Skitten-realisme fra britisk asfalt
Inn kommer Daniel Barber fra London og planter sin spillefilmdebut i asfalten der den skitneste britiske underklassen – de dopa narkolangerne – rår grunnen. 
Det er filmatisk godt laget. 

I England tviler vi dessverre ikke på at fattigslige sosialblokker huser ungdom som har gått i stå. 
Rusa på crack og heroin er de unge gatas farligste dyr. 
De herper naboens bil og slår ned eieren den ene kvelden, plaffer ned en enslig mor eller stikker i hjel en pensjonist neste dag. 
Den tagga undergangen under bilveien er okkupert av den kriminelle og voldelige gjengen slik at fredelige beboere ikke tør å passere der. 

Kan det bli en medrivende thriller og krim av slikt? 

Ja, når en av høyblokkas beboere er en opprørt og oppegående pensjonist ved navn Harry Brown, spilt av stjerneskuespilleren Michael Caine. 
Han løfter hovedrollen med et langt livs skuespillermuskler, hva enten det handler om å åpne ansiktet i mykhet og sorg, eller å hardne til i kynisk beregning. 
Det viser seg at Brown i unge år var marinesoldat og vet litt om svært mye. 

Inn i den dystre, rå fortellingen kommer den tenksomme politikvinnen Alice Frampton, utmerket framstilt av Emily Mortimer. 

Men scenene som tar prisen, er Browns møte med dop— og våpenlangeren Stretch. 
Sean Harris levendegjør den arrete fyren så infamt at man aldri tviler på at mannen all sin tid har levd på rus. 

Det ender i blodig skittenrealisme så det forslår. 
Det triste er at Barber nektet å trøste oss med at politiet gjenoppretter ro og orden på beboernes vegne. 

Dermed må vi gruble på hvordan rus og vold egentlig skal kureres i byer der den slags har sklidd for langt. 
Den grublingen tar jeg gjerne med på kjøpet. 
