Herlig zombie-slakt
Takket være forbedret teknologi får vi nå endelig et spill som tar zombiers natur på kornet. 
Blodbadet «Dead Rising» er her. 

Frank West er fotojournalist. 
Han har akkurat fått et tips om at noe muffens er på ferde i en liten amerikansk by, og at militæret har avsperret hele byen. 

Uten betenkeligheter, han har nemlig dekket kriger før må vite, ankommer Frank med helikopter og lander på taket på byens gigantiske kjøpesenteret. 
Det viser seg raskt at så og si alle byens 50.000 innbyggere har blitt zombier. 

Og der de fleste av oss ville ha gått direkte i klynkende fosterstilling, er «scoop» det eneste som står i Franks hode. 

Slik begynner Xbox 360-spillet «Dead Rising». 
Spillet er åpenbart inspirert av George A. Romeros klassiske zombiefilm «Dawn of the Dead» (og remaken med samme navn fra 2004), og i utgangspunktet er det lett å tro at dette spillet handler om én eneste ting: 

Slakt av zombier, fra ende til annen. 

Jeg skal ikke lyve, det ER fryktelig mye zombieslakt i dette spillet. 
Lemmer flyr, blod spruter og ekle, våte lyder ligger som et rimelig konstant teppe over begivenhetene. 

Ingenting å si på 18-årsgrensen, dette er et spill for voksne. 

Hopetalls av levende døde havner til slutt som slakt ved Franks føtter. 
Hjelpemidlene hans er planker, køller, kniver, fotballer, planter, slegger, stekepanner, spader, motoriserte gressklippere, skytevåpen og massevis av andre provisoriske våpen fra omgivelsene. 

Det er sannsynligvis det mest gørrete og blodige spillet noen sinne, dette her - et faktum som nok vil få mange til å rynke på nesen, til tross for at den overdrevne hypervolden helt opplagt faller inn under kategorien «splatter-humor». 

Denne fråtsingen i zombieslakt er kanskje mindre skummel enn i Capcoms mer intense, klamme «Resident Evil»-serie, men til gjengjeld er den mer troverdig. 
Capcom har for første gang tatt naturen til zombier på kornet. 

De er jo stokk dumme, og det burde være unødvendig å være redd for et par-tre av dem. 
Du kan i teorien hinke i sirkel rundt en enslig zombie uten å være redd for annet enn krampe i leggen. 

Men hva gjør du når du er omringet av hundrevis av zombier, og din eneste vei ut av uløkka er å brøyte deg gjennom hopen? 
I «Dead Rising» er det nemlig zombier OVER ALT, det KRYR av dem - vi snakker om titusenvis av levende døde som vagger rundt i dette kjøpesenteret. 

Blodbadet er uunngåelig. 
Og det ligger også utrolig mye grotesk humor i zombieslakten, som for eksempel å kappe av hånden til en zombie og stikke den i munnen på en annen. 
Eller å kjøre over en skokk zombier med motorisert gressklipper. 
Jeg må i alle fall le. 

Vold er derimot ikke det som gjør dette spillet såpass bra. 
Selv har jeg mest sans for den omfattende bevegelsesfriheten og de mange mulighetene til utforsking - utforsking man blir belønnet for. 
Det er bestandig noe nytt å finne på, nye muligheter som må prøves. 

Jeg er også veldig glad i måten spillet er bygget opp på. 
Du har 72 timer (i spillet altså, ikke i virkelige timer) på deg til å komme til bunns i hva som har skjedd, noe du gjør ved å løse forskjellige hoved- og sideoppdrag. 
Dag blir til natt, så til dag igjen, og du kan når som helst kikke på klokken på armen for å se hvor langt unna redningen du er. 

Spillet har i tillegg flere forskjellige slutter. 
I kombinasjon med den enorme valgfriheten du har underveis, gjør dette «Dead Rising» til et spill som per definisjon skal spilles gjennom flere ganger. 

Dessuten lærer du nye kampteknikker og utvider egenskapene dine underveis. 
Hauger av forskjellige «achievements» på Xbox Live ligger også og venter på deg. 
Du blir belønnet hele tiden, noe som gjør fremdriften bortimot hypnotisk engasjerende. 

Jeg elsker også det å kunne dokumentere alt som skjer ved hjelp av Franks kamera. 
Jo bedre bilder du tar, jo mer poeng til oppgraderinger. 
Fotograferingen bygger også opp under motivasjonen til Frank, han har faktisk en grunn til å være der utover det å slakte zombier. 
Tenk det. 

Men «Dead Rising» er også et veldig vanskelig spill - litt for vanskelig for min smak. 
Frank dør ofte, og det er sabla langt mellom lagringsmulighetene. 

Jeg kunne i tillegg ønske meg et mer tilgivende siktesystem, det er ofte brutalt komplisert å finsikte våpen og kamera. 
Bosskampene blir blant annet nesten uoverkommelig vanskelige noen ganger, forbered deg på endel frustrasjon. 
Mer robuste våpen (de blir ødelagte etter å ha truffet et knippe zombier) hadde også hevet spillopplevelsen et hakk. 

Men vi snakker likevel om et fantastisk engasjerende og herlig absurd spill. 
Det er i det hele tatt spill som dette, med sine store, interaktive, nydelige og troverdige virtuelle verdener, som gir nye spillkonsoller med forbedret teknologi og grafikk livets rett. 

«Dead Rising» er en soleklar og tidløs kultklassiker. 

I Xbox 360-spillet «Dead Rising» kan du slakte tusenvis av zombier. 
Det synes VG Netts spillanmelder er festlig. 
