«Byens spor» tegner til å bli nok en romansyklus av beste Saabye-merke
Det er ingen som kan skildre Oslo i så sødmefylt vakre ordelag som Lars Saabye Christensen. 
Nå er han tilbake på gamle «Halvbroren»-trakter. 

BOK: 
Det er spesielt ett område han stadig vender tilbake, nemlig Fagerborg, og morens barndomshjem i en leilighet i Kirkeveien 127. 
Leiligheten har gjennom årene huset mange av forfatterens romanskikkelser, blant annet familien i «Halvbroren». 
Nå lar han en ny familie flytte inn. 
Der er Ewald og Maj Kristoffersen, og deres fem år gamle sønn Jesper. 

Komisk alvor 

I likhet med Roy Jacobsen, har også Saabye Christensen tatt for seg fredsårene i høstens roman. 
Året er 1947. 
Den lettsindige melankolikeren Ewald Kristoffersen er teknisk tegner for reklamefirmaet Dek-Rek. 
Han tar alltid en tur innom Bristol før han skal hjem. 
Da gruer han seg. 
Sønnen Jesper er vanskelig; søvnløs, nervøs, vrien og taus. 
Maj fortviler over Ewalds drikking og sønnens nykker. 
Hun finner mening og trøst som kassererske for Fagerborg avdeling i Oslo Røde Kors. 

Det møysommelige arbeid kvinnene gjennom årene har nedlagt i Røde Kors, danner ryggraden i denne første boka i Saabye Christensens tredje romansyklus. 
Ideen skal han ha fått etter morens død, og fant protokollene for Røde Kors avdeling på Fagerborg fra 1947 til 1967. 
Utdrag fra disse er gjengitt i kursiv gjennom hele boka. 
Det er ganske fantastisk stoff; sirlige og komisk alvorstunge nedtegnelser, formulert med en rørende omsorg for de små ting: 

«En dukke som skal loddes ut ved Røde Kors’ basar i september var innkjøpt, og arbeidet med søm av utstyr til samme er påbegynt. 
Fru Larsen kunne i samme forbindelse fortelle at en vekkerklokke kjøpt og tenkt utloddet på basaren ble funnet ikke å være i orden.» 

Melankolsk nostalgi 

Det er mye nostalgi i denne boka. 
Den gang det å få egen hustelefon var en begivenhet, og en sommerferie kunne bestå av en utflukt til Sognsvann. 
Men ferien var i det minste felles: 
«Det var fellesferie. 
Smak litt på ordet. 
Det kjennes godt. 
Det meste er felles i disse etterkrigstider før velstanden blir for stor og alle skal finne seg selv og ikke andre». 
Nostalgien er likevel ikke forløyet, og mange av skikkelsene her – alle løselig knyttet til Kirkeveien 147 – har de foruroligende og irrasjonelle bristene som kjennetegner god litteratur. 
Som den Nagel - aktige medisinstudenten Bjørn Stranger. 
Han redder et barn fra døden, og morer seg etterpå med å rappe brev i folks postkasser som han med en kynisk menneskeforakt kaster. 

Jesper selv er en typisk Saabye Christensen-skikkelse; ensom og annerledes, sannferdig og løgnaktig, overfølsom og kald. 
Og svært musikalsk viser det seg, når han starter i pianoundervisning hos en begavet, men forsoffen italiensk pianist. 
I et portrett formulert med den poetiske melankoli som kjennetegner Saabye Christensen på sitt aller beste: 

«Når de kommer ut i skolegården igjen, skjer det som er uunngåelig, som skjer i alle skolegårder når første skoledag er slutt: 
Med magnetisk kraft trekkes noen til hverandre, og vennskap innledes som også skal vare livet ut, mens andre støtes fra, støtes ut, til en like stor ensomhet». 
