En messe om å være ungdom i 2017
Rune Belsviks nye tekster til korsatsene i Mozarts Rekviem er fremragende, og det unge koret fikk dem til å gløde 

Jeg har sett 101 ungdommer mellom 16 og 18 gjøre noe de aldri vil glemme. 
De samme 101 sang slik at jeg alltid vil erindre at jeg både så og hørte dem. 
For en fryd det er å erfare at et kompetent lag av lærere, korinstruktører, repetitører og et velsmurt arrangementsapparat i Kilden, og symfoniorkesteret, tar den samme flokken av ungdommer med på en reise inn i det dypeste av Mozarts uutgrunnelige sjel. 

De har fått møte noe av det ypperste som er skapt av tonekunst. 
De har fått møte en urgammel dødsmessetekst på latin. 
Og så har de fått lov til å være med på å gjenskape dette verket i et språk som hører vår tid til. 
Og i Rune Belsviks velformulerte nye tekst, inspirert av og langt på vei medskrevet av en gruppe unge med store psykiske utfordringer, har de 101 fått synge om den samme smerte, sorg, lidelse og død, og om trøst, fortrøstning, glimt av lys og håp som fins i den gamle teksten. 
Til slutt blandes latin og norsk, med bønnen om skinnet fra det evige lys over menneskene, og konkluderende: 
Håpet lever i meg! 

De 101 sang med et engasjement og en innlevelse en vel neppe finner hos noen som har forlatt tenårene. 
Jeg tok meg i å sitte og saumfare ansiktene der oppe bakerst på podiet. 
Så intense i blikket, så åpne i munnen, så tydelige med teksten, så velutviklede og kultiverte i stemmene, uten avvik følgende dirigent Ragnar Rasmussen fra tone til tone, takt til takt, ord til ord. 
Scenisk nærvær snakker vi om i teatret. 
Vi kan godt snakke om det i konsertsalen også. 
Koret var en liten smule forsterket. 
Ikke vet jeg om det egentlig var nødvendig, jeg skulle gjerne ha opplevd dem uten høyttalere. 
Solistkvartetten var også forsterket, antakelig nødvendig. 
De har alle vakre, klare, rene og skinnende stemmer, men mot den massive klangen fra kor og orkester antakelig ikke fylde nok til å bære igjennom. 

Nok en gang beviser Kilden Dialog sin berettigelse ved å by på kunstnerisk toppkvalitet i et arrangement som er så langt fra det selvfølgelige som mulig. 
Konserten ble da også bejublet med en intensitet som nærmet seg det sydlandske. 
Dødsmesse eller livsmesse? 
Gleden var enorm både i sal og på scene. 
