og instrumentaler med strykere og barnekor, treffer Brockhampton en sår nerve som til tider faktisk er ganske rørende. 

I låten «Weight» forteller Kevin Abstract fryktelig ærlig om sitt eget liv. 
Han snakker om sin tidligere kjæreste som ble lei seg fordi han aldri ville vise henne frem. 
Han redegjør for egen seksualitet som homofil mann, ved at den samme kvinnen ikke lyktes i å få ham opphisset: 
«Everytime she took her bra off, my dick would get soft. 
I thought I had a problem, kept my head inside a pillow screaming». 

Masse å fryde seg over 

Homoseksualitet i hiphop-miljøet har lenge vært tabu. 
Brockhampton og andre går nå i bresjen for artister som trenger rollemodeller. 

iridescence utfordrer innenfor sjangeren med et frisk blikk på hiphop, og samtidig lytterne utenfra som kanskje nøler med å besøke hiphopen på grunn av konvensjonene som Brockhampton er med på å bryte med. 

For hiphop-fansen er det dog masse å fryde seg over her. 
Dette er knallharde beats og plenty med finurlige verselinjer fra det moderne boybandet. 
