Du må bruse mer med fjærene, Ben Howard!
Følger opp millionselgeren fra 2011. 

ALBUM: 
Britiske Ben Howard (27) er en av disse unge artistene som høres ut som om de er dobbelt så gamle. 
Kanskje skyldes det at han har hørt mye (for mye?) på foreldrenes platesamling - som inneholder navn som Joni Mitchell, Van Morrison, John Martyn og Simon & Garfunkel. 

McRae og Gray 
Det har åpenbart influert ham, men samtidig skaper han stemninger i sangene sine som vi også finner hos yngre artister som britiske Tom McRae og David Gray, irske Damien Rice og amerikanerne Jack Johnson og Ray LaMontagne. 

Hørt det før, altså? 
Til en viss grad, ja. 

Miks av flere 
Det er ikke sånn at Ben Howard direkte kopierer, men han gjør heller ikke så mye for å skille seg ut. 
Stemmen er flott, men høres ut som en miks av noen av de nevnte artistene. 

Veldig originalt er det derfor ikke, men til tider både nydelig og fint. 

Og litt for pent og ordentlig. 
Og kanskje til og med litt «pludrete». 

Brit Awards Ben Howard albumdebuterte med «Every Kingdom» i 2011 - og har allerede passert millionen i albumsalg. 
Det ga ham også to Brit Awards - for årets britiske gjennombrudd og som beste britiske mannlige soloartist - og nominasjon til Mercury Prize. 

Han har litt å leve opp til, altså. 

Svevende Trommeslageren i bandet, Chris Bond, som for øvrig også produserte Monica Heldals debutalbum «Boy From The North», har også styrt produksjonen av «I Forget Where We Were». 

Han har stort sett gitt Howard et bakteppe av svevende lydbilder, ispedd strykere, akustisk gitar og en elgitar med mye klang. 

Det kan fort oppleves som både snilt og pent, og du får lyst til å riste litt i gutten og be om at han ikke er så trist og lei seg hele tida og kanskje kunne brust litt med fjærene også. 

Han gjør det dels på åpningen «Small Things» og nesten åtte minutter lange «End of Affair», med tung gitar og mye ekko. 
Her hører vi en Howard som endelig også hever stemmen noen hakk. 

Lett glemt 
De er derfor nøkkelspor, ved siden av det lettere Pink Floyd-inspirerte tittelsporet og avsluttende - og Coldplay-aktige - «All Is Now Harmed», mens låter som «Rivers In Your Mouth», «In Dreams», «Time Is Dancing» og «Evergreen» er lett glemt - også tekstlig. 

Her er det valgt enkle løsninger uten veldig mye substans, og musikalsk skjer det heller ikke mye spennende. 
De virkelig gode låtene klarer ikke å skygge for de svakere sporene. 

Da har jeg mer sans for «She Treats Me Well», der stemningen skifter underveis i teksten. 
«Got a woman at home, she treats me rude», er jo ganske trist, men mye skjer på kort tid. 
Snart heter det: 
«Now I got a woman at home, she treats me well». 

Alt ordner seg for kjekke gutter! 

Ben Howard gjør to konserter på Sentrum Scene i Oslo 18. november, med og uten aldersgrense. 
Begge er for lengst utsolgt. 
