Albumanmeldelse:Andrew Bird - «Hands Of Glory» 

Herlighet. 

ALBUM: 
AMERICANA Andrew Bird «Hands Of Glory» (Bella Union/Universal) 

Det er så snaut med tid siden 38-åringens strålende sjuende, at man nesten må ty til klisjeer som armklyping. 
For selv om dette er et såkalt appendiks til årets hovedutgivelse, er resultatet på ingen måte svakere. 
Mer roots- og bluegrassrettet enn storebror, betonet av en Townes van Zandt-standard (Om den er bedre? 
Tjæh). 
Men på ingen måte sjangerlåst. 

Han starter i en dysterlystig begravelse, fortsetter med mordhymner og avslutter med ni minutters fortvilelse som til slutt biter albumet i halen. 
En klisjé til: 
To slike utgivelser i en karriere hadde vært imponerende i seg selv. 
To på et halvt år, derimot. 
Du milde. 

BESTE LÅT: 
«Orpheo» 
