Nerdenes hevn
Highasakite demonstrerer på mektig vis at det fortsatt finnes rom for introverte artister på Hovefestivalen. 

Livebandet Highasakite står stadig i fare for å bli for introverte. 
I særlig grad i situasjoner som denne: 
På Hoves største scene, en tidlig ettermiddag på festivalens siste dag. 

Da hjelper det ikke nødvendigvis at deres latterlig begavede vokalist, Ingrid Helene Håvik, er av den notorisk lunefulle arten - et persontrekk som gav hennes postrockdrevne soloplate et fryktelig faretruende tilsnitt. 
Kanskje ikke så rart man burde føle seg på tå hev, tatt den eksplisitte mordfantasien "Marianna" i betraktning. 

Konsertåpneren "Lover, Where Do You Live?" er kanskje av den skostirrende arten, men samtidig mer enn storslått nok til å fungere i dette formatet. 
Likevel er det er først med "Hiroshima" at saker begynner å løsne. 

Begge kuttene er hentet fra trondheimsbandets feiende flotte andreplate Silent Treatment - hvor deres drømmende popunivers endelig fant den rette skyen å slå leir på. 
Påfølgende "Darth Vader" sitter som et skikkelig vannpistolskudd i sola - og jommen danser ikke frontfiguren også - men dette også omtrent så utadvendt som bandet føler for å bevege seg. 

Sånt baner imidlertid vei for den urovekkende, dvelende synthpoppen av "I, The Hand Grenade", som marker seg som konsertens store høydepunkt. 
Da depresjonsmantraet "Science & Bloodtests" avslutningsvis ljomer mektig over området, slår Highasakite i samme slengen et slag for at det fortsatt er rom på Tromøya for artister som ikke fillerister deg for å vekke oppmerksomhet. 
