Månebedotten
Televisions «Marquee Moon» gjenoppfinner konspetet albumkonsert. 

STED: 
Bergenfest, Bergenhus festning 

PUBLIKUM: 
Ca. 3000 

Dette med å spille hele album har forlengst utspilt sin nyhetsverdi. 
Men når New York-foregangsmennene i Television gjør selveste «Marquee Moon» (1977) blir det plutselig interessant igjen. 
Et nyskapende album i sin tid, som i etterkant har fått skylda for å inspirere alt fra U2 til Sonic Youth. 

Live har kvartetten (med Jimmy Rip som Richard Lloyd-erstater) snudd på rekkefølgen. 
De åpner identisk, med «See No Evil». 
Så kommer «Prove It». 
Og tittellåten spares helt til slutt. 
Det er overraskende velfungerende. 
Både fordi ti minutter lange «Marquee Moon» passer ypperlig som avrunder, men også fordi den nye låtrekkefølgen gir et helt nytt perspektiv. 

Det blir som å bli kjent med en god venn på ny. 

Det skal sies at «See No Evil» sjangler. 
Og at bassist Fred Smith ser ut som han er med i en stillestående TV-serie fra den britiske landsbygda. 
Frontmann Tom Verlaine er hakket mer gammalpønkete blek ut, med svart hettegenser under skinnjakka. 

Når han tar på hetta blir han en snill versjon av Palpatine, den onde keiseren i Star Wars. 
Og fra da av og utover er konserten strålende fin, balansert og nær perfekt. 

«Elevation» er for eksempel blitt en mye bedre låt, «Torn Curtain» og «Guiding Light» er enda mer váre og vakre (vi snakker selvfølgelig ørsmå, nerdete detaljer her). 
Verlaines spill er mykere. 
Vokalen oppleves også bedre. 
Kan det ha noe med alderen å gjøre? 
Bør New Wave-vokalister fylle 60 før de begynner? 
Man kan begynne å lure. 
