Spillanmeldelse:Tar stafettpinnen fra «Diablo» 

Rollespillet «Torchlight» har nesten ikke noe plott, stjeler uhemmet fra konkurrentene og tilfører ikke genren noen ting. 
Så hvorfor i all verden er det så fordømt underholdende? 

Skulle man dømme utifra førsteinntrykket, ville «Torchlight» vært en dundrene katastrofe. 
Den fargesprakende grafikken er alt annet enn pen, historien kunne like gjerne vært droppet og det totale antall valgmuligheter man har til å lage spillfiguren sin er tre. 

Sagt med andre ord: 
I «Torchlight» er alle bueskyttere klin identiske damer og alle krigere klin identiske menn. 
Særlig pene er ingen av klonene, men så tar det da heller ikke mer enn knappe fem minutter før de forsvinner bak tonnevis med heldekkende utstyr. 

Omtrent like lang tid tar det før det noe uheldige førsteinntrykket erstattes med ren og skjær moro. 
For «Torchlight» vet å spille på de rette knappene, vet akkurat hva spillerne vil ha og har ingen sperrer mot å gi oss det. 

Tempoet er høyt, nærmest rytmisk. 
Fordi helse- og manadrikker kastes etter deg og kun begrenses av hvor fort du klarer å trykke på tastaturet, er det ingen grunn til å stoppe før sekken din er stappfull med magiske våpen og utstyr. 

Fiendene er dusinvare og faller stort sett som fluer. 
Unntaket er sjefsmonstere som dukker opp omtrent hvert femte minutt og spruter ut mer fargesprakende bytte enn julenissen. 

Våpen og utstyr er fargekodet med grønt, blått og gult, pluss lilla for deler som tilhører ulike sett. 
Mye av spillet går med til å sortere og vurdere alt sammen, men så føler man seg litt som en åtteåring som sorterer bursdagspresangene sine også. 

«Torchlight» er bygget opp på samme måte som det originale «Diablo», hvor spillområdene er delt i etasjer som strekker seg lengre og lengre nedover i bakken. 
Reisetid er fullstendig avskaffet, det finnes én by i spillet og byportaler kan åpnes nesten over alt. 
Disse er i praksis helt gratis og gjør byturer til en lek. 

Med deg på underjordiske eventyr har du en pelskledd følgesvenn i form av enten en katt eller en hund. 
Denne kan både hjelpe til å bære utstyr, bidra i kamp og forvandles til ulike skikkelser ved hjelp av magisk fisk. 

En litt irriterende sak er at hjelperne dine til stadighet finner det for godt å sette seg fast i omgivelsene. 
Det merkes ikke så godt når man kun har med seg en hund, men det endrer seg når følget vokser med en golem, tre zombier og et skjelett som bikkja har klart å trylle frem. 

Problemet begrenses av at spillet teleporterer medhjelperne dine etter deg hvis de blir hengende for langt bak, men det blir mer en plasterlapp enn en skikkelig løsning. 

«Torchlight» er ikke et vanskelig spill, det er faktisk fryktelig enkelt. 
Allikevel drives man videre av de hyppige belønningene og løftene om enda større belønninger rundt neste grottesving. 
Dette er ikke et spill du vil huske særlig lenge, men det er skikkelig underholdene så lenge det holder på. 

PS: 
Spillet er kun tilgjengelig for nedlasting over Internett for like over 100 kroner på torchlightgame.com og på Steam. 
