Han likner litt på nissen i grunn'
Så er vi allerede inne i DVD-julen, som er den sesongen da besteforeldre på forskjellige innsiktsnivåer kjøper NRKs Titten Tei-video til nyforlovte 13-åringer og praktiserende satanister. 

Det skal de ikke. 
«Pirates of the Caribbean – At world's end» er derimot et trygt valg, så lenge ingen voksne skal se den. 

Gore Verbinskis tredje sjørøverspøk starter nemlig med at øvrigheta henger en sju-åring mens han synger den sterke opprørssangen «Hei og hå, tjuver og tiggere skal aldri dø». 
Det er revolusjonær vingeflyt over starten i «At world's end», og den politiske lykken forlenges og fordypes ved at stålsivet Keira Knightley opptrer som leiemordervæpna voldssugge i Singapore. 
Det er bra. 
Valla er borte. 
Kristin Halvorsen er blitt levebrøds-opportunist. 
Siv Jensen leter etter noen som orker å være enig med henne. 
Julen trenger ei tøff jente. 
Her er hun. 

La det også være nevnt at annenklasse i Steinerskolen kommer til å like at Johnny Depp etter døden våkner i et antroposofisk Sartre-limbo der hvite krabber bærer Den Sorte Perle, og Depp må tåle å bli utsatt for sitt eget tallrike nærvær. 
Det er stort. 

Sinbad-fansen vil kjenne igjen en del scener fra sin fantasi-verden – som når røverne som leter etter Den Andre Sida havner i Islandet, og når de til slutt seiler sin skute utfor kanten. 
Det er så vakkert. 
En kinesisk djunke under iskalvene og deres kuende mødre. 

Treeren har poesi. 
Den har tung action, for vår tid har foredlet actionfilmen med flere megatonn felles-ødeleggelser, og det skulle bare mangle. 
Den siste timen er en symfoni av kvistra trefliser og kanondrønn, og siden verden ikke har noen Bergmann lenger som lager filmer om triste prester, er dette hva vi bør glede oss over. 

Filmen har også en del halvt ugne samtaler, som mest av alt minner om formiddagssåpe eller skuespill der alle til slutt har snakket sammen på tomannshånd. 
Det tåler vi. 

Depp er selvsagt en sann prins, men i den siste filmen er både Knightley og Geoffrey Rush mer karismatiske figurer fordi de beholder kontakten med noe man kunne kalle virkeligheten, og fordi det svinger så lidenskapelig rundt dem. 

Nederst på rangstigen over Pirates-fenomener står tinnsoldaten Beckett og admiral Norrington. 
De var alltid ei blindgate og en kilde til magedjupe gjesp. 
