Fælt og flott
Pierre Lemaitres "Alex" er fransk krim av aller ypperste klasse. 

Ja, jeg vet det er en klisjé, men søren heller: 
Jeg må være så ærlig å si at denne franske kriminalromanen var det svært vanskelig å legge fra seg før den var ferdiglest. 
Boken var drøy kost, det var mye ulekkert i den, men herlig spennende og absolutt originalt. 

Det begynner hardt og kontant. 
En ung jente, Alex, er på vei hjem en sein kveldsstund, hun dropper siste buss og vil heller ta beina fatt. 
I det hun passerer en hvit varebil, blir hun slått ned og kidnappet. 
Hun blir tatt med til en øde lagerbygning, må kle seg naken og plasseres i et bur laget av tre. 
Buret blir heist et par meter opp i luften. 
Kidnapperen, en mann i femtiårene, har bare en melding til henne: 
«Jeg skal se deg dø, skitne hore. 
« 

Et vitne har sett selve kidnappingen, og melder fra til politiet. 
Men dette er definitivt nålen i høystakken. 
Her er ingen spor, ingen mistenkte og ingen som melder jenten savnet. 

Dagene går, det er benkaldt i lagerhuset og rottene har fått ferten av jenten i buret. 
Da politiet omsider får los på kidnapperen, tar han brutalt livet av seg. 
Og når politiet enda noen dager senere finner den øde bygningen, er buret tomt og Alex forsvunnet. 
Det er da det virkelig begynner. 

Det er flere ting som gjør dette til en krim utenom det vanlige. 
For det første figuren Alex — som leseren innledningsvis naturlig nok føler med og vil vri seg i medynk med den nakne jenten som slåss mot kulde, sult og kampvillige gnagere i tungvektsklassen. 
Samtidig som den onde selv står på gulvet og nyter «fremgangen». 
Men leserens empati får seg en trøkk etter hvert - ikke bare en, forresten, her er noen skikkelige overraskelser på vent. 
Hvem er Alex egentlig? 

For det andre introduserer Lemaitre oss for en høyst uvanlig etterforsker-trio, under ledelse av Camille Verhoeven. 
Denne Camille er kortvokst, enkemann og samboer med en katt. 
Hans avdøde kone ble drept i en, ja, nettopp, en kidnappingssak. 
Med seg har Camille eleganten Louis, en søkkrik snut med eks antall universitetseksamener og en analytiker av rang. 
Og Armand, som er like gniten og sparsommelig som Louis er rik. 
Han er en snylter og en tjuvradd, men har et minne som elefant og et helt arkiv i hodet. 
En fornøyelig gjeng, med mange sprø diskusjoner seg imellom, ikke ulik Fred Vargas (også hun fransk!) herlige inspektør Adamsberg og gjengen hans. 
Det er en frivol galskap i denne typen krim som gjør en blasert anmelder henrykt og optimistisk: 
Det går an å fornye krimlitteraturen. 

For det tredje er Lemaitre en suveren dramaturg som vet å snekre et plot. 
Boken er «page turner» etter læreboken, helt riktig og balansert skrudd sammen. 
Historien om Alex er brutal, ekkel og skikkelig skitten, men den pareres fint med fortellingen om Camille og hans folk, som med de tre musketerers stoiske ro kjemper seg frem i nærmest umulige prøvelser. 
Likevel virker de tre som helt normale mennesker. 

Ah, det er godt å få en pause fra nordisk krim, engelske landsbymord og amerikanske superhelter. 
