Mer av det samme
Muskler, skytevåpen og dårlige vitser, del to. 

Kall meg gjerne en optimist, men jeg ble oppriktig overrasket over at «The Expendables» var en såpass dum og klønete film som den var. 
Med en rollebesetning bestående av en god håndfull av Hollywoods mest kjente actionstjerner, lå alt til rette for at man ved hjelp av et par enkle grep skulle kunne konstruere en underholdende pastisj som elegant snodde seg utenom de forutsigbare transportetappene som gjør dumme actionfilmer så ulidelig kjedelige. 
Men «The Expendables» hyllet dumme actionfilmer på den eneste måten den visste hvordan – nemlig ved selv å være en dum actionfilm. 
Så også «The Expendables 2». 

Både regissør og manusforfattere utviser en selvbevissthet og en ubekymret tilnærming til logikk og realisme som er en Quentin Tarantino verdig, men velger like fullt konsekvent de aller dummeste og mest åpenbare løsningene. 

Plottet i seg selv er bare et påskudd for å sette i gang voldsmaskineriet, og når manusforfatterne skriver seg inn i et hjørne trekker de ganske enkelt en ny åttitallshelt opp av hatten. 

Fra et håndverksståsted er det veldig lite i denne filmen som ikke er dårlig; plottet henger ikke på greip, skuespillerne gulper opp replikkene sine uten annen motivasjon enn at manus krever det, og fotografiet skjemmes av noe såpass elementært som fokusproblemer. 
Sånn humper det av gårde, med brutale voldsscener etterfulgt av skildringer av en merkelig kollegial varme, som i all sin klønete keitethet faktisk fungerer ganske bra. 

Skildringene av fellesskapet som preger det bisarre kobbelet av leiesoldater som dilter etter Sylvester Stallones rollefigur Barney Ross, er filmens store styrke. 
Det er logisk at en slik gjeng med traumatiserte voldsmenn er så psykologisk forkrøplet at de ikke makter å uttrykke seg med annet enn vold, smerteskrik og bløte onelinere. 
Problemet er at filmen er like avstumpet som karakterene den skildrer. 
«The Expendables 2» er bedre enn «The Expendables», men bare så vidt. 
Som forgjengeren er den en eneste stor grøt av lettvinte løsninger og bortkastede muligheter. 
Det finnes kvaliteter her, men de er godt kamuflert bak en bråkete collage av spillende muskler, altomfattende geværild og eksploderende menneskekropper. 

Er du enig med vår anmelder? 
Si din mening her: 
