Konger av omveiene
Melodiøsiteten til Mew er deres største styrke. 
Det volder danskene en del bry. 

ALBUM: 
Det finnes flere skoleretninger, flere måter å gjøre det på, når utgangspunktet er en fin popmelodi. 

Du kan foredle den, nærmest redusere slik du gjør når du lager kraft, til fortettet minimalisme. 
Du kan runde av kanter, glatte over og teflonbelegge. 
Du kan støye og bråke den i hjel, sparke den, tråkke på den og spytte på den, slik at man appellerer til de som gjerne liker å lokalisereen popmelodi i dypet av fyllinga, heller enn å lytte til pop i seg selv. 

Eller man kan gjøre som Mew stort sett foretrekker nå til dags: begrave en slik melodiskatt i stormannsgal, maksimalistisk pompøsitet og dekke til med snirklete ornamenter, og appellere til folk som liker å vente tålmodig på de korte passasjene innimellom hvor låtens innerste popvesen kommer til syne. 

Bedre balanse 
Dette er ikke en problemstilling som er ny for danske Mew, som har beveget seg fra pyntelige, mildt shoegaze-influerte rockere et sted mellom Coldplay og Sigur Rós, til et band som stadig oftere spiser progrock til frokost og avansert støyrock til lunsj. 

Det var på 2005-albumet «And The Glass Handed Kites» at de åpnet opp progskapet for alvor, og fikk hele skiten rett i hodet. 
Da var konklusjonen at Mew er flinkest som rocka, karaktersterkt popband, mindre flinke som strebende kunstrockere, og mest spennende når de legger seg et sted midt i mellom. 

Det er derfor med en viss glede og lettelse at man konstatererat «No More Stories...» klarer å turnere denne balansegangen på en mye mer tiltalende og overbevisende måte. 

Det er fortsatt slik at Mew til tider gjør det unødig vanskelig for seg selv. 
Deres insisterende storslagenhet kan iblant framstå som hul, og den overdrevne, gjerne elektroniske snirklingen som en misforstått «form-foran-innhold»-feilslutning. 
De behersker heldigvis formatet bedre enn sist, og er flinkere med dynamikken. 
De har vett på seg til å roe ned oftere og lengre, musikken er alltid på vei et sted, og den tar seg tid der før den går videre. 
Et tegn på økt modenhet, vil jeg tro. 

Kontrollert øs De beste passasjene på «No More Stories...» er slik sett de hvor Mew går for en mer Flaming Lips- og tidlig Bee Gees-aktig variant av den symfoniske popstorslagenheten («Sometimes Life Isn't Easy»), eller drister seg til å legge litt muskler bak det som ellers fort kunne framstått som en spasertur i Sigur Rós' revir. 
Deres spesialdistanse nå er det kontrollerte, eskalerende øs — der det melankolske vinddraget nærmer seg kuling styrke og bandet pøser på med en avslappet rutinerthet. 

Mew har utvilsomt en melodisk begavelse som volder dem et visst bry, i den forstand at de ikke helt vet hvordan de skal håndtere den. 
Jamfør innledningen om hvordan man pakker inn, eventuelt ikke pakker inn, en fin popmelodi. 
Og det er kanskje den økte modenheten som gjør dem litt mer tilbøyelige til å rendyrke sin egen fremste styrke, i stedet for å gjøre alt de kan for å dekke den til. 

Nå er de konger av omveiene på en mye bedre måte enn sist, de tar seg god tid, men vet hvor de skal ende opp til slutt — og det er oftere enn sist et godt, drømmeaktig sted hvor en fin popmelodi får lov til å være en fin popmelodi. 
