Sølvberget Galleri:Et moderne portrett av sigøynerpiken 

KUNSTANMELDELSE: 
Eli Gladers utstilling Vitner, starter på sett og vis allerede lenge før man har kommet inn i utstillingslokalet, og varer lenge etter at man har forlatt det. 

Eli Glader, «Vitner», videoverk, Sølvberget Galleri, vises til og med 13. mai. 

For å komme til kunstnerens utstilling, i hjertet av Stavanger sentrum, må man nødvendigvis forsere byens travle handlegater til fots. 
Da skal det godt gjøres å unngå å få øye på en eller flere av byens faste tiggere. 
Det vil si, de fleste av oss har registrert dem, kanskje til og med anstrengt oss for å unngå blikkontakt, men i hvor stor grad ser vi dem egentlig? 

Glader har over en periode, gjennom sitt filmkamera, observert og dokumentert fem av Stavangers kvinnelige tiggere, i tillegg til en mor og datter på et gatehjørne i Paris. 
Materialet har blitt en serie videoverk som nå vises på Sølvberget Galleri. 

Befriende ukomplisert 

Visuelt er utstillingen befriende ukomplisert og enkel i utforming. 
På store skjermer vises portretter av hver og en av kvinnene. 
De fleste, foruten kvinnen med barnet, sitter i frontal posisjon og ser rett fremfor seg. 
Et vindpust, en bevegelse i øynene eller et flyktig blikk på noe som foregår utenfor kameraet, røper at portrettene er videoverk, og ikke fotografier. 
Det foregår ingen åpenbar iscenesetting foruten at kunstneren tidvis og vekselvis zoomer tettere på eller lengre fra. 
Gjennom kvinnenes bekledning og kanskje deres uflidde fremtoning kjenner man dem likevel igjen som tiggerne fra gaten utenfor. 

I bakgrunnen ruller lydsporet av en av kvinnenes vuggevise til sitt ufødte barn. 

Portrettet som statusmarkør 

Portrettmaleriet har i kunsthistorisk sammenheng, og da kanskje særlig under sin storhetstid på 1400-tallet, fungert som statusmarkør. 
I kraft av sitt vesen ble det hyppig benyttet av samfunnets overklasse og makthavere som et verktøy for å dokumentere sitt liv og virke -for samtiden men også særlig for å bli husket i ettertiden. 
Den portrettertes identitet og sosiale bakgrunn skulle være gjenkjennbar, og samme skulle ofte underbygges av symbolikk i miljøet avbildet rundt ham. 
Rekvisitter eller attributter skulle ytterligere hjelpe betrakteren med å gjenkjenne den avbildedes status. 

Etter hvert skulle portrettene ikke lenger bare dokumentere ens fysiske utseende men også fortelle noe om den avbildedes essens og indre karakter. 
I vår tid fungerer portrettmalerier og portrettfotografier fremdeles som statusmarkører for statsledere, politikere, og andre signifikanter, men de fleste mennesker verden over besitter en eller annen form for avbildning av seg selv eller familiemedlemmer. 
I vår del av verden har de fleste tilgang til en smarttelefon og våre digitale sosiale plattformer flommer i dag over av mer eller mindre iscenesatte portretter og selfies som dokumentasjon på vår vellykkethet. 

Gladers romkvinner har en helt annen sosial posisjon og bli således sjeldent sett.- om man velger å se bort fra Charles Roka med fleres erotiske eksotisering av, og utallige variasjoner over naken sigøynerpike og gråtende sigøynerbarn. 

Ved å plassere dem i en tung kunsthistorisk tradisjon og ved å løfte kvinnene fra sin nedrige posisjon på gaten opp til øyehøyde åpner Glader for et sterkt og respektfullt møte mellom betrakteren og kvinnene en så ofte ellers ignorerer. 
Miljøet, kvinnens faste plass på gatehjørnet like utenfor er umiddelbart gjennkjennbart, og rekvisittene eller identitetsmarkørene er skautet og pappkruset foran henne. 

Mennesket bak pappkruset 

Med Gladers kamera fungerende som et filter blir det lettere, og kanskje litt tryggere, å virkelig se de ellers anonyme skikkelsene. 
Deres navn og identitet blir tilkjennegjort, og deres indre karakter og essens får komme frem. 
Den værbitte huden vitner om et hardt liv på gaten. 
Blikket røper mot og styrke gjennom uutalte utfordringer. 
Etter hvert som likhetene snarere enn forskjellene blir gjort tilgjengelige møter man personen bak pappkruset. 

Gladers Vitner er en sterk og tankevekkende utstilling i sosialrealismens ånd. 
Uten å ta stilling eller legge føringer legger kunstneren snarere til rette for mange refleksjoner rundt vanskelig tematikk, som blant annet medmenneskelighet i møte med lokal fattigdom. 

Og spørsmålet man kan stille seg på veg ut av galleriet er; 
Hvem er det egentlig som betrakter hvem på gatehjørnet foran Stavangers kulturhus? 
