Jeg vil se obduksjonen!
Hugh Grant og Sarah Jessica Parker er så dårlige at jeg ikke bare vil at de skal bli skutt av filmens leiemorder. 
Som NCIS-fan vil jeg se Ducky obdusere dem, seint og smertefullt. 

«Did you hear about the Morgans» er et sjeldent treff. 
Ikke ofte ser man skuespillere som passer så dårlig sammen. 
Ikke ofte ser man rutinerte yrkesfolk streve så håpløst med et elendig manus. 
Den innøvde tsunami-forvirringen i Grants ansikt ser etter hvert ut som desperasjonssmerte: 
«Uansett hva jeg sier så høres det ut som mø!» 
Det er helt rett. 
Han er klumpete, uelegant og bortkommet, som en mann på leting etter innholdet i sine egne setninger. 
Parkinson-dama har alltid sett ut som en ødelagt innretning med sitt endeløse, triste Skrik-maskefjes og sine demonstrative gulrotlår. 
Når hun snakker om ting, dør hjerneceller i en omkrets på 12 kilometer også i land med sjølbestemt analfabetisme. 

Og de snakker. 
O alle tungeskjærerers helgener og guder som de snakker. 
Et separert nyork-ektepar med eventyrlig pysete dilldall-vaner som må vitne-relokeres til Wyoming der seine Sam Elliott går rundt med fluer i barten og ser ut som årsaken til at bilister hiver stein etter traktorførere på motorveien. 
De småsnakkende byfolka er patetiske, men den godslige gni-børsa-mi-romantikken på det hestedissende bondelandet er virkelig ikke noen grunn til å bekjempe Taliban, det heller. 

Etter denne filmen er Grant virkelig så død. 
Hva skal han finne på i framtida? 
Skal han planlegge togran sammen med Richard Harris og Peter Sellers? 
Skal han spille Humlesnurr? 
Kan han bli transvestitt i en Eddie Murphy-film? 
Jeg tror han for framtida må spille hukommelsessvake humrefedre i Jane Austen-filmatiseringer for færøysk TV. 
