Den nye Millennium-boka er nok en overhypet nedtur fra David Lagercrantz
God på portretter, men en rotekopp som krimforfatter. 

Vi er på sikkerhetsavdelingen til kvinnefengslet Flodberga, som huser Sveriges verste kvinnelige forbrytere. 
Der har Lisbeth Salander havnet. 
Hun soner en to måneders dom for selvtekt, etter å ha skjult den autistiske sønnen til professor Frans Balder for politiet – noe vi husker fra Lagercrantz første Milleniumsbok «Det som ikke dreper oss» (2015). 

I fengslet sitter også unge og vakre Faria Kazi fra Bangladesh, dømt for drapet på sin bror. 
Og endelig morderen og psykopaten Benito, som egentlig heter Beatrice. 
Hun har valgt seg Faria som sitt mobbeoffer. 
Ikke uventet bestemmer Lisbeth seg for å gjøre noe med det. 

Kvinnelige skurker 

Det er kvinnene som er de verste skurkene i David Lagercrantz andre Milleniums-bok. 
Her har han ikke akkurat spart på kruttet. 
Ved siden av psykopaten Benito, introduseres ganske tidlig den iskalde psykoanalytikeren Rakel Greitz, engang ansatt på det hemmelige instituttet «Registeret for studier av genetikk og miljø». 

Greitz har et fødselsmerke formet som en drage på halsen. 
Det er identisk med en kvinne fra Lisbeth Salanders barndom; et uklart minne – eller egentlig mareritt - som forfølger henne. 

Det er med andre ord to parallelle plott i denne boka. 
Det ene involverer muslimsk terrorisme, kvinneundertrykking og æresdrap. 
Det andre er forbundet med et tidligere rasehygiensk institutt, som bedrev hensynsløse psykologiske studier på barn. 
Til tross for at Salander er sentral i begge plottene, skyves hun etter hvert i bakgrunnen. 
Det samme skjer for så vidt med Mikael Blomkvist, som ennå jobber i Millenium. 
I stedet har Lagercrantz laget et konglomerat av ulike typer, som introduseres på løpende bånd. 
Mest sentral er Leo Manninger, doktor i økonomi, hyperfølsom, hyperintelligent og ekstremt musikalsk. 

Sliter med å samle seg 

Ved siden av at han skriver lett og greit, ligger Lagercrantz styrke i de mange psykologiske portrettene. 
Dette i motsetning til Larsson. 
Som krimforfatter, derimot, er Lagercrantz en rotekopp. 
Han sliter med å samle seg, både om sentrale skikkelser, et sentralt plott, samt det å bake inn tematikken i handlingen, noe som også var svakheten i den forrige boka. 
I tillegg bruker han mye tid på temaer som ikke har forbindelse med plottet, blant annet hacking av finansmarkedet, nettløgner, og så videre. 

Den største svakheten er likevel at vi tidlig forstår sammenhengen i hovedplottet. 
Ikke er det videre originalt, etter hvert blir det også helt usannsynlig og skuffende banalt. 
Det tar seg riktignok opp på slutten, men det kan ikke redde denne boka fra å være nok være en overhypet nedtur fra Lagercrantz. 
