Et nervepirrende mesterverk
Det kan høres ut som om Erlend Ropstad har gjort sitt beste album. 

En god film, ei god bok. 
Du glemmer omgivelsene og andre tanker. 
Ei god plate. 
Her er den. 
Her er Erlend Ropstad sin beste så langt. 
Det er hans sjette, og det er hans tredje på sørlandsdialekt. 
Ropstad viser at det er et herlig rockespråk der han vandrer mellom nakne viser og fuzzete rock. 
Fine og dempede pianoklanger går hånd i hånd med ufiltrert og rått gitarspill. 

Inngangen er en kort og vemodig intsrumentallåt kalt "Vend om". 
Deretter braker det løs med den tøffe, "Baby er du våken". 
Stilmessig høres det ut som en miks mellom svenske Thåström og David Bowie sin Berlin-periode. 
Teksten handler om å være usikker på seg selv, og om å savne noen. 
Tekstene og lyrikken er formidabel hele veien i grensen mellom det private, personlige og generelle. 
Det funker. 

Nøkkellåten er nok den over seks minutter lange, "Det store blå". 
Pulserende og suggererende. 
Thåström møter Ulf Lundell, men med Erlend Ropstad sin sterke signatur. 
Det er litt mer svensk her, også. 
På den ålreite, "Alle lysene på Ullevi", nevner han Håkan Hellström sin klassiker, "Ramlar". 

Nok om det! 
Erlend Ropstad er sin egen herre. 
Han synger både om det å være usikker på seg selv, om god og vanskelig kjærlighet, og om det å tenke på flyktninger og innvandrere som i vår fremmedfrykt blir hentet ut om natta og tvangsflyttet hjem til et uvisst liv i landet de flyktet fra. 
Ropstad er en mester i å skildre både vennskap, kjærlighet, medmenneskelighet, angst og frykt. 
En hel artist, et helt menneske, med andre ord. 

Det er nervepirrende å lytte til de ti låtene på "Alt som har hendt". 
Men det gjør bare godt. 
Og vi har godt av det. 
Dette er rufsete rock, enten vi snakker om de rolige balladene eller de tøffe rockelåtene. 
Det er ujålete og ekte. 
Når alt kommer til alt, er det antagelig det som er best. 
For oss alle. 
At vi er ekte og ujålete. 
