Bok for den nasjonale snøkanon
«Noriaki» er helt oppe på siden av Thorvald Steens «Vekten av snøkrystaller» som utkom i vår. 

Hopp er bevegelsespoesi, skriver forlaget i omtalen av Endre Rusets forrige bok om Noriaki, en boksingel i 2014. 
Siden den gang har han publisert flere dikt om den japanske hopperen Noriaki Kasai på sitt eget olympaistadion.no, et nettsted som har revitalisert sportsdiktet i norsk prosa. 

De fleste dikt skrives om antiheltene, om livets evige toere og de som tryna. 
Noriaki er ikke der, selv om han er en toppidrettsolding. 

I mars i år ga Noriaki Kasai et intervju til Aftenposten der han fortalte at han satser på å bli olympisk mester i Pyeongchang i 2018. 
Helt ute av lufta er det ikke tatt: 
Noriaki ble verdensmester i skiflyging i 1992, har OL-sølv og bronse i laghopp og 241,5 meter i Vikersund. 
I sommer ble han 45 år. 

Ikke haiku 

Japansk haiku er det heldigvis ikke, men det er Ruset-haiku. 
Han følger oppskriften på tre linjer, men bryter med regelen fem stavelser, sju stavelser, fem stavelser. 
Endre Ruset har fått navnet hans (tre stavelser: 
Nor-i-aki) inn i absolutt alle snuttene, i noen både tre og fire ganger. 

I de stramme tekstblokkene er det et hav av referanser. 
Kanskje jeg dikter inn for mange, men når han nevner svarttrosten, leser jeg det som en hyllest til Jan Erik Vold, som har dominert idrettsdiktningen, og hans nydelig gjendikting av Wallace Stevens. 

Nikk til Hauge 

Ellers er det nikk til titler av Olav H. Hauge og Hemingway, drinker, Karoline Bjørnson og alle slags fugler. 
Her det Hovland og Schubert – og ordspill («Kulm-kast») og mere til. 
Likevel framstår det som rent diktet, en langsom flyt med alle forfattermuskler spent under dressen. 

Vi kan savne dramaturgiske grep som stilbrudd og fall som en del av heltefortellingen. 
Dikteren drar ham nær både seg og oss ved å utelukkende bruke fornavn. 

Avstand blir vanskeligere, men det blir inderlig og beundrende. 
Samtidig er det befriende at det diktes i presens (etter haikuregelverket) og ikke er tilbakeskuende sportsvers med treski, stilhopp og hele nasjonen ved termosen, serru. 

Fornyelse 

«Noriaki» er en fornyelse. 
«Noriaki» er helt oppe på siden av Thorvald Steens «Vekten av snøkrystaller» i vår ellers skrinne skihopplitteratur. 
Det er plass til flere i den snøkanonen. 

«Noriaki» har et modernistisk oppsett uten at det blir påklistret: 
Selvsagt er teksten på venstresiden presentert i bakkens linjer med en speilvending på høyre side, men om du løfter boka bort fra ansiktet og ser begge sidene samlet, ser du en V. 
Det åpner opp for flere måter å lese på. 

Lekre detaljer 

Fra øverst på siden og ned – eller fra midten av siden og ut mot kanten? 
Kan man lese-sakse? 
Hvordan henger nå et skihopp sammen, om det ikke er en ekspanderende ekstase av all erfaring, risiko og gode nederlag som finnes i et liv? 

Boka har lekre detaljer i en Flamme-utgivelse som er gjennomarbeidet, helt fra bruk fra røde prikker, snøkrystaller mellom diktene og omslagsfargene: 
Snøhvit rygg og ellers hoppdressgul ellers. 
Kolofonen bakerst i boka er også en liten godbit signert designer Aslak Gurholt i Yokoland. 
