Stein Torleif Bjellas bokdebut virker grunnleggende uambisiøs
Tar seg i å savne musikken. 

Stein Torleif Bjella er en bejublet trubadur med underfundige tekster, innbefattet gullkorn som «psykisk kan du vera sjøl». 
Når han nå har gitt seg i kast med dikt i bokform, er det uten rim og uten verseform eller tydelig rytme. 

Det fungerer bare sånn passe. 
Man tar seg i å savne musikken, og de fastere formene den gjerne fører med seg. 

Knekkprosa 

Diktene i Jordsjukantologien er utpreget «knekkprosa», det vil si alminnelig prosa, som er satt opp på boksiden som dikt, altså med ujevn høyremarg (derav navnet knekkprosa: prosaen er «knekt» ved slutten av hver verselinje). 
I knekkprosa blir selve ordvalget og ordsammenstillingen altavgjørende. 
De færreste av disse diktene klarer å bringe nok meningstyngde til at valget av så fri form virker tilstrekkelig motivert. 

Det dreier seg selvsagt om livet på bygda. 
Flere personer kommer til orde, de refereres gjerne til ved navn, og i slutten av boka finnes det to sider med presentasjon av de viktigste karakterene. 
Grunnleggende i Stein Torleif Bjellas dikt er fortellingen: 
Det gjør at diktene framstår særdeles tradisjonelle, og rett og slett en smule trauste. 
En svært sjelden gang kommer noe som kan kalles et poetisk bilde: 
«Einsemda kom / som storauren oppover bekken. 
/ I mørkeret.» 

Uambisiøs 

Jeg tar meg i å gripe etter de verselinjene der betydningen ikke er helt åpenbar eller selvforklarende. 
Her blir jeg interessert: 
«Du veit sjølv når du er fri. 
/ Det er forskjell på lidenskap og samanbrot.» 

I dette tilfellet blir leseren liksom invitert til å fundere videre på ordene. 
Sammenstillingen av de to setningene fungerer. 
Men det er altfor få slike innslag i denne boka. 

Grunnleggende overrasket over denne diktutgivelsen er jeg ikke. 
Den er omtrent som man kan forvente når en sanglyriker forsøker seg på dikt i skriftlig form. 
De to formene er grunnleggende forskjellige, og det er ikke gitt at en god sangtekstforfatter framstår som en god poet i bokform. 
Framfor alt slår denne boka meg som grunnleggende uambisiøs. 
Og en viss ambisjon kreves for at dikt i bokform skal fungere godt. 
