Fødselsangst tas til et nytt nivå i NRKs britiske påskekrim
Gravid karrierekvinne møter skummel supervikar. 

Ellen er en ambisiøs arkitekt, fersk partner i firmaet og i gang med et prestisjefylt bibliotekprosjekt, da hun finner ut at hun er gravid. 
Hurra, men oops! 

«Vikaren» er en thrillerserie, men den første halvdelen handler aller mest om Ellens forsøk på å forklare omverdenen at hun ikke har tenkt å si farvel til karrieren, selv om hun får barn. 

For noen av oss, særlig i et land med pappaperm og full barnehagedekning, kan det virke selvsagt. 
Men nå er vi i Skottland, og Ellens omgivelser reagerer irriterende ofte ved å smile overbærende og klappe henne på magen. 

Mistenkelig vikar 

Da er det jo litt morsomt at spenningstoppen kommer i form av et glasstak som brister. 
Men det er neppe noen tilsiktet metafor, slutten tatt i betraktning. 
Jeg skal ikke si mer om den, annet enn at jeg er nokså usikker på hva denne serien egentlig vil. 

Den henger seg på trenden med såkalt «domestic noir», som ofte, også her, involverer både barn og ekte- og utroskap. 
Og fortellere som enten er direkte upålitelige, eller usikre på sin egen dømmekraft. 

Ellen er nemlig den eneste som synes det er noe rart med dama som skal vikariere for henne. 
Hun er ikke bare påtrengende ivrig etter å overta jobben hennes, men også mistenkelig opptatt av den kommende babyen. 
Er det noe som skurrer, eller lar Ellen seg villede av løpske hormoner og frykt for å bli forbigått av supervikaren? 

Saktegående 

Det er det meningen at vi skal lure på, mens uhyggen øker. 
Men må den øke så sakte? 
Og så rettlinjet? 
Det er som om den kjølige, minimalistiske stilen som preger både klær og kontorlandskap har smittet over på serien, for det blir i overkant enkelt. 

Helt til vi kommer til de siste ti minuttene, da alt skal skje på en gang, og ingenting er i nærheten av å virke troverdig. 
