Ikke mye å slite ut drøvelen på
Den omdiskuterte OL-låten skaper neppe allsang på tribunen. 

LÅT: 
Mye har vært sagt og skrevet om OL-låta «The Best of Us» allerede. 
Det store spørsmålet er derfor om det finnes noen formildende omstendigheter. 
Det gjør det for så vidt. 
De innledende versene til Alexander With er helt kurante. 
Hans runde og behagelige stemme fungerer godt i kraftballade-landskapet. 
Men så begynner problemene å tårne seg opp. 

Hele låten ender opp som en floke av ideer hvor det er umulig å finne en rød tråd. 
Litt som et sjangeroverskridende kulturskoleprosjekt hvor alle skal få være med. 

Noe som selvsagt er en fin tanke, men man forventer at balansen mellom søtt, salt og syrlig har en finere harmoni når man legger jobben i hendene på såpass velrenommerte artister og låtskrivere. 
Her krangler nemlig elementene så busta fyker. 

Fra marsjintroen, via nødrim-rap fra den ellers så talentfulle Kaveh (vi går for gull, så slutt å tull), til opera-kauking og den påklistrede «We Are the World»-aktige avslutningen, er det komplett umulig å finne holdepunkter. 

Når det er sagt, er det sjeldent at låter skrevet for dette formålet avstedkommer som popkunst av edelt merke, men de har som regel et eller annen anthem-aktig preg som egner seg til å skråle med på fra tribunehold. 

Her vil nok de fleste slite med å finne ut hvor de skal trimme drøvelen. 
