BOK:Ali Smith på sitt ypperste 

BOK: 
Merete Alfsen demonstrerer hva en god oversetter har å si. 

Ali Smith: 
Høst. 
Roman. 
239 sider oversatt av Merete Alfsen. 
Oktober. 

Ali Smith (1962, debut 1995) er skotsk, bor i England, og er en av sin tids fremste britiske forfattere. 
Hennes siste, finslepne roman har mange fasetter, og inviterer til mange innfallsvinkler. 

På nåtidsplanet, som er disse dagers Storbritannia, skildrer «Høst» et samfunn i ferd med å bryte sammen. 
På mikronivå viser forfatteren det i noen praktfulle scener fra et-par besøk den ene hovedpersonen gjør på et postkontor (som ennå ikke er nedlagt, sammen med så mange bibliotek og til nå åpne servicetilbud, landet over) for å få fornyet passet. 
Det blir ikke lett i møtet med en sur og humørløs, men reglementsopphengt funksjonær som ikke er fornøyd med bildet hun har med sammen med de ellers korrekt utfylte papirene. 

Søkeren er Elisabeth (med s, som funksjonæren påtaler som uengelsk, og vil ha z) Demand, en løsarbeidende universitetsforeleser i trettiårene på utgående kontrakt. 
Mens hun venter på at posthuskøene skal snegle seg framover, korter hun tiden med å lese Huxleys «Brave New World», «Vidunderlige nye verden» på norsk. 

Der er hun allerede, forstår vi. 
(En overtydelig, metaforisk navnebruk: 
Elisabeth Demand («ønske; krav»), Huxleys ikoniske tittel fra 1932, samt navnet på den andre hovedpersonen, hundreåringen Daniel Gluck (fra tysk «Glück», «lykke», «hell») er med sin overtydelige navnebruk det eneste klønete ved romanen.) 

Oldingen Gluck har et langt liv, men langt fra lykkelig, bak seg – andre steder enn i sin livslange fornemmelse av kjærlighet og eierskap til kunst. 
Sovende mesteparten av tiden, lever han nå ut sin siste dager på en pleieheim, der Elisabeth kommer og ser til ham: 
Postkontoret og pleieheimen («gamle sover gjerne mye like før de dør», får Elisabeth høre) er en annen verden enn den Elisabeth og Gluck har delt siden hun var en liten jentunge og Gluck kom flyttende inn i nabolaget hennes. 

Moren ville da ikke at hun skulle ha noe med gamlingen å bestille, men Elisabeth var lykkelig ulydig, slik at Gluck fikk anledning til å stimulere og lære henne å se, å fabulere, å spørre og tvile. 
Og han åpenbarte bildekunsten for henne ved ting han hadde på veggen: «kunstnerisk kunst», bilder som hun siden skjønner var gjort av Pauline Boty (1938-66, en av pionerene, og den eneste kvinnelige kunstneren, i sekstitallets engelske pop art-bevegelse, selv bildevakker, skuespiller, m.m.m. 
Og siden glømt.) 

Er det ellers håp for et samfunn og en verden på vei mot undergangen, må den alternative ruten gå gjennom kunsten, formidler Ali Smith med romanen «Høst» - og i menneskers fordomsfrie, åpne og kjærlige omgang med hverandre, som i det vâre forholdet mellom Elisabeth og Gluck, til døden skiller dem ad. 
Han lever videre i henne og leseren, der Storbritannia og britene på makroplanet står tilbake med begge beina plantet i løse lufta etter brexit, og alle er misfornøyde, samme hva de stemte. 

«Høst» er første bindet i et påtenkt firebindsverk gjennom årstidene, en slags parallell til Karl Ove Knausgårds årstidsyklus, bare så mye elegantere enn nordmannens i sin veksling mellom oppdiktete og reelle karakterer, og bare indirekte om forfatterens egen person; mye mer sofistikert og fiksjonalisert. 

Ali Smith skriver fra sin kvinnelige, lesbiske posisjon, og hennes bøker er utpreget kjønnet skrift – hva skulle de ellers være? 
Som forrige romanen hennes på norsk, «Begge deler», der én hovedhandling dreier rundt undertrykkelsen av kvinnelige visuelle kunstnere siden før renessansen, der en kvinnelig mester ved sin klesdrakt og omgang usynliggjør seg som kvinne, og slik overvinner sosial motstand, var det. 

I «Høst» er det den moderne pioneren og nestenglemte Pauline Boty og hennes pionerverk som får skinne gjennom Ali Smiths skrift: 
En forutsetningsløs betrakter vil umiddelbart fornemme at Botys er «kunstnerisk kunst». 
Smith artikulerer det noe mer sofistikert: 
«Kunst som dette undersøker og muliggjør en revurdering av tingenes ytre fremtreden» (208). 
Det kunne kanskje være nyttig og bevissthetsutvidende i en stat der menneskene virrer forbauset omkring i sitt hjemmegjorte brexit. 

Merete Alfsen er Smiths faste oversetter til norsk. 
Det skal både forfatter og vi være glade for: 
Oversettelsen er glitrende, ikke minst slik Alfsen turnerer en lang rekke «uoversettelige» tekstbiter i ordspillende rim og rytme, i en lesevennlig norsk utgave med løs høyremarg og luftige sider, som designet for øynenes forflytninger fra linje til linje. 
