Plateanmeldelse:Eminem - «The Marshall Mathers LP 2» 

Ikke helt eminent. 

ALBUM: 
HIP HOP Eminem «The Marshall Mathers LP 2» (Aftermath/Universal) 

Marshall Bruce Mathers fylte 41 for to uker siden. 
Det vil si at han snart må feire sine 30 år som pubertal sytepave. 

Det begynner å bli noen år siden han droppet en solid plate. 
Faktisk er det 11, med «The Eminem Show» som kom ut to år etter milleniumskiftet og hans aller beste, «The Marshall Mathers LP», som han nå «følger opp». 

Et sted etter førstnevnte mistet han gradvis evnen til å balansere temperamentet, prompehumoren og en tidvis anelse av poptekke. 
Han ble bare masete og enerverende repetativ. 

Han både skriver og rapper helt sinnsykt bra når han vil, men han har aldri vært spesielt musikalsk anlagt, noe som kom godt frem på både «Relapse», «Recovery» og Yelawolfs debutplate, som ble noe sterilisert av Eminems firkantede fingre. 

Og med den tilbaketittende førstesingelen fra «The Marshall Mathers LP 2», den Rick Rubin-produserte «Berzerk», lovet det ikke spesielt godt denne gangen heller. 

Men albumet åpner solid med «Bad Guy», en sonisk pen fortsettelse av Stan-sagaen. 

På «Rhyme Or Reason» adresserer han sin fraværende far over The Zombies-klassikeren «Time Of The Season», Altså, låten med «Who's your daddy?»-refrenget. 

Eminems sinne er noe mer nyansert, og han reflekterer angrende over tidligere utbrudd mot moren sin i den nesten kjedelige, men likevel gripende «Headlights» med Nate Ruess fra fun på refrenget. 

Hastigheten Ems tunge går i på «Rap God» er imponerende, men det er likevel ikke en låt som inviterer til gjentatte lytt. 
Hørt det før. 

Redneckrocken i «So Far..» dreper en rekke fete linjer, spesielt der han ergrer seg over antallet knapper på nye spillkonsollkontroller. 

Ellers går platen i en del av de vanlige fellene. 

Generiske stadion-pop-refrenger fra Rihanna og Skylar Grey på henholdsvis «The Monster» og «Asshole». 
Det blir et par uengasjerende grinetokter også, men «Love Game», hjulpet av gjestekåte Kendrick Lamar, er en letthjertet sjarmbombe. 

På tross av noe sterkere produksjon enn på de siste par skivene blir «The Marshall Mathers LP 2» for selvreferende for sitt eget beste. 

Inntrykket er at Eminem heller prøver å repetere gamle bragder enn å sikte høyere, slik en skikkelig rapgud burde ha gjort. 

BESTE LÅT: 
«Rhyme Or Reason» 
