Filmanmeldelse:«Bridge of Spies» 

Tett, godt og velspilt drama fra den gang den kalde krigen var på frysepunktet. 

Men gufset fra gamle dager er ikke langt unna. 
Også i dag skytes fly ned som følge av høypolitisk spenning. 

«Bridge of Spies» 

I «Bridge of Spies» har noen av de beste menn i filmbransjen samlet sine muskler for å lage et sobert drama der det verbale psykologiske spillet er avgjørende for utfallet. 

Brødrene Joel og Ethan Coen står bak manus, Spielberg har hendene på regien og Tom Hanks fremstår med pålitelig pondus som advokat med høy integritet og diplomatiske evner. 

Det handler om da et amerikansk U2 fly på 60-tallet ble skutt ned over Sovjetunionen. 
Piloten Francis Gary Powers overlever, blir tatt til fange og dømt til fengsel og forvaring. 

I USA er Rudolf Abel arrestert som sovjetisk spion. 
Han har unngått dødsdom takket være en advokat, Jim Donovan, som trosser den hatske opinion og forfekter Abels rett til fair behandling – og smartingen Donovan innser at Abel kan bli et trumfkort i en mulig utvekslingsavtale spioner imellom. 

Mer enn å fokusere på ren action og helter kontra skurker, så handler dette om realpolitikk i en verden som var på bristepunktet. 
Det var Vesten mot kommunismen, og ingen var helt sikre på om en total-ødeleggende atomkrig var rett rundt hjørnet. 
Spionasje og kontraspionasje foregikk i alle leire, ofte med det splittede Berlin som arena. 

Filmen er bygget opp som et tradisjonelt drama, der blikk, replikker, elegant fotografering og talende pauser vektlegges. 
Tom Hanks bærer i seg troverdigheten og staheten til en advokat som hele tiden balanserer på den riktige linjen hva moral og rettferdighet angår. 

Disse egenskaper blir trumfkortet til de amerikanske myndigheter som trenger en utenforstående forhandler i de diplomatiske gråsoner. 
Samspillet mellom Hanks og Rylance som spionen Abel er preget av verdighet på en rak og ujålete måte. 

Denne edruelige og tydelige filmen er også en besk parallell til høyst dagsaktuelle hendelser. 
