Triple 1 - for en vår!:( 

Vi har kommet inn i en stim: 
Ubegripelig dårlige humorfilmer forurenser våren som råtten ansjos i brønnen. 

Først var det «Spartans»-filmen som fikk enerterning for humor som det ikke gikk an å spore med ultralyd. 
Dernest mareritt-paret Kate Hudson/Matthew McConaughey i «Fool's gold». 
Og nå det verste av det grusomme. 
Ashton Kutcher spiller komedie mot Cameron Diaz i «What happens in Vegas», en film som utfordrer publikums tilstedeværelse så smertefullt at du heller ville tilbringe to timer i et «Saw»-toalett med revesaks på snuten. 
Folk som vanligvis jobber med å krype inn i høyspentledninger risikerer å utvikle klaustrofobi av denne filmen. 
Kutcher og Diaz er ikke bare dårlige. 
De er innpåslitent, klebrigt ekle på en visuelt støyende måte som gjør at man blir intuitiv motstander av for eksempel solskinn og spebarn. 

De to spiller nyorkere, som normalt har samme hudfarge som Woody Allen. 
Men skuespillerne hører hjemme i klappelandet California, og de er jevnt og vulgært maskinbrune; dette er nasjonaldrakta til fiaskoskadde, usikre sjekkere som til og med går ut på tirsdager. 

Det er noe galt med Cameron Diaz. 
Ikke bare virker hun motvillig mager, som om noen har holdt henne innesperret og slått henne hver gang hun strakte seg etter peanøttsmøret, sjøl om det bare var for å smøre seg med det. 
Dama overdriver fakter der hun ikke trenger det. 
Hun spiller så utagerende med fjeset at det likner et sjørøverflagg med hodeskalle og to frilagte kragebein under. 
Hun kunne tatt det helt med ro. 
Hun burde spilt slik Queen Latifah gjør. 
Bevisst frakobla. 

Diaz ble laget for å gå rimelig urørlig rundt og ta imot beundring fra pasjonerte slankere i grilldresser og foldeskjørt. 
I komedier blir hun ei dagros i balletten gang etter gang (husker «The holiday»?). 

Ashton Kutcher er elendig i leksikalske dimensjoner. 
Han kommer til å bli en definisjon på idioti. 
Kutcher starter filmen med å forsøke å snakke mandig, en anstrengelse som får ham til å låte som Demi Moore i bakrus. 
Deretter er han vekselsvis festlig, brysk, rørt og romantisk i en parade av utilstrekkelig innlærte fasongfjes. 
Den arme gutten var uslåelig elendig i «Just married», men han har klart å utvikle talentet sitt systematisk nedover til en uforstand som er nødt til å bli legendarisk. 

Jeg samvittighetsnekter å gjengi handlingen i «Vegas»-filmen. 
Det skjer ikke noe vittig her, det skjer ikke noe troverdig, gjenkjennelig, forståelig, hyggelig, skremmende, fantasifullt eller poengrikt. 
Historien består av oppjagte sitcom-poenger på speed. 
Ingen handlinger kommer egentlig av noe, alt skjer som harry-sketsjer i en film som tøyer seg så langt for å smiske at man blir sjenert og går hjem. 
