Denne boka kan brukes til å slå i hodet på folk som hater nynorsk
En reise gjennom språklige topper og dype daler. 

Jan Inge Sørbø har skrevet et mektig verk om litteratur på nynorsk, fra Aasens språklige pionervirksomhet til de aller ferskeste skuddene på denne språklige stammen. 

Så lenge det ble skrevet store, nasjonale litteraturhistorier her til lands - den siste var Øystein Rottems tre binds verk som ble fullført i 1998 - har litteratur på nynorsk og bokmål vært behandlet side om side. 

En egen bokmålshistorie ville vært utenkelig. 
Hva med en egen nynorsk-litteraturhistorie? 
Trenger vi den? 

Språk i utvikling 

Nynorsk har helt fra starten vært i en kampsituasjon. 
I dag står vi overfor et paradoks. 
Nynorsk møter motstand som skolefag, og en mann som Finn Erik Vinje mener sidemålsstilen bør avvikles og at nynorsk er et utdøende språk. 
Han kunne ikke ta mer feil. 

Om ikke annet dokumenterer Jan Inge Sørbø at nynorsk er st språk i rivende utvikling og at det uansett folkelig motstand lever sitt vitale liv gjennom diktningen. 
Dette en historie med en foreløpig happy ending. 

Sørbø dokumenterer opp- og nedturer: 
Den vitale etableringsfasen fram til 1890. 
Det han kaller «den store nynorske romantikken» i mellomkrigstida (med lyrikere som de vidt forskjellige Olav Nygard og Olav Aukrust) og modernitet gjennom nyskapere som Kristofer Uppdal, Olav Duun og Tarjei Vesaas. 
Viktige diktere har store kapitler, en rekke andre omtales i margtekster. 

«Nynorskens nullpunkt» 

Sørbø er også innom okkupasjonen og rettsoppgjøret og viser hvordan nynorsklitteraturen gikk inn i en krise etter andre verdenskrig. 
Antall nynorsk-debutanter synker drastisk på 1950-tallet. 
Sørbø skriver: 
«Det nynorske barnet vart konfirmert i 1905, hadde midtlivskrise på trettitalet og såg ut til å gå mot ein stille død på aldersheim då det nærma seg 1960.» 

Men så følger det Sørbø kaller «Det litterære underet», epoken fra 1965 til 2015. 
Med Profil-generasjonen på 1960-tallet kom folk som Tor Obrestad, Paal-Helge Haugen, Eldrid Lunden og Einar Økland. 
Seinere dukket Edvard Hoem opp, og Kjartan Fløgstad sto fram som en enmannsbevegelse, både litterært og politisk. 

Ny generasjon 

1980 er et nytt vendepunkt, med diktere som Ragnar Hovland, Jon Fosse og Rønnaug Kleiva. 
Krim, essay og barnebøker blomstrer. 
Fra Odda kommer Frode Grytten, Lars Ove Seljestad og Marit Eikemo. 
Olaug Nilssen, Gunhild Øyehaug og Agnes Ravatn dukker opp. 
Pluss, pluss, ingen nevnt, ingen glemt (bortsett fra den forunderlige Vossadikteren Knut Horvei. 
Hvor ble det av ham i alt mylderet?) 

Øyvind Rimbereid leder an i lyrikken. 
Carl Frode Tiller i romankunsten. 
Norges eneste Nobelpris-kandiat bor i Grotten og heter Jon Fosse. 
Så svaret på det innledende spørsmålet er et utvetydig ja. 
Boka er nødvendig og nyttig. 
Den er dessuten tung nok til at den kan brukes til å slå i hodet på folk som mener at nynorsken bør avvikles. 
