Her har det selvsikre vinnerfokuset gått over stokk og stein
Erik og Kriss' allsangrefreng veier ikke opp for labre tekster. 

ALBUM: 
Der norsk rap tidligere var forbeholdt hiphop-miljøet, har utrykksformen med tiden funnet veien inn i langt mer kommersielle og regelignorerende sirkler. 
Artister med navn som Cir.Cuz, Robin og Bugge, Katastrofe, JokR og Di3 har bombardert de norske, stadig mer vorspiel-orienterte radiobølgene med lettvinte hits og simpel rapping - til like stor glede blant NRK MP3-publikummet som det har irritert tradisjonelle rapfans. 

Men selv om det har eksplodert under senere år, kan starten på trenden spores tilbake til 2002, da kompisene Erik Mortvedt og Kristoffer Tømmerbakke satt startskuddet på karrieren med russebusslåta «Legenden». 

Der Oslo-rap som oftest har vært et østkantfenomen, og hvor utøverne fra vestkanten aldri vektla dette, gjorde Erik & Kriss det stikk motsatte. 
Med låter som «Putt diamanter opp» og « Bærumsgrammatikk» gjorde de et poeng av hvor de kom fra, en genistrek som gjorde at de vokste like raskt i popularitet blant vestkantungdommen, som de ble hatet av det «ekte» hiphop-milljøet. 
I dag er de en popsuksess som ikke kan ignoreres, og med forrige helgs Karpe Diem-konsert friskt i minne, er det fristende å sette opp likhetstrekk mellom Norges største rapduoer. 

Sammenligningen er kanskje urettferdig for begge parter, men langt fra usaklig, da E&K; og Karpe Diem nok deler flere fans enn man skulle tro. 
Rent fenomenmessig er det også store likheter mellom gruppene. 
Begge bygget seg opp fra bunnen av med tålmodig turnering og stadig mer suksessfulle album, og har hver sin lojale fanskare som sørger for utsolgte konserter og høye salgstall. 
Men der Karpe gikk gradene under Klovner i Kamp og Gatas Parlament, har E&K; aldri hatt noen kobling til det norske hiphop-miljøet. 
Og mens Chirag og Magdi har et image som to samfunnsengasjerte karer, blir nok E&K; gjerne sett på som to glade skumpagutter. 

Men hva er egentlig grunnen til at Erik og Kriss konsekvent slaktes i de samme norske musikkspaltene som hyller Chirag og Magdi? 
Når jeg få dager etter den storslåtte konserten med Karpe Diem i Oslo Spektrum, hører gjennom E&K; sitt nye album, «FEM», gjør i alle fall ordene sympatisk og usympatisk seg gjeldende. 

Med Karpes innlemmende ydmykhet på den ene siden av spekteret, og E&K; sitt «Vinner»-fokus på den andre. 
For selv om Bærumsgutta utvilsomt har gitt sine lyttere både oppløftende budskap og feelgood-låter, ligger det også en «vi mot dem»-mentalitet og skurrer i bunn. 
«De fuckings bedreviterne», «ektefølt misunnelse» og «tapere», som det utdypes på «På huset». 
Og selvfølgelig den selvhjelpsmantraen de har gjort seg til talsmenn for, eksemplifisert på låta «Vinner alt»: 
«Den eneste begrensningen du har er deg selv. 
Tenk stort, drøm større, bli størst!». 
Med denne erkeamerikanske tankemåten misjonerer E&K; for å kjempe hardt for å komme seg opp og fram, et paradoks med tanke på den kommersielle og lettvinte radioformelen de har blitt frontfigurer for, 

Ikke at Erik og Kriss tar musikken sin mindre seriøst enn andre, mer kredible rappere. 
Problemet er bare at de ikke befinner seg på samme musikalske nivå som resten av landets rapelite. 
Og selv om «FEM» må sies å være deres beste utgivelse så langt, er dette først og fremst takket være produsentbidragene fra Nasty Kutt og Mats Lie Skåre. 

For mens skivas mange fengende allsangrefreng garantert vil gå rett hjem hos fansen, klarer de likevel ikke å veie opp for det labre nivået på flow og tekster. 
«Vi er soundtracket til en generasjon/det gåkke an å bli renere i troen» og «Når jeg sier vi er best, så er det selvinnsikt» lirer gutta fra seg på albumets to avslutningsspor. 
Ikke for å være en av disse tidligere nevnte bedrevitende haterne, men akkurat der har nok det selvsikre vinnerfokuset gått over stokk og stein. 
