Gutta på tur
Det ville vært bedre å lage en film av Knut Lystad og Lars Mjøen som står og sludrer enn av «Brødrene Dal og vikingsverdets forbannelse» 

|||FILM: 
Gutter! 
Gutter! 
Jeg har funnet noe rart. 
Det er en film som ikke er en film. 
Det er nærmere bestemt en filmet teaterforestilling fra Tusenfryd fra 1997, iblandet spesialeffekter og ekstra tilleggsopptak, som gjør at det iblant klippes mellom bilder som ikke ser ut som om de hører hjemme i samme univers, for ikke å snakke om samme scene. 

Hoier 

«Brødrene Dal og vikingsverdets forbannelse» er et ubekvemt tvangsekteskap, der form og innhold er fremmede søskenbarn som nettopp har blitt introdusert og funnet ut at de tåler synet av hverandre. 
Nå har Lystad, Kirkvaag og Mjøen gjennom store deler av sin karriere klart å bruke tidvis skranglete teknikk til humoristisk effekt i stedet for å glatte over det, men her bare lugger det. 

Iblant føles filmen som et tilnærmet overgrep mot skuespillerne, som åpenbart ville holdt igjen mye mer om de ikke i utgangspunktet stod på en scene. 
Det er direkte pinefullt å se nærbilder av Benedicte Adrian som hoier replikkene sine ut slik at også tilskuerne på 23. rad skal høre hva hun sier. 
Sang- og dansenumrene er uutholdelig malplasserte. 

Lavvannsdatter 

Adrian spiller den fagre vikingmøya Kristin Lavvannsdatter, datter av selveste badejarlen (fnis). 
Hun opplever at Gaus og Roms Dal (Lars Mjøen og Knut Lystad) kommer snublende inn i hennes verden etter et uhell med tidsmaskinen. 
Avdøde Trond Kirkvaag hadde skrantende helse allerede på dette tidspunktet, og hans Brumund Dal gir råd og veiledning gjennom forhåndsinnspilte snutter fra «kjøkkenet hjemme», via en veldig hendig telefon. 

Og det skal vise seg å være kjekt å ha en bror i bakhånd når Gaus og Roms må ordne opp i tvisten mellom to stormannsslekter, satt i scene av den campy seidmannen Fimbul (Sigve Bøe). 
Selve historien er skjematisk, men det gjør ikke noe: 
Den er uansett ment å være en tynn planke som kan tjene som stupebrett for brødrenes språklige saltoer. 
Iblant gjør den da også det. 

Språklek 

Jeg skulle gladelig betalt en kinobillett bare for å se Lystad og Mjøen stå og sludre seg imellom. 
I det avslappede verbale badmingtonspillet mellom de to, og mellom de to og Kirkvaag med propellhatten på skjermen, som er et vemodig syn, går replikkene ofte som fjærballer. 

Når KLM ikke nekter seg noe, men forfølger sin ordspillende og assosiative lek ut i det deilig absurde, som i Lystads foredrag om norske konger (inkludert Olav Kyrres plass), viser de fremdeles at de har noe unikt. 
Men i «Brødrene Dal og vikingsverdets forbannelse» sløres det særegne skråblikket til av altfor mye fjas som har forvillet seg inn i feil format. 
