Plateanmeldelse:OnklP & De Fjerne Slektningene – «Slekta III» 

Godbitter P-pille. 

OnklP & De Fjerne Slektningene 

Om OnklP & De Fjerne Slektningene ble tilnærmet allemannseie i fjor høst, gjør de sitt beste for at det ikke skal vedvare. 

De som har observert «slekta» ved flyplasser i Norge før de skal på godt betalte eventjobber i finansbransjen, vet at gjengen både hater og elsker den folkelige posisjonen de har opparbeidet seg. 
Signalisert ved at coveret bruker samme gullskrift som Odd Nordstogas nye album. 

Denne dualiteten bærer også «Slekta III» preg av. 

Den har ingen ny «Styggen på Ryggen». 
Selv om Styggen behørig nevnes – og takkes – er det ingen «Dragen i magen», «Dilten på milten» eller «Makken i nakken» her. 
Heldigvis. 

OnklP åpner med egen livserfaring, historier han har fortalt før, men fremdeles uten formaninger: 
«Sier ikke at du skal høre no' på meg», heter det ett sted. 
«Kunne fortalt deg om ting jeg har gjort, men jeg tror ikke advokaten min vil digge det stort» et annet. 

«Hver gang vi møtes»-deltakelsen berøres i bisetningen «hver gang vi onkles» på «Munner å mette». 
En strålende, riffdreven smårånesak om, eh, omgang med publikum. 
«Et kyss på kinnet og en selfie holder ikke dessverre, kjære». 

Et tema som allerede har vært behandlet på «Ran». 
Slektaklassisk i tyngden, og med mer publikumsdiss: 
«Jeg ser deg uti der med moteriktige slektaklær». 

«Narkour» har platens beste låttittel og mest åpenbare tema. 
Den er på sett og vis dette albumets «Styggen», der den får «joggiser» til å rime på «mollyser». 
Mest av alt er den «To fulle menn» eller «Gatelangs» for millennials. 

Gatepoetisk, dopromantiserende perfeksjonisme, der det å snøre på noen jævla gode joggiser og fly gjennom lufta ikke har noe med å bevege seg mellom to punkter fortest mulig. 
Desto mer med at OnklP er selvoppnevnt slektsmester i akrobatikkøvelsen han gir navn til her. 

Han kunne også lansert seg som mester i å beskrive forholdsbrudd: 
Såre «Berlin» valser om den uoppnåelige kosmopolittkvinnen som seiler gjennom livet på første rad, og først er interessert i låtens forteller når livet hennes går ad undas. 
Men da kan det være det samme. 

«Oslo chicks» er derimot en omvendt versjon av deLillos' «Jenter fra en liten plass» og presenterer helt andre stereotypier enn oslojenta Bigbang prøvde å ringe til. 

«B-Film» er platas eneste virkelig svake øyeblikk. 
Ska-låtens tema om livet som en dårlig film holder ikke like høy standard som resten, til tross for en av utgivelsens beste knusktørre linjer: 
«Jeg ække gææren, jeg er Steven Seagal». 

Albumfinalen «Ender bra» er mye bedre enn «Slekta II»-avslutteren «Et vakkert liv». 
Frihetspowerpop der Jaa9 bidrar med bredkjeftet optimisme. 
Så trivielt berusende at det er lov å juble, selv om man enser brodden i gleden. 

For det er helt riktig det de tilstår i «Ran», at «dette er et ran. 
Det er bare svindel». 

Men folk vil fortsatt elske å bli svindlet av denne slekta. 

BESTE LÅT: 
«Narkour» 
