Perfekt sviskeskjønnhet
Rundt enhver sann glede har Skjebnens Mor sydd en mørkegrå liten ullkant av melankoli. 
Det er fordi alt er forgjengelig og alle gleder kortvarige. 

Robert Altmans filmatiske hyllest til et gammeldags radioshow av den typen som gikk direkte på lufta fra en konsertsal, er egentlig en lek med døden. 
Den 193 centimeter lange minnesoteren Garrison Keillar spiller selv radiovert for sitt eget radioprogram «A prairie home companion» (som fantes i virkeligheten), men bak scenen sitter Døden i form av en ny eier, og han skal nedlegge, som er nye eieres fremste kompetanse. 
I en lenestol sitter også showets eldstemann på reise til de evige jaktmarker der syngende cowboyer hyler med coyotene. 
Mellom artistene siger en engel i hvit regnkappe (Virginia Madsen) og er mildsinnet eskortejente for de utdaterte. 
Kevin Kline spiller 1940-talls detektiv med hatt og Chandler-språk, og han vokter over fortida med elegant hensiktsløshet: 
Mot tida hjelper ingen sikkerhetsvakt. 
Bare køntrimusikkens desperate føleri, som om den var et forsøk på å smiske med Gud. 

Allerede de første fem minuttene av filmen er nydeligere enn noe annet du skal oppleve før klokka 21.00 uten seng mellom nå og lille julaften. 
Meryl Streep og Lily Tomlin snakker og synger i en småsjabby artistgarderobe der Woody Harrelson leverer grove viser med John C. O'Reilly, og Lindsay Lohan sitter påtakelig ung, men bekymringsfullt bleknebba og dikter poesi om selvmord. 

Det er ikke lenge før showet skal starte for fullsatt sal, men Garrison K. forteller endeløse historier om alle tings tilblivelse, mens en nesten uberørt inspisient går gravid rundt og mumler at det haster. 

Fra da av veksler sentimentale melodier med følsomme små tablåer, og den bisarre humoren som fyller sviskesang gjør at rommet på et vis får fem hjørner: 
Ironien opphever seg sjøl ved å være mer enn seg. 
Kanskje er Red River Valley-sviskeriet det eneste på jorda man kan le av og samtidig være både løftet og rørt. 

Skuespillerne er fantastiske på den selvfølgelige måten som egentlig ikke finnes. 
Man må beundre Meryl Streep. 
Hun er aldri den samme. 
I denne rollen spiller hun en underformulert og usikker, men hjerteglad nevrotiker som synger med så skiftende ansiktstrekk at man antakelig kunne ha skrevet en roman om dem. 
Mens Lily Tomlin står der som en Rosenberg-kran og utfører ting. 
Det er utrolig bra. 
Akkurat som når Harrelson og O'Reilly er cowboyer uten fakter, og grønnskollingen Lindsay Lohan faktisk klarer å spille sammen med legenden Streep uten at hun ser ut som den tredje Olsen-tvillingen. 

Fantastisk er også skribenten og komikeren Keillor, som har skrevet hele greia og spiller seg selv. 
Han behandler film med en slags dress-sjabby, fullkommen mangel på respekt. 
Han har et uanfektet padde-ansikt som man vanligvis ikke får utdelt i USA, men som han faktisk deler med regissøren Robert Altman. 
