Niels Fredrik Dahl har skrevet en rå, men vakker fortelling om en forfatter og hans mor
Jakten på den tapte mor. 

Jeg sitter i mørket. 
Det går glødende elver inne i meg. 
Det er ingen løsning. 
Jeg slipper aldri løs.» 

Jeg-personen i «Mor om natten» leser fra morens dagbok. 
Hun kalte den «Nattboken» og ga ham den noen år før hun døde, men først nå, flere år etter at hun er borte, orker han å åpne den. 

Jeg-personen i boka er forfatter, og har lenge sett for seg at han skulle skrive om familien. 
Men det var alltid farens historie han ville fortelle, det var han som hadde den spennende bakgrunnen og som var lettest å like. 
Så innser han derimot at han ikke står fritt til å velge: 
«Den historien jeg trodde var min, viste seg ikke å være det. 
Den historien jeg ikke ville ha, skulle vise seg å være min.» 
Mens han blar i sin depressive mors notater blar han seg samtidig bakover i tid, til sin egen barndom og sine egne problemer. 
Og han begynner å innse at han kanskje likevel ikke var så ulik den moren han aldri fikk ordentlig kontakt med. 

De lukkede mødrene 

«Mor om natten» er Niels Fredrik Dahls femte roman, den forrige var «Herre» fra 2009. 
Bokas tematikk og stil sender tankene til Jens M. Johanssons roman «Et godt liv», som utkom i fjor høst. 
Også i den sirkler handlingen rundt en avdød eldre mors dagboknotater. 
Hva er det som gjør disse damene som var barn og unge under krigen så interessante? 

På mange måter virker de, i begge bøkene, som den siste generasjonen tause kvinner. 
De vokste opp med drømmen om mann og barn, og selv om de etter hvert ønsket seg større utfordringer fantes det ikke noen muligheter for dem. 
De er fanget i oppdragelsen og konvensjonene og forblir tilskuere til kvinnefrigjøringen. 
Kanskje derfor har også dagbøkene en så sterk betydning for dem begge. 
Det er det eneste stedet de fullt ut kan være seg selv. 

Tett opp til virkeligheten 

Både hos Johansson og Dahl er disse mødrene også en inngang til å skrive om hovedpersonen selv som far, ektemann og famlende individ. 
Dahl er gift med forfatteren Linn Ullmann, og både hun, Ingmar Bergmans hus på Fårø og datteren er skrevet inn i teksten. 

Hvorvidt dagboknotatene og de andre hendelsene er autentiske, er uinteressant, Dahl skriver så man tror det, og morens fortvilte tekst blir en rød, dirrende tråd gjennom hele boka: 

«Riv i stykker alle slør, si navnet på alle ting, lag ikke lenger glassvegg mellom deg og menneskene.» 

Rytmisk oppbygging 

En slik rød tråd trenger også boka, for Dahl hopper til stadighet i tid og til ulike familiemedlemmers oppvekst. 
I tillegg skriver han fragmentert, noen sider rommer kun noen få, korte setninger. 
Det gjør det litt vanskelig å holde styr på hvor, og med hvem, man er hele tiden, men samtidig mimer stilen godt hukommelsens uventede krumspring. 

Aller best er Dahl når han skildrer hovedpersonens egne indre kamp. 
Alkoholisme, skrivesperrer og dragning mot utroskap framstilles usminket, rått og vondt. 
Et avsnitt som begynner slik: 
«Ikke drikke brennevin. 
Bare øl og vin, men aldri sprit», utvikler seg til et insisterende mantra som minner denne leseren om Radioheads klassiske låt «Fitter, happier». 
Denne rytmesansen hever leseropplevelsen og har nok også vært til god hjelp når han har skrevet dramatikk. 

Høystemt om det banale 

Likevel er ikke språket helt lytefritt. 
Dahl har en affinitet for å skape bilder og sammenligninger ved hjelp av som-setninger, mange er flotte, andre blir mer påklistra. 
Noen steder blir han også i overkant høystemt når han i grunn formidler ganske banale innsikter: 
«Og jeg, som nok ikke tror på et evig liv, ikke på noen form for liv etter døden, jeg tror at man tror fordi man vil, fordi man trenger det.» 

Han kan også minne om kollega Geir Gulliksen, som er redaktør på Dahls forlag, når han spørrende legger fram handlingen: 
«Kan det ha skjedd på denne måten». 
Men for det meste skriver Dahl en klar, sterk og særpreget prosa. 

Møtes i mørket 

Etter å ha vært med på denne reisen igjennom mor og sønns hukommelser, ser man ved veis ende begge klarere. 
Han som ikke følte han hadde noe til felles med sin egen mor, finner kontakten med henne der det gjør mest vondt. 
I egen ensomhet, avhengighet og tungsinn. 
Kanskje var det derfor moren insisterte på at han, sønnen, skulle lese dagboka, og ikke de to døtrene. 
Kanskje visste hun hva hun kunne hjelpe ham med: 

«I nattboken skriver mor: 
På den ene siden, suget etter nærhet, kjærlighet, kontakt. 
På den andre, og sterkeste, siden: angsten for denne nærheten, følelsen av ikke å kunne greie en dyp kontakt med et annet menneske.» 
