Anmeldelse Mozarts «Requiem»:Levende dødsmesse 

Organisk nytolkning av Mozarts «Requiem» avsluttet kirkemusikkfestivalen. 

W. 
A.Mozart: Requiem i d-moll og Vesperae solennes de confessore 

Med Dunedin Consort og John Butt, dirigent 

Joanne Lunn, sopran, Kitty Whately, mezzosopran, Thomas Walker, tenor og Benjamin Appl, baryton 

Avslutningskonsert, Oslo internasjonale kirkemusikkfestival 

Oslo Domkirke 

Årets utgave Oslo internasjonale kirkemusikkfestival tonet ut i Oslo Domkirke søndag kveld. 
Og ikke med et hvilket som helst verk heller: 
For første gang, faktisk, hadde kirkemusikkfestivalen Mozarts Requiem i d-moll på programmet. 

Og ikke i en hvilken som helst framføring heller. 
Til jobben hadde de fått det skotske barokkensemblet Dunedin Consort under ledelse av John Butt. 
Sistnevnte er en meget anerkjent musikkforsker og har i mange år jobbet med å rekonstruere originale uroppførelser. 
Så også med Mozarts velkjente dødsmesse. 

Husker du? 
Operaanmeldelse: 
Don Giovanni i fri flyt 

Og dermed var det en genuin og på mange måter annerledes versjon av det kjente verket vi fikk høre i Domkirken søndag kveld. 
Først og fremst var det en gnistrende god framføring. 
Fantastiske utøvere men en homogenitet og intensitet mange kan misunne. 
Men dét hadde ikke minst å gjøre med tempovarisjonene Butt hadde lagt opp til, og også at solistene var med og sang i korpartiene. 
På den måten gled de inn i helheten på en enda bedre måte enn tilfellet vanligvis er, og det gjorde uttrykket enda mer levende og organisk enn det vi opplever i de aller fleste tilfeller. 
Ifølge Butt fulgte tempovariasjonene opprinnelig fulgte menneskets puls, noe som var i pakt med opplysningstidens idealer. 
Kanskje var dette i seg selv med på å dra fram den opplevelsen som ble sterkere og sterkere etter som konserten skred fram: 
Opplevelsen av at dette er musikk som bærer langt utover og bortenfor de vanlige begrensningene. 
Utøverne som var på innersiden av musikken, de formidlet den rett fra kjernen, og alle gjorde det med samme stemme. 
Med den vakreste inderlighet og med mest forrykende trøkk. 
Det ble en stor kveld. 

Les også: 
Festspillene i Bergen kritiseres for å prioritere populærsjangre 

Det eneste som trakk ned og som gjør at jeg ikke tildeler høyeste antall øyne på terningen var resten av musikken som ble spilt. 
Før vi kom til hovedverket fikk vi både et verk av C.P.E Bach (som ikke stod i programmet og som vi ikke fikk oppgitt tittelen på) og Mozarts «Vesperae solennes de sonfessore» . 
Ikke noe vondt sagt om verken musikken eler framføringen, men jeg har aldri forstått hvorfor man må fylle opp med annen musikk for å få en konsert til å vare tilstrekkelig lenge. 
I dette tilfellet var det fullstendig unødvendig. 
Hovedverket klarte seg så inderlig godt alene. 
