Film:Sarah på sporet 

Det har ikke vært mangel på «personlige dokumentarer» de siste ti årene. 
Filmskapere som graver i mer eller mindre interessante ting nær sin egen virkelighet, og tenker at et større publikum skal bry seg. 
Her kommer enda en, tenkte jeg, da jeg hørte om den eminente canadiske skuespiller Sarah Polleys siste film - en utforskning av hennes egen familiehistorie. 
«Alle familier har hemmeligheter» heter det i klisjeen. 
Å jada - men er vi nødt til å ta del i dem? 

Heldigvis har Sarah Polley gjort sin «Stories we tell» så velfundert og mangefasettert at det interesserer langt utover det privat-grafsende. 
Polley får det til å funke fordi hun gjør det så lite selvopptatt man må for å skape noe det allmenngyldig: 
«Fortell din historie, din versjon, akkurat som DU opplevde den» oppfordrer regissøren sine søsken, og flere tilsynelatende flere perifere karakterer. 
Utgangspunktet hennes er som tatt ut av «Tore på sporet»: 
Hvem er det egentlig som er faren min? 
Polley reflekterer like mye om hvorfor spørsmålet stilles som å prøve å få svar på det - og her ligger det vel så mye interessant å hente. 
Polley dveler dessuten ikke like mye ved sentimentale aspekter ved familiehistorien- selv om mulighetene definitivt er der. 

Dokumentarer av dette slaget pleier ikke sjelden å lide en massiv overvekt av «snakkende hoder» uten tilstrekkelig med bilder for å dramatisere. 
Med «Stories We Tell» er det nesten motsatt: 
Omtrent alt som skjer i forholdet mellom Sarahs foreldre - og morens forhold til elskeren Harry er dokumentert med Super 8-klipp. 
Jeg måpte lenge, og har notert: 
Hvor i all verden har hun fått bildene fra? 
Selvsagt er det for godt til å være sant, alt er iscenesatt av Polley selv, men så til de grader 70-talls korrekt at det nesten lurte en skarve anmelder trill rundt. 
Svæt velgjort grep i en svært velfungerende dokumentar. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
