Ta to paracet og vent på miraklet
Midt i New Yorks folkeforlatte gater ligger det en savanne, og løvene vandrer dovent rundt på jakt etter de ville hjortene, mens lydsporet kvitrer vårfriskt som et radioprogram om Serengeti. 

Virusene har vært her igjen, og Herrens ironi er så rå at Will Smith ble det siste mennesket på Manhattan. 
Ikke Woody Allen. 

Nei, det er ikke komedie, men en blanding av filosofisk-følsomt drama og dental-grøsser. 
Det er nemlig sånn nok en gang at virusene smittet menneskene med Emma Thompsons kreftvaksine, som gjorde dem like ukontrollerbart brutale som entreprenører og fotballtilhengere. 
I mørket uler de bleike, hårløse galningene rundt og leter etter noen å spise. 
Will Smith er verdens siste virolog, og han bor i et forskansa East Side-hus med schäfer. 

«I am legend» er en hypnotisk tilvennende film, for den er så deprimert at man skjønner at filmskaperne mener alvor. 
Da Smith i fortvilelse skriker til de ville hordene at han bare vil redde dem, ser vi konturene av elitistenes og verdensfrelsernes kontinuerlige bitterhet: 
Hvorfor vil ingen høre på de som har funnet kuren? 

Egentlig er det en dustete film fordi den kopierer grøsser-genrens verste klisjeer med et pompøst oppdager-alvor. 
Men handlingen er spennende, og du har hele tida følelsen av å vente på noe vesentlig. 
Den irrasjonelle ventinga reflekterer det ensomme menneskebarnets fryktelige fornemmelse av å ha blitt glemt under stjernene. 

DVD-platene har også en alternativ slutt som er mye bedre enn kinofilmens. 
Nei, det røper jeg ikke. 
