Reiersrud på eldgamle bluestomter
Tar med sangene til bluesens pionerer til Notodden Blues Festival denne helga. 

ALBUM: 
Man kan trygt si at Knut Reiersrud går fra én ytterlighet til en annen i sin mangslungne - og etter hvert lange - musikalske karriere. 

Samme helg som han spiller på Notodden Blues Festival gir han ut ei plate med noen av de første blueslåtene han hørte - og spilte. 
Og de er gamle! 

«Infinite Gratitude» (2012) var hans største prosjekt noen gang, et glimrende album der han gjør adapsjoner av Schubert- og Brahms-stykker sammen med Trondheimsolistene. 

Svensk radio 
På «Aftonblues» går han tilbake til sin egen - og bluesens - barndom. 
Tittelen er hentet fra Peter Måhlins program med samme tittel, som alternerte med «Mera blues» med Staffan Solding på svensk P3. 
Det var der Reiersrud hørte blues første gang - som 12-åring for 40 år siden. 

Etter hvert er han også blitt en viktig formidler av blueshistorie og -musikk sjøl, i NRK-programmer som «Blå minutter» og «Bluesasylet». 

Dette er derfor ei svært personlig plate - bygd på inspirasjon og minner. 

Den første gitaren Lyttinga førte til at han kjøpte sin første gitar, og det tok ikke så mange åra før han begynte å prege norsk blues. 
Han startet i Hartvik & The Heartbreakers og Four Roosters, men har gjort seg mest bemerket solo og i tospann med så forskjellige musikere som Iver Kleive og Vidar Busk - og nå i det siste, den amerikanske soulmannen Mighty Sam McClain. 

Verdensmusikk har også vært en del av Reiersruds karriere, men det startet med bluesmusikken som ble spilt inn i USA fra 1920-tallet. 

På Morten Gjerdes bilde av ham i coveret ser han jaggu ut som en bluespioner sjøl også. 
Og han er det - i norsk målestokk. 

Akustisk Reiersrud har stort sett holdt seg til elgitaren, men her er det spesialbygde eller gamle akustiske gitarer som brukes - ved siden av munnspill og piano (ett spor, i Champion Jack Dupree-stil). 

Og han håndterer disse verktøyene like elegant, selvfølgelig, i de egenkomponerte instrumentalene «Blind Blake» og «Noah's Harp», via låter signert to blad Johnson, Tommy og Robert, til mer ukjente pionerer som Kid Bailey, Richard «Rabbit» Brown, Peg Leg Sam, Bo Carter og Reiersruds første gitarhelt, Scrapper Blackwell - til Scott Joplins «The Entertainer». 
Ragtime på gitar. 

Det er lett å glemme at Joplin faktisk var aktiv fra 1890... 

To bonusspor er smeltet sammen til ett, en låt Reiersrud fikk av Dr. John i 1983, «Blinded By Love», og Prince-låta «Sometimes It Snows In April». 

Allsidig repertoar, med andre ord, men servert med bluesens innlevelse og overbevisning. 

Synger med følelse Og - Reiersrud synger finere enn han kanskje har gjort noen gang, og med ekstra følelse i Robert Johnsons nydelige «From Four Until Late», spilt på lap steel. 
Ei perle. 

Tidløs Helt spesiell er også «Bye Bye Blues», Tommy Johnsons versjon av Charlie Pattons «Poor Boy» fra 1928, som han i coveret forteller at han har et helt spesielt forhold til: 
«Kanskje mitt sterkeste øyeblikk noen gang av å føre en stift til ei vinylplate». 

Det sier mye om Reiersruds forhold til denne gamle musikken, som viser seg å være svært så tidløs. 
Den er spilt med varsomhet og ærefølelse - og i takknemlighet til en sjanger som har gitt ham atskillig mer enn et levebrød. 

Så enkelt, så flott. 

Spiller på Tapperiet på Notodden i kveld, fredag 2. august. 
