For kraftige slag med moralsk slegge
Dommedagskomedien «Mennesker i solen» vil trolig oppleves høyst ulikt alt ettersom du er født før eller midt i ironigenerasjonen. 
Den første gruppen vil vri seg av pinlighetene, den andre vil (muligens) skrattle. 

Jeg skriver muligens, i et lønnlig håp om at også unge publikummere vil føle at det er noe bang-bang overtydelig over de sosialt hjelpeløse menneskene som befolker det de ikke skjønner er verdens siste natt. 

Colin Firth vant Oscar for sitt underspill og sin evne til å formidle fortvilelse gjennom ørsmå nyanser. 
Nå dunker regissør Per-Olav Sørensen oss i hodet med fire overdrevent ufordragelige personer, så breddfulle av bitterhet og livsangst at det burde finnes forsikring mot å havne i nabohytte med slike på en campingplass. 

Visst finnes det gode anslag av svart humor, som når Siv (Kjersti Holmen) snerrer at ektemannen Svein (Ingar Helge Gimle) ser ut som en ape bare fordi han har glemt å barbere vekk den enorme hårveksten på overkroppen før soling. 
Jeg morer meg også over at Siv irettesetter Svein fordi han kaller sønnen deres for Simon med tonelag som i «bønner» mens hun selv uttaler det som i «bønder». 
Det er gjennomført infamt pirk. 

Mindre morsomt blir det når regissøren gjentar og gjentar detaljer som karakteriserer de to parene ved festbordet denne skrekkelige St. Hans-natten. 
Hvor mange ganger skal vi få demonstrert Siv og Sveins udugelighet i å oppdra stakkars tause Simon? 

Og hvor ofte skal Ane Dahl Torp bite negler og si «unnskyld» i rollen som Ingrid, forskremt kone til Stig, en sint og forknytt psykolog (Jon Øigarden)? 

Et sted midtveis, da jeg er blitt ganske lei av de ufølsomme skikkelsene, skjer det endelig noe interessant. 
Ørsmå signaler har varslet et brudd med den realistiske skildringen, og brått ramler selveste Ghita Nørby inn – som Gud selv. 
«Den gamle kjerringa», som Siv kaller henne, ankommer forsinket til nok en nabohytte, rett ved de andres ukoselig festbord. 

Det er en filmatisk befrielse at Nørbys ankomst får alt til å eksplodere. 
Himmelen regner blod, fisken ligger død i sjøen, gresshopper angriper, jorden skjelver og stjerner faller. 
Men de fire udugelige feriegjestene er trege til å ta katastrofen inn over seg. 

Den svenske manusforfatteren Jonas Gardell henter inspirasjon fra Jesu ord i evangeliene om i de siste tider: 
«Det skal vise seg tegn i sol og måne og stjerner, og på jorden skal folkene bli grepet av angst og fortvilelse når hav og brenning bruser.» 

Men blir summen av det hele til en god film? 
Nei, her slås det for hardt med moralsk slegge, som om det eneste man kan gjøre med idioter ikke er å vise nåde, men å knuse deres verden. 
