Jævelunge
Overdrevent effektiv skrekk 

HANDLER OM: 
Etter at tredje fødsel ender tragisk, bestemmer det unge paret seg for å adoptere et russiskfødt pikebarn inn i designerhusets lune vrå. 
Og hun er litt av et mirakel: 

Høflig, velkledd, omtenksom, ufattelig god til å male, spiller Tsjaikovskij plettfritt. 

Problemet er «bare» at når ondskapen slippes løs, får hun den klassiske djevelungen Damien i «The Omen» til å fremstå som en sopran i Sølvguttene. 
Til sammenlikning. 

DOM: 
Dette er vellaget skrekk i en viss forstand: 
Utsøkt stilfulle omgivelser (man undres: 
Hvem skal vaske opp blodet etterpå?); skrekkelig og høyt lydlagt (skrekk, vet Du!); klassisk oppbygd med en sårbar kvinne som ser alt men ikke blir forstått (Når blir hun innlagt?); skrekkungen er egentlig en alien (fra Russland, må vite!); en ektemann uten peiling (når har de egentlig det?); ingen tar telefonen (hva med en voldsalarm?); med det helt riktige utseende på djevelungen (kritthvit i huden, svart hår, uutgrunnelig blikk.) 

Personlig kan jeg ikke fordra ultravold av og med barn. 
Det er mitt moralske oppheng. 
For dem som ikke bryr seg, er dette derfor kanskje også en bedre film. 
