Poirots siste sak
I påsken må norske tv-seere ta farvel med de siste 25 åras eneveldige Poirot. 
De fire filmene setter et fint punktum. 

PÅSKEKRIM: 
Et kvart århundre har det gått siden David Suchet (67) første gang plukket opp mustasje og stokk og ble minst én generasjons uforliknelige Poirot. 
Nå er det slutt. 
De fire halvannen times filmene NRK sender denne påsken, er de aller siste episodene skuespilleren gjør i sin mest kjente rolle. 

Tilbakeblikk 
Som seg hør og bør går dermed avslutning, død, tilbakeblikk og løse tråder igjen som tema og bakteppe i disse fortellingene. 

Det starter brått og brutalt med detektivens egen begravelse, der kjente og kjære gjengangere igjen er samlet etter å ha glimret med sitt fravær i de siste åras tv-filmer: 
Kaptein Hastings, inspektør Japp og miss Lemon - alle hengivne og humoristisk særpregede, men intellektuelt enkle motstykker til Poirots lynskarpe små grå. 
Men med unntak av den nostalgiske tilfredsstillelsen i gjensynet, er ikke førsterunden «The Big Four» noen innertier. 
Historien spiller ut noen forlokkende konspiratoriske elementer av storpolitikk og samtidskommentar, men innen det hele er over, har ikke de løse enkeltsakene som utgjør intrigen noen sammenheng av interesse. 
Kanskje ikke så rart når manusforfatteren i utgangspunktet mente boka var nærmest umulig å adaptere (her forsøkt bøtet på med heftig omskrivning). 

Grandiose omgivelser 
Da er det godt de resterende episodene er langformat-Poirot av klassisk kvalitet. 

I «The Labours of Hercules» tar den lille belgieren til fjells, nærmere bestemt et avsondret hotell høyt oppe i de sveitsiske alper. 
I et utvidet «lukket rom»-mysterie følger vi jakten på en uidentifisert mestertyv og nådeløs drapsmann, i et klassisk eksempel på det britene er så gode på: 
Tv-fortellinger der grandiose fysiske omgivelser gir en helt egen høytidelighet til de langsomt utfoldende hendelsene. 

Episodene gjennom gir dessuten Suchet liv til hovedpersonen på den diskret effektive måten en så etablert figur kan tillate; her går velkjente, fornøyelige finurligheter, fysiske som mentale, hånd i hånd med hans personlige og moralske lynne. 

Frustrert grinebiter Selvsagt må det hele avrundes med sagnomsuste «Curtain», Poirots siste sak - skrevet av Agatha Christie rundt starten av andre verdenskrig, men først utgitt året før hennes død, i 1975. 
I dette psykologiske maktspillet møter vi en frustrert og sykelig gammel grinebiter av en legende, som brått kan lange irritert ut mot sin lojale og godtroende venn Hastings. 
Først ved den store avsløringen aner vi frykten og dilemmaet som har ligget bak. 
