Til hundene
Avistegneserien om den klumsete grand danoisen Marmaduke og hans menneskefamilie startet opp i 1954, og har visstnok gjestet 600 aviser i over 20 land. 
Noe som ikke nødvendigvis betyr at den er hylende morsom. 
Filmatiseringen, med virkelige mennesker og en miks av ekte og datagenererte dyr, har i alle fall blitt et platt produkt. 

Familien til Marmaduke flytter til California, hvor hver og en av dem (også hunden) må lære å være seg selv. 
Bortsett fra mor, som ikke trenger gå gjennom noen forandring, for hun er jo mor, en fast størrelse. 

Her er snakkende, surfende, dansende hunder og hylende, fallende sjablonger av noen menneskekarakterer, både folk og fe imponerende blottet for sjarme. 
Den norske dubbingen er nærmest ulidelig for folk over 7 år, men så er filmen også laget for de ganske unge. 
At de muligens faller for alt pelskledd som rører seg over en stor skjerm, er angivelig grunn nok til at filmskaperne ikke har giddet å blåse mer liv inn i denne skrinne formelen av kjæledyrrelaterte puns og naivistisk slapstick på adhd-gir. 

«Marmaduke» er ikke annet enn du til enhver tid vil finne om du zapper innom Disney Channel: 
Søte dyr, farger, skrik og skrål med angivelig hypnotisk virkning på den yngre delen av den såkalte skjermgenerasjonen. 
De er vel forsåvidt i disse dager ute etter nye helter, nå som de må skjermes fra Miley Cyrus' plutselig korte skjørtekanter. 
Kanskje en prompende hund er midt i blinken? 

Det finnes en liten ironi i hvordan disse glossy familiefilmene som alltid handler om nødvendigheten av å være seg selv, bare blir mer og mer ensartede. 

Når «enkelte dramatiske scener» (hull i bakken, mye vann) har gitt filmen syvårsgrense i Norge, må målgruppen den er ment å treffe bli ganske smal. 
Kanskje like greit. 
