Hannah på stranda
Den som intet våger, intet vinner? 
Næh, i Cyrus-familien er det andre regler som gjelder! 

Miley Cyrus' spillefilmdebut utenfor «Hannah Montana»-universet, produsert av mamma Tish, er kjemisk renset for sjansetaking, men har selvsagt blitt en liten hit på kinoene i USA likevel. 

Den kjernesunne 17-åringen introduseres riktignok med fett hår, svarte boots og furteleppe, men det skal ikke ta lang tid før filmen befinner seg på trygg grunn, tilpasset det som fortsatt er hennes primære målgruppe: 
«Tweens»-jenter i alderen 9 til 14 år. 
Ikke én gang i løpet av filmen klarer Miley å utvide registeret hun spiller på i «Hannah Montana». 

Hun spiller det «opprørske» skilsmissebarnet Ronnie, som mot sin vilje må flytte fra New York til det idylliske strandparadiset Tybee Island for å gjenfinne tonen med sin far, og kanskje gjenoppdage pianotalentet hun forlot til fordel for rock'n'roll. 
Og det skulle vel være mulig å finne drømmeprinsen blant alle de spradende strandvolley-kjekkasene på farens nye hjemsted? 

Manusforfatter Nicholas Sparks («Netter i Rodanthe», «The Notebook») går sjelden av veien for å grave dypt ned i den sentimentale godteposen. 
Klasseforskjeller, dødelig sykdom og babyskilpadder i fare for å bli spist av vaskebjørner; Alt sammen er bestanddeler i Sparks manipulative verktøykasse - og regissør Robinson gjør lite for å tone ting ned. 
Har du sett noen andre Sparks-filmatiseringer vet du nøyaktig hva du får - og du vil antakelig ha det. 

Andre uinvidde - som denne anmelder - vil vri seg i stolen etter hvert som klisjeene hopper ut av lerretet. 

Sjelden ser man så mange generiske filmkarakterer samlet på et brett, og dessverre klarer ikke filmens unge blikkfang Cyrus og Hemsworth den umulige oppgaven det er å puste liv i sine. 

Svulstig, utroverdig og ikke egnet til å inspirere til noe som helst. 
Både havet, døden og kjærligheten hadde fortjent bedre. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
