En film for selvvalgt svaksynte
Etter en halv time tenkte jeg: 
Hvis jeg ser resten av filmen uten briller, kommer jeg kanskje til himmelen likevel, hvis den finnes. 

Kanskje ikke. 
Men svaksynet hjalp på følelsen av verdighet. 
Jeg kan ikke skjønne hvordan folk kan skrive komedier som dette og orke å ta i maten sin etterpå. 
Det er ikke bare at temaet er tynnslitt, skuespillerne attføringstrengende og humoren vulgær. 
Filmen er dypt og politisk ekkel fordi det føles pinlig at noen kan ha tenkt den uten at de først ble kastrerte og siden fratatt statsborgerskap. 
Dette er ikke bare sjuskete hjernearbeid, det er uhygienisk, tarvelig og øøøøhh! 

Kate Hudson kommer fra de konstruerte romantiske komediene der kynikere forelsker seg, blir avslørt, men så elsker de hverandre likevel. 
Hun lever av emosjonell fabelprosa og er ikke flink til det en gang. 
Jason Biggs kommer fra «American pie»-filmene, som er greie nok, for de ble laget for usikre reirkant-sittere i «tiss-på-bæsjen»-segmentet. 
Dane Cook kommer fra ikke-begivenheten «Employee of the month», han var rufsebror i «Dan in real life», og han skal på en måte funke som Lada i Ferrari-fila. 
Han er like sjarmerende som stygg hoste. 

Cook spiller en fyr som oppfører seg slemt mot kvinner for at de skal like eksen sin. 
Du har helt rett. 
Det er ikke morsomt. 
De som blir overraska da han forelsker seg seriøst i hurra-jenta Hudson (ma gad!), kan få igjen det tamme neshornet sitt på vei ut. 
