Referansemaskinen
Jack White leverer en mulig klassiker av et album. 

Om det er én ting Jack White kan, så er det å lage stor bluesrock få andre tangerer. 
Han er en naturlig leder, en som tar kontroll i ethvert ensemble og skaper storslåtte og kraftfulle resultater. 
For en musikknerd er det alltid pur glede i å sette på en plate — enten det måtte være The White Stripes, The Raconteurs eller hans første soloplate «Blunderbluss» - de er proppfulle av referanser og hyllester til et vidt spekter av rockehelter. 

På «Lazaretto» er det ved flere anledninger klassikerne som oppskattes, som Led Zeppelin og Stones. 
Platen varierer, fra mild Dolly Parton-aktig koring i det ene øyeblikket, til autentisk, langhåret metall i det neste. 
Det hele er uredd og upretensiøst utført - White tar den helt ut. 
«Alone In My Home», en Stones-aktig skikkelse, både i lyd og tematikk, er spesielt lekker. 

Det er kanskje et poeng i seg selv at en artist ikke skal måtte velge ett bestemt lydbilde til en plate, eller at man skal måtte skrive låter som skal passe sammen. 
På «Lazaretto» blir man virkelig kastet fra det ene til det andre. 
Poenget er kanskje å ikke lete etter system på platen, men bare gi seg hen til det kaotiske vidunderet? 
Det er virkelig en plate som lett kan falle inn i «klassikerkategorien». 

Kanskje er det rart å skrive en anmeldelse basert på referanser, men det passer jo også utrolig godt når man skriver om en referanse- maskin som Jack White. 
Det er så tight at det nesten grenser til flinkisrock. 
Han kjenner godt til musikkhistorien og bruker den selvsikkert som et instrument i seg selv. 
