Grufullt om Grønland på 1700-talet
Ei forteljing som stinkar av sveitte, sprit, død og rasisme. 

Danskekongen, Fredrik den IV, vil kristne eskimoane på Grønland og bygge opp ein koloni. 
Ei brokete blanding av prostituerte og fengselsfuglar utgjer brorparten av «kolonistane. 
Behandlinga av dei er grotesk, og mange døyr alt den første vinteren. 

I 2014 kom «Profetene i Evighetsfjorden», lagt til slutten av 1700-talet. 
«Rød mann/Sort mann» er tidsmessig plassert på 1720- og 1730-talet. 
Boka i år er ein 600 sider lang intro til den første boka i det som forfattaren planlegg som ein trilogi. 

Forfattaren seier han er 100% dansk og norsk. 
Boka kom først på dansk, men forfattaren har sjølv omsett romanen til bokmål. 
Båe bøkene fortel om Noreg og Danmark som kolonimakter på Grønland på 1700-talet. 

Det er ei historie som stinkar, både bokstavleg og i overført forstand. 
Av sveitte, brennevin, lik og død. 
Og av etnisk hovmod, religiøs fanatisme og rasisme. 

Vi er truleg mange som minnest skildringa av Hans Egede, «Grønlands Apostel», som ein litt streng, men godhjarta misjonær som «frelste» dei stakkars «heidningane». 
Stort lenger frå sanninga er det vanskeleg å kome. 

Heilt i botnen handlar «Rød mann/Sort mann» om den teologiske og menneskelege kampen mellom Hans Egede (sort mann) og han eg vil kalle angakoken til inuittane på Grønland, Aappaluttoqs (rød mann), som representerer tradisjonell naturreligion. 

Då son til Aappaluttoqs blir sjuk, tar Egede seg av guten, som blir frisk. 
Men når faren vil ha han tilbake, seier Egede nei. 

«Rød mann/Sort mann» er ei bok eg opplevde som forferdeleg, som eit raseriutbrot mot dei groteske overgrepa danskar gjennomførde på første delen av 1700-talet på Grønland. 
At det, langt på veg, skjedde i «guds namn», får meg til å bli ekstra opprørd. 
Ei lita innvending til slutt, eg trur boka hadde blitt litt betre om sidetalet hadde blitt litt mindre. 
