Leonard Cohen er som alltid en ulykkelig elsker
Verken tematisk eller musikalsk byr han på store brudd. 

ANMELDELSE: 
Skjønnhet og ulykke er gamle parhester i kunstens verden. 
Perfekt utformede tragedier dyrker en form for nederlagets estetikk. 
Uttrykket kan være forførende og ha en nesten hypnotisk kraft, mens innholdet forteller om død, oppbrudd, hat, selvmordstanker og uforsonlighet. 

En roman, et maleri, en opera eller et dikt kan være fullbyrdet inntil det perfekte, mens budskapet klinger som en dødsrallen: 
Her er intet håp. 
Alt er over. 
De som står igjen på scenen, er alt annet enn lykkelige. 
Men kunstneren rammer deres fortapelse inn i et forsonende skjær av fullbyrdet fortellerkunst. 

Den kanadiske dikteren, sangeren og komponisten Leonard Cohen (77) er en spesialist i denne bransjen. 
Igjen og igjen har forvandlet sin egen sorg, smerte og utilstrekkelighet til smilende balsam for sine lyttere. 

Hans album nummer tolv på 45 år, «Old Ideas», bekrefter Cohen som en utrettelig, men mislykket elsker. 
Hvem skriver beskere sanger om kjærligheten enn ham? 
Samtidig vikler han sine oppbrudd inn i en form som gynger både ham selv og lytteren over i en mediterende tilstand, en verden der rytmen, den sparsomme instrumentbruken, den maskuline røsten og det englelyse kvinnekoret oppfordrer til å lukke igjen øynene for verdens mangel på perfeksjon og lene seg tilbake i en ensomhet som likner den drømmen om kjærlighet som er gått i knas. 

I forkant av «Old Ideas», er de 11 tidligere studioalbumene til Leonard Cohen utgitt i en elegant boks. 
Her en dag lot jeg meg underkaste hele verket, samtlige plater på rekke og rad, til sammen åtte timer, et kvarter og ti sekunder. 
Litt av en reise. 
Fra de første strofene på «Songs of Leonard Cohen» («Suzanne takes you down, to her place by the river...») suger Cohen deg inn i sitt univers, en blanding av myter og realisme. 

Allerede her dukker noen av de flotteste sangene til Cohen opp, tre av dem ble brukt av Robert Altman i den poetiske westernfilmen «Mr. McCabe and Mr. Miller» (1971), med Warren Beatty og Julie Christie. 
I et snøfylt skogslandskap i det ville vesten slåss menneskene med drifter og lidenskap mens Cohen synger «Winter Lady», «Sisters of Mercy» og den enestående «The Stranger Song». 

Kanskje behøvde han ikke ha utgitt flere album, og likevel vært en kultfigur. 
Det er lett å glemme at Leonard Cohen før han spilte inn sin første plate, hadde et sterkt rennomé som lyriker og romanforfatter, ja nærmest som det nye, unge håpet for kanadisk litteratur. 
Interesserte bør skaffe seg DVD-utgaven av den svart/hvite dokumentarfilmen «Ladies and Gentlemen ... Mr. Leonard Cohen» fra 1965, der en ung Cohen leverer den råflotte replikken: 
«Å være poet er ikke noe yrke, det er en dom». 

Han framstår som en blanding av standupkomiker og diktoppleser, som en smilende, cool løve i Montreals beatnik-miljø og som ruklete nachspiel-sanger. 
Hans best kjente roman het symptomatisk nok «Skjønne tapere» (1966). 

De 11 platene leder med konsekvens fram mot dagens Cohen. 
Flere av utgivelsene har demonstrativt beskjedne titler, som «Songs From a Room», «Recent Songs», «Ten New Songs», eller den typiske «Songs of Love and Hate». 
Med en stemme som en blanding av Lee Hazlewood og Johnny Cash utvikler han sin form for monoton, melankolsk visesang. 
I 1977 blir han overkjørt av den legendariske wall-of-sound-produsenten Phil Spector. 
Resultatet er en plate som er mer minneverdig for sin tittel enn for det masete musikalske uttrykket, «Death of a Ladies Man». 

Men han famler seg tilbake på sporet, og på 1980-tallet lager han to plater, «Various Positions» (1984) og «I'm Your Man» (1988). 
Med disse mesterverkene finner han sin form. 
En mental krise fører til ni års musikkpause mellom 1992 og 2001, mens Cohen ribbet seg selv for sine mest destruktive illusjoner i samarbeid med sin zenbuddhistiske guru Roshi, i et kloster på Mount Baldy i California. 
Hans viktigste lærdom derfra var vissheten om at det ikke finnes noen gud og at han kunne slutte å strebe etter en høyere mening med livet. 

