Overnaturlig klisjefest
En forlokkende vampyrserie som hadde hatt godt av å tone ned romantikken litt. 

Jeg får bare tilstå med en gang: 
Jeg er svak for sjarmerende vampyrer. 

Jeg var midt i målgruppen da den første «Twilight»-filmen kom i 2009, og har nok av den grunn et romantisk syn på de bleike blodsugerne. 
Det gjør at “A Discovery of Witches”, til tross for sine mange mangler og klisjeer, ser ut til å kunne bli en guilty pleasure. 
Med vekt på guilty. 

For dem som foretrekker mer klassiske, skumle vampyrer og onde hekser, blir dette garantert for tamt. 

Diana Bishop (Teresa Palmer) er heks og historiker, men fornekter den magiske siden ved seg selv. 

Da hun kommer over det historiske manuskriptet «Ashmole 782», som viser seg å være forbundet med det overnaturlige, blir hun tvunget til å lære mer om sitt opphav og sine krefter. 

Funnet av manuskriptet vekker en rekke andre skapningers interesse, og setter Diana i fare. 

Vampyren Matthew Clairmont (Matthew Goode) tilbyr å hjelpe henne, og det blir starten på en forbudt romanse. 
Kongregasjonen som styrer over hekser, vampyrer og demoner har nemlig bestemt at det er ulovlig med forhold mellom ulike arter. 

Med Oxfords pittoreske arkitektur som bakgrunn, og en dus fargepalett som tilsynelatende er til for å fremheve Palmers blå øyne, har serien et forlokkende visuelt uttrykk. 
Goode er perfekt som mystisk, sexy vampyr. 

Etter første episode øynet jeg et håp om at dette kunne bli en grei serie, som kanskje tok noen nye vendinger. 
Det hintes tidlig om konspirasjoner blant heksene, og ting tyder på at overnaturlige skapninger står i fare for å dø ut. 
Akkurat det føles nytt, men blir ikke brukt nok tid på. 

For det som dominerer er, ikke overraskende, kjærlighetshistorien. 
Jeg hadde ikke blitt det minste overrasket om noen fortalte meg at dette var «Twilight»-fan fiction, for det er faktisk påfallende hvor mye romansen likner Edward og Bellas. 

Og selv etter fire episoder er det uklart om heksene og vampyrene har andre egenskaper enn i tidligere varianter av denne fortellingen. 
Vampyrene ser ikke ut til å glitre i solen, men virker heller ikke som om de skyr den. 
Og hva er egentlig en demon? 
Jeg aner ikke. 

Halvveis i sesongen har såpass mange klisjeer hopet seg opp at det begynner å bli mye selv for meg, som så velvillig sluker halvveis troverdig overnaturlig romantikk. 

Så jeg håper virkelig serien overrasker i siste halvdel, og gjør det litt enklere å forsvare hvorfor jeg kommer til å fortsette å følge med. 
