Lettbeint moro
BOK: 
Femten fantasifulle fortellinger som utforsker fiksjonspotensialet i norske barnesanger. 

Bjarte Arneson: 
Du og jeg og Vito. 
Prosa. 
168 sider. 
Tiden. 

Da Bjarte Arneson (f. 1978) tidligere i år gikk i rette med gravalvoret i litteraturen, etterlyste han mer humor, og ba forlag og anmeldere om å utvide rammene for den virkelighetsfjerne litteraturen. 
Det er nærliggende å spørre hvor mye av samtidslitteraturen Arneson egentlig har fått med seg. 

I «Du og jeg og Vito» hevder så «Bjarte Arneson» at det er mer aktverdig å påkalle latter enn gråt. 
Det er vel litt snodig å skulle gjøre dette til et moralsk spørsmål, som om det ene er bedre eller riktigere enn det andre, og uttrykksmåtene dermed utelukker og fortrenger hverandre. 
Nok om det. 

«Du og jeg og Vito» har blitt en sprelsk, morsom og leken samling tekster, full av usannsynlige krumspring og påfunn. 
Vi møter bl.a. Gubben Noah, som etter tallrike frustrasjoner har dekorert kroppen med bitemerker; Kevin, som driver firmaet Relative Memorable, og nå har fått i oppdrag å utstoppe «ei gammel tante som heter Monica»; og Vemund, som går i lære hos to polske brødrene for å bli en god lokkemann. 
«Jeg gikk en tur på stien og søkte skogens ro, da hørte jeg fra Lien (en gjøk) som sa ko-ko» er en satirisk tekst om Tord Lien og Erna Solberg. 

Blant samlingens beste og morsomste tekster, er «Mikkel R.E.V.», der hovedpersonen kommuniserer med salmenummer: 
«434 (Det er navnet ditt jeg roper)», og moren skriver salmer med moderne titler som «En mobillader jeg savner»; i «Qua mi, jeg takker deg», er vi i et fantastisk samfunn der det er innført et slags Vipps-system for takksigelser; i «Slå på ring» møter vi den gravide konfirmanten Vilde, som vokser opp i en slekt som «har fungert som en trål for arvelige sykdommer i åtte generasjoner»; i «Hjulene på bussen» har menneskeheten kommet så langt at aldringen kan stanses, og Halvor har valgt å stanse på 23 år, hvilket byr på visse problemer når moren har stanset på 21 og kjæresten velger å eldes naturlig; og tittelfortellingen «Du og jeg og Vito» er utformet som en usannsynlig lang mail, der Vito er den kleine i et slags metoo-perspektiv etter en firmafest som åpenbart har gått litt over styr. 

Her er stammende munker, stumme kirketjenere, tyske elektroingeniører og broder Peder som taler, ikke i tunger, men i tekstlinjer fra populærmusikken. 
Det ene innfallet tar det andre, og det er tidvis riktig så morsomt og underholdende. 
Tungsinn, gravalvor og elendighet er så visst ingen forutsetning for god litteratur. 
Men man kan da godt like begge deler. 
