Dødsdansen
Sterk, stilren og full av smerte. 

FILM: 
Nakne og bleke kommer de opp av vannet, tre tynne unge menn, og går sakte oppover mot stranda og en brennende by. 
Det gjør de i alle fall i den tilbakevendende drømmen til Ari Folman. 
Gjennom en tegnet dokumentarfilm forsøker den israelske regissøren å kartlegge minnene fra den gang han var en nittenårig soldat i den israelske hæren som invaderte Libanon. 

Felttoget brakte ham bare noen hundre meter fra massakrene i flyktningleirene Sabra og Shatila i 1982. 
I den fabelaktige «Vals med Bashir» oppsøker Folman sine medsoldater og intervjuer dem om sine minner fra krigen. 
Intervjuene, som er blitt omgjort til animasjonsfilm, veksler med sekvenser der yngre versjoner av de voksne intervjuobjektene, magrere og med mer hår, kaver seg gjennom de libanesiske skogene eller kryper gjennom gatene i Beirut. 

Dokumentardrøm «Vals med Bashir» er som en drøm, samtidig som den er tydelig dokumentarisk. 
At filmens historier fortelles gjennom animasjon, gjennom utstuderte tegninger i gyllengult, grått og grønt, løfter samtidig filmen over det naturalistiske og plasserer den i en stilisert sfære. 
Det er en tydelig skaper bak filmen. 

« «Vals med Bashir» » 

5 

Kategori 

Regi Ari Folman Skuespillere 

Premieredato 

Aldersgrense 

Orginaltittel « «Waltz With Bashir» » 

Det er uttalt kunst. 
Som tilskuere må vi gi fra oss kontrollen vi er vant til å ha, når vi står stilt overfor noe som har skjedd i virkeligheten. 
Intervjuene fra i dag og de iscenesatte tilbakeblikkene, mennene som møter Folman og krigsminnene deres fra mer enn 25 år siden, blir en og samme historie. 

Det er som om nettopp dette bringer virkeligheten tettere på. 
«Vals med Bashir» fanger nåtid og fortid, hallusinasjon og håndfast realisme, i en veldig vev. 
Ingen har tidligere gjort akkurat det Folman gjør, og likevel føles det som en nødvendig, uunngåelig, måte å fortelle historien på. 

Samtidig som de er soldater, og stilles overfor en historisk tragedie, har filmens unge hovedpersoner hele tiden dette lengtende og gutteaktige ved seg. 
Romantiske og erotiske fantasier blander seg med krigsopplevelsen og frykten for å dø. 
Når Ari ser for seg at han kan dø i krigen, tenker han at da vil sikkert ekskjæresten Yaeli angre på at hun dumpet ham. 
Den uberørte Carmi fantaserer om en enorm, naken kvinne som kommer svømmende gjennom vannet og bærer ham vekk fra kommandobåten han er ombord på. 

Sterk og særegen 

Ettersom Folman arbeider seg møysommelig fram mot kjernen av sin egen krigsopplevelse, blir «Vals med Bashir» også til en historie om moralsk ansvar. 

Kanskje har Folman skjøvet unna minnene fra Beirut for å slippe det møysommelige arbeidet det er å fordele ansvar. 
Det var de kristne falangistene som utførte massakrene i Sabra og Shatila, men hva med de israelske troppene som lot det skje? 
Hva med dem som ga ordre om å skyte opp lysraketter for å gjøre falangistenes blodige dåd lettere å gjennomføre? 

Hva med de mange unge soldatene, forvirrede og redde og stilt overfor utallige små fragmenter med informasjon, som begynte å ane at noe ubeskrivelig var i ferd med å skje? 
Folman trekker få konklusjoner, men han har laget en uhyre sterk og særegen film om den lange reisen for å lete etter svar på de aller vondeste og vanskeligste spørsmålene. 

Dokumentardrøm «Vals med Bashir» er som en drøm, samtidig som den er tydelig dokumentarisk. 
At filmens historier fortelles gjennom animasjon, gjennom utstuderte tegninger i gyllengult, grått og grønt, løfter samtidig filmen over det naturalistiske og plasserer den i en stilisert sfære. 
Det er en tydelig skaper bak filmen. 

Det er som om nettopp dette bringer virkeligheten tettere på. 
«Vals med Bashir» fanger nåtid og fortid, hallusinasjon og håndfast realisme, i en veldig vev. 
Ingen har tidligere gjort akkurat det Folman gjør, og likevel føles det som en nødvendig, uunngåelig, måte å fortelle historien på. 

Samtidig som de er soldater, og stilles overfor en historisk tragedie, har filmens unge hovedpersoner hele tiden dette lengtende og gutteaktige ved seg. 
Romantiske og erotiske fantasier blander seg med krigsopplevelsen og frykten for å dø. 
Når Ari ser for seg at han kan dø i krigen, tenker han at da vil sikkert ekskjæresten Yaeli angre på at hun dumpet ham. 
Den uberørte Carmi fantaserer om en enorm, naken kvinne som kommer svømmende gjennom vannet og bærer ham vekk fra kommandobåten han er ombord på. 

Ettersom Folman arbeider seg møysommelig fram mot kjernen av sin egen krigsopplevelse, blir «Vals med Bashir» også til en historie om moralsk ansvar. 

Kanskje har Folman skjøvet unna minnene fra Beirut for å slippe det møysommelige arbeidet det er å fordele ansvar. 
Det var de kristne falangistene som utførte massakrene i Sabra og Shatila, men hva med de israelske troppene som lot det skje? 
Hva med dem som ga ordre om å skyte opp lysraketter for å gjøre falangistenes blodige dåd lettere å gjennomføre? 

Hva med de mange unge soldatene, forvirrede og redde og stilt overfor utallige små fragmenter med informasjon, som begynte å ane at noe ubeskrivelig var i ferd med å skje? 
Folman trekker få konklusjoner, men han har laget en uhyre sterk og særegen film om den lange reisen for å lete etter svar på de aller vondeste og vanskeligste spørsmålene. 
