Halvmørk materie
En artig ide, men gjennomføringen er ujevn i denne scifi-thrilleren. 

Blake Crouch: 
"Mørk Materie". 
Krim, 387 sider. 
Gyldendal. 
Oversatt av Kurt Hanssen. 

Jason Dessen er professor i fysikk på et helt ordinært universitet. 
Han lever et rolig og trygt liv med kone og barn, og dagene går på det jevne. 
Han er ganske lykkelig. 
En vanlig kveld skal han bare en tur på puben og hilse på en gammel studiekamerat som har hatt en mer vellykket karriere som forsker. 
Deretter skal han kjøpe med seg noe iskrem og ta med hjem til dessert. 
Selvsagt blir kvelden ikke akkurat sånn. 

Ideen bak thrilleren "Mørk materie" er at et vitenskapelig gjennombrudd har skjedd, som gjør det mulig å forflytte seg mellom et uendelig antall parallelle universer. 
Med andre ord finnes det en teoretisk mulighet for å leve et uendelig antall liv. 
Den teoretiske bakgrunnen for dette er blant annet tankeeksperimentet "Schrödingers katt", som mange sikkert har hørt om. 
Uten å gå i detalj, er konklusjonen at katta i noen tilfeller vil måtte betraktes som både levende og død på samme tid, inntil den blir observert. 
På fint kan dette kalles en "kvantefysisk superposisjon". 

Tenk om noen klarte å lage en maskin som gjør dette mulig for mennesker? 
Kan man oppheve de vanlige reglene for tid og rom? 
Hva betyr det, i så fall, for vår selvoppfattelse som unike individer, dersom det finnes et uendelig antall versjoner av oss? 

Og hva vil skje, dersom man i løpet av disse reisene, skulle treffe på seg selv? 
Hva sier man til seg selv? 
Og er denne andre versjonen av deg selv en alliert eller en rival? 

Tenk om Dessen, i et parallelt univers, hadde vært den vellykkede og prisbelønte forskeren han traff på puben den kvelden? 
Og hvem er i så fall gift med kona hans nå? 
Hva er viktigst? 
Å leve videre som en av verdens mest kjente vitenskapsmenn, eller prøve å kjempe seg tilbake til den noe kjedeligere, men lykkelige tilværelsen man trodde var den eneste mulige? 

Ideen er altså artig nok, men gjennomføringen står ikke helt i stil i denne romanen, som har fått voldsom skryt av tungvektere som Harlan Coben, Lee Child og Andy Weir. 
Vel, jeg er altså ikke like begeistret. 
Det blir rett og slett litt for meget av disse krumspringene, uten at jeg helt klarer å la meg fascinere. 
