Galskap satt i et fengende system
Shinings patenterte blackjazz skuffer ikke denne gangen heller. 

ALBUM: 
Shining formelig blåste oss av banen med «Grindstone» i 2007. 
Siden den gangen har de patentert sin særegne tagning av jazz, progrock og metal som blackjazz, innkassert både a-ha- og Statoil-stipend og turnert hektisk. 

Ikke at man på noen tidspunkt har kunnet sette spørsmålstegn med samspillet til Shining, men man kan høre at årene har gjort at bandet virkelig har vokst sammen til en veloljet organisme. 
Kanskje det er derfor de ekstremt heftige arrangementene på «One One One» til tider fremstår som umiddelbart fengende rockelåter. 

Så enkelt er det selvsagt ikke. 
Man får lett tak i den melodiøse overflaten, men om man ønsker å gå i dybden, kan man meske seg i syke taktarter, vanvittige overganger og instrumentale ferdigheter få kan måle seg med. 

Rent estetisk finner man hint av både Nine Inch Nails, King Crimson, Marilyn Manson, hør bare «Blackjazz Rebels». 
Eller Foo Fighters-referansene i «My Dying Drive». 

Shining har ikke solgt seg, bare lagt til et lag på toppen. 
