Billy Talent-nedtur
Drar for langt inn i den ordinære poppunk-sfæren. 

ALBUM: 
Det føles litt leit å konstatere at Billy Talents første plate med ordbasert tittel også er deres svakeste. 
«Dead Silence» markerer et aldri så lite brudd med deres tre første plater, som i stor grad slo seg opp på sin smarte fusjon av aggresjon, punk, originale gitarriff og stadionstore refreng med trestemte koringer. 

Tendensen man begynte å merke på «III» slår ut i full blomst her. 
Lydbildet er langt mykere og de mest aggressive vokalpartiene er mer eller mindre borte. 
Billy Talent har aldri vært nærmere radioformatert poppunk enn her, og det føles som en aldri så liten fallitterklæring. 

«Show Me the Way» 

Det begynner svært lovende med «Viking Death March», som på mange måter er Billy Talent i sitt vante fandenivoldske og riffsmarte hjørne, men så begynner låtene kjapt å bli av typen det går tretten av på dusinet og balladene farlig tallrike, selv om «Cure For the Enemy» med sine insisterende melodilinjer absolutt rettferdigjør sin plass. 
