Ny outlaw-helt det er verdt å lytte til
Countrymusikken har fått en ny stjerne. 

||| 
ALBUM: 
Nashville er full av håpefulle countryartister som spikkes til og formes så de høres ut som alle de andre. 
De fleste havner i et radiovennlig format — i håp om at den ene sangen skal gi dem en radiohit som kan selge et helt album. 

Gjennombruddet 
Men — en sjelden gang i blant dukker det også der opp artister som forlanger å få gjøre ting på sin måte. 

Jamey Johnson (35) måtte riktignok gjennom et par brudd, med kona og med selskapet der han var ansatt som profesjonell låtskriver, og det tok litt tid å komme seg på bena igjen. 

Men med «That Lonesome Song» (2008) fikk han et gjennombrudd som ga ham tre Grammy-nominasjoner og tre nominasjoner fra Country Music Associaton (CMA), hvorav «In Color» ble kåret til årets beste sang. 

Dobbeltalbum Oppfølgeren «The Guitar Song» er noe så sjeldent og ambisiøst i countrysjangeren som et todelt, men helstøpt, dobbeltalbum med 25 sanger — uten en eneste låt som er smidd etter det trange radioformatet. 
Åpningen 

«Lonely At The Top» har riktignok alle de ingredienser som kan gjøre den til en hit, en fengende låt med en tekst om livets harde realiteter, med klassisk, svulstig pedalsteelintro og heftig honkytonkpiano, men singelen fra albumet er den mer rocka «Playing The Part», om å prøve å smelte inn og bli en del av L.A.-livsstilen — uten å fikse det («Det eneste L.A. jeg kjente til var Lower Alabama», som han synger.) Californias L.A., der «all damene ser perfekte ut og det nesten aldri regner», er også tema i «California Riots». 

«Slowcountry» 
Og Johnson prøver ikke å se ut som en L.A.-fyr, heller. 
Tvert imot. 

Den korthårede mannen som smiler til oss med et kort, konservativt skjegg og hvit cowboyhatt på coveret til «The Dollar» fra 2006, har gjennomgått en stor forandring visuelt. 

Med sitt lange hår og ditto skjegg ser han nå mer ut som en sørstatsrocker enn en countryartist som sverger til den gamle, tradisjonelle countrymusikken. 
Og han er faktisk begge deler. 

Likevel er stilen på «The Guitar Song» i store trekk som på «That Lonesome Song»: 

Kul «slowcountry» med en og annen rocka avstikker og spor av bluegrass, uten store fakter og med tekster som står for atskillig mer enn bare fiffige one-linere. 

I den første kategorien står umåtelige triste «Even The Skies Are Blue» fram som et melankolsk høydepunkt. 

Låten avslutter cd 1, også kalt «Black Album», mens en lystigere cd 2 kalles «White Album». 

Den avsluttes med et annet høydepunkt, episke «My Way To You». 

Leken 
De 25 sangene er skrevet av Johnson sjøl, alene eller sammen med andre, eller av gode folk som Keith Whitley, Hank Cochran, Mel Tillis og Kris Kristofferson (hans «For The Good Times» serveres i en herlig, slepen, 50-tallsinspirert «sviskecountry»-stil). 

For å understreke at han slett ikke er pretensiøs, tillater Johnson seg også å leke litt. 

«California Riots» sklir over i en bluessang med jazzpiano før den munner ut i latter, og den klassiske countrysangen «Good Morning Sunrise» avsluttes med at han slår i hjel ei gjenstridig og ekstremt irriterende flue! 

Kompromissløs Musikalsk går det ei linje «fra Waylon Jennings til George Jones», som var tema for en av sangene på forløperen. 

Du kan også finne spor av artister som David Allan Coe, Merle Haggard, Hank Williams Jr. og Steve Earle på «The Guitar Song». 

Men først og fremst hører du en artist som kompromissløst skaper en karriere på egne premisser i den konservative countryhovedstaden Nashville. 

Det må bifalles. 
Høyt og tydelig! 
