Livet etter Madonna for the bad Guy
Guy Ritchie er en fingerflink filmfikler som på død og liv skal være så kul at folk snakker til ham i kultiverte nattklubb-køer. 

Dere så hvordan det gikk. 
Sting presenterte ham for Madonna, og snatch! 
«Snatch» hadde forresten noen fantastiske roller og en ganske bisarr handling, men ellers skal Ritchie huskes for at han laget «Swept away» med Madonna; en metaforisk korrekt tittel som beskriver hva som skjer med vanlige tullinger når de plutselig våkner om morgenen og oppdager at de har sovet med en plakatdame uten at noen lo. 

«Rocknrolla» starter med en kulturfilosofisk betraktning om rockere. 
De er folk som vil ha «røkla». 
Så kan man tenke gjennom om det bortskjemte tenåringsidolet virkelig var røkla og si til seg selv: 
OK, men da er du ingen rocker. 

Filmen handler som vanlig om smågangstere som kommer i konflikt med storgangster (nydelig spilt av Tom Wilkinson). 
Det skal også være med en omnipotent russer, og det er. 
Forretningsforførersken hans er Thandie Newton som ser presist ut som en Photoshop-magra Vitae Pro-reklame i Hennes & Mauritz-klær. 

Det handler om at penger forsvinner, som vanlig. 
Dessuten forsvinner et viktig maleri. 
Siden Ritchie er blitt kalt homofob, har han med en litt påklistra sidehistorie om at kvinnebedåreren Handsome 
Bob kommer ut av skapet – en slags parallell til Sturla Berg Johansen. 

I denne filmen jobber Ritchie med et alternativt univers. 
Det er noe galt med fargene hans, det er noe stivt og tamt med replikkene, personene er nesten kulturkorrekte, og dessuten avstår han fra svære mengder med obligatorisk genre-vold. 

I tillegg er jeg sjokkert over at Thandie N. bestiller hollandaise-saus, som er en like gammeldags og ukul mat-bestanddel som den utskjemte sekstitallsgjørma bearnaise. 
