Holdes hardt og fast nede i «Grand Prix»-arenaen
Sprikende og famlende andrealbum fra Alexander Rybak. 

|||ALBUM: 
Alexander Rybak er innom flere sjangrer på sin nye plate, fra en slags britisk pubrock («Why Not Me?») til låvedans (den i og seg forrykende «Barndance»). 
Men fra starten tråkker den ubestridelig talentfulle unggutten i sine egne «Fairytale»-spor, i en ompadunkende, «Those Were The Days»-inspirert fortellerstil. 

Flere av sangene lyder som billige musikalnumre, tilsatt rytmeboksaktig slagverk, romklang og jentekor, med ytterst naive og klisjefylte tekster. 
Innimellom spiller Rybak fele, i riff som høres ut som om de er satt på repeat. 
«I'm in Love» er en ulidelig dunkende discolåt, andre sanger (den muligens selvbiografiske «5000 Letters») er pompøse inntil det ulidelige. 

Takk for Bruce Johnstons Beach Boys-sang «Disney Girls» fra 1971, som avslutter ballet. 
Endelig en sang med litt finesse, framført med vokal stil og følsomhet. 
Endelig høres han inspirert ut. 
Alt i alt et famlende album. 
Forhåpentligvis kan denne erfaringen på sikt hjelpe Rybak til å finne ut hvor han egentlig hører hjemme, både som låtskriver og sanger. 

Rybak trenger luft under vingene, her er det som om både arrangementer og produksjon gjør alt for å holde ham hardt fast nede i Grand Prix-arenaen, og den er knapt noe blivende sted for noen artist. 
