Son Little:Den nye magien 

En del av den nye soulbølgen eller en redningsmann for bluesen? 
Son Little befinner seg et sted imellom. 

Son Little: 
«New Magic» (Anti/Playground) 

Son Little, artistnavnet til Aaron Livingston, debuterte med et selvtitulert album for to år siden og er nå tilbake. 

Han har forbilder som Jimi Hendrix og Stevie Wonder og byr på en blanding av soul, blues, gospel og rock. 
Hvor du plasserer ham blant dette, betyr lite. 
Kall det rhythm and blues, så slipper vi diskusjonen. 
Det er også hva han sier selv; en gren av den store elva kalt rhythm and blues. 

I etterkant av debuten har han forøvrig turnert med 28 år gamle Leon Bridges, et navn å merke seg i den nye soulgenerasjonen. 

Son Little åpner med «Kimberly’s mine», skrevet på et hotellrom i det tynt befolkede Nordterritoriet i Australia. 
Fem sanger ble unnfanget samme dag på en gitar lånt av unikumet Gurrumul, og av disse kom også «Charging Bull» og «Mad about you» med på platen. 

Deler av «Kimberly’s mine» befinner seg ikke så langt unna en Oasis-ballade, mens «Charging Bull» er en rytmedrevet låt med fønky følelse. 
«Mad about you» er en kjærlighetserklæring av den silkemyke r’n’b-sorten, en sjanger i seg selv. 
Greie låter alle tre, men ikke blant de beste på platen. 

Første singel var «Blue magic (Waikiki)», en diskolett phillysoul-låt som slett ikke alle kunne sluppet unna med. 
Son Little har derimot nok sjel i stemmen, og hvem kan vel motstå klokkespill og kordamer? 

Teksten er mer så som så: 

I got the blue magic 

and 
I rock you so savage 

cause 
I got the blue magic 

Er du på leting etter noe som kan måle seg med gamle klassikere, har vi «O me o my». 
Sangen åpner med et bluesriff på gitaren, før Son Little tar sangen på tur i soulland. 
Koringen er på plass og bare blåserrekka mangler, men den antydes i hvert fall. 

«The middle» brenner med en innestengt bitterhet over hva livet å by på. 
En mørk drikkevise utstyrt med fele og fjernt mannskor. 
Ikke alle dager er like gode: 

Don’t need no good friend 

just one bad friend will do 

But when I’m drinking 

all 
I need is a drink 

Etter denne trenger vi «Bread & butter» for få humøret opp igjen. 
Kjærligheten lever visst likevel, og Son Little hyller den på James Brown-vis. 
Uten hylingen, riktignok. 

Åpningsriffet på «ASAP» bringer tankene hen på salige Hendrix, og resten av sangen hadde heller ikke virket fremmed for ham. 
Blåmalt rock med et soulpreget refreng. 

Stemmen står i sentrum på «Letter bound», og den er vel verd å lytte til. 
Selve sangen er mer midt på treet. 

«Demon to the dark» er derimot en fin melodi og en vakker hyllest til gospelsangeren Washington Phillips (1880-1954). 
For Son Little er Washington Phillips en kilde til tilgivelse og en inspirasjon til å fortsette, og sangen er skrevet som en betroelse og en bønn til ham. 

Dermed fikk vi gospelbiten på plass også. 
Som produsent for Mavis Staples fikk han en Grammy i fjor, og han er vokst opp med hip hop og har samarbeidet med The Roots. 
Hvor han går videre, er vanskelig å si, men han blir spennende å følge. 

Beste spor: 
«O me o my», «The middle», «ASAP», «Demon to the dark». 
