Filmanmeldelse «You Were Never Really Here»:Kraftfull og mørk 

«Taken» møter «Taxi Driver» i en gjennomkorrupt verden. 

DRAMA/THRILLER 

«You Were Never Really Here» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Lynne Ramsay. 

Med: Joaquin Phoenix, Ekaterina Samsonov, Judith Roberts. 

Joe (Phoenix) er blitt ødelagt både i krig og av sin far i barndommen. 
Han lever sammen med sin demente mor (Roberts) i New York, og tar frilansoppdrag der han redder mindreårige – gjerne ungdommer som har stukket av hjemmefra – fra de svært slemme menneskene de er kommet i kontakt med. 

Han er drevet av et behov for å vaske avskummet fra storbygatene, akkurat som Travis Bickle i «Taxi Driver» (1975) før ham (ulikt Bickle, tar Joe betalt for arbeidet). 
Han forfølges av selvmordstanker, og har et avstumpet forhold til vold, som han ofte utøver med en hammer. 

En dag tar han en jobb som får vidtfavnende konsekvenser. 
Han blir offer for en menneskehandel-konspirasjon med forgreininger inn i toppolitikken, og folk rundt ham – ikke at det er så mange av dem – begynner på dø som fluer. 

Talentfulle Lynne Ramseys film, basert på Jonathan Ames’ roman fra 2013, er kraftfulle greier. 
Tematisk er den en slags «throwback» til 1970-tallet – en æra da marginale karakterer som Joe kunne bli gjenstand for filmer, endog populære filmer, og diabolske konspirasjoner var overalt i det paranoide post-Watergate klimaet. 

Makt og politikk er lik overgrep og perversjon i Joes verden. 
Det er ingen hjelp å få i loven. 
Det er opp til individet – desillusjonert, men med integritet – å ta affære, selv om den grimme overmakten alltid vil vinne til sist. 

Filmspråklig er imidlertid «You Were Never Really Here» svært moderne, full av eksempler Lynnes idiosynkrasier: 
Tette, nære utsnitt, gjerne av utstyr og «håndverk», samt ekstrem lyddesign (hun kan få en kaffekjele til å ule mer illevarslende enn noen andre). 
Hun unner oss også en svært poetisk begravelsesscene. 

Musikken – en blanding av 1950- og 1960-talls «girl group»-uskyld (et nikk til David Lynch?) og Johnny Greenwoods (Radiohead) originalmusikk – er meget effektiv. 
Og Joaquin Phoenix, som fikk prisen for beste skuespiller for denne innsatsen i Cannes i fjor, har neppe vært bedre. 
Han fremstår stor som en bjørn, med et skadeskutt dyrs forvirrede desperasjon. 

Ikke for alle, denne ubehagelige filmen. 
Men sent glemt. 
