En formidabel prestasjon
Emosjonelt ladet platecomeback for Alice In Chains. 

||| 

ALBUM: 
Alice In Chains' comebackalbum er på mange måter en formidabel prestasjon. 
Som comeback, som album og som hyllest til Stemmen som ikke lenger er der. 
Det er vanskelig å se for seg hva mer man kunne krevd av «Black Gives Way To Blue». 

Emosjonelt tomrom 

Ja, det bygger seg opp et emosjonelt tomrom under lyttingen til dette albumet, et vemod og savn etter originalvokalist Layne Staley, men det er som sagt emosjonelt, og har lite å gjøre med hvordan den nye vokalisten William DuVall håndterer arven etter Staley eller hvordan han fyller rollen som «the new guy». 

DuValls innsats er forbilledlig balansert, aldri påfallende imiterende og aldri irriterende annerledes. 
Han har en helt umulig oppgave han løser langt bedre enn man kunne fryktet. 

Layne Staleys tragiske endelikt i 2002 etter mange år med tungt narkotikamisbruk og hans uerstattelige plass i Alice In Chains-uttrykket kaster uansett så lange skygger på denne plata at det er noe av en styrkeprøve for lytteren — og bandet — å komme seg gjennom den. 

Men det er en givende styrkeprøve, full av overraskende nostalgiske mindfucks. 

Knivskarpt 

Mest skummelt er det å oppleve at et av gruppas sentrale uttrykksmessige bumerker, den tostemte vokalen, faktisk er helt inntakt også med ny vokalist — sikret av andrestemmen til gitarist og låtskriver Jerry Cantrell. 

Det er stadig et voldsomt sug i disse vokalpartiene, der de ligger og gynger oppå dunkel, vibrerende og steinhard mørkemannsrock, før harmoniene skjærer knivskarpe, rene snitt tvers gjennom soundet. 

Dernest er Cantrells låtskriving så ydmyk og respektfull overfor Staleys minne — «haunted by your ghost», som det heter i det avsluttende tittelsporet, et direkte Staley-minneord — at det langt på vei flytter fokuset vekk fra det faktum at det er en annen vokalist med en annen tilnærming, et annet register, et annet type dyp, som synger dem. 

Terapeutisk verdi 

Både det fuzzbrutale hardt/mørkt-soundet og det akustiske, aluminiumsmyke uttrykket er representert — skrevet og spilt på en veldig respektfull og hedrende, og ergo dypt tilbakeskuende, måte. 

Plata er også oppsiktsvekkende inspirert og poengtert, og har helt sikkert betydelig terapeutisk verdi for Cantrell. 
Og for den mest svorne Alice In Chains-fansen, som her skjenkes et vakkert minnesmerke over Layne Staley — over sju år etter hans død. 
