Tragikomisk kunst
Animasjonsfilmen «Mary og Max» klarer kunststykket å være både grotesk og søt på samme tid. 

Den absurde handlingen baserer seg på en sann historie om to svært usannsynlige brevvenner. 
Mary på 8 år bor i en forstad i Australia. 
Hun er venneløs, blir mobbet på skolen og neglisjeres av sin alkoholiserte mor og veike far. 
Nærmest tilfeldig finner hun adressen til Max i telefonkatalogen for New York, og bestemmer seg for å skrive. 
Han viser seg å være en overvektig, tidligere psykiatrisk pasient i 40-årene som er stemplet som evneveik. 
Selv i tung sherry-rus, innser Marys mor at Max er en uegnet venn for datteren, men hennes forsøk på å stoppe brevvekslingen mislykkes. 

Over en periode på flere tiår følges derfor Mary og Max' historie. 
Den fortelles i detaljrik stop-motion-teknikk hvor Marys sepia-fargede verden med ulykkelig kjærlighet, utstoppede fugler og foreldre som dør, både står i kontrast til og har paralleller til Max' film noir-Manhattan. 
Max er venneløs, sliter med manglende sosiale antenner, døende gullfisker og stort sjokoladesug. 
Brevene fra Mary gir ham innhold i livet, men opprører ham samtidig til randen av til nervøse sammenbrudd. 

Brev for brev får vi dønn ærlige innblikk i deres sårbare, ensomme tilværelse. 
Det er både morsomt og vemodig. 
Innslag som avtygde ben, mishandlede katter og moste mimeartister fungerer som groteske gags, men bygger også opp under filmens tragikomiske tilsnitt. 
«Mary og Max» krever en viss modenhet av sitt publikum, og egner seg neppe for den yngste gruppen den er tillatt for. 
Men det er en snodig film som definitivt fortjener et publikum. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
