Dansk medlidenhets-porno
Du vet at du er i Skandinavia når til og med de gode filmene gjør deg råtten til sinns. 
Og dette er en av de dårlige. 

Dansker har utrettet mye teit med sub-samfunnslig kloakk-poesi. 
De har også laget noen fine, menneskelige filmer. 
Også de fine filmene ble man litt drittlei av, på en defensiv, resignert «Er det virkelig sånn?» 
-måte som verken bringer folk framover i livet eller i intellektuell eller følelsesmessig utvikling. 
Det er et felles-idioti i vår november-orienterte sjølplager-del av verden at man blir et godt menneske av å se på de som har det vondt. 
Det gjør man ikke. 
Å identifisere seg med elendigheten fører til en slags form for negativ behaviorisme: 
Du blir den du ser, og etterpå er du skamfull over hvem du var. 
Du slutter med a-endinger for ikke å virke vulgær, du pusser skoene for ikke å likne en uteligger. 
Du blir litt dummere av deppe-filmer. 

Jeg tror at folk som ser for mange sosialrealistiske filmer til slutt blir gale og tar livet av seg. 

Men sosialrealisme er lettere å lage enn trolldeig. 
Det finnes ikke én eneste filmregissør som ikke kan klare å framstille elendighet. 
Det finnes ikke én skuespiller som ikke får til det tomme, hjelpeløse blikket til et grunnstøtt menneske med dårlig barndom og lav sjøltillit. 
Hunder og aper og plast-emballasje klarer sånne roller. 
Derfor er elendigheten et levebrød blant de talentløse, og hvis de ikke laget deppe-filmer, ville de ha jobba på lageret til Tuborg Bryggerier. 

«Submarino» skildrer tomøyd brødrepar med harde kjever da mamma kommer dritings hjem, banker den største sånn at brødrene forsøker å avlive henne med brødrister, men hun overlever og så dør den skrikende bebien. 
Vi treffer dem siden i livet sammen med nerblåste, håpløse barne-kidnappere og hvinende, fedme-plaga kvinne-mordere, mens den enslige faren tar heroin på do og sovner fra de frosne hakkebøf-kakene som sønnen ville ha til middag. 

Etter en time var utpenslingen av eksotisk forferdelighet brakt til et skillingsvise-nivå der jeg ikke gadd mer. 
Hvis filmen utviklet seg sånn at de to brødrene skikket seg bra og ble statsministre i Danmark, får dere ha meg unnskyldt. 
De mista meg før det. 
Jeg blir sur av poengløs publikumsplaging og medlidenhets-porno. 
Det kommer for mye europeisk film på kino, og det er seminar-sutrernes skyld. 
Denne er en av dem. 
