Sannhet og selvbedrag
«Historien om et godt menneske» er like spennende som den er aktuell. 

«...Hvor var det egentlig det butta, hvor er det blitt av alle gutta.» 
Strofen fra Lars Saabye Christensen dikt favner den ytre handlingen i «Historien om et godt menneske». 
Det er romanen om han som etter tjue år vender hjem til barndommens byggefelt. 
Den er klassisk konfliktfylt og sår i møtet med menneskene som ble igjen, og i hovedpersonens møte med egen unnfallenhet og selvbedrag. 

Fortellingen om den vellykkede kulturjournalisten Thomas er ubehagelig aktuell når han i uselvisk streben etter å formidle et budskap tydelig og sexy finner opp sitatene selv, og får sparken. 
Samtidig svinner moren bort i demens, og han og konen bestemmer seg for å flytte tilbake til hjemstedet. 
Dette er handlingen i korte trekk. 

Under Emanuelsens rå realistiske fortelling fra bibelbeltet på Sørlandet løper det en mørk strøm av eksistensielle spørsmål: 
Hva slags bilde har vi av oss selv? 
Hvordan opplever andre oss? 
Hva er sant og hva er ren iscenesettelse? 

Thomas er ikke den eneste i kameratgjengen som baler med eksistensialismens begrep ond tro : 
Det å opptre i pakt med det man tror er normen der og da. 
Men det fritar oss ikke fra å handle som et fritt menneske, eller sagt på en annen måte, å tenke sjæl. 

Birger Emanuelsen har skrevet godt om fortielser, løgn og sannhet tidligere, som i den prisbelønnede «Fra jorden roper blodet». 
Nå skriver han fram de samme spørsmålene gjennom ulike fortellerstemmer; Thomas, som ønsker å være god og vil bli likt av alle. 
Jan, hvis klassereise strakte seg så langt at røttene til alenemoren røk tvert av. 
Nico, torpedoen, som ble igjen for lenge med sin skyld, Dan André som aldri reiste ut, og Ella - som historiene dreier rundt. 

De ulike forfatterstemmene veksler i tid og rom, og belyser fra ulike sider det punktet i ungdommen som endret alt. 
Et brev som ikke ble lest, et essay som ikke ble trykket, gir de subjektive talerørene et slags objektivt korrektiv. 
Dramaturgien er stram, spenningskurven dirrende og jevnt stigende. 
Språket er krast, klart og realistisk. 
Vekslingen mellom et velbrukt tema, barndomsvenner som møtes igjen etter tjue år, og skildringen av en eksistensiell krise der spørsmål som sannhet og selvbedrag drøftes, er fascinerende godt behandlet. 

Birger Emanuelsen har en særegen evne til å løfte tematikken, se på den gjennom filosofiske briller, for så å trekke den ned til et jordnært nyhetsbilde av overgrep i privatiserte barnevernsinstitusjoner og sosiale problemer i bibelbeltet på Sørlandet. 

Forfatteren gaper over mye, men viljen og evnen til å skrive enkelt, spennende om store allmenngyldige temaer, overskygger brister i noen av de for mange karaktertegningene. 
Smak på denne setningen: 
«Jeg leste videre selv om jeg forstod hva som ventet. 
At hun til slutt, på de siste sidene, skulle forsvinne helt. 
At bare bildene ville stå igjen.» 
Og denne: 
«Hun leste meg som et åpent sår.» 
De blir sittende. 
