Dårlige dager i Tsjernobyl
En gang, for flere år siden enn jeg orker huske, var jeg med i en filmklubb, og som del av den svartkledde, selvoppnevnte elite, var det derfor med stor ro jeg satte meg ned for å se «Stalker», en 163 minutter lang film på russisk i et grått landskap og et forbudt område kalt «Sonen». 

Det kjentes som om filmen var tre døgn lang, jeg tror jeg sov en stund med åpne øyne, og på vei ut, da andre som hadde sett den snakket om «de vakre bildene» og «den stemningsfulle stemningen», skjønte jeg at de ikke skjønte noe heller, og at alt var et bedrag. 

Derfor må dere tilgi at jeg var en smule skeptisk da spillet «Stalker» dukket opp i hylla, til tross for fagre forhåndsrykter. 
Handlingen i denne «Stalker» er nemlig også lagt til Sonen, og bakgrunnsideene er tatt fra både filmen og en bok filmen delvis er bygget på. 
Skepsisen var ubegrunnet. 

Her er Sonen et ødelagt landskap etter Tsjernobyl-ulykke nummer to. 
(Som for øvrig skjedde sist fredag. 
Den 13.) 
Stalkerne er folk som oppholder seg ulovlig i denne sonen og henter ut det som måtte finnes av verdi. 
Du er en sånn. 

Men myndighetene liker ikke at du holder til der, og det finnes det grunner til. 
Kanskje er den viktigste at all denne radioaktiviteten har skapt gufne monstre som tygger løs på deg om de får sjansen. 
Trolig. 
Au. 

Underveis i spillet samarbeider du med andre humanoider, som kan hjelpe deg med å løse ulike oppdrag. 

Den kunstige intelligensen til medhjelperne og motstanderne dine er uhyre imponerende. 
Det er ikke ofte du ser maken til dette, med strategiske plasseringer og folk og dyr som rømmer og gjemmer seg om de synes at du er for slem. 

Handlingen tillater en viss grad av frihet, og måten du oppfører deg på overfor andre avgjør også hvordan de oppfører seg mot deg. 

Grafikken er nesten uten sidestykke i sin detaljrikdom. 
Lyden har sine små glipper (jordlyd når du tråkker på metall?), men jeg tilgir. 
Realistiske kulebaner, dyster stemning, passe skummelt, et actionspill av de absolutt sjeldne. 

Flerspiller byr på få, men uhyre gode kart. 
Her er nesten alt gjennomtenkt, alltid med flere mulige utganger og muligheter. 
Det lønner seg å kjenne kartene. 

«Stalker» er fire år forsinket. 
Men det var verdt ventetiden. 
Mirakler skjer altså ennå. 

Du skal se at selv Duke Nukem Forever dukker opp i år også, etter ti års utvikling? 
Nei da, jeg bare tuller. 
Det gjør jo ikke det. 

LUFTETUR: 
Et lite stemningsbilde fra en luftetur med hunden. 

Bildetekst: 
PARANOIA: 
Du er ikke paranoid. 
De er virkelig etter deg. 

Bildetekst: 
LEK: 
De likte godt å leke gjemsel på fritiden. 

GASS: 
Og her ser vi gassmaske, det siste nye fra Designspirene. 
