Taylor Swift:«Speak Now» 

(Big Machine / Universal) 

Det første man tenker er: 
Hvordan fant hun tiden? 
Til å skrive 14 nye sanger, helt uten hjelp utenfra? 

Midt under promoteringsblitzkrigen som fant sted etter det internasjonale gjennombruddet med andrealbumet «Fearless» (2008)? 

Mellom alle intervjuene, den høye aktiviteten på de sosiale mediene, verdensturneringen, trofétriumfene og stevnemøtene med de nesten identiske mørke kjekkasene? 

Det kan være greit å huske at Taylor Swift (21, endelig gammel nok til å kjøpe øl i hjemlandet) opprinnelig - i en alder av 14 - fikk kontrakt som komponist for andre artister. 

Hun er, i god Nashville-tradisjon, en profesjonell låtskriver. 
Naturtalentet tar et par feiltrinn på albumet som skal redde platehøsten. 

Masete, «rocka» «Better Than Revenge» (omhandlende Camilla Belle, sier'em; Jonas-broderen Joes post-Swift kjæreste) er uskjønn blogg-bitching. 
«Innocent» (om Kanye West, sier'em) - skingrende falskt fremført på årets MTV Awards - er i kraft av sin blotte eksistens uklokt nedlatende, om enn neppe tilsiktet så. 

Ellers er «Speak Now» alt verden, og plateselskapet, kunne håpe på. 
Simpelthen det tredje Taylor Swift-albumet; nok en imponerende konstruksjon for det økende markedet der gigarefrenget country og poprock møtes. 
Muligens seg selv likt i litt for stor grad, men personlig nok til at hennes jevnaldrende vil kjenne seg igjen i det og elske det. 

Velskrevet og unektelig fengende nok til at «voksne», countryfans eller ikke, ville gjøre dumt i å ignorere det. 
Sangene om de nesten identiske, mørke kjekkasene er, som forventet på et album utformet som et sett «bekjennelser», tallrike. 

«Back To December» (om Taylor Lautner, sier 'em), «The Story Of Us» (om Joe Jonas, sier'em) og det såre balladehøydepunktet «Dear John» (om John Mayer, sier 'em) er alle gode. 

De er ikke utelukkende hevngjerrige heller; førstnevnte svinger pisken over egen bak. 

«Mean», nidvisen om en musikkjournalist som til stadighet (og med rette) har kritisert Swifts ujevne evner som konsertvokalist, er fornøyelig. 

«Never Grow Up» er søtest, en sang om å flytte hjemmefra for første gang - og en henstilling til lillesøster om å la være. 
Et behov for å alltid få det siste ordet kan være en motiverende impuls. 
Swift fortsetter å «skrive sitt liv» med bråmoden emosjonell intelligens, denne gang fra en ung kvinnes synspunkt. 

«Speak Now» innfrir her og nå, og lover det beste for fremtiden. 

BESTE LÅT: 
«Dear John». 

MORTEN STÅLE NILSEN 
