Det høres at han har produsert Father John Misty og turnert med Roger Waters
Jonathan Wilson går sjangermessig bananas på sin tredje soloplate. 

ALBUM: 
Jonathan Wilson vil ha seg frabedt å bli sammenlignet med Neil Young, Tom Petty og Laurel Canyon-veteraner, han vil heller bli nevnt i samme åndedrag som Talk Talk og Trevor Horn, skal man tro sitatene i presseskrivet. 

Greit nok, referanser kan ofte være begrensende og villedende. 
Det er ingen grunn til å forsøke å sette «Rare Birds» i en sjangerbås, selv om man fremdeles kan høre noen vestkystinspirerte vokalfraser her og der. 
Kanskje det er den noen ganger nasale klangen til Wilson som gjør at man trekker i de retningene? 

Det som er sikkert er at Wilson er en kar med mye på hjertet. 
Merittlisten hans tyder også på at han har mye kreativt overskudd som må brennes opp. 
Den siste tiden har han produsert Grammy-nominerte Father John Mistys «Pure Comedy», turnert som korist og gitarist for Roger Waters, i tillegg til å ha medvirket på sistnevntes comebackplate, også den Grammy-nominert, «Is This The Life We Really Want?» 
Puh. 

Ikke helt koko 

Når man er dypt involvert i andres prosjekter, så er det sikkert ekstra fristende å gå litt bananas når man kan bestemme alt selv. 
«Rare Birds», Wilsons tredje soloplate, er kanskje ikke helt koko, men den er høyt og lavt og svirrer mye hit og dit både musikalsk og estetisk. 
Fra tindrende og glatte 80-tallsinspirerte produksjonsidealer - «Hard to Get Over», via 70-tallspsykedelia - «Me», til røffere, mer grovkornet Laurel Canyon-inspirert heritage rock - «There's a Light». 
Sorry! 

Ettertraktet 

Det er garantert ingen tilfeldighet at han er ønsket av Roger Waters. 
Åpningslåten «Trafalgar Square» forener drømmende, dvelende syrepop med bråkete garagerock. 
«Over the Midnight» er behagende progpop som sender deg i retning ELO og deres likemenn. 

Og jaggu dukker ikke dronningen av doven retro-pop, Lana Del Rey, opp litt over midtveis også. 
«Living With Myself» er bølgeskvulpende pop-mystikk, så mild i bevegelsene at du nesten blir litt salig. 
Pen og lun i instrumenteringen er den også. 
Del Rey gjør ikke mye ut av seg, men de få ordene hun deler med oss er med på å gjøre sangen enda litt mer eksotisk og besnærende. 
Fint! 

Fryd for ørene 

«Rare Birds» er med sine 80 minutter et mildt sagt ambisiøst prosjekt. 
Den gode nyheten er at den er et stykke fantastisk håndverk. 
Dynamisk, arrangement- og lydmessig er plata en fryd for øret. 
Her er ingenting overlatt til tilfeldighetene. 
Det viktigste er likevel at låtene holder et like høyt nivå. 
I så måte byr «Rare Birds» på seg selv fra start til slutt. 

Med andre ord, det er bare å finne frem ditt beste headset og la seg begeistre. 
Kanskje i etapper dog. 

Jonathan Wilson spiller på Parkteatret i Oslo 3. april. 
