Gode som gull
Med glitrende låtskriving i fokus låter Kråkesølv bedre enn noensinne. 

Da Kråkesølv dukket opp i 2009, hadde de allerede funnet sin egen nisje. 
Det var ikke mange som trodde at det de savnet i spillelista var nordlandske tekster, fulle av språklige figurer og enderim, over gitardrevne indie-/postrock-låter - men bandet fylte et tomrom få hadde tenkt over at eksisterte. 

Trådnøsting fra 2009 har så langt stått ut som høydepunktet fra bodøværingene, som har vært svært delaktige i å bane vei for morsmålsbølgen som nå blomstrer i flere sjangre. 

Selv om også Bomtur til jorda (2010) og Alle gode ting (2012) bød på fine øyeblikk, maktet de ikke å skape samme begeistring som debuten. 
Dels fordi det ligger i nyhetens natur at den er ferskvare - men også fordi nivået har vært varierende, og også et unikt uttrykk fordrer sterke låter. 

Nettopp derfor er Kråkesølv kjærkommen. 
Ingen av de ti låtene på det 32 minutter lange albumet er overflødige. 
Bandet låter både mer sultne og rutinerte enn tidligere. 
Låtskrivingen virker mer fokusert, og det er tett mellom høydepunktene. 
Muligens har den nye trommisen, eks-Lukestar Jørgen Smådal Larsen, tilført ny energi og vilje. 
Det virker iallfall som bandet har tvunget seg ut av komfortsonen og funnet nye sider ved seg selv. 

Den konsise åpningslåta "E du med mæ?" handler om det mellommenneskelige, men sier også mye om hvordan bandet har redefinert seg selv. 
"Vi treng vel ikke lir av oss standardfrasan, eller sammenlikne med gamledager. 
Vi kan bare flyt, flyt avgårde - fri fra tid og uten åra", synger bandet - og nettopp dét gjør de på Kråkesølv. 
Albumet føles som en ny start, og muligheten for å tolke de naivt poetiske tekstene i flere retninger er bare en av kvalitetene. 

Fengende melodier med fyldige vegger av postrockgitar og drypp av både prog og psykedelia utgjør de musikalske rammene, og produksjonen føles ren og forfriskende. 
Albumet er nok en fjær i hatten for det lille selskapet Jansen Plateproduksjon, som i fjor ga oss strålende utgivelser fra blant andre Atlanter og Mona & Maria. 
Selv de dronete partiene på albumets to siste låter føles perfeksjonerte, og følelsen av at materialet på Kråkesølv har vært jobbet lenge med er gjennomgående. 

Bandet gir fremdeles plass til det dvelende og ettertenksomme, selv om lukta av tårevåte ullgensere, som nok tidligere har ekskludert enkelte fra å utforske bandet, er fraværende. 
"Etter økandes livslyst kom dødsangst" er bandets mest modne låt til nå, og står sammen med bittersøte "Bare på besøk" og "I all enkelhet" for de såreste øyeblikkene på albumet. 
Låtene står fint mot det mer utadvendte materialet, som "Til neste år, kanskje", "Det resonner ikke i mæ" og singelen "Ikke rart vi blir sprø". 

Med det selvtitulerte albumet har Bodø-bandet satt en ny standard for musikken sin. 
Løftet var nødvendig for at bandet fremdeles skulle føles relevante - og det gjør de i høyeste gard. 
Jeg gleder meg allerede til å oppleve materialet fra Kråkesølv live ved første mulige anledning. 
