Aldrende krimdronning i farta
Oversatt av Ragnhild Eikeli. 
459 s., kr 329,- Aschehoug 

Den nyeste - «Mordrommet» - er utvilsomt en av de aller beste. 
Hele registeret av forfatterens beste egenskaper kommer til utfoldelse: 
Evnen til å lage en spennende og variert mordhistorie med en mangfoldighet av mistenkte personer; sansen for de mest ulike menneskeskjebner; den varme interessen for gammel engelsk arkitektur og historie, og det skarpe blikk for naturens nyanser. 
Ikke minst er boken en drivende god fortelling om selve byen London, som James åpenbart er lommekjent i. 

I utkanten av storstaden ligger Hampstead Heath. 
Her har samleren Max Dupayne laget et lite, eksklusivt museum om 1920- og 30-årenes England. 
En av salene blir kalt mordrommet: den inneholder rekonstruksjoner av berømte - og beryktede - mord fra mellomkrigstiden. 
Mange nifse scener å studere der. 

Da eieren Max Dupayne dør, blusser det opp til strid om museets videre skjebne. 
Skal det nedlegges og spres for alle vinder? 
Eller fortsette som før? 
Det er sterke - og motsatte - meninger om dette, både blant hovedarvingene, de ansatte og andre involverte. 

Etter hvert braker motsetningene løs, og groteske mord finner sted, alle inspirert av detaljer fra mordscener i museets historiske Mordrom. 

Det er en god historie James kommer med, om enn noe langtrukken og ordrik - det første mordet kommer på side 141! 
Likevel synes jeg at denne gammeldagse krimromanen er bedre enn noe Agatha Christie eller andre forfattere av «dannede mord» har gjort. 
Det går år og dag mellom hver gang man leser en så innholdsrik underholdningsroman. 
Man sitter tilbake med en fornemmelse av det jeg vil kalle Englands sjel, når man er ferdig med lesningen. 
