80-tallet er tilbake – nå med trippel laserpakke
Det er på alle måter en helstøpt forestilling Ulver leverer for en fullsatt sal i Grieghallen mandag kveld. 

En komplett halvannen times pakke med lyd og lys i store doser. 
Kanskje kan det til tider bli litt mye av det gode, men her er lite å utsette på gjennomføringen. 
Til syvende og sist avhenger utbyttet av hvor glad du er i 80-tallet. 
Det er det nemlig det meste handler om – i hvert fall sånn rent musikalsk. 

I all hovedsak er konserten en gjennomgang av bandets siste album «The Assassination of Julius Caesar», som kom ut i fjor vår. 
Noe som igjen betyr musikk sterkt inspirert av 80-tallets engelske synthpop – på godt og vondt. 
Litt Depeche Mode, Simple Minds, New Order og Ultravox. 
En sound som får meg til huske hvor glad jeg var da grungen fra Seattle feiet dette av banen tidlig på 90-tallet. 

Det er nemlig dette Ulver har holdt på med de siste par årene. 
Ikke black metal fra norske fjell og skoger, som midt på 90-tallet. 
Ei heller kontemporær klassisk musikk eller bandets egne utgaver av 60-talls psykedelialåter, for å nevne noen av påfunnene etter millenniet. 
For Ulver har alltid vært blant disse uforutsigbare bandene som går sine egne veier og vanskelig lar seg sette i bås. 

La oss slå fast at det var mye lysshow i Grieghallen denne kvelden. 
Veldig mye lysshow. 
En orgie i lasereffekter som hadde vært de største av ravepartyene på Ibiza verdig. 
Slikt fungerer i doser, men etter halvannen time uten stopp, må det tilstås at det i perioder ble lyttet med lukkede øyne. 

Noe som fungerte rimelig bra. 
Musikerne holdt seg nemlig beskjedent i skyggene på scenen hele tiden og gjorde ikke synderlig mye ut av seg. 
Nesten som musikere i orkestergraven under en opera, eller på teateret. 

Frontfigur og vokalist Kristoffer Rygg holder seg for det meste i mørket. 
Det samme gjør også Tore Ylvisaker og Alexander Halstensgård, som kompletterer bandet Ulver. 
Denne kvelden har de med seg Stian Westerhus på gitarer, Ivar Thormodsæter bak trommene og Anders Møller på perkusjon. 
Og muligens skimter jeg også Miss Tati bak i mørket som en av de to kvinnelige koristene. 

Nå er det i utgangspunktet ingenting å utsette på utførelse eller presisjon. 
Kristoffer Rygg er en absolutt kompetent vokalist. 
Til tross for at Ulver svært sjelden gjør liveopptredener, er det lite å trekke for samspillet. 
Men noen stor grad av improvisasjon kan ikke bandet skryte av, og det blir til tider ganske ensformig. 
Ikke minst avslutningslåten «Coming Home» blir svært så lang og repetitiv før den er i mål. 
Lyden er god, men volumet er kanskje i høyeste laget. 

At bandets egen utgave av den gamle Frankie Goes To Hollywood-slageren «The Power Of Love» fra 1984 fungerte som ekstranummer, var ikke mer enn rett og rimelig når 80-tallet skal gjentas. 
