Anmeldelse «Spider-Man:Into the Spider-Verse»: 
En hyllest til alle tegneseriefans 

Hadde historien vært like god som effektene, hadde denne filmen representert en ny æra for animasjonsfilm. 

ANIMASJON 

«Spider-Man: 
Into the Spider-Verse» 

USA. 9 år. 
Regi: 
Bob Persichetti, Peter Ramsey og Rodney Rothman. 

Med: Shameik Moore, Jake Johnson, Nicolas Cage, Hailee Steinfeld. 

Vi har sett det før, men ikke i dette formatet! 

Som en hyllest til alle tegneseriefans har Sony Pictures i samarbeid med Marvel laget en så til de grader gjennomført animasjonsfilm at det er vanskelig å ikke la seg imponere. 

Historien er basert på Marvel Comics-karakteren Miles Morales fra tegneserien som ble utgitt i 2011, der serieskaperne hentet inspirasjon fra både Barack Obama og rapperen og skuespilleren Donald Glover. 

Fortellingen om Spider-Man er kjent og filmatisert et utall ganger, men her har filmskaperne, med et glimt i øyet, og ved hjelp av 140 animatører, laget en superheltfilm man ikke kan kalle noe annet enn komplett. 

Med enkelte unntak. 

Her kan du få mer informasjon om filmen i VGs nye tv-guide. 

Denne gangen møter vi en afroamerikansk Spider-Man. 
Som tradisjon tro blir bitt av en edderkopp og får overmenneskelige krefter over natten. 

Krefter han, som klein tenåringsgutt, ikke helt er i stand til å håndtere. 

Miles (Shameik Moore) slites mellom foreldrenes forventninger til prestasjonene på den nye skolen og sitt gamle liv i Brooklyn, New York. 

Unggutten får likevel raskt noe annet å tenke på når den gamle Spider-Man, Peter Parker, dør i et siste forsøk på å redde byens innbyggere, og kampen mot det onde blir lagt på hans skuldre. 

I «Spider-Man: 
Into the Spider-Verse» har filmskaperne forsøkt å blande animasjon med det gamle tegneserieformatet, og filmens handling pyntes med velkjente effekter man kan finne igjen i de gamle superhelt-bladene på hytta. 
I de første 40 minuttene holder både historien og uttrykket mål, godt hjulpet av en god porsjon humor. 

Men, etter hvert begynner den likevel å skrante litt. 
I et helt ellevilt animasjonseventyr ser det ut til filmskaperne har fått for mange farger å leke med, samtidig som de har glemt at man må ha pusterom for å kunne ta inn regnbuen av inntrykk vi får servert som under de siste ti sekundene av en sprint. 

Karakterer trekkes inn fra parallelle verdener, og den klassiske finalen mellom det gode og det onde vekker ikke de helt store følelsene. 

Så kommer spørsmålet mange trolig har stilt seg i møtet med filmplakaten; hvor lenge skal Spider-Man-serien melkes før kua er tom? 

Denne filmen fyller et godt melkeglass til. 
Så får vi se til neste gang. 
