Anmeldelse:«The Loft» 

Mye naken kropp og få ansiktsuttrykk i årets mest klysete film. 

FILM: 
«The Loft» handler om fem menn. 
Fire er sandblåste Dressmann-reklamer med trenchcoats og tredagersskjegg. 
Den femte, gjengens hustjukkas, har, i tråd med Hollywoods syn på overvektige, generøst blitt tildelt de drøyeste fyllekulene og de mest vulgære replikkene. 
Ikke at det skorter på vulgaritet i andre hjørner av filmen. 

Etter initiativ fra kvinnebedåreren Vincent (Karl Urban) går kameratene sammen om å leie en luksuriøs ettroms dit de kan ta med andre kvinner, uten at ektefellene deres finner det ut. 

En morgen ligger det plutselig en glossy blondine der, festet til sengestolpen med håndjern, død og blodig. 
Spørsmålet blir hvem av de fem som hadde nøkkel, som står bak. 

Hardt seksuell 

Oppklaringen innebærer at kompisenes utsvevende liv passerer i revy, for dem, politiet og publikum. 
Det dreier seg om en betydelig mengde sjelløse samleier i gylden belysning, nistirring på duvende deiligheter med paljettkjole og nedsettende karakteristikker av de samme skjønnhetenes lubne venninner. 
Ingen synes å ha andre interesser eller egenskaper. 
«The Loft» er hardt seksuell, men den finnes ikke erotisk. 

Og om manus jobber hardt for å gjøre psykiateren Chris (James Marsden) bittelitt mer likandes enn andre, fordi han har en sur kone og er forelsket i den andre kvinnen, men jevnt over er ingen av leietagerne noe å samle på, verken for kvinnene de møter eller for publikum. 

Restylaneetterforsker 

Problemet er ikke at de er drittsekker; sådanne kan det lages sprelske filmer om. 
Problemet er at de er drittsekker blottet for vidd og sjarme. 

Selve drapsmysteriet, med sine ulike løsningsteorier, er forsåvidt greit puslet sammen. 
Men det spilles ut på beste, glansede CSI-vis i et avhørsrom som ser ut som et påkostet hotellromsbad, der spørsmålene stilles av en mysende etterforsker med restylanelepper. 
Fjaset behandles som om det er verdensdramatikk av regissør Erik Van Looy, som ikke lar noen insinuering gå fra seg til å kjøre på med musikalsk melodrama og ekstreme nærbilder. 
Men den som leter etter et skikkelig ansiktsuttrykk, leter for det meste forgjeves. 
