Mest til lyst og litt til ettertanke
Det morsomste på teater i Kilden siden starten. 

Jeg kan ikke stå for fristelsen til å smelle til på sørlandsk vis: 
Det var velsigna godt å komme i teater og få lov til å le. 
Og det over noe så usørlandsk som utroskap. 
For den slags driver vi vel ikke med bak blondegardinane? 
Jeg ble en smule fordomsfull da jeg leste Jo Strømgrens uttalelse på forhånd: 
«Utroskap er helt normalt og foregår overalt, men på Sørlandet legges det mer lokk på. 
Jeg tror mange her nede har godt av å bli mer bevisst på, og i større grad akseptere, at det faktisk også skjer her, sier regissør Jo Strømgren». 
Ja, der fikk vi den. 
Vi «her nede». 
Hovedstadsarroganse, heter det. 

Men så kommer teaterforestillingen, skrevet av og regissert av samme Strømgren. 
Og så er den en virkelig fulltreffer, en fremragende tekst spilt av et sprudlende ensemble i nydelig regi. 
Jeg tror ikke den rammer sørlendinger mer enn andre. 
Den vil slå like godt an i de fleste mindre byer i Norge, i alle fall sør for moralsirkelen, for å kolportere en annen fordom. 

Det kalles et melodrama. 
Men det ligger sannelig også svært nær komedien. 
For ikke å si farsen. 
Mange vil huske Boeing, boeing, farsen der en herre holder seg med tre forloveder, praktisk ordnet siden alle tre er flyvertinner, så lenge flyene er i rute da. 
I vår tid er det selvsagt mer nærliggende at en dame holder seg med flere herrer. 
Tre i tallet, tror vi først. 
Men så viser det seg å være sju. 
Da Jens Bjørneboe i 1966 utgav Uten en tråd ble den forbudt i Norge. 
Vrøvl fra ende til annen, het det. 
Saken var vel at hadde boka handlet om en mann som tok for seg av kvinner i flertall, så ville den passert. 
Men her var det en kvinne som forsynte seg av menn. 
Og det var nærmest naturstridig. 

Sånn kan man reflektere, når Kilden Teater nå spiller en utroskapskomedie der en kvinne altså holder seg med en ektemann og seks elskere, eller kanskje den ene faktisk er elskerinne? 
For i dette universet av utroskap finnes det flere filer, nydelig illustrert av et tablå av utstillingsdukker som ruller forbi hver gang det er sceneskift, og det er det ofte i den litt mer enn halvannen time forestillingen varer. 
Den vesle hånd-drevne dreiescenen gir elegante sceneskift, og i det begrensede rommet på Intimscenen bruker regien hele rommet, også publikumsområdet, som spilleplass. 

Skuespillerne gjør fortreffelige roller, med sine egne navn. 
Ina Maria Brekke bærer mye og bærer det godt. 
Men sannelig om ikke Steffen Mulder imponerer mer enn noen gang der han er fårete, dumskalle, oppriktig forelsket, frustrert, etterpåklok og forsmådd. 
Johanns Blåsternes er blæra fra Ullern, henrivende i sin selvnytelse på tross av påstått litenhet der nede, og Ingri Enger Damon er uutgrunnelig psykolog med mer enn et snev av lesbisk dragning. 
Lars Emil Nilsen er tryggheten selv i gjengen av elskere, sannelig er han ikke også hjernen bak den geniale løsningen som kanskje skal få det hele til å kunne fortsette? 

Men det får vi ikke vite noe om. 
Her er ingen fasit. 
Katastrofen kommer ikke, heller ikke løsningen. 
Slutten skal slett ikke røpes, men konklusjonen er at teater, når det er så godt som her, er «Ej blot til lyst» som det het i gamle dager. 
For sannelig kan en reflektere litt over holdninger og fenomener etter å ha møtt Sidespringerne i Kilden Teater. 
