Burlesk og dristig skrøne om detektiv med Downs
Det er med en angst og beven man ser en fiksjonsfilm der hovedrollen spilles av en mann med Downs syndrom. 
Skal vi nå måtte senke på kunstneriske krav bare for å være snille? 
Heldigvis integrerer Bård Breien vår skepsis til mennesker som er annerledes, på en god måte. 

"Detektiv Downs". 
Regi: 
Bård Breien. 
Med: 
Svein Andre Hofsø, Sven Nordin, Ida Elise Broch, Liv Bernhoft Osa, Per Schaanning, Kari Simonsen, Trine Juul Andersen, Jørgen Kaalstad. 
Manus: 
Bård Breien og Eske Troelstrup. 
Norge 2013. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Han debuterte i 2006 med "Kunsten å tenke negativt", en ekstremt svart komedie om hjelpeapparatets lettvinte svar som idylliserer menneskelige tragedier, hva enten det er nakkeslengskadede eller rullestolbrukere. 
Mange hyllet filmen, jeg syntes den var forferdelig i sine overdrivelser. 

Muligens vil "Detektiv Downs" skape det samme skillet i reaksjoner hos publikum. 
Men nå lander jeg blant de positive. 

Breien og Eske Troelstrup har skrevet manuset til en burlesk komedieskrøne der det slett ikke legges skjul på at detektivfiguren, Robert Bogerud, har Downs. 
Manusforfatterne synliggjør straks at alle "normalt" utstyrte tenker at Robert aldri noensinne vil lykkes med å løse en krimgåte. 
På politistasjonen der Roberts far er en svært så avdanka etterforsker, flirer kollegaene av at sønnen har fått detektivgriller i hodet. 

Å flytte vår skepsis inn i filmen er genialt – dermed godtar vi glatt at Svein Andre Hofsø spiller og snakker med den litt skeivstive stilen som kjennetegner diagnosen hans. 

Et annet godt grep er alle overraskelsene som utfoldes idet unge Bogerud likevel får et detektivoppdrag. 

For hvorfor er rikmannsfrue Rita Stjernen mer enn villig til å engasjere en mann med Downs for å finne ut hvor mannen hennes er blitt av? 
Snart innledes et absurd bekjentskap med en familie som slett ikke er lykkelig, til tross for at både foreldre og barn har det som kalles en solid genetisk utrustning. 

Intelligent tenkt er metoden Bogerud velger for å løse krimgåten. 
Mange har vitnet om at mennesker med Downs er mer følsomme og kjærlige enn andre. 
Man får først lyst til å flire av at hovedpersonen vil "bruke følelsene". 
Men jammen, manusforfatterne lykkes med å omsette dette i stadige nye vrier. 
Slik kan de kyniske normalmenneskene settes ut av spill fordi detektiv Downs trykker på ukjente knapper. 
Morsomt! 

Breien fletter også inn spørsmålet om hvordan en mann som Bogerud kan få sex. 
Her berører filmen et kontroversielt tabu ved å si at hans første erfaring var med en prostituert. 
Påstanden som regissøren formidler med dristig og absurd vågemot, er at en mann med Downs kan tilfredsstille en kvinne, ikke bare omvendt. 
Dette kunne blitt skrekkelig platt formidlet, men er overraskende og fornøyelig løst. 

Stilistisk har regissøren skapt en film noir ved hjelp av nattklubbenes rødlys, lys-/skyggelegginger og Bogeruds Bogart-påkledning. 
Skuespillerne leverer dyktige, til dels elleville karikaturer, skjønt Ida Elise Broch får for lite å spille på i starten. 

Det eneste som irriterer, er at en løpescene og en skytescene er klippet slik at det slett ikke ser ut som Bogerud slipper unna sine forfølgere eller blir skutt. 
Men alt i alt har Breien lykkes i å skape en original farse der den som er annerledes, kommer seirende ut. 
