Filmanmeldelse:«Spectre» 

Det er bare å stille seg i kø, folkens: 
James Bond er her for å beseire oss! 

USA/Storbritannia. 
Regi: 
Sam Mendes. 
MED: 
Daniel Craig, Ralph Fiennes, Monica Bellucci, Christoph Waltz, Léa Seydoux, Ben Whishaw, Naomie Harris, Dave Bautista, Rory Kinnear, Andrew Scott, Jesper Christensen. 

«Spectre» heter årets installasjon, den 24. i Bonds etter hvert 53 år lange filmhistorie. 
Og nettopp Bonds egen historie spiller en avgjørende rolle: 
Filmen går tilbake til tider og begreper og personer fra den tidligste Bond-tiden. 
Men innholdet er hypermoderne, og da særlig hovedplottet, som sirkler rundt overvåkningssamfunnets altomfattende trusler under datateknologiens grenseløse muligheter. 

Dette er Bond på sitt kløktigste: 
En actionhelt med verdens lengste (og mest lønnsomme) historie, som går rett inn i en ny tid. 
Det er bare strålende! 

«Spectre» er en nokså direkte oppfølger til tre år gamle «Skyfall» (uten at det er tvingende nødvendig å se den først). 
Secret Service er sterkt truet av nye tider og nye politikere og nye måter å definere trusselbilder på. 
«M» har definitivt sine kamper å kjempe. 
Og i en stadig mer komplisert global virkelighet, blir det vanskeligere og vanskeligere å skille venn fra fiende. 
Og de gode kreftene fra de onde. 

Mens James Bond er ute i felten i Mexico City, tilsynelatende på egen hånd, for å bruke sin «license to kill» på en helt spesiell skurk. 
Bonds besøk avføder et kvartal i ruiner og en del livsfarlige stunts, og ingen i London er glad for hans handlekraft. 

Men det viser seg at mye er personlig for Bond denne gangen. 
Og mellom gigantiske eksplosjoner, riktig avskyelig grusomhets-high-tec, rikelig med runder ammunisjon, flyging og bilkjøring i det helt oppfinnsomme hjørnet, et par runder i silkelaken, noen drinker for mye; jepp, den helt riktige 007-cocktailen er på plass, shaken, not stirred. 

«Spectre» er ingen glattslikket Bond. 
Vår helt svetter og lider og bekymrer seg og må langt tilbake i eget liv denne gangen; han er på en måte menneskelig nok. 
Men ikke for menneskelig, selvfølgelig; da hadde han jo ikke vært vår mann. 
Hvilket han definitivt er – Daniel Craig har for lengst funnet sin fysisk imponerende, men litt mutte vri på rollen – men samtidig timer han små humorperler helt glimrende. 
Uten noen gang å overdrive, selvfølgelig! 

Teknikken er glimrende, foto helt topp, miksen av vill handling og en smule mer lavmælt persondyrking, er helt patent. 

Jo da, James Bond innfrir stort sett alt som kan forventes av ham i 2015. 
