Skal man danse eller knuse stereoanlegget?
Urørt-vinnerne sliter i skjæringspunktet mellom Arcade Fire og Avril Lavigne. 

||| 
ALBUM: 
Det er formelig så man hører «P3 Morgen» 
-Ronnys stemme mellom hver låt her: 
«Ahhhhh, for en fantastisk låt fra The. 
Pihhhnk. 
Robots». 

Nå skal vel ikke det brukes mot årets Urørt-vinner, men det sier likevel noe om hvordan debuten til det bergensbaserte bandet høres ut. 

Radioformatert popmusikk i skjæringspunktet mellom Arcade Fire og Avril Lavigne, med låter så intenst irriterende og fengende at det vanskelig å vite om man skal danse eller knuse stereoanlegget i ren poppsykose. 

«Big Machine» er en fin avveksling om du er gått lei av Superfamilys «Let's Go Dancing», mens «Curly» helt udiskutabelt er en smart luring av en hit. 

Likevel blir oppskriften litt lett å gjennomskue her, og den insiterende gitarhoggingen og måkingen på trommene føles fort utmattende. 
Det blir rett og slett for masete til at det er gøy å høre på i lengden. 

I tillegg er det noen spesielt distraherende feilskjær her: 

Grufulle «Macintosh» («Hello, my name is Macintosh, Hello, what can I do for you today?») kunne vært en Aqua-låt framført av Paramore, og band som synger om seg selv i tredjeperson («Pink Robots gonna make you feel so good») speiler ikke akkurat et voldsomt formidlingsbehov eller poetisk overskudd. 

Pink Robots viser tidvis en uforskammet god teft for låtsnekring. 
Kvikk, kontant popmusikk vil det alltid være et marked for. 

Samtidig er det et godt stykke igjen før dette er raffinert nok som albumopplevelse. 
Tør jeg foreslå litt mer hjerte og litt mindre hjerne neste gang? 
