«Eg visste at det fantes eit mørke der, men ikkje at det var mitt eige.»
Tormod Hauglands 
«Om dyr og syn» er en rik og konsis selvbiografi som viser at det fortsatt er håp for virkelighetslitteraturen. 

Ordet «virkelighetslitteratur» er i våre dager i ferd med å bli et skjellsord. 
Enten som synonym for forfattere som trakasserer sine nærmeste i romans form, eller forfattere som skriver navlebeskuende om seg selv. 

Hauglands femtende bok, «Om dyr og syn», handler tilsynelatende om nettopp Tormod Hauglands oppvekst i Bøvågen på Radøy i Nordhordland. 
Men den som tror Hauglands virkelighetslitteratur er trakasserende eller innadvendt, vil få seg en overraskelse. 
Den selvbiografiske oppvekstskildringen kan nemlig også leses som et eksempel på hvorfor så mange forfattere bruker egne erfaringer som råmateriale til å skape kunst. 

«Om dyr og syn» handler om odelsgutten Tormod, om dyrene på gården og arbeidet som følger med. 
Haugland skriver om rotter som stjeler fôr, om villkatten som stadig får unger, og om Havet, navnet på myrområdet utenfor beitemarkene, der kvigen Dina setter seg fast og dør. 

Den unge Tormod tar seg også en tur til Bergen og skriver at folk fra ytre Nordhordland har forestillinger om Bergen som den mørke byen. 

«Det var ofte mørkare skyer over Bergen enn ved det låge og ulendte terrenget nordanfor. 
I Bergen samla lågtrykka seg på grunn av fjella. 
Desse fjella har kvass helling og kan minne om Helheimen i mytane. 
Slik var Bergen det næraste ein kom Helvete, og eg visste at det fantes eit mørke der, men ikkje at det var mitt eige.» 

Sitatet illustrerer et viktig poeng i «Om dyr og syn», nemlig at virkeligheten sjelden er nøytral. 
Fjell fremstår ikke alltid som vakre. 

«Om dyr og syn» rommer essayistiske innslag hvor Haugland reflekterer over hvordan innbilningskraften påvirker det en ser, som noe som «forstyrrer blikket». 
Det minner forfatteren om febersynene han hadde når han var syk med ørebetennelse. 
Og i de episodiske, tilsynelatende hverdagslige oppvekstskildringene av den daglige tralten på gården, klarer Haugland å skape spenninger som legger seg i underteksten. 

Dyrene er mer enn dyr i denne boken, de er også «noko anna». 
Det samme er slåsshansken som vesle Tormod finner i farens skatoll. 
Haugland får den til å bety noe mer. 

«Om dyr og syn» er mindre absurd og surrealistisk enn mange av Hauglands tidligere romaner, og jeg opplever bruken av det personlige som en litterær styrke. 
Spesielt måten han bruker egne minner til å tematisere forskjeller og likheter mellom kunst og virkelighet. 
Forfatteren behersker kunsten i å få egne minner til å bety noe også for leseren. 

På midten av 1980-tallet, etter at Haugland var ferdig på gymnaset, gikk han seks år på kunstskole i Bergen for å bli billedkunster. 
Og på ett plan handler 
«Om dyr og syn» om hvordan visuell og språklig kunst er brødre i ånden. 
Det skjer gjennom hvordan han bruker minnet om kvigen Dina i myrhavet. 

På kunstskolens avgangsutstilling har Haugland laget visuell kunst som gjør at leseren forstår at hendelsen har gjort enormt inntrykk på ham. 
Samtidig gir romanen akkurat denne hendelsen en sterk og merkelig kraft uten at det virker «tenkt» og konstruert. 

Dina står i myren i årevis og forvandler seg til skjelett. 
Denne hendelsen fra virkeligheten forvandler seg til «noko anna», som berører leseren. 

Virkeligheten er råmateriale i «Om dyr og syn», men det er Hauglands forestillingsevne, språklige finfølelse og evne til å skape assosiative forbindelser, som gjør dette til en god roman, rik på betydningslag. 
