Velmenende og ufarlig
Savoys tilbakekomst er velmenende, men aldri særlig medrivende. 

Savoy har på sett og vis alltid vært hjemsøkt av tilknytningen de har til popveteranene A-ha, som Paul Waaktaar-Savoy er best kjent fra. 
Samtidig har de på alle måter distansert seg fra arven musikalsk: 
Savoys låter er enklere, mer nedpå og personlige – det er tross alt et skille mellom pop og alternativ rock. 
Lauren Waaktaar-Savoys myke, nærmest pleiende vokal vever seg subtilt gjennom mange av deres største låter, blant annet klassikeren «Star». 

På albumet «See the Beauty In Your Drab Hometown» treffer man dog på både den alternative poprocken de er best kjent for, og et mer overraskende element: synthpop. 
Åpneren «Night Watch» og «A Month Of Sundays» er intense, suggererende og påfallende nøkterne; det er et kjølig mørke som nærmest kan lyde som Depeche Mode i langt snillere versjon. 

Dette er ikke en plate for «Velvet»-nostalgikerne, men det betyr ikke at de nesten britpopaktige vibbene som alltid har hengt latent over Savoy, er borte. 
Ta bare vidunderlig seige «Manmade Lake». 
Låten kjennes klassisk: moden, med et bakoverskuende blikk. 

Det som taler mot Savoys sak er selve albumet som en helhet: 
Det kjennes berøvet for de store høydepunkt og oppleves i overkant harmløst. 
Man savner noe som rører mer ved en, noe som provoserer, noe som overrasker. 
Det er tross alt tilbakekomstalbumets dilemma: 
Hvordan gjøre inntrykk når det har gått så lenge? 
Låter som «Bump», «Shy Teens Suffering Silently» og «Sunlit Byways» ender opp med å føles hule, nettopp fordi de savner det lille musikalske ekstra. 
Det mangler nerve. 

I stedet er det de synthdrevne låtene som løfter albumet fra kollaps. 
«January Thaw» er et godt eksempel: sterk, interessant og drevet av en slags rytmisk, hysterisk beat. 
Den blir lett albumets høydepunkt. 
