Moden for institusjonsreform
Delvis vellykket nedstripping av Preus-soundet, men drivet blir borte. 

||| 
ALBUM: 
Et av loddene i artistlivet til Anne Grete Preus er at metaforbruken hennes har vært så lettparodiert. 
«Jeg er en by» liksom, fnis! 

Komikerne går nå en tung julebordssesong i møte, for hennes niende studioalbum overlater ingenting til fantasien. 

«Walids sang» er egentlig «novellen om Walid», likeså «Bornholm kafé» og «Gull av støv» der fortellingene formidles så ordrikt og ordrett at det snyter lytterne for muligheten til selv å utforske, tolke og undre. 

Det er heller ikke all verden å grave i musikalsk. 

Preus' eksperiment med å strippe studio for folk og instrumenter er tidvis vellykket, som i elegante «Lær meg å se», men det er nok også grunnen til at låtene mangler det drivet som gjør at Lars Winnerbäck kan gjøre nøyaktig det samme som Preus og fylle stadion i to land. 

Tekster av Jens Bjørneboe og oversettelse av Bob Dylan er fornøyelig, men grep Preus har gjort mange ganger tidligere. 

Når det suppleres med nyinnspillinger av gamle låter, tyder det på at denne instutisjonen er klar for en aldri så liten reform. 
