«En norsk rapplate som kunne blitt bra»
Tommy Tee går i skrytefella. 

||| 
ALBUM: 
La oss gå rett på sak: 
Det er noen partier på Tommy Tees «Studio Time» som er glimrende. 
Det er ikke bare på grunn av åra med hiphopformidling på «National Rap Show» at fyren omtales som gudfaren innen norsk hip hop, han har et av Skandinavias beste og mest originale grep om miksepulten, noe som selvfølgelig kommer til syne på «Studio Time». 

På tross av en raprojalistisk gjesteliste (Bun B! M.O.P! Kool Keith!), er plata best når produksjonen og rytmene er i sentrum, som på den småmørke, orgelminimalistiske og jazzelegante singelen «Keep Talking» eller den nesten Madonna-aktige, Mira Craig-gjestende og pornofilmestetiske «Work For Me». 

Sumpbass og synth Tommy har i stor grad forlatt det nybarokke uttrykket som preget produksjonene hans rundt tusenårsskiftet, og funnet fram til et kledelig sumpbassete (Oslofunk!) og åttitallssynthete sound, som han konstruerer rundt gjesteartistenes rim- og vokalkunster. 

Men samtidig er det også deler av «Studio Time» som er gresselig irriterende. 

Det har litt med gjesteartistene å gjøre. 
Supa Sayeds skjelvevokal er mer enerverende enn veps i vinduskarmen, skeivfalskkoret The Loudmouf Choir er morsomt, men best i små doser, og det er ikke til å stikke under en stol at de amerikanske raplegendene har prestert bedre tidligere («Don't fuck Around» med M.O.P. er en helvetes gitargraut). 

Det har også en del med Tommy Tees produsentvalg å gjøre. 
Problemet med plater der produsenten er stjernen er, i tillegg til at hovedpersonen blir et slags gissel for gjesteartistenes innsats, at det er vanskelig å holde på den røde tråden. 

Uoversiktlig 

«Studio Time» er altfor lang, altfor uoversiktlig, altfor preget av familiær internhumor, og mer en samling låter enn et album. 

Som gammel Tommy Tee-fan ville jeg så veldig gjerne like denne plata, men det blir vanskelig når den oppfattes som mer av en skryteplate enn en lytteplate. 
