Thåström:Kul kille med killerlåter 

60-åringen leverer fortsatt noe av den tøffeste rocken i Skandinavia. 

Thåström: 
"Centralmassivet" (Razzia/Sony) 

21. oktober er det julekveld på forskudd for den lokale Thåström-fansen. 
Da spiller han i Stavanger Konserthus, dagen etter at han har opptrådt i Oslo Spektrum. 

De mest trofaste har garantert startet oppvarmingen med singlene "Utanför Old Point Bar" og "Körkarlen", og nå er albumet her. 
Det kommer to år etter "Den morronen", som toppet listene både i Sverige og i Norge. 

60 år gamle Sven Joachim "Pimme" Eriksson Thåström har fortsatt taket på publikum. 
Han fikk seg et navn som vokalist og gitarist i pønkbandet Ebba Grön på slutten av 1970-tallet, før de skiftet stil og navn til Rymimperiet, siden Imperiet, på 80-tallet. 

Mens det tiåret ebbet ut, startet solokarrieren. 
Nå er han fremme ved det niende studioalbumet under eget navn, innspilt i Berlin med Niklas Hellberg fra livebandet som medprodusent. 
Miksingen har ringreven Michael Ilbert tatt seg av. 

Thåström åpner med "Bluesen i Malmö", fullkommen stadionrock av den blågule typen. 
Like elsket blant dem som flagger med rødt, hvitt og blått, enten vokalisten heter Lundell, Winnerbäck eller Thåström. 
En herlig sang, uansett. 

Nevnte "Körkarlen" ligger nærmere hans new wave-tid med Imperiet, her med sterke bånd til datidens gothrock. 
Körkarlen var mannen med ljåen i Selma Lageröfs roman fra 1912 (les den), og sangen lyder truende nok. 
En skikkelig killerlåt. 
Bokstavelig talt. 

Tittelkuttet "Centralmassivet" flyter seigt, myket opp av tangenter og koring. 
Navnet henviser til et tynt befolket høylandsområde i Sør-Frankrike. 

"Old Point Bar" er en tung låt, også den med goth-følelse og med noe som likner indiansk stammedans. 

Låt oss säga att du har mindre 

än en fjärdedel kvar till dit du ska 

synger Thåström i denne amerikanske road-tripen. 
Han nærmer seg målet, selvsagt en parallell til livet hans. 
60 år, kanskje mindre enn 20 igjen. 
Dermed får låten en annen og mørkere dimensjon. 

"Låt det goda" henter ett og annet riff fra 70-tallets tungrock, med en snakkesyngende Thåström og en melodi som av og til flyter opp. 
Holdes i rusletempo. 

"Aldrig av med varandra" er platens rolige minutter, hele sju av dem. 
Den starter i Krakow og er innom Karl Johan, det siste et kjent triks for svenske artister med håp om platesalg i Norge. 
Så jo da, en fin ballade av det seige slaget. 

Så langt alt vel, men det begynner å gå litt tregere mot slutten. 
Verken "Som mästarna målat himlen" eller "Karaokebaren" er blant de beste låtene her, om du da ikke sverger til Thåströms nattsvarte side. 

Og det skal i all rettferdighets navn sies at refrenget på "Som mästarna målat himlen" er en ren styrkedemonstrasjon og at det tunge industripreget på "Karaokebaren" kler stemmen hans. 

Han nøyer seg med ni kutt og runder av med "Natten för det här". 
Den starter med blytungt piano og skurring, uten at det lysner underveis. 
Gospelblues som ikke ville vært fremmed på et Tom Waits-album. 

Thåström er ikke blitt noe dårligere med årene. 
Kvelden i Konserthuset kan bli stor. 

Beste spor: 
"Bluesen i Malmö", "Körkarlen", "Old Point Bar", "Natten för det här". 
