Tiden vil vise om «Blade Runner 2049» er en moderne klassiker
Denis Villeneuves videreføring av Ridley Scotts klassiske sci-fi-univers er en visuell fryd og en smart innfallsvinkel til mytologien fra den opprinnelige filmen. 

FILM: 
Det åpenbare problemet med de siste tiårenes oppfølgere og nyinnspillinger av nyskapende sjangerfilmklassikere er at de aller, aller fleste av dem hopper bukk over det som gjør originalene så uforglemmelige – nemlig nyskapingen. 
Dette gjelder også Denis Villeneuves oppfølger til Ridley Scotts «Blade Runner» fra 1982, men den fransk-kanadiske regissøren makter likevel å gjøre en hel del interessante ting innenfor rammene av den opprinnelige filmens univers. 

Mirakel Filmens hovedperson er politibetjent KD6-3.7 (Ryan Gosling), en replikant som jakter ulovlige replikanter, og som etter en rutinemessig «pensjonering» av en ulovlig androide kommer på sporet av et mirakel: 
Ting tyder nemlig på at en replikantkvinne for 28 år siden lykkes i å sette et levende vesen til verden, hvilket er like umulig som det er farlig for verdensordenen. 
Og som om ikke dét var nok, viser det seg etter hvert at mysteriet har forbindelser til betjent Ks egen fortid. 

«Blade Runner 2049» er en langt mer direkte oppfølger enn mange hadde trodd, men står også støtt på egne bein som fortelling. 
I likhet med David Lynch i «Twin Peaks: 
The Return» gjør Villeneuve god bruk av tiden som har gått siden forrige kapittel i sagaen, og i likhet med Lynch går han direkte inn og rekontekstualiserer scener fra originalen. 
Fansen vil utvilsomt finne mye å glede seg over, diskutere og mislike, men spørsmålet er hvorvidt filmen bringer tilstrekkelig med egne mysterier og tvetydigheter til torgs til å forbli et diskusjonsemne over år og desennier. 

Manipulasjon Visuelt og lydmessig er «Blade Runner 2049» en fryd, og filmen er verdt en tur på kino bare på grunn av bildene og musikken alene. 
Villeneuves videreutvikling av Scotts estetiske univers er både storslått og elegant, og i en tid der blockbustere langt på vei er ensbetydende med heseblesende eksplosjonsorgier, er det svært gledelig å se en sci-fi-film i denne prisklassen bevege seg såpass rolig og avmålt som dette. 

Der «Blade Runner» var gjennomsyret av en gnagende eksistensialistisk angst som på mange måter var en naturlig videreføring av film noir-sjangerens verdensbilde, vrir «2049» spørsmålet om ekte og uekte mennesker til å handle om klassestrukturer og rasisme. 
Mer enn noe annet er den imidlertid en film om hukommelse som basis for erkjennelse, hvilket er en ypperlig innfallsvinkel til en film som er viden kjent som et av filmhistoriens kjæreste minner – et minne som har blitt manipulert en rekke ganger i form av stadig nye versjoner av den opprinnelige filmen. 

Spørsmål Med sine kompakte bilder, finurlige detaljer og spilletid på snaue tre timer, er «Blade Runner 2049» en film som umidelbart inviterer til flere gjennomsyn. 
Tiden vil vise om den er en moderne klassiker eller om den i likhet med Villeneuves forrige sci-fi-epos «Arrival» vil gli diskré ut av hukommelsen så fort man har fått fordøyet den. 
