Krigsmerket kjærlighetsodyssé i fredstid
Gripende roadmovie om en mor og et barn på jakt etter en russisk flyktning. 

Roy Jacobsen: Rigels øyne. 
Roman. 
233 sider. 
Cappelen Damm. 

Da Roy Jacobsen (f. 1954, debut 1982) ga ut romanen «De usynlige» i 2013, vanket det ikke bare kritikerros. 
Enkelte akademiske, flirende forståsegpåere mente at den beste anmeldelsen sto å lese i Morgenbladet hvor Bernhard Ellefsen med profetisk patos, uten empati, viste til forfatterens manglende «sjangerbevissthet» og bombastisk hudflettet en «pompøs» fortellerstemme, «språkblomster», en «seig», «mislykket» tekst full av «godtkjøpstanker» uten kvaliteter til å kunne gjøre «utslag på den litterære seismografen», skjemmet av setninger som «ville senket en hvilken som helst roman til bunns». 

I dag vet vi at historien om Ingrid Marie Barrøy og det fattige kystproletariatet på helgelandskysten i første del av 1900-tallet har fått en totalt annerledes skjebne enn det dikterens mest nedlatende kritiker så for seg. 
Med sin unike evne til å gjøre det usynlige synlig, ved vekselvis å basere seg på en innlevelsens estetikk og å la en fortolkende fortellerstemme heve seg over plottet, har Roy Jacobsen skapt en øyroman eller «robinsonade» med formidabel leserappell. 
I Norge har opplaget til «De usynlige» visstnok nådd 180.000 eksemplarer, boka oversettes til stadig nye språk, og tidligere i år ble dikteren med den engelske utgaven av romanen som første nordmann nominert til den prestisjetunge Booker-prisen – riktignok uten å vinne, det gjorde israelske David Grossman. 

Også andre kapittel i soga om den sterke, sårbare Ingrid, romanen «Hvitt hav» (2015), eier iøynefallende kunstneriske kvaliteter. 
Igjen merker du ømheten og smerten bak orda, lukten av lengsel, det svarte draget av sorg, innslag av brå lykke, mollakkorder som dirrer under nøkterne hverdagsord, gleden ved frodig, sansestyrt metaforikk. 
Ingrid er blitt 35 år, hun steller og forelsker seg i en skamfert, 22-årig russisk soldat fra Leningrad, en av få som overlevde britenes senkning av fangetransportskipet Rigel i november 1944, med mer enn 2500 døde som resultat, og hun blir gravid før hun hjelper mannen i sitt liv til å flykte fra Barrøy. 
Ingrids puls og tanker, mer allmenne perspektiv, lokalkoloritt, historisk utsyn, vår samtid - alt veves sammen på mesterlig vis. 

I år kommer så «Rigels øyne», siste bind i det som foreløpig står fram som en trilogi. 
I en linjær, relativt enkel fortelling får vi høre at den nesten pengeløse Ingrid og det ti måneder gamle bleiebarnet Kaja seinsommeren 1946 drar bort fra Barrøy i robåt, for så å lete etter russeren med de forkullede hendene. 

Den som håper på en roadmovie utformet i kvikk jeansprosastil, vil bli skuffet. 
Her er språkrytmen ofte langsom, dramatikken gjerne neddempet, viljen til å reflektere påfallende. 
Ingrid søker innsikt, svar, sannhet. 
Hun skifter koffert og støvler ut med sekk og gruvearbeidersko underveis, hun ligger ute eller får husly hos fremmede, hun reiser med båt langs kysten og over innsjøer, hun lærer å sykle, hun biler, tar tog, busser. 
Men mest av alt går hun, gjennom skoger og over fjell, med svartøyde Kaja i sjal på ryggen eller magen, i Nordland og Nord-Trøndelag, før hun havner i Sverige, bor på en gård i nærheten av Røros, oppsøker en interneringsleir på Mysen – siste stopp før hun og datteren – «den mest guddommelige av alle byrder» - vender tilbake til Barrøy, litt klokere etter møtet med diverse mer eller mindre gode hjelpere underveis. 

Men uten at hun skaffer seg den ultimate, mer dokumentarisk orienterte informasjonen som doseres i tekstens tre siste avsnitt. 

Fortellerens lett gjenkjennelige språklige klo skimtes allerede i romanens åpningsord: 
«Fra himmelen ser Barrøy ut som et fotspor i havet, med noen skamslåtte tær i vest». 
Denne typen billedbruk er utbredt også i årets tekst, uten at stilen derfor virker forsert eller overlesset. 

Ellers øyner man at dikterens fremste anleggende trolig er å påvise hvordan sannheten blir fredens første offer i det etterkrigsnorge som Ingrid blir kjent med. 
Mange av dem hun møter, har noe å skjule og retusjerer sitt liv gjennom fortielser eller løgner. 
Denne tematikken knyttet til traumer, hukommelse, fortrengning er elegant og effektivt formidlet. 
Heller ikke Ingrid synes for øvrig å være helt i stand til å takle den sannheten hun gradvis nærmer seg. 

Til slutt bare dette: 
Få andre kan som Roy Jacobsen sy sammen det lokale, nasjonale og globale, fortidas skygger og vår konfliktridde verden her og nå. 
