Cellist av format
Leonardo 
Sesenna briljerte med sitt spill i KSO-konserten torsdag kveld 

Endelig fikk vi Leonardo Sesenna fremst på podiet. 
Vanligvis sitter han sånn litt til høyre for dirigenten og er enten ledende eller nestledende for cellogruppen. 
Vi har hørt ham i solistiske episoder i store verk, og det har vært rikelig anledning også til å høre ham i ulike kammermusikk-ensembler i lørdagskonserter i Kilden og på Kunstmuseet. 

Dette har skapt forventninger. 
Vi synes vi har hørt noe helt spesielt i hans spill. 
Nå fikk vi beviset. 

I to verk, ikke de mest prangende og velkjente i cello-litteraturen, nittenåringen Richard Strauss’ nydelige Romanse i F-dur fra 1883 og Ottorino Respighis Adagio med variasjoner fra 1921, spilte 35-åringen fra Parma seg inn i publikums hjerter. 

Når Leonardo Sesenna spiller, er det som om musikken begynner et sted inni ham, brer seg gjennom armen ut i buen, over i celloen og ut i salen – det er som en organisk sammenheng mellom musikeren og instrumentet. 

Man ser det også i hele hans uttrykk; konsentrert, henført, innsunket i arbeidet og likevel vendt ut mot salen og publikum som skal ta imot. 
Og hva hjerter gjelder – ekstranummeret ble Svanen av Saint-Saëns, svisken over alle svisker. 

Selv den gjorde han, sammen med harpens klang fra Johanna Engedals fingre, slik at ikke bare jentene gret, jeg tror sannelig noen av gutane også gjorde det. 

«Jeg velter meg i lykke» skal 21-åringen Felix Mendelssohn ha skrevet hjem etter ankomsten til Venezia i 1830. 
Faren sendte ham på dannelsesreise, og turen gikk videre til Roma, Bologna og Firenze. 

Jeg kom selv til Roma første gang som 21-åring. 
I Mendelssohns musikk gjenkjenner jeg den sitrende gleden, gjengitt i treblåsernes raske rytmiske akkorder og fiolinenes ekstatiske hovedtema, alt dette som gjennomstrømmer denne livsbejaende og hektisk ungdommelige musikken. 

Bellincampi og KSO gjorde den med herlig overskudd og temperament. 
Andresatsen passelig vemodig light, tredjesatsen glødende og fjerdesatsen helt vill, en Saltarello så både gutane og jentene dansa. 

Ingen gret. 
Og kveldens solist satt diskret tilbake i orkesteret – på siste benk. 

La oss få ham frem igjen, snart! 
