Entusiastisk melankoli fra Billie Van
Billie Vans andre plate tar oss inn i et oppgradert låtunivers som viser nye sider av hennes talent. 

Det har gått fire år siden Merete Pascual fra Asker debuterte under scenenavnet Billie Van med det fine albumet 1234 Radiostar. 
Sammen med makkerne Mikhael Paskalev og Jonas Alaska satte hun sitt preg på indie-Norge, med nostalgisk poprock skreddersydd for suksess. 

Når hun nå endelig er tilbake, er det med en ny vri på oppskriften. 
Denne gangen er det nemlig tanker av det mer negative slaget som tar styringen, med en medhørende oppdatering av musikken. 
Svik, brudd og bitterhet, som det heter i presseskrivet. 

Melankolske følelser i storformat 

Dette er klart allerede fra første låt, «Totally fine», hvor livlige synther bygger opp under en slags kraftballade. 
Vans stemme tar raskt styringen mens låten smyger seg fremover, og bringer regntunge scener fra åttitallets melodramatiske romansefilmer til tankene. 
Melankolske følelser i storformat. 
Catchy er den også. 

Man kjenner for all del igjen Vans låtskrivertalent, men det har utviklet seg tydelig. 
Uttrykket har beveget seg om lag tredve år i tid, fra femtitallet til åttitallet. 

Dette betyr selvfølgelig flere synther, et flytende driv, og hakket råere vokalprestasjoner. 
Men i bunnen ligger det fremdeles som regel en stilren, akustisk låt – innpakningen hadde hatt lite å si hvis ikke låtene sto sterkt på egen hånd. 

Stort og triumferende 

Pure emotions – en svært passende tittel for denne låtsamlingen – er produsert av nevnte Paskalev og Alaska, som også er med i Billies backingband. 
De har gjort en strålende jobb; musikken lyder stort og triumferende, trass det melankolske innholdet. 

Dette er mer enn ren retrofetisjisme, sounden fungerer utmerket for det Van har på hjertet og blåser liv i flere av låtene. 
Eksempelvis den svært fengende singelen «Bitter», som er storslått der den svever ut av høyttalerne med sitt allsangvennlige refreng. 

En sterk oppfølger 

Også de roligere kuttene står sterkt. 
Spesielt den drømmende låten «Cooper» stikker seg ut. 
Den sniker seg forsiktig inn i øregangen med myke toner og et detaljert lydbilde, og lar virkelig Vans fleksible vokal få komme til sin rett. 
Pent. 

Albumet avslutter også i denne mer ettertenksomme stilen, i form av den nedstrippede «You don't think you love me anymore». 
En bittersøt affære, hvor Van uttrykker komplekse følelser alene med kassegitaren. 

Billie Vans andre album viser en modnere tilnærming til låtskriving. 
Hennes egenart som artist er tydeligere enn på debuten, og i løpet av denne drøye halvtimen viser hun at hun har et bredt spekter å spille på, både med og uten ekstra staffasje. 

En sterk oppfølger, med andre ord. 

Albumet slippes 8. september. 