Denne formen for avklarethet og frihet er muligens det som skaper harmonien i Cohens musikk. 
Det han ikke har klart å kvitte seg med, er åpenbart den formen for streben som er rettet mot kvinnene. 
«Old Ideas» rommer 10 sanger. 
På coveret vises ark fra den lille notisboka poeten har skriblet ned tekstene i. 

Til fem sanger har han skrevet melodien alene. 
«Crazy to Love You» er skrevet sammen med hans kjæreste de siste åra, sangeren Anjani Thomas, mens fire låter er lagd i samarbeid med Patrick Leonard, kjent produsent for Roger Waters/Pink Floyd, Elton John og ikke minst Madonna. 

Albumet er produsert dels av Patrick Leonard, dels av Anjani Thomas, dels av Dino Soldo og endelig Cohens gamle samarbeidspartner Ed Sanders, legendarisk medlem av gruppa The Fugs. 
Kvinnekoret, som er en så viktig del av arrangementene på de aller fleste av Cohens plater, besørges av veteraner som Sharon Robinson, Dana Glover, The Webb Sisters og Jennifer Warnes. 

Som så ofte før handler sangene om dyder og synder, verdighet og skam, stolthet og lidelse 
Men det er ingen gud her, selv om det fins religiøs symbolikk. 
Mest av alt handler det om konsekvensen av at forhold går i knas, alle de nedverdigende situasjonene, rollespillet, opplevelsen av å bli forvandlet til noen man ikke ønsker å være. 

Gamle ideer, hva betyr det? 
Cohen går nok en gang inn i en dødsdans med kjærligheten, denne svikefulle partneren i livets halvtomme ballsal. 
Han starter med «Going Home», der han ironiserer over sin egen rolle som vismann og visjonær: 
«He wants to write a love song/An anthem of forgiving/A manual for living with defeat/A cry above the suffering/A sacrifice recovering/But that isn't what I need him to complete.» 

I «Amen» er sangeren klar til å møte sin dom, avkledt og edru, etter å ha vært igjennom mareritt og skyld. 
Det handler om soning og forsoning, bare ett ord gjenstår; «amen», slik må det være. 
«Show Me the Place» er en kjærlighetssang full av kristen symbolikk, en skildring som kan leses som et forhold der jeg-personen er blitt en slave av partneren. 
Men kan også handle om en forvirret manns lengsel etter fred. 

«Darkness» beskriver et destruktivt forhold som suger de elskende ned i mørke og interesseløshet, vekk fra morgenens lys og regnbuens fargespekter. 
Men låta kan samtidig handle om døden som nærmer seg, sangeren har ingen framtid, han vet at hans dager er talte. 
Denne blandingen av konkrete og mytiske motiver er noe av det som kjennetegner Cohens poesi. 

«Anyhow» er en kjærlighetssang av det aller råeste slaget, en blues med stikkord som oppbrudd, hat, skyld, nåde, bekjennelse, tilgivelse. 
Om «Darkness» var innhyllet i dødens mørke, er denne sangen omslynget av livets svarteste områder, og det er enda verre. 

«Crazy to Love You» er en skummel låt om kjærlighetens galskap, om falskhet og spill: 
«Had to go crazy to love you/Had to let everything fall/Had to be people 
I hated/Had to be no one at all.» 
Neste sang, «Come Healing», besynger ensomheten: 
«O solitude of longing/Where love has been confined/Come healing of the body/Come healing of the mind» og seinere: 
«Come healing of the reason/come healing of the heart.» 
Eller:«Come healing of the spirit/come healing of the limb.» 

Låta «Banjo» er en merkelig blues, utløst ved synet av en istykkerslått banjo som dupper ute på et herjet hav. 
Hvor kommer den fra? 
Kanskje er den slitt av ryggen på en som eide den, eller er den hentet «ut av graven til noen». 

Over til «Lullaby», en vakker vuggesang, drømmen om søvn og harmoni for slitne sjeler. 
Siste låt, «Different Sides», er nok en kjærlighetssang, om problemene med å møtes på tvers av «grenser ingen har trukket». 
Det høres ikke enkelt ut: 
«You want me to change the way I make love/I want to leave it alone.» 

En innsikt full av fortvilelse, framført som om den blør fra et hjerte av silke. 
