Oppvåkningen
Endelig virker Hvitmalt Gjerde. 

Det er en stund siden disse bergenske surfe- og skranglefantene har vært til stede i offentligheten. 
Etter å ha vært bandet The Snowflakes i FILMEN «Beatles» var det som om noe falt ut. 
Live har de levert strålende fra dag én, men albumene deres har ikke helt klart å måle seg med konsertsceneleveransen. 

På deres tredje, som har latt vente på seg i nesten i tre år, har noe derimot skjedd. 
Ikke bare produksjonen, som har vridd seg en god del bort fra den pussige ideen om vreng på vokalen. 
Melodiene er sprekere, morsommere og umiddelbart fengende. 
Det er faktisk direkte gøyalt å høre på, som et overskudd av både riff- og låtteft har bølget over trioen. 

Tekstene er også tydeligere, sterkere og mye mer reflekterte. 

Tendensen til å være på gang med godt nytt var for så vidt til stede på fjorårets helt ufortjent glemte «Saiko EP». 
Det er først her de forandrer seg til det potensialet de har vist live hele tiden. 

Tredjealbumet er en forundringspakke av nikk til ulike musikalske tidsrom. 
Fra den opprinnelige surfrocken til åpenbare, rene stjelinger fra The Cure anno «Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me». 

De har også vært innom et godt opphørssalg fra Pavements dødsbo. 
Der har de hanket med seg evnen til å snuble gjennom låter som egentlig skulle rast sammen før de har begynt. 
Den hvitmalte kompetansen gjør derimot at det motsatte skjer. 

Det er lenge siden det har vært gitt ut en så gøyal, levende og ikke minst oppvakt utgivelse i denne sjangeren. 
Både i Norge og andre steder vi burde like å sammenligne oss med. 

«Våken» kan sånn sett vise seg å være årets beste og i alle fall mest treffende albumtittel. 
