Filmanmeldelse:Snurrig selvopptatt 

Frådende, hysterisk-smart dialog, pinlige intime oppgjør midt i mengden. 
Høylytt selvrealisering med et knippe latterlig selvopptatte unge og ikke-fullt-så-unge på vei inn i øvre middelklasse. 

«Mistress America» er en herlig flørt med den gode gamle forviklingskomedien, men stjeler også elegant fra Woody Allens beste – ikke har jeg sett like mye morsom skravling i munnen på hverandre som siden hans «Bulllets over Broadway». 
Tracy Fishco er ny på college. 
Hun passer ikke inn noen steder, hun forelsker seg i typer som har kjæreste fra før og hun ikke en gang veid og funnet for lett for det litterære selskapet. 
En litt sånn «stakkars meg»-jente a la slike vi har sett i TV-serier som «Girls», men Lola Kirke portretterer henne langt fra uspiselig. 

Ganske uventet (hennes far skal gifte seg med Tracys mor) dukker hvirvelvinden Brooke (30) opp i livet hennes: 
Ei ung «Tårnfrid» som tar for seg her i livet, og tilsynelatende får til alt; hun er spinningtrener, har en rik kjæreste, men kliner med hvem hun vil likevel – og nå vil hun åpne Brooklyns feteste restaurant. 
Tracy er «solgt» og fascineres dypt. 
Brookes ambisiøse restaurantdrøm fører de to, og et knippe andre festlige bikarakter til en luksusvilla i snobbebyen Greenwich, Connecticut. 
I utgangspunktet på jakt etter nye investorer. 
Vi får se på det.. 
Lite aner Brooke om at hennes yngre protegé «stjeler» historien hennes for å skrive novelle. 
«Mistress America» er anmassende på den gode måten: 
Plaprende navlebeskuing med akkurat nok selvironisk distanse. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
