Anmeldelse:Pratsomt farsoppgjør fra Vetle Lid Larssen 

Selvportrettet står Larssen nærmest, ikke den vanskelige farsskildringen. 

I fjor vinter døde den folkekjære skuespilleren Lars Andreas Larssen. 
Nå har sønnen skrevet bok om ham. 
Den handler mer om Vetle Lid Larssen enn faren. 

Av ulike grunner har jeg brukt mye tid på å tenke over hva det vil si og være far og sønn de siste årene. 
I den forbindelse har jeg med stor interesse lest bøker om båndene som knytter foreldre og barn sammen, i kjærlighet og strid. 

Særlig to bøker har med sine nyanserte og vare skildringer belyst hvor komplisert det kan være for begge parter. 

Den ene er «Meg eier ingen» av svenske Åsa Linderborg, den andre danske Hanne-Vibeke Holsts «Knud den store», en biografisk roman om hennes selvopptatte forfatterfar Knud Holst. 
Begge skriver om sine fedre uten å begå klassiske fadermord. 
Ved ikke å ta et endelig oppgjør, skiller de seg fra mange mannlige forfattere som elsker sin mor over alt på jord og kjemper innbitt mot far. 

Med «Hvordan elske en far - og overleve» har Vetle Lid Larssen kommet med sitt bidrag til denne utleverende sjangeren. 

Konkurransen med far 

Konkurransen med far 

Med brå sprang i tid og rom tar Lid Larssen i korte kapitler for seg sitt liv fra han vokste opp i en trygg, venstreradikal kjernefamilie til Lars Andreas Larssen fikk Alzheimer, ble pasient og døde to skilsmisser og et samboerskap senere. 

Om farens bortgang er foranledningen til boken, er det mest opprivende i fortellingen likevel skilsmissen mellom mor og far. 
Den splittet familien og Lid Larssen måtte bo hos faren. 
Da faren valgte en annen kvinne fremfor den 19 år gamle slyngelen, begynte sønnens opprør. 
Han bestemte seg for å ta kverken på faren ved å forvandle seg til et kulturkonservativt åndsmenneske som talte og skrev propert riksmål. 
I skildring av overgangen fra gutt til mann er Lid Larssen på sitt beste. 

Medrivende pageturner 

Medrivende pageturner 

Det virker med andre ord som om forholdet mellom far og sønn har vært nært og intenst, og at alt lå til rette for en gnistrende episk skildring av konkurransen mellom dem. 
I lys av de mange henvisninger til kunst og litteratur om fedre som spiser sine sønner og sønner som dreper sine fedre, ventet jeg meg tette og dramatiske beskrivelser av Lid Larssens kamp mot faren. 

For store ord eller for små 

For store ord eller for små 

I «Hvordan elske en far - og overleve» er det også langt mellom de gripende scenene. 
Nesten konsekvent tyr Lid Larssen til for store ord eller for små. 
Beskrivelsene av faren er høystemte, oppjagete og overdrevne: 

«Far min var en urkraft. 
En vind. 
En eksplosjon. 
Han var som Gud Fader i Michelangelos 'Adams skapelse' i Det sixtinske kapell». 

Unnfangelsen av forfatteren skildres med bilder som fører til at man studerer forfatterportrettet nøye: 

«to uforenlige størrelser, to verdener, to ulike personligheter forenes i noen sekunder: århundrers kamp, strev og krangel smelter på et øyeblikk sammen og blir deg.» 

Oneliners og visdomsord 

Oneliners og visdomsord 

Riktignok finnes det formuleringer som treffer og enkelte fine kapitler i romanen. 
Som prologen om faren som forvirret vandrer rundt på Frogner nattestid, og som avslutningen «Blikket fra bunnen». 
Men disse er glimt og blaff, som hadde gjort seg utmerket som petit-artikler. 

I den grad fortelleren reflekterer, er det i form av one-liners og visdomsord av typen «bilen er stedet for far og sønn», «hans ånd hvilte over vannene» og «Oslo vest var ikke noe geografisk sted. 
Det var en væremåte.» 
Her og der er det også språklig slurv, som fører til at man stusser. 
Hvordan i alle dager kunne faren få «en hel gitar slått gjennom hodet» i oppsetningen av Klaus Hagerups «Kuler i solnedgangen»? 

«Hvordan elske en far - og overleve» er derfor blitt et pratsomt oppgjør med Lars Andreas Larssen. 
