Filmanmeldelse «Robin Hood»:Tarvelig tjuvradd 

Den dummeste, dårligste filmen som noen gang har båret gamle Robins navn. 

ACTION 

«Robin Hood» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Otto Bathurst. 

Med: Taron Egerton, Jamie Foxx, Eve Hewson. 

Slik som dette går det når mennesker hvis hele og fulle livserfaring består av å ha sett for mye film og spilt for mye dataspill, selv får lage film. 

«Robin Hood», en steindød «moderne oppdatering» av en av verdens mest elskede legender, er laget av en mann, regissør Otto Bathurst, hvis drøm her i livet synes å være å gå i Guy Ritchies fotspor, subsidiært pusse skoene til «mesteren» når han jo først dilter etter. 
(Han fikk kanskje ikke med seg at «King Arthur: 
Legend Of The Sword» var en gjallende fiasko?). 

Taron Egerton har utstrålingen til en modell i en deodorantreklame som Robin of Loxley, lorden som blir beordret ut i Det tredje korstoget og kommer hjem til et liv i ruiner (han har en maurisk venn med seg i lasten, nærmere bestemt Jamie Foxx som en alt annet enn liten John). 

Dama hans (Hewson, datteren til U2-sangeren Bono) har, i den tro at gamle Rob er død, tatt opp med en annen mann («50 Shades»-«legenden» Jamie Dornan som den trendfølsomt skjeggete og populistiske revolusjonære Will Scarlet). 
Slottet hans er raidet av sheriffen av Nottingham (Ben Mendelssohn i standard sosiopatmodus). 

Det han har, er tittelen, og vennskapet til John og tjukkasen Tuck (Tim Minchin). 
Kan de sammen sette en stopper for sheriffen og kardinalens (F. 
Murray Abrahams) planer om å først sulte ut befolkningen, for deretter å overta tronen? 
Viva la revolución! 

Om man ser riktig godt etter, mye nærmere enn «Robin Hood» på noe vis tåler og fortjener, kan man ane restene av et slags poeng med denne filmen. 
En gang i tiden, før alt raknet, er det sannsynlig at manusforfatterne hadde noe på hjertet, nemlig å dra paralleller fra «The Hood»s tid og til vår egen. 
Religionskriger, økende forskjeller mellom folk, alt det der. 

Slik det ble, er «Robin Hood» lite annet enn nok en unnskyldning for å koreografere kaotiske, mørke, nesten uforståelige kampscener omtrent hvert femtende minutt. 
Disse ser ut som de er importert fra en ninjafilm fra 1980-tallet og klippet av en stavmikser. 

Spenningen i scenene mellom Egerton og Hewson ånder omtrent like mye erotikk som en reklamesnutt for en datingside på internett. 
Dialogen og scenografien sørger for at filmen føles ett hundre prosent falsk og rotløs: 
«Robin Hood» tilhører ingen historisk epoke. 

Folk snakker som de snakker i en situasjonskomedie på Netflix i 2018. 
Klærne ser ut som de er handlet inn på Top Shop i Oxford Street – flott vaffeljakke, Rob – men unntak av garderoben til sheriffen, som er Hugo Boss anno 1942. 

Det er ingenting her som det er mulig å tro på. 
Langt mindre like. 

Dette er den dårligste og dummeste filmen med navnet «Robin Hood» i tittelen noensinne, inkludert den der det var meningen at filmen skulle være dårlig og dum, altså Mel Brooks’ «Robin Hood: 
Helter i strømpebukser» fra 1993. 

Slutten er selvsagt frekk nok til sparke opp til en oppfølger. 
Det bør bli et folkekrav at noe slikt aldri materialiserer seg. 
