«The Last Jedi» er et grasiøst steg opp i kvalitet for Star Wars-filmene
Regissør Rian Johnson har gitt oss den beste versjonen av filmen vi kunne håpe på. 

«Star Wars: The Last Jedi» er en perfekt versjon av hva den prøver å være: 
En film som innfrir kravene om å underholde, og samtidig de økonomiske behovene til selskapet som finansierer festen. 
«The Last Jedi» sprenger ikke rammene for hva «popkornfilm» kan være, ei heller for hva en «Star Wars»-film kan være – likevel gleder jeg meg til å ta med min far og se den igjen. 

For selv om «The Last Jedi» aldri gjør en virkelig sjokkerende vending, eller legger opp en banebrytende handling, kan man se regissør Rian Johnson (som også har skrevet manus) ta publikumet sitt på alvor. 
Filmen er velskrevne 2 timer og 30 minutter med action, spesialeffekter, humor og, viktigst av alt, tålmodighet. 

«The Last Jedi» tar seg tid til å gi rollefigurene interessante særpreg, og slik får Rey (Daisy Ridley), Finn (John Boyega), Poe Dameron (Oscar Isaac) og Luke Skywalker (Mark Hamill) en tredimensjonalitet som beriker filmens actionfylte siste halvdel. 
Vi opplever heltene tenke og reagere. 
De får rom til å velge feil og til å lære, og gjennom handling og avgjørelser driver de filmen fremover mot en endelig konfrontasjon. 

Men man forstår premisset til «The Last Jedi» best, hvis man har sett den forrige filmen («The Force Awakens» fra 2015). 
Vi starter med at det onde imperiet First Order er i hælene på rebellene, som ledes av general Leia Organa (Carrie Fisher i hennes siste rolle). 
Hun har sendt Rey til en avsidesliggende planet der Luke befinner seg, for å prøve å overbevise den gamle Jedi-mesteren om å forlate eksiltilværelsen og hjelpe til i kampen mot First Order og den onde Kylo Ren (Adam Driver). 
Sistnevntes mørke bruk av «The Force» er et kraftig våpen, noe rebellene håper Luke kan klare å nøytralisere. 

Nesten alle filmene i «Star Wars»-sagaen finner tematisk tyngde gjennom konseptet The Force, en metafysisk energi i universet som gjennom trening og meditasjon kan benyttes på overnaturlig vis. 
Da George Lucas lanserte sagaen på 1970-tallet, lot han seg inspirere av asiatisk religion, noe som gled fint inn blant Lucas’ filmreferanser til regissør Akira Kurosawa og tegneseriene med Lyn Gordon. 

Et problem med «The Force Awakens», var at 2015-filmen lett kunne beskyldes for å være en hyllest til allerede eksisterende «Star Wars»-filmene, i stedet for en organisk fortsettelse av historien. 
En av de subtile kunstneriske trekkene Rian Johnson har gjort med «The Last Jedi», er å bygge på de samme referanseverkene som Lucas opprinnelig gjorde, i stedet for å bli inspirert av de eksisterende Star Wars-filmene. 
Der «The Force Awakens»-regissør J.J. Abrams lot seg inspirere av seks år med filmhistorie, har Johnson snarere valgt å forholde seg til 90 år. 
«The Last Jedi» refererer til filmer så forskjellige som «Wings» (1927) og «Kagemusha – generalens dobbeltgjenger» (1980). 

Slik nerdete historiekunnskap er ikke nødvendig for å kunne nyte «The Last Jedi». 
Disse referansene er med i filmen fordi de passer til det handlingen forteller oss, og hvordan rollefigurene har det der og da. 
Johnsons oppgave har vært å finne et medrivende samvirke mellom form og innhold. 
Begge tilnærmingene til «hvordan» man kan se en film er givende, begge får en til å føle på kroppen hvor grasiøst spennende «The Last Jedi» er. 

Et eksempel er en lyssverdkamp midt i filmen, som er en av de visuelt beste slåsskampene jeg har sett i en kinosal siden 1999 og «The Matrix». 
Scenen illustrerer glitrende at «ikke-banebrytende» popkornfilmer kan frembringe rike kunstneriske opplevelser når mesterlige regissører som Rian Johnson får utfolde seg kreativt innenfor strenge rammer. 

Johnson har skapt en film hvor både han og filmen følger lærdommen til Jedi-mestrene: 
En grasiøs balanse mellom de lyse og mørke kreftene i universet denne sagaen befinner seg i. 
