SSO med storartet Bruckner-fremføring
Den tyske dirigenten Markus Stenz viste seg som en musikkfremstiller av rang. 

Schumann: 
Konsertstykke for fire horn og orkester 

Bruckner: Symfoni nr. 7 

German Hornsound, hornkvartett 

SSO, dir.: 
Markus Stenz 

Konserthuset, torsdag kveld 

Schumanns konsertstykke for fire horn og orkester er nærmest en raritet og sjeldent å høre i konsertsalen. 
Dette romantiske stykke stiller store krav til hornistene som danner en solo-kvartett. 
Etter de innledende fanfarer merket vi oss det nyanserte fargespillet mellom horn-kvartetten German Hornsound og orkesteret. 

I den langsomme romansen var det igjen det rike klangfargespekteret som fanget oppmerksomheten, mens siste sats, igjen med fanfarer, ble spilt med vidd og fantasi slik vi ellers kjenner det fra Schumanns klaverstykker. 
Så stor var begeistringen i salen at de fire hornistene ga et ekstranummer: en Bruckner-koral. 

En begivenhet 

Det første vi merket oss da SSO gikk i gang med Bruckners Syvende, var den enorme dynamikken. 
Det gikk fra det nesten uhørlige (i begynnelsen) til det øredøvende sterke. 

Hovedtemaet i denne satsen er som fra en annen verden – Bruckner selv sa at han hadde drømt det; en venn av ham hadde plystret det for ham. 
Temaet utstråler en slags overjordisk herlighet, som også er frihet. 
Under ledelse av den dyktige dirigenten ble vi lyttere vitne til en klangaura som gikk ut over det rent musikalske og ble til bilder ladet av betydning og emosjonalitet. 

Det stiger ofte til det monumentale i denne symfonien, der SSO viste en beundringsverdig god balanse mellom de forskjellige instrumentgruppene. 
I adagioen ble vi med på flukten opp mot det ekstatiske (og berømte) bekkenslaget. 
Da Bruckner var kommet hit i utskrivingen av satsen, var Wagner død (13.2.1883). 
Rystet i sitt innerste forvandlet da Bruckner mot slutten adagiomelodien til en klagesang. 

Etter den raske scherzoen, som ble spilt med en rekke fine detaljer, kom så finalen der det var det kromatisk-koralaktige som fascinerte. 
Som helhet var SSOs og Markus Stenz’ tolkning av dette verket en begivenhet av de store. 
Aldri tidligere har jeg hørt SSO på dette nivået i en Bruckner-symfoni. 
