Anonymt og kjedelig
Astrid S drukner i mengden av masseprodusert pop. 

Astrid Smeplass har vokst til å bli en av Norges mest populære artister med sine kommersielle poplåter og ekstreme tilstedeværelse på sosiale medier. 
Superstjerne-emnet er der, klar til å bli formet av den kapitalistiske musikkbransjen. 
Dessverre har pop blitt til masseproduksjon, noe Astrid S lider under. 

Sultne fans venter ikke lenge i disse dager, og det er ikke en overraskelse at valget for utgivelsesformatet er en EP bestående av tre allerede utspilte låter og bare tre nye. 
Singlene "Breathe", "Party's Over" og "Bloodstream" viste at hun har vendt inn på et minimalistisk, velprodusert lydbilde preget av synth, dyp bass og perkusjon som er overøst med reverb. 
Dette går igjen gjennom alle låtene og gir EP-en et gjennomført uttrykk: et nordisk sound med amerikanske tendenser, men det er også noe vi har hørt så alt for mange ganger før. 

Tekstene er banale, repetitive og intetsigende med fest og kjærlighet som tema. 
Resultatet er seks låter som flyter forbi uten å gi noe større inntrykk på lytteren. 
Astrid S er kanskje populær, men musikken hennes er så anonym og kjedelig at en i seg selv spennende artist drukner i mengden. 
