Et mirakel av en plate
Thomas Dybdahl gjennom lydmuren i luftballong. 

|||ALBUM: 
Dette er et aldri så lite mirakel av en plate, fylt med musikk som innfrir enhver forventning man måtte ha hatt til den kreative Thomas Dybdahl tre og et halvt år etter at han utga sitt forrige album. 

De to første låtene blir fra starten av pisket fram av et intenst, rytmisk driv. 

Samtidig er de høytflygende og lettflytende som luftskip. 

Vokalt hiver Dybdahl all ballast overbord og lar stemmen stige i falsett, høyere, høyere, inntil han knapt er hørbar. 

Mange grepSom om dette dreide seg om teknikk, skriver Dybdahl på coveret hvilken gitar han har brukt på hver enkelt låt; åpenbart både gode, dårlige og kuriøse instrumenter. 
Hver gitar har gitt ham en spesiell inspirasjon. 

Dette betyr ikke at sangene spriker i mange retninger, snarere tvert imot, samlet glir de uanstrengt inn i prosjektets helhet. 

Som arrangør henter Dybdahl inn elementer fra all verdens forskjellige sjangrer; pop, klassisk, jazz, electronica, soul, eksperimentell samtidsmusikk, hva som helst egentlig. 

Ut fra denne uforutsigbare miksen framtrer bilder av alt fra orientalske ørkenlandskap til vestlig storbymylder, fra chilloutparties i solnedgang til surrealistiske drømmescener. 

KontrasterVekslingen i stemninger er mesterlig turnert, på en plate med skyhøye ambisjoner. 

Spinkle banjotoner, strykere i korte, elegante kammerpartier med tette klanger (lagd i samarbeid med medarrangør Morten J. Olsen), duetter med kvinnelige vokalister (Susanne Sundfør og Clara Uchima), sanglinjer som lener seg i glideflukt mot backingen, partier så lavmælte at de nærmer seg stillheten bak tonene, atonale innslag i befriende kontrast til all vellyden - men hele tida en slags bakkekontakt, med steady rytme og pulserende basslag. 

Thomas Dybdahl har gjennom sine tidligere plater vist en makeløs evne til å lage vakker popmusikk, fylt med melankoli og stemninger som strekker seg mot filmmusikk. 

Det befriende med denne plata er at den har elementer som stanger mildt mot denne skjønnheten og hindrer at lytteren drukner seg i vellyd. 

Sanger for altTekstene på engelsk er ikke lette å få med seg underveis. 
De er både fortellende og engasjerte, poetiske og søkende, lidenskaplige og nøkterne. 

I siste låt, «Songs», er det som om Dybdahl formulerer en poetikk. 

Som et ekko av «Forkynnerens Bok» ramser han opp hva sangene kan gjøre for deg. 

I stedet for å si at «det er en tid for alt», fins en sang for alt; fra å besegle din skjebne til å få deg til å slappe av, fra å gjøre deg trist til å sende deg ut på dansegulvet. 
Til sammen 44 alternativer. 

Dybdahl skrev opprinnelig 16 vers til denne sangen, skriver han, men «det ble å strekke det en liten smule». 

I stedet lot han denne sangen avslutte albumet og forlate lytteren i en atmosfære som varer betydelig lenger, i 16 ganger 16 vers, minst. 
