Sterk oppvekker
Kompromissløst til forsvar for menneskeverdet. 

Margreth Olin er tilbake i dokumentargenren etter fiksjonsflørten med Amanda-vinner «Engelen». 
Fortsatt like brennende engasjert, heldigvis. 
Denne gangen er det en lovendring fra 2009 om enslige asylsøkere som har fått henne til å gripe kameraet. 
Den ga barn midlertidig opphold frem til de fyller 18 år. 
Siden er det ut. 

Vi følger fire-fem vidt forskjellige unggutter, alle med uhyrlige historier i bagasjen - ingen av dem «gode nok» til permanent opphold i riket. 

I en svært effektivt sammensatt sekvens får vi det servert rått, enkelt og brutalt: 
Afghaneren Khalid blåser ut lysene på kaken fra kameratene på asylmottaket på 18-årsdagen. 
Samme dag kommer brevet fra UDI hvor drømmen om et nytt liv i Norge kveles svart på hvitt med saksbehandlerspråk. 
Vi får aldri vite hvorfor guttene nektes oppholdstillatelse. 
En svakhet ved filmen muligens, men et bevisst valg tror jeg: 
Olin vil at det vi ser, og det vi hører skal være nok til å vekke oss til å se hele mennesker. 

Vi får guttenes egen fortellinger, deres versjoner uten korrigeringer og kritiske spørsmål. 
Det er ingen grunn til å ikke tro på det vi hører. 
Regissørens bruk av voiceover er også tonet litt ned denne gangen. 
Et klokt valg, i hennes tidligere filmer har den ofte forstyrret opplevelsen ved å være for insisterende tilstede. 

Olin tar sterke virkemidler i bruk, og tvinger egentlig seeren til å bli med: 
I åpningsscenen trekker hun en Utøya-sammenligning noen kan oppleve usmakelig. 
For denne anmelder ble scenen en grymt effektfull inngang til temaet. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
