«Prayer before dawn» er en besettende film fra helvetes forgård
Kompromissløs skildring av en britisk boksers opphold i Thailands mest beryktede fengsel. 

Billy Moore var en bokser og narkoman fra Liverpool som under et opphold i Thailand havnet i landets mest beryktede fengsel. 
Senere skulle han skrive en bestselger der han gjenfortalte veien ut av «helvetes forgård» og beskrev hvordan kickboksing ble hans avrusning. 

Denne filmversjonen kunne fort blitt ren dusinvare - enda en kampsportfilm for fansen med mye slåssing og lite dramatisk nerve. 

Men regissør Jean-Stéphane Sauvaire er ingen hvem som helst. 
For ti år siden ga han oss det uforglemmelige barnesoldat-dramaet Johnny Mad Dog, der han fikk frem sterke rolleprestasjoner av tidligere barnesoldater. 

Også her består en stor del av rollegalleriet av medlemmer fra det aktuelle miljøet som skildres. 
Det tilfører handlingen en avgjørende autentisitet, selv om vi aldri blir kjent med noen av de innsatte. 

Sterk hovedrolle 

For dette er Joe Coles tour de force. 
Kameraet er hele tiden tett på ham og hans svulmende skuldre, det slipper ikke taket. 

Det blir overfladisk å sammenligne filmen med rendyrkede slåssfilmer eller konvensjonelle fengselsdramaer som Midnight Express, fordi formspråket noen ganger er nesten eksperimentelt. 
Ved hjelp av et virtuost kameraarbeid og et hypnotisk lydbilde blir vi trukket inn i Billys verden, som drives av den daglige frykten for overfall og avhengigheten av «yaba», en slags lokal metamfetamin. 

Det unike ved filmen er hvordan den noen ganger får frem intime, nesten ømme øyeblikk i all brutaliteten, og hvordan det fysiske maskuline fellesskapet også bærer på nøkkelen til Billys forløsning. 

Filmens vendepunkt inntreffer da han får bli med på å trene kickboksing i fengselet, og med disiplin og smerte forsøker han å bygge opp selvrespekten. 

På grensen til demonisering 

Det er sjelden man ser en film der dialogen har så liten betydning. 
Sauvaires beslutning om å ikke ha undertekster på en del av dialogen, bidrar til hovedrollens følelse av isolasjon og forvirring. 

Han vet ofte ikke mer om hva som skjer enn vi gjør. 

Men det bidrar også til en avstand til de andre innsatte. 
Vi kommer aldri nær noen av dem, de fremstår nesten uten forsonende trekk, og noen vil kanskje oppleve det som en unødvendig demonisering. 
Men det inngår i Sauvaires strategi om å kaste oss inn i noe vi ikke helt forstår, og der vi aldri vet hva som venter rundt neste hjørne. 
Og det lykkes han med. 

Mangelen på kontekst og informasjon gjør at vi bare må akseptere det som skjer. 
Men det er noen ganger en hårfin grense Sauvaire trekker opp for oss, før den mangelen blir forstyrrende, og ved et par anledninger hengte jeg meg fast i noen løse tråder. 
