Zac Efron hos Orson, Hvem Orson?
«Me and Orson» er en følsom og søt periode-film, som ikke betyr at den er egentlig indisponert, men gjenskaper ei ukjent tid som dertil er så uaktuell at bare 80 år gamle jomfruer aner om dens eksistens. 

Filmen forteller om da den legendariske film— og radioteaterskaperen Orson Welles («Citizen Kane») drev et lite teater i New York. 
Jeg-personen er en av disse håpefulle, streite unge mennene som plasserer seg i legenders skygge for at kjentfolk skal få anledning til å skinne med sin eksentrisitet. 

Men hovedrollen spilles av Zac Efron, som blir husket av de med ketchup på sushien fordi han spilte Troy Bolton i «High school musical». 
Unge jenter vil føle ham der hvor frokostblandinger rumler og kanskje elske filmen. 

Tida er deilig skildret. 
Claire Danes har taljetynn gensermidje, krøller som er gule som ettermiddags-havre og en frisk og oppvakt Polyanna-personlighet. 
Den unge mannen får synge voggesang for Brutus i Welles’ oppsetning av Shakespeaers «Julius Cæsar», og han forelsker seg i Danes. 
Men Orson Welles har horebukkenes største horn og beslaglegger de han vil ha, for alt er usant og kynisk i underholdningsbransjens fortumla egososietet. 
Filmen flanerer rundt i mytene om Orson Welles som en rutinert omviser i et paleontologisk museum. 

Kanskje finnes det ennå behovsgrunnlag for at tidligere tider skal bli melankolsk beundra samtidig som man tar avstand fra dem. 
Jeg vet ikke riktig. 
Hvis filmen ville beskrive en gris, kunne den vært harskere i fettet. 
Jeg likte bedre «RKO 281» der man problematiserte den tabloide Welles’ uthengning av Randolph Hearst i «Citizen Kane». 

Det er allerede mange nok filmer som bare er laget som kjærlighetserklæring til det gamle teatret, til den gamle kinoen i smuget, til det gamle hesteveddeløpet, til den gamle avisen eller de gamle pølsene fra hesteslakteren. 
Slutt med det. 
