Filmanmeldelse:Kampen for tilværelsen 

Å være en «DUFF» er en skjebne nesten verre enn døden. 
DUFF sier du? 
Designated Ugly Fat Friend, eller Direkte Ulekker Beste Venn som det litt klønete har blitt hetende i norsk språkdrakt. 

Altså, den mindre attraktive vennen i enhver gjeng, den man tør å snakke med når man egentlig vil nå fram til den langt lekrere vennen/venninnen. 
Det dreier seg om merkelappene ungdommene gir hverandre på high school, eller i hvert fall slik amerikansk high school-film har lært oss at de gjør: 
Nerdene, «gotherne», «babene» og sportskjekkasen. 
Sistnevnte kan bidra til hovedrolleinnehaver Mae Whitmans vei ut av «DUFF»-tilværelsen, dersom hun hjelper han med å ikke stryke i kjemi. 

Whitman kan minne om en krysning mellom slackerkomedienne Anna Faris og «Girls»-skaper Lena Dunham. 
Forholdsvis mye jamring og «stakkars meg» med andre ord, men hun klarer etter hvert å sjarmere litt etter å ha oppdaget at hun altså er «DUFF». 
Vi aner at filmskaperne har ønsket å fremme budskapet«bare DU kan definere deg selv». 
Filmen fremstår imidlertid altfor ofte som om den er laget på (nett)mobbernes premisser, de gode intensjonene drukner litt i forsøkene på å være kule. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
