Film:Vakker tristesse 

At det går an å hylle livet og kjærligheten uten at det nødvendigvis kan kategoriseres «livsbejaende» er denne belgiske filmperlen et bevis på. 
Det er som å få Nine Inch Nail-låten «Hurt» i langfilm, i Johnny Cash sin tapning. 

Bluegrass-artisten og bohemen Didier møter den barske tatoveringsartisten Elise: 
To frihetssøkende sjeler som får barn uten egentlig å ha planlagt det så grundig. 
Uten at det stopper dem for å falle hodestups for lille Maybelle når hun kommer. 
Syv år gammel blir jenta diagnostisert med kreft. 
Fortellingen hopper sømløst frem og tilbake i tid, vi er med over en tidsperiode på knappe ti år. 

Mange nedturer å fordøye, men hele veien får vi uventet musikalsk «trøst» av Didier og hans herlig lurvete bluegrass-kamerater. 
Nederlagene i den lille familien trigger etter hvert spørsmål om tro og tvil hos Didier og Elise: 
Finnes det noen mening med det hele? 
Vi lever, og så dør vi, eller? 
Didier er glødende ateist, og klarer ikke unngå å være ærlig, selv når den kreftsyke datteren fisker etter andre svar. 

Usentimentalt på grensen til det kyniske, men ærlig. 
Elise er muligens mer «på leting». 
Tematikken er i hvert fall alt annet enn unyansert behandlet. 
Litt mer keitete løst er et lite sidespor om stamcelleforskning med George W. Bush som syndebukk fra TV-skjermen. 
Det ødelegger likevel ikke en vond og vakker filmopplevelse - en som vil sitte i lenge. 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
