Ny bok om å gå - men Erling Kagge går altfor fort
Springende om viktigheten av å gå. 

For noen år siden ga Erling Kagge ut en liten perle av en bestselger om stillhet. 
Nå er han ute med en oppfølger. 
Den handler om å gå. 

Høyt tempo 

«Å sette det ene benet foran det andre er noe av det viktigste vi gjør», påstår han innledningsvis, og i boka skal han forklare oss hvorfor. 
Det lykkes han i liten grad med. 
Til det er «Å gå – ett skritt av gangen» blitt altfor springende. 

I «Stillhet i støyens tid» fortalte Kagge om stillhetens betydning med en fin personlig beretning. 
Han dvelte ved sine erfaringer. 
Med slående bilder satte han ord på sine opplevelser. 
I årets bok er anekdotene og observasjonene mer frittstående og usammenhengende. 
Det er som forfatteren ikke har tid til å undre seg over dem og samle dem i en beretning. 

I høyt tempo hopper han fra det ene til det andre – fra familieanekdoter til forskningsresultater, fra egne opplevelser til enkle grafer, fra litterære eksempler til skisseaktige fortellinger om egne turer i by og land. 
Fremfor å belyse hans poenger, blir anekdotene ofte hengende å dingle i løse lufta. 

Anekdoter uten poeng 

Her er et eksempel. 
Ved en anledning gikk Kagge i fotsporene til helten i Knut Hamsuns «Sult». 

I Storgata får han øye på sultne hjemløse med fortvilte blikk. 
«For meg er slike observasjoner små agn som kan hjelpe meg inn i en større virkelighet – eller fiksjon», skriver han. 

Jeg hadde ventet at Kagge skulle si noe om den virkelighet han oppdaget ved synet av de hjemløse. 
Fikk det ham til å se dagens fattigdom i lys av Kristiania på 1890-tallet? 
Ga spaserturen ham en opplevelse av å bevege seg i en by preget av en ny underklasse? 
Og hvorfor omtaler han de hjemløse som «agn»? 

Men i neste avsnitt tar han oss i stedet med til Dublin. 
Han har lest en artikkel i The New Yorker om Vladimir Nabokovs forelesninger om James Joyces «Ulysses». 
Og den korte beretningen fra Dublin ender med at Kagge i likhet med helten i romanen drikker et glass burgunder på en av byens puber. 

Mister hodet 

Om jeg først stusset over bruken av ordet «agn» i forbindelse med de hjemløse, blir jeg etter vinglasset sittende å lure på hva Kagge forsøker å fortelle. 
Jeg blir i alle fall ikke overbevist om at det å gå er så viktig som han påstår. 
Det kan sikkert gjøre oss mer tilstede i egne liv, men det kan åpenbart også føre til at vi mister hodet. 

På meg virker det som Kagge har hatt det for travelt denne gangen. 
Ikke bare mangler mange av anekdotene et poeng, men serien av referanser til forfattere, filosofer og forskere er heller ikke innarbeidet i en beretning. 
Først helt mot slutten av boka finner Kagge sin fortellerstemme, men da er det dessverre for sent. 
