Arve Henriksen:Poeten med trompeten 

Det låter både vakkert, vondt og har en tidløs, dypt menneskelig kvalitet. 

Han er ikke redd for følsomheten. 
Arve Henriksen spiller med en inderlighet som får meg til å lure på hva han vil fortelle. 

På Towards Language er han tilbake med gamle kjente. 
Sammen forvalter de en tradisjon trompetist Jon Hassell skapte og som Brian Eno og David Sylvian har tungt eierskap i. 
Jan Bang, Eivind Aarset, Erik Honoré og Arve Henriksen er blitt anførere for en elektroakustisk kammermusikk som ønsker seg videre. 

Dette er Arve Henriksens niende album. 
På flere av dem har han spilt med Bang og Honoré, og den måten de tre kommuniserer på, speiler varigheten i samarbeidet. 
Selv om trompeten spiller hovedrollen, er det ensemblets uttrykk som setter seg i opplevelsen. 

Fremstår med troverdighet 

Gitarist Eivind Aarset er både strålende akkompagnatør og en særegen stemme. 
Han får lyden til å duve og ta tak, uten at gitaren noen gang går seg bort i det konvensjonelle. 

Det er Aarset som introduserer åpningssporet «Patient Zero». 
Det er som om han vinker forsiktig til Terje Rypdal før Henriksen smyger seg inn og starter fortellingen. 
Det er skjørt og blått og treffer deg som en anklage, men de vakre linjene letner på vemodet. 

Trompeten bærer på et alvor som snakker til deg. 
Der andre utøvere kan gå seg vill i føleriet, klarer Arve Henriksen å fremstå med troverdighet. 

Elastisk og skarpt 

Når Bang og Honoré kommer på banen med sampling, programmering og synther fortsetter albumet i samme fargeleie, men den seige grooven i «Groundswell» peker mot nye steder. 

Dette er dansemusikk for dovendyr, en helt ny og eksotisk sjanger for byjungelen. 

Det elektroniske teppet bølger, og lyden sveller. 
Det låter elastisk, sensitivt og skarpt. 
Arve Henriksen har gjort mye strålende musikk gjennom årene, men han har også snublet i sin uredde utprøving. 

Trompetisten har selv beskrevet hvordan han har strevd og gradvis kommet frem til egenart, funnet sitt eget språk. 
Henriksen har fremhevet samarbeidspartnerne sine, og på Towards Language kan vi høre hva han snakker om. 

Med tidløs kvalitet 

Jeg liker fremdriften og strukturen i albumet. 
Det starter med en åpenhet som inviterer inn, men etter hvert bys vi på en motstand som gjør opplevelsene rikere. 

«Transitory» er ikke et spor du vil bli gående og nynne på. 
Det bærer dramatikk og fortvilelse i seg, og musikken bygger på et tema fra den spanske komponisten Manuel de Falla. 
«Realign» er også et stykke som vender innover. 
Et elektroakustisk speilkabinett med trompet. 

Når Arve Henriksen synger, slik han gjør i tittelsporet, kan man føle seg hensatt til stammekultur, ritualer og tilbedelse. 

Både trompetspillet og sangen har noe tidløst ved seg. 
Det låter nærmest eksistensialistisk når det er på sitt beste. 
På det siste sporet, «Paridae», synger Anna Maria Friman fra Trio Mediaeval. 
Sangen bygger på gamle nordiske tradisjoner som knytter an til Henriksens familierøtter i Nord-Norge. 
Den faller naturlig inn i den vakre melankolien. 

Jeg tror jeg forstår hva Arve Henriksen vil fortelle, men det lar seg kun formidle med trompet, sang og gode hjelpere. 
