TV-anmeldelse «Stranger Things» sesong 2:Ting som virker 

Åttitallsnostalgi, fortsatt på skremmende høyt nivå 

«Stranger Things» sesong 2 

Amerikansk dramahorror i 9 deler 

På Netflix 27. oktober (hele sesongen) 

Skapt av: 
Matt og Ross Duffer 

Med bl.a: Winona Ryder, David Harbour, Finn Wolfhard, Millie Bobby Brown, Gaten Matarazzo og Sean Astin 

Endelig er vi tilbake i Hawkins, Indiana og Duffer-tvillingenes perledykk i åttitallet . 

Les om sesong 1: 
De 20 beste seriene i 2016 

Et tiår skaperne selv umulig kan huske særlig mye av (de er født i 1984). 
De opererer sånn sett i samme illusjon som oss andre som heller ikke vokste opp i USA under Reagan. 
Her betyr det uansett Ghostbusters-kostymer, arcadespill som «Dragon’s Lair» og «Dig Dug», samt et populærmusikalsk lydspor som må ha kostet mer enn en hvilken som helst norsk TV-serie alene. 
Dessuten hint og nikk i alle retninger - til og med helt fram til «Jurassic Park» (1993) - der behovet for Unixkompetanse byttes ut med Basic. 

Nei, det var ikke en spoiler. 

Fikk du med deg: 
Disse seriene kan du glede deg til høsten 2017 

Seriens mesterstykke er at den ikke er en horrorserie alene, men klarer å framstille vennskap, felleskap og menneskelighet i bokstavelig talt usannsynlige situasjoner. 
Det er et godt fortalt og et (så lenge man aksepterer premissene) fantastisk eventyr, der menneskekjøtthungrige dimensjonsmonstre og hemmelige statlige organer er motivasjonen for historien. 
Men der budskapet er at man uansett stiller opp for hverandre; «friends don’t lie». 

Gaten Matarazzo, Noah Shcnapp og gjengen bærer seriens lune og uggne stemning med enda bedre komisk og dramatisk timing. 
Winona Ryder og David Harbour (Jim Hopper) spiller varmt, behagelig og troverdig til det selvutslettelige. 
Mindre interessant er serienykommer Sean Astin (verdens mest åpenbare Goonies-referanse), jovialt forfjamset i en rolle der man venter at han når som helst skal rope på «Mr. Frodo». 

Winona Ryder til VG: – 30-årene var vanskelige for meg 

Det er i slike øyeblikk man begynne å lure på om konseptet minner for mye på noe man liker, og at det egentlig bare er speilbildet man er forelsket i. 

Akkurat som retrodataspill som «Thimbleweed Park» også har en sentimental forfengelighet, bruker «Stranger Things» inspirasjon og nostalgi til å gjøre sin egen historie bedre, tydeligere og lettere å akseptere. 
På samme måte som det beste av Stephen King fremdeles står tilbake med en menneskelig kjerne når man fjerner uhyggen. 
En kjerne som handler om hva og hvem man kan stole på. 
Og hvorfor det er dette man kaller venner og familie. 

Har du lest: 
Nå kan du se på Netflix uten nett 

Uten å falle i floskler som at alt går bra så lenge man har hverandre - men at det i alle fall går mye bedre. 
Frykten for å miste de små tingene som holder oss sammen, er det EGENTLIGE monsteret. 

Se også: 
Smakebit fra sesong 2: 
