Ian McEwans briljante novelledebut er fortsatt sjokkerende
Makaber søttiårsjubilant. 

Incest, pedofili, barnedrap, dyremishandling og reinspikka galskap. 
Tematikken i Ian McEwans novelledebut og to etterfølgende romaner var så sjokkerende at han etter hvert fikk tilnavnet Ian Mcabre. 
Likevel er både tema og stil lett å gjenkjenne i det senere forfatterskapet til den nå sytti år gamle britiske forfatteren. 
Ved siden av noveller, skuespill og filmmanus, har han skrevet tolv romaner som alle er oversatt til norsk. 

I 2008 ble han listet av The Times som en av «de femti største britiske forfattere siden 1945», og Gyldendal feirer hans søttiårsdag ved å utgi debuten «Første kjærlighet, siste olje» fra 1975. 

Dette er sterke saker, og i artikkelen «When I was a monster» (The Guardian 2015) forteller Ian McEwan om hvordan hans første novelle ble til. 
En kveld i 1970 satt han seg til med penn og papir. 
Han hadde bestemt seg for å fullføre en novelle før natten var omme, men var helt tom i hodet: 
«Within an hour, a strange voice was talking to me from the page. 
I let it speak», heter det. 
Morgenen etter var «Samtale med en skapmann» ferdig. 
Den er en av de åtte novellene i denne samlingen, og handler om en mann som ikke vil bli voksen. 

Det vil vi si, den handler om en mor som ikke vil la sønnen vokse opp. 
I en alder av sytten år bruker han fremdeles smekke, snakker urent, blir vasket og påkledd. 
Moren lager til og med en tripp-trapp stol til sin 1,80 meter høye sønn. 
De to lever godt i sin groteske, isolerte verden, inntil moren forelsker seg i en mann. 
Hun kvitter seg raskt med sønnen, og sender ham ut i en skremmende verden, like naiv og hjelpeløs som en to-treåring. 

Fatal undergangsstemning 

Du trenger ikke være psykolog for å gjøre deg noen tanker om hva slags underbevisste følelser den unge McEwan kan ha hatt for sin mor, da han som ung student skrev denne samlingen. 
For de fleste av fortellingene handler om ekstremt tafatte og ensomme menn med et hat-kjærlighetsforhold til dominerende mødre eller gale tanter. 
Den mest makabre er «Sommerfugler», om en mann som er helt uten venner: 
«Haken og halsen min går i ett, og det avler mistro. 
Min mors var også sånn. 
Først etter at jeg hadde flyttet hjemmefra, syntes jeg hun var grotesk», forteller han om årsaken til sin isolasjon. 
Ingen snakker med ham, inntil den lille, vakre nabojenta spør om hun kan være med ham på tur. 
De går i brennende hete langs en stinkende kanal. 
McEwan henter elementer fra krimlitteraturen, da fortelleren lokker jenta inn i en tunnel, og vi lesere forstår med gru at dette ikke ender godt. 

Denne langsomme oppbyggingen mot noe uhyggelig går igjen i samtlige av disse novellene, der den fatale undergangsstemningen forsterkes av at de alle er fortalt i en tilforlatelig jeg-form. 
Den er så naiv at den bikker over i komikken, og gjør de burleske innslagene desto mer sjokkerende. 
Som da mannen uten hake og den lille jenta går forbi noen ungdommer som står rundt et bål; «Så vidt jeg kunne se, var de i ferd med å steke en katt levende». 

Burleske kropper 

McEwan er en briljant stilist; selvsikker inntil det arrogante, insisterende elegant, leken og humoristisk. 
Dette var tydelig allerede ved debuten, og utover på åttitallet bygget McEwan opp sitt særegne forfatterskap gjennom kammerspillaktige romaner, med gotiske innslag. 
Flere av hans romaner er filmatisert, mest kjent er den Booker-prisvinneren «Om forlatelse» (2002). 
Etter hvert utvidet han repertoaret til å skrive bitende politiske satire, som i den suverene dystopien «Solar» (2010). 
Samt til å omfatte etiske dilemmaer, som i den noe svake «Barneloven» (2015 ). 

McEwans siste utgivelse på norsk var den Hamletinspirerte «Nøtteskall» (2017), som både i stil og tema minner om debuten. 
Jeg-stemmen er et åtte måneder gammelt ufødt barn som betrakter verden gjennom sin mors navle. 
McEwan bruker thrilleraktige elementer, da den ufødte gutten forstår at hans mor og onkel har planer om å drepe guttens naive far. 
Den forsvarsløse jeg-stemmen til gutten i magen minner om den tolv år gamle fortelleren i novellen «Siste sommerdag». 
Tolvåringen er foreldreløs og bor med sin bror i et kaotisk kollektiv. 
Ulykkelige Jenny flytter inn. 
Hun er fet, helt enorm - også her overdriver McEwan inntil det burleske. 
Jenny og tolvåringen bygger opp et rørende forhold, men gjennom guttens naive stemme forstår vi at heller ikke dette ender godt. 

Incestiøse tabuer 

Novellesamlingen er ikke formfullendt, og visse av novellene er svake både i form og innhold. 
Andre har så tabubelagt tematikk at de nesten er vanskelige å lese. 
Spesielt novellen med den groteske tittelen «Hjemmegjort». 
Grotesk med tanke på tematikken, der en tenåring forteller hvordan han kvittet seg med jomfrudommen ved å øve seg på sin lillesøster. 
Her fortelles det med en kald og ubehagelig saklighet om hvordan han lokker lillesøsteren til å leke mor, far og barn, hjelpeløst overfylt av et begjær som er umulig å temme. 
Men også her har McEwan en vri mot slutten, som viser hvor briljant denne syttiårsjubilanten er. 
