Digre refrenger som klør deg ustanselig på ryggen
Skamløst stadionfrieri av ypperste slag. 

|||ALBUM: 
Manics har plutselig noe å forsvare igjen etter fjorårets Steve Albini-produserte hyllest til det savnede, men antatt døde originalmedlemmet og sjefideolog Richey Edwards. 

«Journal For Plague Lovers» var et slikt album som definisjonen «revitalisering» helst bør brukes om, lyden av et band i moden dialog med sitt opprinnelige uttrykk og ideene som formet det. 

«Postcards From A Young Man» er mer av en popplate igjen, full av venstreideologi, samfunnsanalyse og paroler, men formulert som slike vanvittig fengende, nesten skamløst påtrengde stadionpoplåter som er walisernes varemerke og som de fullendte på sitt første post-Richey-album, «Everything Must Go», i 1996. 

Det er et uttrykk som er like uimotståelig som det kan være irriterende: 

Digre refrenger, innsmigrende strykere og bombastisk gitararbeid som klør deg ustanselig på ryggen, og med James Dean Bradfield i rollen som en av britisk rocks mest undervurderte stemmer. 

Om dette albumet låt-for-låt kan spise kirsebær med «Everything Must Go» er en smakssak, men jeg hører en konsistent radiovennlighet og en haug med klebrige hooks. 

Og ikke minst lyden av et band som er ferdige med å være kjedelige og som omfavner egen pompøsitet med en orgie av hjertelighet. 

Slikt oppsummeres enkelt i ett ord: 
Respekt. 
