Almodovarisk puke-pie
Pedro Almodovar er et spansk kjæledyr som antakelig oppsto som i frihetslykke fordi Franco-diktaturet var strengt med kjønnslivs-ting, og den unge Almodovar var et eksempel på spanjoler med frivolitet, humor og lidenskap. 
Men han ble etter noen år en stivna grimase, og den nyeste filmen «Amorøse passasjerer» er det pinligste du kan se på kino dette året. 

Pedro Almodovar er på en måte blitt bamsen i "Ted". 
Rund som en teddy, blid, grå og grisete, et halmstøffa spansk kjæledyr uten en eneste ting på hjertet, men sjenerende omsorg for pikken. 

Almodovar er ikke noe særlig, og han var ikke noe særlig. 
"Kvinner på randen av nervøst sammenbrudd" hadde en imponerende estetisk nervøsitet, og jeg skjems av at jeg likte "Bind meg! 
Elsk meg!" 
Med "Los amantes pasajeros" har han havnet i den systematisk avsjarma erotikk-pesinga som gjøres bedre og mer poetisk i "American pie"-filmer, han sirkler som en pissetrengt hund rundt den seksuelle legningen sin og overyter sugingsnakket og den flagrende komedie-jåletheten til homofile menn så man får følelsen av at filmen er laga som fascistisk skremsel. 

Almodovar mistet herredømmet over virkemidlene et sted på veien, og kanskje hadde han det aldri, men 1980-tallet var underernært på sjabbychic'e tivolifarger og jålete følelsesstilisisme. 

Egentlig burde jeg ha ulempetillegg for å si noe om handlingen i "Amorøse passasjerer". 
Et fly med en leiemorder, ei hore, en forretningsmann, et brudepar, en synsk jomfru, en kjent skuespiller, fire purserhomser med lillefinger-bevegelser og to bifile piloter kommer i trøbbel på vei til Mexico. 
Etter at skuespilleren har snakka i Albas over-eksponerte Samsung III S både med Alba og Ruth, drikker alle en Valencia-cocktail som er feil, for den inneholder champagne i stedet for aprikos-brennevin, og så blir alle overkåte, og det ris, det suges, det suges, det suges og det ris i alle kroker av førsteklasse uten at noen egentlig elsker noenting som helst. 

Filmen er pinlig, replikkene ligger i underkant av amerikansk syttitalls-porno og de kraftige fargene får filmen til å se ut som en blanding av leketøy-verdenen til Noddy og utslettende ond Almodovar-parodi. 

Ellers konstaterer jeg med tilfredshet at den siste filmanmeldelsen jeg noensinne skriver for Aftenbladet ble en ener-terning. 
