John le Carré viser hvem som er sjef i spionroman-bransjen
Avrunder forfatterskapet med ny, suveren fortelling. 

De siste åra har John le Carré, som fyller 86 år om noen dager, vært framme i lyset både gjennom Adam Sismans «John Le Carré: The Biography» (2015) og sin egen selvbiografiske «The Pigeon Tunnel» (2016). 
Mange har nok tenkt at disse tilbakeblikkene satte en strek for en strålende, 45 år lang forfatterkarriere. 

Men nei, i likhet med mange av sine hovedpersoner er David Cornwell, som han heter, en overraskelsens mann. 
Med «Spionenes arv», samtidig ute på engelsk og norsk, ønsker han velkommen tilbake til det mørke og kalde universet han skildret i debutromanen «Telefon til avdøde» (1961) og mesterverket «Spionen som kom inn fra kulden» (1963). 

Innkalt på teppet 

Romanen kunne like gjerne hatt den tittelen Knut Hamsun brukte da han utga sin siste roman, «Ringen sluttet» (1936). 
Med denne boka nøster Le Carré opp løse tråder og skjulte hendelser fra sitt eget forfatterskap. 

Handlingen utløses når Peter Guillam, i sin tid George Smileys trofaste medarbeider, får et brev der han blir bedt om å forlate sitt hjem i Bretagne og komme til London og møte opp i MI6s nye hovedkvarter. 
Der får han vite at barna til de to som døde ved Berlin-muren i «Spionen som kom inn fra kulden», Alec Leamas’ sønn og Elizabeth Golds datter, vurderer å gå til sak mot etterretningstjenesten og mot Peter Guillam. 

Velkjente navn 

«Tjenesten» og visse enkeltpersoner vil bli stilt til ansvar for foreldrenes død og avkrevd et betydelig beløp som oppreisning. 
Guillam blir bedt om å fortelle alt han husker om en operasjon kalt «Vindfall». 
Den viser seg å være sterkt knyttet til de tragediene som videre utspilte seg. 
Sammen med folk som jobber for «Tjenesten», som den kalles, går så Guillam igjennom det som fins av skriftlige rapporter fra det aktuelle tidsrommet. 

I historien som rulles opp, dukker en rekke velkjente navn for John Le Carrés lesere opp; George Smiley, Bill Haydon, Hans-Dieter Mundt, Fiedler, Percy Alleline, Toby Esterhase, foruten Alec Leamas og Liz Gold. 
Dessuten noen nye som tilhører bokas hovedintrige, blant andre en kvinne som står sterkt i Guillams minne. 
Hun har i sin tid bidratt til å skape en klassisk konflikt mellom nådeløs plikt og sterk lidenskap hos ham selv. 

Le Carrés fortellerkunst er som alltid fylt av eleganse, en forførende, prosapoetisk og aforistisk stil – et språk som er til å nyte, setning for setning. 
Denne romanen handler om den fortrengte menneskelighet som Guillam blir tvunget til å konfrontere seg selv med og som sakte bringes ut av sjelens og følelsenes fryselager. 

Europas mørke 

Historien rulles opp dels via rapporter fra fortida, dels gjennom samtaler, dels gjennom Guillams kommentarer, som det er lesernes privilegium å få ta del i. 
Spenningen øker, det ene opptrinnet tar det andre, mens eksentriske menneskertyper dukker opp i kulissene. 
Til slutt finner Guillam også sin gamle sjef, George Smiley, og boka ender med at de to gamle vennene gransker sine motiver. 

«Hvis jeg var hjerteløs, var jeg hjerteløs for Europa. 
Hvis jeg hadde et uoppnåelig ideal, så var det å føre Europa ut av mørket og inn i en ny opplyst tidsalder,» sier Smiley. 
«Jeg har det ennå.» 
