Øredøvende grunn
Et kaldt gufs fra 1990-tallet. 

HANDLER OM: 
Gangstere lurer gangstere i Londons underverden. 
Igjen. 

DOM: 
Finnes det en psykiatrisk diagnose egnet til å beskrive hodet til en godt voksen godsherre hvis eneste knep i livet er å «slum it» i en londonsk underverden han garantert aldri har hatt noen reell føling med? 
Med «RocknRolla» har Tilfellet Guy Ritchie gudhjelpe laget den samme puerile filmen en tredje gang. 

Intellektuelt sitter han fast i tenårene. 
Det eneste «nye» er en mangel på energi som tyder på at han begynner å bli tung i sessen, rent fortellerteknisk. 

«RocknRolla» er, som «Lock, Stock And Two Smoking Barrels» (1998) og «Snatch» (2000), en slags forviklingskomedie satt til et eplekjekt, ufattelig grunt portrettert «gangstermiljø». 
En testosteronfest Ritchie, likt en rødmende 15-åring, selv ikke er invitert til, men likevel virker å ha en slags skrekkblandet homoerotisk dragning mot. 
Guy Ritchies fantasi strekker seg hit - ikke en tøddel lenger. 

Voldsepisoder kryssklippes med liksom «tøff» rockmusikk, dialogen er viddløst kjekkaseri, «gjengen» heter - og det er her du skjønner at han forlengst har sluttet å anstrenge seg - «The Wild Bunch». 
Heller ikke den (riktignok fullstendig sjelløse) teknikken fra tidligere dager er på hans side lenger. 
All saft er krystet ut av sitronen. 
Resultatet er ikke bare idiotisk, men kjedelig i tillegg. 

«RocknRolla» ville ha vært gammeldags for 10 år siden. 
Slutten forteller at det er en fortsettelse på vei. 
Så pinlig for ham. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
