Stor kunst fra Susanne Sundfør
Et skritt tilbake, og noen sjumilssteg fremover 

Konsert, Susanne Sundfør, Grieghallen. 

Susanne Sundfør slutter aldri å overraske. 
Tirsdagens utsolgte konsert i Grieghallen var på mange måter mange steg fremover sammenlignet med det hun har holdt på med de siste årene. 
For ikke å snakke om annerledes. 
Dette var ikke noen flørt med dansbar elektronika som hennes forrige på USF. 
Mer en slags kunstforestilling eller performance. 
En totalpakke både musikalsk og visuelt. 
Både enklere og mer komplisert på samme tid enn før. 
Og aldri så lite pretensiøst må vite. 
En konsert som i all sin storslagenhet hadde vært perfekt på Festspillene. 

Kvelden ganske enkelt viet hennes siste album, «Music For People In Trouble» som kom ut for et par uker siden. 
Verken mer eller mindre. 
Fremført i den rekkefølgen låtene fremstår på platen. 
Men likevel ingen kopi eller plankekjøring. 

Dette var også en konsert som strengt tatt ikke kunne finne sted noen andre steder enn i et konserthus. 
Foran hele scenen hang et gjennomsiktig teppe som musikerne befant seg bak. 
Dette ble benyttet til å projisere det visuelle som kompletterte tekstene. 
Som platetittelen tilsier handler det om forurensing, krig og klodens generelle dårlige helsetilstand. 
Ikke akkurat optimistisk. 

Helt fra konserten begynner med «Mantra» og Susanne Sundfør med bare kassegitar og vokal, følges albumet slavisk. 
Men det låter likevel annerledes. 
Mer storslått og majestetisk. 
Noe som ikke minst skyldes filmsnuttene og de grafiske elementene – eller kanskje man skal si kunsten - på lerretet i front. 

Det er i høyeste grad innadvendt og småsært, men også lett tilgjengelig på samme tid. 
Og ikke så lite mørkt og dystert. 
Ikke et ord blir sagt mellom låtene. 
Både Sundfør og musikerne er iført mørke hettegensere og fremstår forunderlig anonyme. 
De presenteres heller ikke til slutt. 
Kanskje ville vanlig høflighet ha tilsagt det, men det ville samtidig ha brutt med hele kunstkonseptet. 

Stemmen til Susanne Sundfør er bedre enn noensinne. 
Hun veksler mellom flygel, elpiano og kassegitar. 
Kompet varierer fra det helt spartanske til massivt og dronete. 
Det halve dusinet musikere hun har med seg, kontrabass, trommer, kor og tangenter, er både anonyme og virtuose på samme tid. 
Det mest uvanlige er likevel benyttelsen av pedal steelgitar som det bærende musikalske instrumentet. 
Noe som kanskje fungerer best på de folky og nesten countryaktige låtene, men som samtidig også gir konserten en helt særegen sound. 
Her er både elementer av jazz, støy og solosnutter fra musikerne. 
Dansbart er det derimot aldri. 

Om Susanne Sundfør kan sies å ha vært pretensiøs tidligere, er dette å ta det hele et steg videre. 
Men hun lander fjellstøtt. 

Sannsynligvis blir det med noen få utvalgte spillejobber og denne ene konserten her i byen. 
Konseptet koster nok litt for mye til at det kan tas ut på en lengre turne. 
Dessverre, for dette hadde fortjent et atskillig større publikum. 
