I jødeghettoen er sigaretter, sex, mat og varme klær hard valuta
Storslagen roman om en jødisk odysse gjennom krigens helvete. 

I en boksesong som på flere fronter har dreid seg om overgrepene mot jøder under andre verdenskrig, burde utgivelsen av Edgar Hilsenraths roman «Natt» (1964) på norsk vekke den største oppmerksomhet. 
I Sverre Dahls som alltid solide oversettelse til norsk, er dette et verk uten sidestykke, en roman full av nådeløse episoder, bunnløs tragedie og svart latter. 

Edgar Hilsenrath (92) er en tysk forfatter med kosmopolitisk bakgrunn, en overlever fra jødeforfølgelsene og en frodig dikter med et dystert tema. 
Å lese «Natt» er som å bli hivd ut i historiens mørkeste gjørmehull uten redningsvest - og deretter måtte finne veien ut igjen. 

Lyser kultbok lang vei 

Boka kommer ut i Aschehougs serier Sidespor, som under Asbjørn Øverås’ redaksjon er en av de få seriene med oversatt litteratur på dagens marked. 
Bøkene er kvalitetssikret til siste komma, dels gjennom nyutgivelser av den erfarne redaktørens favoritter, dels gjennom ferske oversettelser, som for eksempel «Natt». 
La det også være nevnt at bøkene er lett gjenkjennelige takket være en felles design av Johanne Hjorthol som lyser kultbok lang vei. 

Sammen med «Natt» kommer også en nyutgivelse av Hilsenraths roman «Nazisten og frisøren» (1971), om en SS-morder som etter krigen overtar identiteten til en jødisk frisør. 
Boka ble hans gjennombruddsroman, utgitt av Det norske samlaget i 1987. 
Plutselig fins altså to romaner tilgjengelig fra en av de forfatterne som med størst kraft har satt antisemittisme og jødisk identitet på spissen. 

Forfatteren har også utgitt bøker med titler som «Orgasme i Moskva» (1979), «Fuck America» (1980), «Historien om de siste tanker» (1989) og «Endestasjon Berlin» (2006). 
Vi ville ikke ha noe imot at Aschehoug valgte å oversette mer av denne mørke og frodige dikteren. 

Tilpasningsdyktig 

Om Edgar Hilsenrath kan man si med Dostojevskij, «mennesket ønsker å leve, og jeg lever på tross av all logikk og fornuft». 
I likhet med den russiske dikterens skildringer av straffeleiren han ble sendt til som ung, handler «Natt» om hvor høy grad av lidelse og onde omstendigheter et menneske er i stand til å tilpasse seg og likevel fortsette å kjempe. 

Også Hilsenrath skriver ut fra egen erfaring. 
Han vokste opp i Halle nær Leipzig, der han ble født i 1926. 
I 1938 valgte hans mor å ta med seg Edgar og broren på flukt til sitt fødested Siret i Bukowina i Romania. 

Store forflyttinger 

Faren skulle også vært med, men ble forhindret og endte i stedet i Frankrike. 
I 1941 ble Hilsenrath og hans familie sendt til den jødiske ghettoen Moghilev-Podolsk i det rumensk besatte Transnistria, en ministat på grensa mellom Moldovia og Ukraina. 
Denne ghettoen er modellen for miljøet som skildres i «Natt». 

Av de 40 000 jødene som ble plassert i ghettoen, var bare 5000 i live da den røde arme frigjorde stedet i 1944. 
Mange av disse ble sendt på tvangsarbeid i Russland. 
Hilsenrath rømte til fots tilbake til Siret. 
Derfra reiste han sørover til Palestina med falsk pass, gjennom Bulgaria, Tyrkia, Syria og Libanon. 
I 1947 dro han til Frankrike hvor han fant igjen sin far. 
Fire år seinere flyttet han til New York. 
I 1975 reiste han tilbake til Tyskland. 
I dag bor han i Berlin, 92 år gammel. 

Tyfus og død 

I «Natt» møter vi Ranek, som famler omkring i et forrevent landskap på jakt etter et sted å sove. 
Rundt ham vakler ødelagte mennesker langs gjørmete gater og opphakkete fortau. 
Oppklippede piggtrådgjerder og nedbombede husvegger danner kulisser i et makabert skuespill. 
Langs veien ligger syke og døende. 
Kanskje stikker hodet til et lik opp av en søppelkasse. 
Det er bare å se en annen vei og fortsette med sitt. 

Ranek leter gjennom rom som enten er sprengt av husløse eller fylt av tyfussyke som er døde eller i siste stadium. 
Sigaretter, sex, mat og varme klær er hard valuta. 
Folk klamrer seg til filler for å holde varmen. 
Radek har surret noen tøystykker rundt føttene, festet med hyssing. 

Felles skjebne 

Dette er et sted der ord som medlidenhet og omsorg har forlatt arenaen. 
Likevel stiger en form for fellesskap opp fra samtaler og dialoger, fulle av sterke historier, tross alt en form for felles skjebne som felles trøst. 
Men håp? 
Så vidt det er, men under slike omstendigheter er man først og fremst nede på et eksistensielt minimum. 
Man lever fra minutt til minutt. 

Skal man overleve, er kynisme det eneste som duger. 
Å vise svakhet eller slippe til sentimentale følelser kan være farlig. 
Boka fortoner seg som en billedvev der et kollektiv av fortapte sjeler tar ut det siste de har av driftsliv, konkurranseinstinkt, og beskyttende humor. 
En fortvilelsens latter mot en tilstand som sykt nok er hentet fra virkeligheten. 
Rapportert i grafisk detaljerikdom av en stor dikter – som utrolig nok har vært der og overlevd. 
