Obliteration leverer retrometal i verdensklasse
Obliteration hyller metalhistorien, og lager sin beste plate så langt. 

Det er fem år siden forrige plate fra Kolbotn-bandet Obliteration, og hele ni år siden de slapp sjangerseieren Nekropsalms. 
Det som en gang var landets mest lovende lille forstadskonsortium av riffmakere (Obliteration overlapper også med Spellemann-vinnerne Nekromantheon) er i 2018 garvede veteraner. 
Det høres, men bare på den positive måten. 
Cenotaph Obscure er deres beste album så langt, en bauta av riff, arrangement og stilsikkerhet. 

Bevegelsen de var med på å skape – hvor death og thrash metal fra sent 80-tall og tidlig 90-tall ble båret på gullstol gjennom øvingslokalet – er det siste tiåret etablert som egen undersjanger i metalens sjangerlabyrint, men Obliteration står fjellstøtt som de viktigste videreutviklerne av det som skjedde for tredve år siden. 

Butikken er åpnet, i hyllene finner vi metal for den kresne handlekurv 

Mens Obliteration på Nekropsalms var ivrige etter å vise frem inspirasjonskilder og skjulte metalreferanser, og oppfølgeren Black Death Horizon fremsto som et kaldt, nesten ekskluderende svar på det, leverer Cenotaph Obscure på begge deler. 
Referansene er retro så det holder, men riffbagasjen kastes inn med overvekt så det knaker på rullebåndet. 

Albumet åpner med tittelsporet «Cenotaph Obscure». 
En monumental intro avløses av hektiske riff som ender opp i et drivende midttema, og butikken er åpnet. 
I hyllene: vellagrede riff, overraskende taktskifter og metal for den kresne handlekurv. 
Det låter stort og selvsikkert, og så analogt og live at det føles som den endelige vaksinen mot komprimeringen som forstyrrer så mange metallydbilder. 
Cenotaph Obscure har muligens den mest stilsikre produksjonen et slikt tilbakeskuende album noensinne har fått. 

Drivende rifforgier og svevende tekster 

Tittelsporet følges opp av «Tumulus of Ancient Bones», hvor Kristian Valbo nok en gang får vist seg frem som den kuleste trommeslageren i metalriket, og de stadige taktomslagene sender tankene rett til en av Obliterations største inspirasjonskilder: Autopsy. 

Albumet er også smart satt sammen, med mellomspillet «Orb» som hvilepute før «Eldritch Summoning» utvikler seg til 8 minutter deilig kaos. 
Den drivende rifforgien «Detestation Rite» er strategisk plassert som kontrast etter «Eldrich Summoning», og de to låtene alene viser frem Obliteration i all sin varierte prakt. 
Sindre Solem kler å hylle Morbid Angel med guttural vokal så vel som den mer ropende postpunkstilen han av og til byr på, og uten at jeg får fatt på alle tekstene er det neppe stor fare for for at Talib Kweli skal bli hissig i Twitter-fingeren. 
Det går mest i undring over religions tomhet («Adrift to the nothingness/into the void of the Gods») og mystiske støvhauger laget av gamle benrester («Amidst tumults of ancient bones/sweeping, melted mindscape forms»), og de svevende formuleringene passer perfekt til den komplekse, historiehyllende metalen Obliteration er i verdensklasse på. 
