Øya-anmeldelse:Hvitmalt Gjerde - Kjapt og sjanglete 

KONSERT: 
Hvitmalt Gjerde STED: 
Vika, Øya Publikum: 
Cirka 1000 

Det går unna i den hvitmalte galaksen. 
Det er knapt et halvt år siden noen sjarmerende sjanglete bylarmkonserter. 
Det er knappe seks uker siden det nesten like sjarmerende og sjanglete debutalbumet. 
Og samme dag som øyadebuten slipper bergenserne en titommer. 
Med bare nye låter. 
Sånn er det når man er ung og knapt har fullført videregående. 
På den lille Vikascenen spiller Mindeguttene etter eget sigende for deres største publikum noensinne. 
Kvartetten har blitt tryggere, modnere og betraktelig mer stringente. 
Om man kan kalle surfrock for slikt. 

Samtidig har de blitt dårligere kleskoordinert - sist var det da vitterlig hvite skjorter på alle sammen? 
Det var muligens bare et påfunn fra de hvitmalte mødrene. 
Vokalist Johannes Fjeldstad nærmer seg i alle fall sin far (Piddi Fjeldstad fra Pompel and the Pilts) i sceneutstråling. 

At vokalen ikke lenger er vrengt som på plata, gjør at man endelig kan oppfatte, men ikke nødvendigvis forstå, teksten på «Surfer med Jesus», «Litt mer» og ikke minst avsluttende «Vil du holde min hånd». 
Den framstår forresten mer og mer som den beste beskrivelsen av prøvende, keitete ungdomskjærlighet siden Nordahl Grieg holdt i et sykkelstyre. 

Konserten durer av gårde i et minst like heseblesende tempo som karrieren - så vidt over 31 minutter etter de har gått på, har de forlatt oss. 
Da har de vært innom hele debuten, delt en ny låt ("Sommerkammer") og fått forsterket det sjangernødvendige gitarekkoet med hjelp av Barcode. 

Jeg visste at de byggene ville komme til nytte en dag. 

TOR MARTIN BØE 
