Av og til er det deilig å se noen miste sin sjel
En skrå og fornøyelig film. 

|||• 
Se flere bilder fra filmen her 

FILM: 
Filosofen René Descartes mente sjelen var festet til kroppen gjennom konglekjertelen. 
Så, er det noen som har tenkt, nærmere bestemt regissør Sophie Barthes, hva om vi tar den ideen og lager en film av den? 
Ikke spør hvordan det gikk til, men Barthes har klart å spa opp nok folk og penger til å lage film om moderne mennesker som opererer ut, selger og byttelåner sjeler, i fåfengt håp om å bli lykkeligere. 
Enda mer utrolig er det at «Cold Souls» er blitt en skrå og fornøyelig film. 

Sjele-traffickingFor å komplisere det hele ytterligere, eller knausgårdifisere det, om du vil, spiller skuespiller Paul Giamatti seg selv i hovedrollen. 
Eller i alle fall delvis. 
Han har sitt eget navn og sin egen karriere, men en annen kone (Emily Watson) enn i virkeligheten. 

Giamatti er i ferd med å innstudere tittelrollen i Tsjekovs "Onkel Vanja" til teaterscenen, men tynges av det dystre materialet, han tviler på sine egne evner og finner ikke ro. 
Så når han oppdager et firma som tilbyr seg å fjerne og oppbevare sjeler, permanent eller for korte tidsrom, slår han til. 
Snart har Paul snublet over en nyrik russisk mafia som tjener grovt på sjele-trafficking, og må ut på en ekspedisjon for bokstavelig talt å finne seg selv. 

Paul Giamatti har lenge vært en klippe blant amerikanske skuespillere. 
Her går han med hele seg inn i en rik rolle som krever at han ytrer absurde linjer som «Hva gjør sjelen min i St. Petersburg?» uten at publikum stusser. 
Han gjør en strålende jobb. 

SurrealistiskReferansene til Descartes, Tsjekov, Gogol og Schopenhauer særmerker «Cold Souls» som et highbrow-produkt; ikke brådyp, men smart. 

Det mest slående med filmen er hvor sømløs den er, hvordan en pussig idé er blitt et underfundig og originalt univers som ikke slutter å overraske og more. 
De bisarre samtalene mellom Giamatti og sjelekirurgen Flintstein (David Strathairn), som på ingen måte forstår klienten sin med jobber hardt for å komme ham i møte, er ubetalelige. 

Scenene på den dyre, private sjeleklinikken er surrealistiske snarere enn glamorøse, stappfulle av overdesignede maskiner og overvennlige assistenter. 
Det er naturligvis et satirisk element her, men det er verken det viktigste eller mest interessante. 

Slentrer rundt«Cold Souls» slentrer rundt i de eksistensielle spørsmålene, og går akkurat passe dypt inn i de store temaene: 
Menneskenes lengsel etter begavelse, nysgjerrighet på andre og vanskeligheter med å slå seg til ro med å være den de er. 
Det hvite, kalde lyset i filmen gjør at hovedpersonene ser bleke og forpinte ut; utslitte av sine egne grublerier. 

Prøvene på Pauls «Onkel Vanja» fungerer som en kommentar til Pauls streben: 
Tsjekovs hovedperson fortviler over at han ikke får brukt sine evner, og klarer ikke legge fra seg tankene om hvem han ville vært om han hadde levd livet annerledes. 
Kanskje er den russiske mafiosoens billedskjønne kone en moderne Onkel Vanja, hun som forlanger å få sjelen til en filmstjerne som Al Pacino, fordi hun vil bli en stor skuespiller, men ender opp med Pauls. 

Det underlige er at denne miseren er morsom. 
Det er kanskje en og annen middels god scene i «Cold Souls», og ikke alle trådene nøstes opp like nennsomt. 
Men det er umulig å se på Giamattis åpne, såre ansikt uten å smile litt, av menneskene og alle de rare tingene som til enhver tid plager dem. 
