Mesterlig fortolkning av «Hamlet»
Det er sjelden at et teaterstykke varer i nesten fire timer og likevel har man ikke lyst til at det skal slutte. 
Regissør Kjersti Horn, hovedrolleinnehaver Torbjørn Eriksen og ensemblet for øvrig har skapt en storslått og medrivende forestilling av Shakespeares mest berømte tragedie. 

« Hamlet». 
Av William Shakespeare. 
Gjendiktet av: 
André Bjerke. 
Bearbeidet av: 
Kjersti Horn og Torbjørn Eriksen. 
Regi: Kjersti Horn. 
Med: 
Torbjørn Eriksen, Anders Dale, Mette Arnstad, Roar Kjølv Jenssen, Even Stormoen, Per Kjerstad, Nina Ellen Ødegård, Marko Kanic, Ole Christoffer Ertvaag, Ragnhild Arnestad Mønness. 
Scenografi/kostyme: Katja Frederiksen. 
Komponist: Erik Hedin. 
Lys: Haakon Espeland. 
Maskør: 
Jill Tonje Holter. 
Rogaland Teater, Hovedscenen. 
3 timer 50 minutter med pause. 

Først overveldes øynene av synet som dominerer scenen fram til pause: 
Et mylder av fargerike ballonger – noen med festlige påskrifter, andre med dødningeskaller – som signaliserer at det på slottet i Helsingør akkurat har vært feiret kongelig bryllup. 
Og det til tross for at sørgetiden for den avdøde kongen ikke er over, det viser graven på scenekanten. 

Noe er råttent i kongeriket Danmark: 
Gamlekongens bror Claudius har rappet enkedronningen og tronstolen like for nesa på arveprins Hamlet. 
Og verre skal kvalene hans bli da venner lar ham møte gjenferdet etter faren som ber ham hevne at han er tatt av dage gjennom et utspekulert brodermord. 
Kreativ scenografi 

Katja Frederiksens scenografi og rekvisittidé er uhyre kreativ. 

Ballongene blir etter hvert til gobeliner der sleskinger ved Claudius' hoff kan gjemme seg for å overvåke prins Hamlet, men også til blomster som hans kjæreste Ofelia deler ut mot slutten. 

Regissør Horn lar på ypperlig vis handlingens mange scener gli sømløst over i hverandre, ofte ved å gi skuespillerne pause på stoler langs veggene (som i hennes Peer Gynt-oppsetning i 2011) for så å la dem brått trå til når det gjelder. 
Det funker strålende. 

Det er en fryd å slå fast at ensemblet yter på topp nivå. 
Først og sist må Torbjørn Eriksen hylles for sin eminente tolkning av den fortvilelse og (mulige) galskap som rammer prinsen etter at hevnoppdraget tynger hans skuldre. 
Å huske den enorme replikkmengden til Hamlet er én ting, å framføre den så naturlig og likefram som Eriksen gjør, er like imponerende og særdeles virkningsfullt. 
Slik kommer Shakespeares vidunderlige, men også krevende tekst til sin rett, ikke minst i partiene der han grubler over livets mening. 

Eriksen mestrer pendlingen mellom Hamlets svært ulike sinnsstemninger, fra den ironiserende, lystige spott mot falskspillerne ved hoffet, via liksomgal oppførsel for å forvirre dem, til dyp depresjon og dødslengsel når han kommer i tvil om han skal være eller ikke være. 
Ole Christoffer Ertvaag som den trofaste vennen Horatio matcher fint Eriksens spill med sin enkle og ærlige framtoning. 

Anders Dale veksler suverent og åleglatt mellom påtatt sorg og grufullt renkespill fra onkel-kongen Claudius, Mette Arnstad gjør til slutt den forblindede dronningen overbevisende fortvilet, mens Even Stormoen skaper en komisk-patetisk Polonius, denne rotte av en hoffmarskalk som gjerne spionerer på egne barn så vel som Hamlet. 
Nina Ellen Ødegaard er hjerteskjærende som Ofelia, ikke minst i scenene der hun er blitt gal, og Per Kjørstad skaper et troverdig sinne hos broren Laertes som også får et hevnbehov. 

Også de mindre birolleinnehaverne bidrar utmerket slik at gapet mellom påtatt maske, jålete hoffspråk og ond sannhet kan avdekkes. 

Si at Shakespeares 400 år gamle drama er avleggs. 
Løp av sted, folkens, les handlingsresymeet i ballongprogrammet og la dere gripe av årets største teaterbegivenhet. 
Gratulerer, Rogaland Teater! 
