Varulvvrøvl
Nyinnspillingen av horrorfilmen fra 1941 overbeviser ikke, enda så mange innvoller den byr på. 

Det var en gang på den dystre engelske landsbygda ¿ 
En plaget ungkar vender tilbake til familiegodset etter brorens forsvinning. 
Han møter sin uutgrunnelige far og brorens vakre kone, og vikles inn i et mareritt ettersom bygda invaderes av en blodtørstig varulv. 
Hvem er varulven, og hvordan er det for mennesket som kjenner månens og villdyrets krefter rive i kroppen? 

«The Wolfman» er en nyinnspilling av originalen fra 1941, som gjerne knyttes til en tradisjon av legendariske horrorfilmer fra 1930- og 1940-tallet. 
Filmen har da også noe klassisk over seg, og det er her den, i begynnelsen, har en viss appell. 
Varulvkostymet likner sterkt det Lon Chaney Jr. var ikledd i 1941, stilmessig gjøres det gjennomgående nikk til gammel horror. 
Det er mørkt og skittent, overspilt og overdramatisk, angivelig med vilje. 
Danny Elfmans karakteristiske musikk dundrer gjennom hele filmen, det er meningen at du skal hoppe i kinostolen hvert annet øyeblikk. 

Men filmskaperne holder seg ikke for gode til å kjøre på for fullt med blod, gørr og innvoller. 
Filmen framstår som noe sprikende - halvveis hyllest til gammel horror, halvveis kjedelig, uinspirert og imponerende lite skremmende splatterskrekk av den masseproduserte typen. 
Dermed blir hyllesten mest for en klisjé å være, og det hele blir en heller unødvendig øvelse i fortvilet løping og roping i skogen. 
Benicio Del Toro ble visstnok med fordi han er så glad i originalen. 
Desto mer skeptisk burde han nok vært til denne ideen. 
