Sjangala-bangala med muskeltante
Stae tilhengere av episke idealer vil stille seg negativt uforstående til alt som er storslagent med «X-men 3», for den tilhører de filmene som ikke har noe å fortelle, bare mye å vise fram. 

Når den satanbleike muskeltanta Famke Janssen mot slutten oppløser muter og mennesker i det gamle grafikkfolk kalte pixler mens den djevlerøde kjolen hennes blafrer opprørsk og øynene glitrer mablis-svart som en ny Eksorsist-film, da oppstår en kontrollert, behagelig seer-ro som hører med til Den Nye Filmen. 

Den Nye Filmen forteller ikke en historie med voksende innlevelse, den bare viltrer seg visuelt med elementære fysiske overdrivelser og underholder på samme måten som en svimmel joggetur gjennom tivoli. 
Det er nesten som om penge-fascistene uforvarende har utformet et kunstnerisk manifest: 
Det finnes egentlig ingenting å bry seg om, så derfor driter vi i alt unntatt det som virker imponerende. 

Og «X-men 3: The last stand» er imponerende. 
Ikke på tross av sine minussider, men på grunn av. 
Historien fjomser folkerikt avgårde som når senile folk forteller om annen verdenskrig, men det er fordi den vil gjøre det sånn. 
Ingen misbruker tida til å bygge opp snedige dramafølelser. 
Hat, sjalusi, maktsjuke, sorg og kjærlighet markeres som om de var gule lapper på kjøleskapet, og den visningsglade fantasien får løpe fritt. 
Dette er en slags nasjonalpark for frie fantasier. 

Filmen består av befridde enkeltscener. 
For det effekt-orienterte actionfolket er fortellerstyrke ei plage. 
De vil se asfaltene reise seg, og de avskyr den overvurderte sjela. 
Effekter er kunst. 
Det finnes ikke innhold i Salvador Dalis bilder heller. 

Det er vittig at Ian McKellen blir gjort streit med farmasi. 
Det er eksotisk da Rebecca Romijns kamuflerte tightskikkelse, som har fått publikummere til å stirre så intenst på blåmaling at de fikk førtiårsrynker, plutselig blir rosa hud. 
Det er lovende da den omnipotente telekinetikeren Famke Janssen (Jean/Phoenix) til og med kler av Hugh Jackmans hud — og det er nifst at den litt slitne australieren beholder en hårfasong som får ham til å minne om sisteplassen i en finsk hundeutstilling. 
Det er fantastisk når Golden Gate-brua bøyes ut over San Francisco-bukta. 
Det er urovekkende med mutant-sex, et fenomen som folk ellers bare har sett i Big Brother. 
Vi har før hørt om kvinner som hevet huskjøp, men her skjer det med hele huset. 
Sjangala bangala! 
Nå kommer snart julenissen! 

Det finnes en historie her. 
Nok en gang er menneskene ute etter mutantene. 
Denne gang med en medisin. 
Så kommer krigen. 
Dette var den lange oppsummeringen av handlingen. 

Om noen skulle ønske innhold, kan de grunne over mutanismens egenart. 
Den innebærer Guds lek med Darwin. 
Hvis darwinismens teorier hadde vært sann, ville menneskene hatt både lunger og gjeller. 
Det har vi ikke. 
Antakelig velger Gud sjøl sine mutasjoner, og han er tilhenger av Ryfast.Det er utrolig med mutant-sex, et fenomen som folk ellers bare har sett i Big Brother. 
