Klaustrofobisk katakombegrøss fra Paris
John Erick og Drew Dowdle er svake for grøssere der folk stenges inne i trange rom. 
Forrige gang lot de djevelen ta livet av personer i en heis. 
Nå slår det onde til i katakombene under Paris' gater. 

"As above, so below". 
Regi: John Erick Dowdle. 
Med: 
Ben Feldman, Perdita Weeks, Edwin Hodge, James Pasierbowicz. 
USA 2014. 
1 time 33 minutter. 
Aldersgrense: 15 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Selvfølgelig må ikke handling og hendelser i en thriller henge hundre prosent på greip, men den indre logikken bør stemme for at vi skal forbli i illusjonen som filmskaperne vil lulle oss inn i. 
Men i "As above, so below" griper jeg meg gradvis i å lete etter feil heller enn å sitte på nåler etter hvert som den onde kraften tar sine ofre av dage. 

Til filmen "Devil" (2010) brukte de amerikanske brødrene et manus fra M. Night Shyamalan, kjent for å lage historier med overnaturlige hendelser. 
Da ble fem personer plassert i en skyskraperheis, noe de sannelig ikke kom godt ifra. 

Finne 
De vises sten 

Nå har filmskaperne skrevet manuset selv, der de tyr til jakten på mystiske budskap som skal lede fram til De vises sten. 
Drivkraften er at den unge, språkmektige arkeologiprofessoren Scarlett (greit spilt av walisiskePerdita Weeks)er hekta på å spore opp den gåtefulle gjenstanden fra middelalderen som hennes forskerfar aldri klarte å finne. 
Følgelig trosser hun farer i et hulekompleks i Iran for deretter å dra fem andre med seg ned i åletrange korridorer i det 300 kilometer lange tunnelnettverket som er brukt til katakomber i Paris. 

Det irriterer skikkelig at regissør John Erick Dowdle benytter et særdeles vinglete, håndholdt kamera. 
Den slags grep for å destabilisere publikummerens opplevelse og visuelle kontroll er for lengst oppbrukt. 
Enkelte langdryge scener, som da kameramann Benji blir sugd ned i en grop av knokler, burde vært klippet ned. 

Snart på tomgang 

En stund klarer filmen å holde på oppmerksomheten ved å skildre strevet med å passere i de trange hulene som pariserne grov ut for å hente stein til å bygge husene sine med. 
Det fascinerer litt at gjengen ser glimt av byens borgere, såkalte cataphile, som ynder å drive med kor— og dramaøvelser nede i dypet. 

Men snart går jakten på tomgang, og manusforfatterne tyr til et vell av påfunn, men også gjentakelser i håp om å øke grøssereffekten. 
En mystisk telefon og glimt av avdøde som står hovedpersonene nær, vrir storyen over i et psykologisk symbolnivå som slett ikke overbeviser. 
Resten er en blodig og dødelig avslutning uten at trådene samles synderlig godt. 

Men har du anlegg for det klaustrofobiske, velbekomme. 
