Lett å lese, lett å like
Tilforlatelig om dagligdagene på en ungdomspsykiatrisk tvangsinstitusjon. 

Ingrid Melfald Hafredal: 
Harehjerte. 
Roman. 
262 sider. 
Oktober. 

Ingrid Melfald Hafredal (1981) leverte i 2013 en stilsikker og stilig debut med romanen «Omveier», nærmest kammerspillaktig i spenningene mellom to søstre og den enes samboer, der et større persongalleri trekkes inn idet den ene kvinnen er hjelpepleier blant gamle, avfeldige og mentalt ustabile. 

Vinterens «Harehjerte» er hennes andre roman, også den en veloverveiet komposisjon som handler om menneskers kompliserte og vanskelige forhold til seg selv og andre, men der Hafredal denne gangen går motsatt vei og i utgangspunktet lar sentrum for handlingen være et psykiatrisk behandlingssted for tvangsinnlagte unge. 
Pasientene er i romanens fokus, men så, etterhvert som pasienter og lidelser presenteres og utvikles, blir personalet stadig viktigere. 
De har ikke bare en funksjon i forhold til pasientene, men egne liv å leve, samtidig som den enkeltes livssituasjon knytter dem symbiotisk til hverandre, pasienter og/eller kolleger. 

Forfatteren skildrer det på betagende vis, og med dempede virkemidler. 
I romanens første avdeling er unge June og Pål i sentrum, sammen med psykiateren Pål og pleieren Solveig – begge med mye erfaring, intelligens og hjerteforstand, og med lang tjenestetid, samt forholdsvis nyansette Anne. 
June er innlagt for sin livstruende anoreksi og tilhørende vrangforestillinger, suicidale Pål sleper seg rundt på krykker etter et fall utfor et stup. 

I den andre og lengste avdelingen konsentreres oppmerksomheten til pasientene særlig om den timide selvskaderen June, som i sin invalidiserte tilstand fortsatt kjenner seg ansvarlig for at moren har det godt. 
Imens går årstidene utenfor institusjonen; langtidspasientene gjør sine framskritt, eller opplever tilbakefall. 
Parallelt med all oppmerksomheten de får av pleiepersonalet, tegner forfatteren med nennsom hånd individualiserte bilder av de ansatte, som alle har mer enn nok på sin private tallerken. 

Det er ikke bemerkelsesverdig at folk er folk overalt, men det er en prestasjon – som her - å framstille pleietrengende og presumptivt friske mennesker som én organisk fungerende (litterær) kropp. 
