Stort vidd?Tja, la oss heller si kjedelig! 

ROMAN: 
Kvinnemonolog full av fleskete formuleringer og forsert dramatikk. 

Marita Fossum. 
Singularitet. 
Roman. 
143 sider. 
Oktober. 

Spriket mellom forlagenes obligatoriske forhåndsros av aktuelle bøker og kritikerens opplevelse av de samme tekstene kan være stort. 

Mens f.eks. 
Oktobers vaskeseddel lover at «Singularitet», den syvende romanen til Marita Fossum (født 1965, debut 2002), oppviser «driv», «overskudd», «språklig følsomhet» og «stort vidd» der teksten på «underfundig» og «originalt» vis, må vite, tar for seg en «kvinne som setter sin hverdag og trygghet på spill for å åpne seg mot verden og den nakne eksistensen», vil jeg nøye meg med å fastslå at denne jeg-romanen mest av alt virker pratsom, flat og kjedelig i all sin forserte dveling ved den middelaldrende hovedpersonens prostitusjonsplaner, synet av en skadet, ung mann ikledd underbukse i Botanisk hage, opplevelsen av den suicidale naboens pistol, tankene omkring den vel nittiårige farens pleiesituasjon, formidlingen av en fomlende, smertefull voldtekt og de stadige påminnelsene om venninnen Abigails kosmisk styrte healingsskrullerier. 

For å si det som det er - ikke på noe plan fanger den klisjeklamme historien om arbeidsløse Gulline Syvertsen, kalt Gullemor, min interesse. 
Hennes siste jobb var på Kulturhistorisk museum, men mye kunne visstnok ha vært annerledes dersom hun hadde fullført hovedoppgaven sin om Sartre på nittennittitallet. 
Nå bor hun alene i en sentrumsnær leilighet i Oslo, insisterer på at livet hennes er «blottet for mening», og vil gli frivillig inn i horerollen. 
Ved å tilby «samtale og sex» under navnet Ella F, ønsker hun å kvitte seg med «følelsen av å stå utenfor mitt liv og betrakte meg selv, som om jeg er i en film, eller er en person i en roman.» 
Kanskje er livet «på kanten» av det aksepterte det som skal til for å kunne finne den berømte meningen i tilværelsen. 

Spesielt «original» er knapt opplevelsen av eksistensiell tomhet og lede. 
Og prostitusjonsplanen, ja, den føles mer sær enn «underfundig», spør noen meg. 

Så det blir definitivt feil å tale om episk «driv»» i denne kronglete, seigtflytende kvinnemonologen hvor de pompøse, tomtønneklingende utsagnene er både mange og prangende. 

Som når det gjelder å «forlate denne kloden, planetsystemet, Melkeveien og de påfølgende to galaksene, for å kjenne at livet, dette skjelvende bladet i universet, bevret». 
Eller hva med den dypsindige forsikringen om at «jeg stoler ikke på Melkeveien, den virker utflytende, grenseløs, liksom bestemt og var på samme tid»? 
