Akustisk mimrekveld for rocka pensjonister
Trivelig nok, men knapt noen stor musikalsk opplevelse 

konsert 

Frontm3n 

Peer Gyntsalen, Grieghallen 

Om det var aldri så mye vokalistene fra legendariske bandnavn som The Hollies, 10 cc og The Sweet som under navnet Frontm3n sto på scenen i Peer Gynt-salen lørdag kveld, snakker vi strengt tatt ikke om «the real thing». 
Mer om tre kompetente håndverkere som i dag lever bra som reserver og innbyttere i band som knapt har gjort noe nytt og spennende på 40-50 år. 
Band som med et par originalmedlemmer i live fremdeles turnerer med sine gamle hits. 

Peter Howarth er sanger og gitarist i 60 og 70-tallsbandet The Hollies som har avlagt Bergen flere besøk de senere årene – sist i høst. 
Den jobben har han riktignok bare hatt de siste 13-14 årene, og var således aldri involvert under bandets storhetstid for 40-50 år siden. 
Sammen med 10 cc har Mick Wilson også besøkt oss ved et par anledninger i det siste. 

I likhet med Peter Howarth fra Hollies var heller ikke Wilson noe bandmedlem før etter årtusenskiftet. 
Mens 10 cc hadde sine største suksesser på 70 og første halvdel av 80-tallet. 
Pete Lincoln kan skryte av å være frontmann i The Sweet. 
Han begynte likevel ikke i bandet før i 2006 -nesten 30 år etter at The Sweet sluttet å herje på hitlistene. 
I dag er bare to av de fire medlemmene fra storhetstiden fremdeles i live, og begge turnerer med hver sin utgave av bandnavnet. 
Lincoln er med i det ene. 

Med tiden er det nemlig blitt stadig færre av de gode, gamle rockeheltene. 
De få som fremdeles er igjen reiser som oftest rundt med nytt mannskap. 
Eller de har latt moderne teknologi overta. 
I romjulen skulle tungrocklegenden Dio stått på scenen på Rockefeller i Oslo. 
Konserten ble imidlertid avlyst på grunn av sviktende billettsalg i likhet med tilsvarende event i Sverige. 
Kanskje ikke så rart at publikum var skeptisk. 
Ronnie James Dio døde nemlig i 2010 og skulle bare fremstå i hologramutgave på scenen. 

Til neste år har Abba planlagt å reise på turne med fullt band. 
De fire medlemmene vil riktignok bare fremstå som hologrammer – slik de så ut sist de turnerte i 1979. 
Selv blir de hjemme i Sverige. 

Denne kvelden var det i hvert fall tre ekte mennesker som sto på scenen i Peer Gynt-salen. 
Ingenting i veien med verken sangstemmer eller gitarspill. 
Og publikum i en fullsatt sal lot absolutt ut til å kose seg. 

Trioen starter med Hollies-låten «Bus Stop», fortsetter med The Sweets «Co Co» og «Poppa Joe» før det blir 10 cc og «The Things We Do For Love». 
Deretter går det slag i slag med låter fra repertoaret fra de tre bandene trioen arbeider med til daglig. 
Velkjente gamle svisker for dem som har levd en stund. 
Et par av Cliff Richards gamle sanger blir det også plass til. 
Medlemmene i Frontm3n møtte hverandre nemlig første gang da de spilte i bandet til Sir Cliff for et kvart århundre siden. 

Det låter helt ålreit. 
Rutinert og uanstrengt. 
Sammenlignet med tilsvarende konserter med fullt band blir det likevel noe anemisk over det hele. 
Litt for mye kos med kassegitar rundt leirbålet. 

– 
Denne sangen var en hit lenge før dere var født, kom det fra scenen flere ganger. 
I høyeste grad en sannhet med modifikasjoner. 
Det hører nemlig med til sjeldenhetene at anmelderen, som vitterlig har vært deltidspensjonist i mer enn tre år, hører med blant de yngste i salen. 
Her var knapt noen låter mindre enn 40 år gamle. 
Det eneste unntaket måtte være de tre selvskrevne sangene, en for hver mann, som vokalistene fremførte hver for seg på scenen. 
Knapt nok hitmateriale fra noen av dem. 

Frontm3ns eneste plateutgivelse – trioens utgave av Cliff Richards hit «Lucky Lips» fra 1963 – ble imidlertid droppet denne kvelden. 
Så har da låten også mindre enn 1000 treff på Spotify. 
Et antall selv de mest ukjente rapperne fra Loddefjord slår ned i støvlene. 

Det ble likevel en over to og en halv times trivelig mimrestund. 
(Inkludert pause og ekstranumre.) 
Men noen stor musikalsk opplevelse kunne det knapt kalles. 
Hadde trioen tatt med en Dylan-låt og et par av Creedence kunne det til forveksling ha vært en kveld på Sjøboden eller en av de andre av byens puber med levende musikk. 
