Både musikk og vær stemte for Hellbillies denne kvelden
Slik skal en god konsertkveld være. 

Konsert/rock 

Hellbillies 

Bastionen, Bergenhus 

Det ble en festkveld på Bastionen fredag kveld. 
Ikke bare låt Hellbillies minst like bra som forventet, men publikum, cirka 2000 i tallet, var også velsignet med vakkert høstvær. 
Dette måtte vel være den første utendørskonserten på Bergenhus denne sommeren at ikke regnet sipet ned. 
Slikt hjelper også på stemningen. 

Bandet fra Ål i Hallingdal har holdt det gående siden tidlig på 90-tallet og gitt ut et dusin album siden 1992. 
Spellemannspriser og nominasjoner i fleng. 
For den som hører bandet i dag kan det virke merkelig at Hellbillies alltid ble plassert i countrysjangeren. 
De første årene ble da også Hellbillies karakterisert som bygdekøntri uten spesiell kredibilitet i tettbygde strøk. 
Da de i sin tid spilte på studentstedet Kvarteret omkring årtusenskiftet trakk de bare knapt 100 tilhørere. 

Som konsertband har de alltid vært tyngre og råere enn på plate, og de er ikke akkurat blitt snillere med årene. 
I dag må Hellbillies mer karakteriseres som sørstatsrock enn country. 

De siste par årene har det riktignok vært et par utskiftinger i bandet. 
Ikke intern krangel, slik det ofte blir når musikere har holdt på i noen år. 
Men mer et resultat av oppnådd pensjonsalder og et kvart århundre på veien. 
Arne Moslåtten ga seg for tre-fire år siden, men har fremdeles en finger med spillet som tekstforfatter. 
Bassist Arne Henry Sandum fant ut i en alder av 68 år at det var på tide å roe ned. 
I stedet er det kommet inn noen ungdommer på knapt 50 år. 
Lars Christian Narum bak tangentene har vært med som konsertmedlem en tid, mens Egil Stemkens er en perfekt erstatter på bass. 
Grunnfjellet, brødrene Aslag og Lars Håvard Haugen og trommis Bjørn Gunnar Sando, sørger imidlertid for at Hellbillies fremdeles låter som de skal. 

Hellbillies åpner kvelden med «Søvnlaus» fra albumet med samme navnet som kom ut i fjor. 
Visst låter det. 
Tungt og melodiøst med rikelige doser gitar. 
Deretter tilbake til 2007 med «Mørkemann». 
«20 år på vegen» fra den nye platen oppsummerer mye av det som har vært bandets liv i mange år. 

«Det er fredagskveld i et samfunnshus. 
Et venninnelag på stigande rus. 
Spør me om e kan, den du veit». 

Det er riktignok Bastionen på Bergenhus og et par tusen tilhørere. 
Men den salige, gode stemningen er den samme. 
Verken plagsomt hipt og moderne, men på ingen måte gammeldags eller baktungt. 
Og med «Råka tå ei pil» får publikum akkurat hva de er kommet for denne kvelden. 

Det går i en blanding av nytt og gammelt. 
Med årene har Hellbillies fått rikelig materiale å velge blant, og noen favoritter mangler selvfølgelig. 
Men det er likevel nok igjen. 
Det musikalske håndverket er uten lyte, og folk ser ut til å kose seg. 
Det skal innrømmes at enkelte blant publikum faller litt av midtveis, men stemningen tar seg virkelig til store høyder når det lir på. 

For til slutt kommer selvfølgelig gullrekken. 
På «Den finaste eg veit» overtar publikum sangen med bandet som diskret komp. 
Og alle kan selvfølgelig teksten. 
«Lakafant» bygges ut til en lengre Allman Brothers-pastisj der brødrene Haugen skifter på å overgå hverandre i finurlig gitarspill. 
Dette er sørstatsrock fra Hallingdal fullt på høyde med det du kan høre «in the deep south». 
På «Krasafaren steinbu» overtar publikum nok en gang det vokale. 

Ekstranumrene «Leite etter lykka» og «Røter» fungerer perfekt som avslutning. 
Ikke minst når Lars Håvard Haugen avrunder det hele ved å leke gitarvirtuos godt inspirert av Jimi Hendrix. 
