En ny klassiker
Når man ser Aki Kaurismäkis nye film «Den andre siden av håpet», kan man ikke annet enn å fryde seg. 

FILM: 
Finnes det en mer uanstrengt forteller blant nålevende filmskapere enn Aki Kaurismäki? 
I løpet av fire tiår har Finlands fremste filmatiske eksportvare bygget opp et rikholdig arsenal av cinematiske snarveier, humoristiske gester og typete figurer som på én og samme tid er universelle og utsøkt spesifikke. 
Og når man ser hans nye film «Den andre siden av håpet» kan man ikke annet enn å fryde seg over hvor tidløs og klassisk hans nye fortelling om flyktninger og andre utskudd i Helsinki er. 

Skjebne 
Var det ikke for den dagsaktuelle tematikken og et par teknologiske duppeditter, kunne historien om den syriske flyktningen Khaled (Sherwan Haji) og den tidligere skjorteselgeren Wikström (Sakari Kousmanen) vært laget når som helst mellom 60-tallet og i dag. 
Slik ofte er tilfelle i Kaurismäkis filmer har ikke Wikström noen åpenbar grunn til å forbarme seg over Khaled – snarere tvert imot – men fordi han er et vanlig menneske, og vanlige mennesker rett som det er gjør ting uten åpenbare grunner, bestemmer han seg likevel for å hjelpe ham. 

Og når de to mennene finner sammen på den slitne restauranten Den gylne halvliter – Wikström som eier og Khaled som altmuligmann – er det på grunn av en mellommenneskelig forståelse som overskrider språk, kulturforskjeller og konvensjonell manuslogikk. 

Sympati 
I åpningsscenen får vi se Khaled stige opp fra en kullbinge på et fraktskip, og synet av denne skjeggete, sotete skikkelsen sender tankene hen til David Lynchs pågående TV-epos «Twin Peaks: 
The Return». 
Dette bildet er langt fra det eneste Kaurismäki og Lynch har felles: 
Begge komponerer bilder som om de var malerier; begge benytter seg av umiddelbart gjenkjennelige arketyper; begge nærer en sterk fascinasjon for klassisk americana som de rekontekstualiserer på særegent vis; begge lager filmer man har lyst til å flytte inn i, og begge liker å ta seg god tid og la bevegelser forplante seg som ekkoer over lerretet. 

Slik kan man fortsette, fra deres bruk av sigarettrøyking som visuelt og narrativt virkemiddel til deres felles forkjærlighet for kursiverte fonter uten seriffer. 
Likevel er det en fundamental forskjell på Lynchs og Kaurismäkis tilnærming til filmskaping, for der amerikaneren har viet seg til metafysiske mysterier, er hans finske kollega trygt forankret i en jordnær og håndfast humanisme. 

Solidaritet 
Så å si hele Kaurismäkis filmografi handler om å skildre mennesker som lever utakknemlige liv utenfor det gode selskap, og nettopp derfor klinger hans engasjement for flyktninger og andre migranter så sannferdig. 
Selv om «Den andre siden av håpet» uunngåelig vil bli tolket som en politisk og dagsaktuell film, forteller Kaurismäki den samme historien han alltid har fortalt: 
Det er bare rollefigurene som har byttet hudfarge og morsmål. 

Den voldsomme kraften i hans nye film har da mindre å gjøre med politikk og tidsånd enn Kaurismäkis uforlignelige evne til å sette sammen ansikter, interiører, musikk og korthugde, stoiske replikker til leken og gripende filmpoesi: 
«Den andre siden av håpet» er varm, vittig, overskuddspreget og til tider så håpløst, ubegripelig teit som bare en aldrende mester kan tillate seg. 
Kaurismäki har avvist tidligere utsagn om at dette er hans siste film, men om så var tilfelle ville «Den andre siden av håpet» vært et verdig punktum for en stor karriere. 
