Tar kraftig oppgjør med et forstokket kvinnesyn i det pakistanske miljøet
Azra Gilani fikk mye oppmerksomhet etter en kronikk om æreskultur i 2016. 
Nå har hun skrevet boka om sitt liv. 

I februar 1971 ankom Gilani et snødekt Fornebu for å bosette seg i Norge. 
«Jeg var 21 år, og jeg var kommet til en ny verden.» 

Hennes mann, Shah, hadde fått jobb i et tysk selskap med kontorer i Oslo. 
Ekteparet flyttet inn i en liten hybel på Ensjø. 
Mens han jobbet lange dager, var hun overlatt til seg selv i et fremmed land. 
Sammenlignet med det myldrende livet i hennes hjemby Lahore, var Oslo stille, grå og gammeldags. 

Etter hvert flyttet ekteparet til Malmøya, Vettakollen og til slutt til Skjetten. 
I tillegg til å skaffe seg jobb, fikk Gilani to døtre og et nettverk av norske venninner. 
Den velutdannede kvinnen trivdes ikke blant mannens pakistanske venner. 
Mens hun er liberal og opptatt av å bli kjent med norske forhold, er de tradisjonelle og opptatt av pakistansk kultur. 
Med fine skildringer får Gilani fram hvilke problemer det skapte for ekteparet og døtrene. 

Fanget i Pakistan 

Hun blir kritisert for å være «fornorsket» og «frigjort», av mannens venner. 
Da døtrene skaper skandale fordi de danser i skjørt under et bursdagsselskap, vender også mannen seg mot henne. 
Under et ferieopphold i Pakistan i 1980 skjer det forferdelige. 
Hun blir fratatt sitt og døtrenes pass, banket opp av mannen og nektet å reise tilbake til Norge. 
Svigerfamilien skal lære henne og døtrene å bli ærbare kvinner. 

Skildringen av hvordan hun med list og lempe greier å komme seg ut av fangenskapet, er sterk lesning. 
Den gang var myndighetene uvitende om at norske statsborgere ble holdt tilbake i land som Pakistan. 
Det er også fortvilende å lese hvordan hun erfarte at verken skolen eller tidligere kolleger lurte på hvor døtrene var blitt av da hun kom tilbake. 
Gilani hadde ingen å henvende seg til, og hennes og døtrenes situasjon blir dekket over av taushet og likegyldighet. 
Historien om hvordan hun til slutt greide å få dem hjem, gjør inntrykk. 

Ydmykt tilpasset hun seg mannens, svigerfamiliens og det pakistanske miljøets holdninger. 
At hun fikk en datter til, gjorde ingen forskjell, men da hun fikk en sønn, ble mannen mer medgjørlig. 
Da døtrene i Pakistan fikk vite at de hadde fått en bror, skal den eldste ha spurt: 
«Tror du pappa vil la oss reise hjem nå? 
Kanskje han blir mer glad i oss nå som vi har en lillebror?» 

Kampen mot patriarkatet 

Det er uten tvil beskrivelsene av disse første ti-femten årene av hennes liv som innvandrer som er bokas sterkeste. 

Hennes nådeløse skildringer av den patriarkalske pakistanske kulturen gir leseren rett og slett en klaustrofobisk følelse. 

Ved å fortelle detaljert og konkret får hun fram hvordan menn er viktigere enn kvinner, sønner enn døtre. 
Mens mennene kan være utro og ha flere koner i jakten på å få en sønn, må kvinnene til enhver tid være ydmyke og ærbare. 
Når denne kulturen i tillegg forankres i en konservativ tolkning av islam, finnes det bare en vei ut for Gilani. 
Hun skiller seg og blir selvstendig næringsdrivende. 
Ektemannen og hans pakistanske venner forsvinner ut av hennes liv. 
Fra da av vier hun seg fullt og helt til sine barns utdannelse og kampen for deres rett til selv å forme sine liv. 

I de siste delene tar boka mer og mer form av en debattbok hvor Gilani tar et oppgjør med den pakistanske kulturen hun har brutt med. 

Ny Norges historie 

Etter sin kronikk i Aftenposten i 2016, og kamp mot æreskultur, har Gilani mottatt Jo Nesbøs pris som «Ålreit dame», og summen på en million kroner ble brukt til å hjelpe syriske flyktninger. 
I årets nyttårstale omtalte Erna Solberg henne i forbindelse med «de skamløse jentenes» oppgjør med moralpolitiet. 
«Lytt til Azra Gilani», sa statsministeren. 
Det er grunn til å tro at også «En muslimsk mors kamp» vil få stor oppmerksomhet. 

For til forskjell fra tidligere innsidehistorier fra innvandrermiljøer, gir boka et bilde av det pakistanske miljøet helt fra 1970-tallet og fram til i dag. 
«Min mor er første kvinne i Norges historie, fra sin generasjon innvandrerkvinner, som skriver en slik bok», påpeker den yngste datteren og medforfatteren, Maria Gilani, i etterordet. 

Selv festet jeg meg særlig ved Azra Gilanis avsluttende tanker om hvordan innvandrerdebatten har utviklet seg etter 22. juli 2011. 
Der diskuterer hun hvorfor den har hardnet til og blitt stadig mer polarisert. 
Hun beskriver også treffende den vanskelige situasjonen mange med innvandrerbakgrunn står i: 
«Det har vært en kamp mot æreskultur i minoritetsmiljøene i tillegg til en kampen mot majoritetsbefolkningens rasisme og fremmedfrykt.» 

Selv om boka først og fremst er et oppgjør med kvinnesynet i pakistanske miljøer, håper jeg våre politiske ledere også vil lytte til disse sidene i Azra Gilanis viktige bok om hvordan Norge er blitt et flerkulturelt samfunn. 
