Publikum hyllet ny gjestedirigent
Julian Rachlin begynner nå en periode som Første gjestedirigent for KSO. 
Dermed ligger det an til flere lykkestunder med denne fremragende dirigenten og fiolinisten. 

«Det lå tykt utenpå musikerne at de hadde det moro denne kvelden» skrev jeg da Julian Rachlin gjestet KSO for snart to år siden. 
Den samme setningen passer nå, etter at han torsdag kveld opptrådte som såkalt «første gjestedirigent» for byens orkester. 
Det betyr at orkester og publikum får møte ham med jevne mellomrom i noen år fremover, og da kan man belage seg på flere konserter der musikerne har det fint og publikum kan nyte. 

Denne gang hadde han med seg som solist sin kone, Sarah McElravy, og i konsertens første stykke, Mozarts stort anlagte Sinfonia Concertante, utviklet han på fiolin og hun på bratsj et utsøkt samspill i intenst samarbeid med orkesteret. 
Det ble en feiring av lykke i dette livsbejaende verket, så innsmigrende harmonisk og med en overflødighet av melodisk oppfinnsomhet, og til alt overmål i Ess-dur, denne tonearten som fra gammelt av er blitt assosiert med heltemot, heroisk holdning, majestetisk stemning og slike ting, men som hos Mozart i dette tilfellet blir nærmest å assosiere med lykke, velbefinnende. 

Beethovens Coriolan Ouverture, som da går i c-moll, en toneart som er nært beslektet med forrige verks Ess-dur, avrundet med litt mer dramatikk og med Rachlin som svært nærværende dirigent, før pause. 
Etterpå innledet Paul Hindemiths Trauermusik, med McElravy som solist igjen, andre avdeling. 
Verket, skrevet i mozartsk tempo på noen få timer i 1936 til minne om Englands kong Georg V, avsluttes med en salmetone som for oss er kjent som «Gjør døren høy, gjør porten vid», og her kom orkesterets vare samspill med bratsjistens nærmest avstikkende kommentarer nydelig til uttrykk. 

Til slutt Mozart igjen, med den lykkelige og nærmest humørfylte symfoni nr. 36, kalt Linz, siden den ble skrevet under noen gode dager i denne byen. 
Rachlin dirigerer på en måte som ikke bare instruerer orkesteret, men også publikum. 
Det er som om han tegner musikken i lufta, og viser oss hvordan Mozart leker med temaer og motiver. 
Det klang flott, det gjorde godt, og det ble en klassisk kveld av beste kvalitet. 
