«Dunkirk» er Nolans mesterstykke
Christopher Nolan skaper stor filmkunst av kaoset under den britiske evakueringen fra Dunkirk i 1940. 

Denne mye omtalte krigsfilmen av Christopher Nolan er ikke det fyrverkeriet mange hadde håpet på og noen av oss hadde fryktet. 
Nolan har vært en utmattende regissør å følge, i filmer som Inception og Interstellar. 
Begavelsen er grensesprengende, men det er også behovet for å bli sett, for å rope: se på meg, se hvor fint togsett jeg har! 
(for å parafrasere et annet kjent vidunderbarn, Orson Welles). 

Dunkirk er alt annet enn det overflødighetshornet av ideer og visuelle krumspring som hans tidligere filmer har vært, og jeg er enig med dem som mener at dette er hans beste film. 
I skildringen av kaoset og tilfeldighetene som preget britenes evakuering av sine soldater fra Dunkirk i 1940, bringer han krigsfilmen nærmere en nyansert humanisme sjangeren altfor sjelden er i befatning med. 

Logistisk mareritt 

Det britiske havariet i Dunkirk er perfekt utgangspunkt for en annerledes krigsfilm som likevel har rom for nervepirrende dramatikk. 
Det var våren 1940 at 400 000 britiske soldater helt overraskende ble omringet av den tyske hæren mot kysten av Frankrike, før det vi i dag kjenner som Andre verdenskrig for alvor startet, og en ”mirakuløs” evakuering fant sted. 

Nolan bryter kaoset som oppsto ved Dunkirk ned til tre tidslinjer: soldatene på stranden av Dunkirk, pilotene som kom dem til unnsetning fra luften og de sivile som kom over fra britisk side med småbåter. 
Filmen starter med soldaten Tommy (Fionn Whitehead) som søker tilflukt fra tyske fremstøt på stranden, og forsøker desperat å komme om bord på en destroyer som tar med sårede tilbake til britisk jord. 
Nolan får frem det logistiske marerittet med enkle virkemidler, og viser hvordan soldatene hver for seg forsøker å overleve bomberegnet fra tyske jagerfly. 

Kraftfull dramaturgi 

Når de britiske jagerflyene nærmer seg Dunkirk, anført av Tom Hardy som ledende pilot, fremstilles det som om alt skjer samtidig. 
Men det er her Nolan viser sin kløkt som filmforteller: de tre ulike handlingsløpene foregår til forskjellig tid, men ved å manipulere tiden, ved å strekke og tøye den, slik bare en briljant filmskaper kan det, blir vi sugd inn av dramaturgiens sentrifugalkraft og et helstøpt univers stiger frem av krigens inferno. 

Her har krigen en egen metallisk, pumpende lyd som hele tiden ligger å bakgrunnen, og ikke siden There will be blood har en mainstreamfilm blitt drevet frem av et så potent og dominerende lydbilde. 
Nolan, som har skrevet manus, er svært sparsommelig med dialogen, og det er nesten bare Mark Rylance i rollen som småbåteier som er tildelt replikker som uttrykker noe mer enn ren overlevelse. 
Mest oppsiktsvekkende er fraværet av tyske soldater – vi ser så vidt konturene av dem i starten, før de fordufter og blir spøkelser som bringer død og ødeleggelse fra luften. 

Omsluttende format 

Dette rene britiske perspektivet kunne i andre hender endt i navlebeskuende, Brexit-nasjonalistisk nostalgi. 
Men Nolans anliggende er å skyve selve krigens årsaker og strategiske hensyn i bakgrunnen, til fordel for hver enkelt soldats nærsynte desperasjon. 
Det åpner for vår innlevelse og mindre av den typen eksepsjonell heroisme som skaper avstand. 
Her er også tapperhet, men først og fremst solidaritet og menneskelighet. 
Og dermed også feighet og kynisme av den mer forståelige sorten. 

Som på Interstellar får Nolan uvurderlig hjelp fra den svenske fotografen Hoyte van Hoytema som skjøt filmen i IMAX- og 65 mm-format. 
Det bidrar til et mer omsluttende univers som vi ikke vil få fullt utbytte av før filmen projiseres på 70mm på Cinemateket i august. 
Men bevares, denne ordinære kinoversjonen nyter også godt av det utvidende formatet, jeg opplevde den ikke nødvendigvis som et kompromiss. 

”We shall fight on the beaches …” 

Filmens største ukjente helt er likevel klipperen Lee Smith som sammen med Nolan tøyer vår forestillingsevne med makeløse montasjer som får oss til å reflektere over filmmediets uttrykkspotensial. 
Om ikke årets Oscar for beste klipp går til Smith, gir jeg opp Oscarfesjået en gang for alle. 

Nolans ensemble med skuespillere består av noen få kjente ansikter, men mange relativt ukjente skuespillere helt i startgropen. 
Symptomatisk for Nolans kompromissløse troskap mot filmens kunstneriske integritet, er det faktum at den største stjernen, Tom Hardy, gjemmer seg bak en pilotmaske helt frem til slutten (som han gjorde i Nolans The Dark Knight). 

Derfor er det ikke mer enn rett og rimelig at filmens mest svulstige formuleringer, slik de ble ytret av Winston Churchill, leses opp av en ukjent soldat, uten innlevelse eller retorisk betoning, for å sette en parentes rundt statsmannen ”som vant krigen”. 
