Deerhunter er jaktsesongens beste musikalske fangst
Upolert perfeksjon. 

||| 
ALBUM: 
Av og til er man helt overbevist om at man alltid har hatt ei Deerhunter-skive i albumhylla. 

Den har bare aldri stått på den samme plassen. 

Noen dager kunne man finne den under V for Velvet Underground. 
Andre ganger på M for My Bloody Valentine. 
En og annen gang kunne den faktisk også stå plassert ved R for The Righteous Brothers. 

Reed og Spector 
For på sine tre første album har Bradley James Cox og hans Deerhunter jaktet i et lydlandskap der Kevin Shields gitarsurring, Lou Reeds lyriske hedonisme og den versjonen av pop som Phil Spector meislet frem i studio er tre av de viktigste ingrediensene. 

Selv om denne fusjonen av framtredende kapitler i rockehistorien har skapt glitrende Deerhunter-skiver tidligere, er det ikke før på fjerdealbumet «Halcyon Digest» at denne blandingen virkelig høres ut som Lyden Av Deerhunter. 

Modningsprosess 
Og hvilket album det har blitt. 

«Halcyon Digest» er på mange måter resultatet av en modningsprosess, der bandet også skuler tilbake på arven som Grandaddy og 4AD-kompanjongene i Cocteau Twins etterlot, og samtidig beveger seg mer mot en fullbandversjon av Cox' soloprosjekt Atlas Sound. 

Denne oppdagelsen av en distinkt Deerhunter-stemme kommer best til uttrykk på den lekne åpningen av «Revival», piano- og saksofon-kombinasjonen på «Coronado», det fantastiske refrenget på «Desire Lines» og den avsluttende Jay Reatard-nekrologen på «He Would Have Laughed». 

Noe som resulterer i at «Halcyon Digest» - i all sin upolerte nestenpopprakt - på alle måter er denne jaktsesongens beste musikalske fangst. 
