Kanye West kan kunsten i å gi faen
«Yeezus» er en av årets beste skiver selv om han ikke gidder å lage albumcover. 

ALBUM: 
«I could let these dream killers kill my self-esteem/Or use my arrogance as the steam to power my dreams.» 

Linjene tilhører Kanye West på debutalbumet, «The College Dropout» i 2003, og er som vi alle vet, ord han har levd etter siden. 
En veldokumentert utvikling fra småsjenert produsent til stormannsgal, men først og fremst grensesprengende superstjerne. 
For si hva du vil om den nå 36 år gamle Kanye, med unntak av Outkast er det ingen som har utfordret reglene i den ofte fastkjørte hiphop-sjangeren som ham. 
Eller som han selv sier det på sitt nye album, «Yeezus»: 

«You see it's leaders, and it's followers/But I rather be a dick than a swallower.» 

En risikotaker som etter tre hyllede album valgte å kaste alle regler ut av vinduet, og byttet sine trygge og elskede soul-samples med forhatt Auto-Tune og følsom synging på hjertesorg-mesterverket «808s & Hearbreak», det store skillet i en karriere som stadig blir mer og mer enestående. 
Elsket for sin musikk, men som regel utskjelt for sin alltid like lidenskapelige oppførsel. 
Hvem kan vel for eksempel glemme den nå klassiske avbrytelsen av Taylor Swift under hennes MTV VMA-takketale i 2009? 
Et sjeldent ærlig øyeblikk i en ellers så striglet og koreografert musikkbransje, men av nettopp den grunn selvfølgelig nok til å gjøre Kanye til bransjens persona non grata og ikke minst tabloidenes yndede boksesekk. 

«My Beautiful Dark Twisted Fantasy» året etter var likevel umulig å ignorere. 
En videreførelse av den «nye» Kanye, og med et sterkere rapfokus som fikk tidligere oppgitte fans til å mønstre på igjen. 
Her har de også holdt seg gjennom Jay-Z-samarbeidet, «Watch The Throne» og fjorårets G.O.OD. 
Music-samleskive, «Cruel Summer», men i sommer skal det nok litt til for at alle sammen henger med videre. 

«I have this new strategy. 
It's called no strategy. 
This whole process is about giving no fucks at all.» 

Det viktigste med utgivelsen av «Yeezus» er nemlig ikke om albumet er bra eller ikke. 
Nei, det viktige er at vi endelig får se hva som skjer når en etablert superstjerne gir - som han selv sier - faen. 
Ingen tanker om radiospilling, platesalg, promotering eller profitt. 
Ikke engang et cover! 
Kun en CD-plate i gjennomsiktig plastikketui med ti utfordrende og nedstrippede låter. 

Ikke at «Yeezus» er så sært og ekstremt som man kanskje skulle ha trodd med tanke på den første sjokkbølgen av reaksjoner etter forrige ukes lyttesession i New York. 
Radioverten Peter Rosenberg beskrev blant annet albumet som «Sinna, svart punk rock», men «Yeezus» føles hverken spesielt sinna eller rocka. 

Istedet får vi et synth-drevet og til tider ganske minimalistisk album som utfordrer de satte rammene om hva en låt skal bestå av. 
Med brå hopp fra hardt til mykt, rolig til energisk, hele tiden holdt i tøylene av Rick Rubins regi. 

Fra det Daft Punk-produserte og acid house-leflende åpningssporet, «On Sight», milevis fra franskmennenes listeherjende «Get Lucky»-disco, over i de første offisielle smakebitene, «Black Skinhead» og «New Slaves», via den for mange sikkert hysterisk provoserende «I Am A God». 
Kanye sammenligner seg med både Gud og Michael Jackson, vel vitende om reaksjonene det vil få, men sikkert likevel et relativt ektefølt selvbilde til tross for humoristiske linjer som «Hurry up, where's my damn massage...Hurry up with my damn croissants!». 

De største høydepunktene kommer derimot halveis ut i skiva, når Frank Oceans subtile vokal på sistnevte låt glir over i samarbeidet «Hold My Liqour» med motpolene Justin Vernon (Bon Iver) og selve personifiseringen av dagens ekstreme drapsbølge blant unge, afroamerikanske menn i Kanyes egen hjemby; Chief Keef. 
Min personlige favoritt «Blood On The Leaves» er en (bevisst?) breial sample-mashup av Nina Simone sin cover av Billie Holidays «Strange Fruit» (originalt et protestdikt mot lynsjinger på 30-tallet), og den drapsdømte No Limit-rapperen C-Murders klassiker, «Down 4 My Niggaz». 
Kanye bruker på sin side låta til å beskrive velkjent sorg over tapt kjærlighet og kvinner som har skuffet ham opp igjennom årene, til tross for at han og Kim Kardashian samme dag som helgens «Yeezus»-lekkasje ble foreldre til sitt første (og også det, for tidlig fødte) barn. 

Forøvrig et sammentreff ikke en gang perfeksjonisten Kanye West selv kunne ha planlagt bedre. 
Det er nesten så man begynner å lure. 

Den samme «808s & Heartbreak»-Kanye følger opp på flotte «Guilt Trip» (med Kid Cudi), som i likhet med mye av «Yeezus» preges av dancehall-vokal, noe vi også får på albumets eneste mulige klubblåt, «Send It Up», godt hjulpet av King L(ouie) og en sugererende, sirenedrevet produksjon. Æren av trekke for sceneteppet med «Bound 2» går derimot til gode, gamle Charlie Wilson, den tidligere Gap Band-frontmannen som har hjulpet Kanye ved flere anledninger, og som selvfølgelig er et passende valg når Mister West bestemmer seg for avslutte albumet med de opp-pitchede soulsamplene fansen har savnet i så mange år. 

«Yeezus» er ikke lettmottakelig nok til å kunne bli en populærkulturell milepæl, men står likevel igjen som en av årets beste og ikke minst mest spennende skiver. 

Og er du blant dem som avfeier skiva som keiserens nye klær, trenger du heldigvis ikke å vente lenger enn 4. juli før Jay-Z slipper sitt garantert mer tilgjengelige, «Magna Carta Holy Grail». 
