Filmanmeldelse:Prinsesse-pølsevev 

Nicole Kidman, som Grace Kelly, sikrer fred i Europa. 
I kraft av å være pen. 

Det har vært mye støy omkring «Grace Of Monaco». 
Den amerikanske distributøren, mektige Harvey Weinstein, så for seg en helt annen film (og sitter visstnok på en egen klipp av den, som regisøren Olivier Dahan avskyr). 
Prinsesse Grace' familie 
- Prins Albert, Stephanie, Caroline og disse, du vet - har tatt avstand fra den, og kalt den «ren fiksjon» og «en farse». 

Og er denne rosa prinsessefilmen-for-voksne, denne «live action» Disney-fantasien, egentlig en egnet åpningsfilm for den jo fortsatt relativt kvalitetsbevisste Cannes-festivalen? 
Svaret på det siste spørsmålet er: 
Nei. 
«Grace Of Monaco» er en fotogen kalkun, et stykke idiotifisering av europeisk historie. 

Vi befinner oss tidlig på 1960-tallet. 
Prinsesse Grace' er i et lidenskapsløst ekteskap med hans «høyvelbårenhet» Fyrst Rainer av Monaco, og blir svært fristet da den gamle regissøren hennes, en utroverdig sympatisk Alfred Hitchcock, tilbyr henne et «comeback» i Hollywood i form av hovedrollen i «Marnie» (1964, rollen skulle til slutt bekles av Tippi Hedren). 

Samtidig er Rainer under sterkt press fra Frankrike. 
Charles de Gaulle vil skattelegge Monaco, delvis for å finansiere krigen i Algerie, delvis for å tvinge lilleputtstaten inn i den franske folden. 
Grace kommer i skvis: 
Skal hun realisere seg selv eller ofre seg for landet «sitt»? 

Hun velger det siste, og med det et liv i «filantropi» og frustrasjon. 
Et modig, ærverdig valg, synes Dahan å mene, selv om han antyder at hun utslettet seg selv, og at det til syvende og sist kostet henne livet (se hvordan hun råkjører i purt sinne). 

Det som på papiret ser ut som et sikkert kort, og en utmerket anledning til å - nok en gang - putte enten Nicole Kidman (ville Hitchcock ha foretrukket Charlize Theron, tro?) eller «stilikonet» Grace Kelly på forsiden av Vanity Fair, er blitt et tøvete eventyr, bløthodet nok til å kunne være en TV-film på Hallmark. 

Filmen har så visst ett og annet å tilby langt fremskredne Kidman-junkies, ikke minst endeløse ekstreme closeups av øynene og munnen hennes (det virker som om disse legger beslag på rundt én femtedel av spilletiden). 
Alle som gjerne vil se den australske skuespillerinnen i flotte ballkjoler, og i silkeneglisjeer á la Kelly i «Rear Window» (1954), kan også med fordel innfinne seg. 
Scenografien er glamorøs retroporno, og regissør Dahan simpelthen elsker å filme stjernen i dust motlys. 

Men historien er en svak, løgnaktig ukebladnovelle. 
Et ikke-drama preget av pinefullt overspill (Tim Roth, som Rainer, er dessuten dårlig dubbet). 
Det håndverksmessige er på linje med en episode av «Poirot», og filmens budskap, farget av en ullen «mindfulness»-agenda, er fornærmende anti-feministisk: 

Overbevisende kun for dem som i fullt alvor måtte tro at verdensfreden lar seg redde av en glitrende ballkjole i sølv. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
