Anmeldelse av Goliat:Monstre som ikke gjør inntrykk 

Forventningene innfris ikke i Vega Scenes første egenproduksjon 

Borgny fyller 50 år, er høygravid og inviterer sine barn, fosteret inkludert, til fødselsdagsselskap. 
Sønnenes navn – David og Goliat – er bruksanvisningen på familiehistorien. 

Den avdekkes i korte sekvenser, avbrutt av lys som slås av og på eller titler som «I ambulansen» og «På sykehuset». 

Fosteret er et nytt leketøy 

Borgny (Hege Aga Edelsteen, som også er kunstnerisk leder for Vega Scene), en kloning av Patsy i Absolutely Fabulous, ser på Goliat som et monster og på David, «krøplingen», som en helt fordi hun har valgt seg en forvridd oppfatning av noe som skjedde i barndommen deres. 

Selv er hun en mor av et slag som får Medea til å minne om Mor Teresa. 
Fosteret Anette tar både del i og påvirker handlingen. 
Hun representerer morens drøm om et perfekt og fremfor alt nytt lite leketøy og blir nesten offer for det moren kaller barmhjertighetsdrap. 

Et innlegg i abortdebatten? 
Noen farsskikkelse eksisterer hverken i fortid eller nåtid. 

Mennesket som drapsmaskin 

I åpningen kommer de tre voksne bærende på en haug menneskelignende dukker – de sleper på hele menneskeheten. 
Etter hvert som familiemedlemmene dreper hverandre, får vi tro at de er menneskeheten som fortsetter sitt evigvarende morderiske prosjekt. 

Om det så er babyen, som i mors liv har drømt om kråker som hakker ut øynene på folk, så spørs det om ikke hun er den som skal bringe den onde arven videre. 
Sammen med Goliat – en tung og kjærlighetssøkende kjempe som føler seg ofret på Davids alter. 

Spørsmålene er for store 

Her kan man legge inn politiske, mytologiske, religiøse og/eller psykologiske tolkninger, men spørsmålene er for store og for mange til at et timelangt stykke kan hanskes med dem. 
Og dette, forteller programmet, er samfunnskritisk dramatikk av det slaget Vega Scene er bygget for. 

Goliat er Vega Scenes første egenproduksjon, og Vega er det nyeste kulturhuset i Oslo, en arena for teater, musikk, film, debatt og mat. 
Goliat blir spilt i teatersalen, der stolene må være blant de minst egnede i nyere teaterhistorie: 
De smeller som pistolskudd når man reiser seg. 

Selve bygget er lyst og inviterende, med store mingleplasser, og blir sikkert et fint møtested for voksne og barn fremover. 

Får hat gjennom navlestrengen 

Som drama får ikke Maria Tryti Vennerøds Goliat noen spesielt vellykket fremførelse. 
Alt spilles i samme tempo, messende og uten fremdrift, som om det foregår under vann. 
Her må regien ta delansvar. 

Fysisk har fosteret (Line Heie Hallem) flytende bevegelser, og hun får påfyll av familiehat gjennom navlestrengen, men hennes bevegelsesmønster synes å forplante seg til alle rollene. 
De virker litt zombieaktige, med unntak av Kai Remlovs David – han kan kunsten å turnere en replikk, han har timing og kan vri humor ut av en stein. 

Dekker over regien med musikk 

Even Børsums kostymer er fortellende: 
Davids går i alle sjatteringer av Fretex-brunt, Goliat er utstyrt som en treningsstudio-boler. 
Videoskjermen på bakveggen krymper og utvider seg i pakt med rollenes perspektiver – i en bedre forestilling ville det ikke vært så opplagt. 

Musikkvalget er ganske pretensiøst og går i spekteret «Strangers in the Night», Verdi, Wagner og Mozart – eller som det står i programmet: 
«Piano Concerto No 21 by Mozart» – og er vel ment å dekke over regien. 
