Fred og sånn
«Miral» er en overbefolket og overivrig film om palestinernes situasjon. 

FILM: 
Nå vet vi at okkuperte palestinere egner seg akkurat like godt som flate filmheltinner som alle andre. 

Til farens fortvilelse begynner syttenårige, palestinske Miral (indiske Freida Pinto) å fatte interesse for en kjekk revolusjonær som holder flammende taler om opprør. 
Hun gjør en uhellsvanger snarvisitt innom en motstandsgruppe med terrortanker. 

Etter en indre prosess som verken er særlig lang eller særlig dyp, kommer hun på bedre tanker. 

Fredsfilm 

Et fromt ønske om fred gjennomstrømmer «Miral». 
Men for Julian Schnabel, som ble kåret til beste regissør i Cannes i 2008 for «Dykkerklokken og sommerfuglen», har det lavmælte og personlige bedre passform. 
Når han tar stupet ut i storpolitikken, blir han overveldet. 

Det har det nemlig med å bli litt trangt om plassen i filmer der man ikke bare skal fortelle historien til hovedpersonen, men også historien om moren hennes, som tok sitt eget liv etter en oppvekst med seksuelt misbruk, en kortlivet karriere som magedanser, et opphold i fengsel og en kamp med alkoholisme, om tanten hennes, sykepleieren som mistet jobben fordi hun hjalp krigsfanger å flykte og ble terrorist, og rektoren hennes, frøken Hind Hosseini (Hiem Abbass), som starter skolen for å hjelpe foreldreløse barn etter syvdagerskrigen og har en vedvarende flørt gående med en amerikansk oberst (Willem Dafoe) som ingen av dem, sin generelle tiltakslyst til tross, klarer å gjøre noe med. 

Legg til en generell innføring i israelsk historie, og du står tilbake med en film så tettpakket at den ikke kan annet enn å bli overfladisk. 
Dialogene er utveksling av historiske fakta iblandet overforklarende følelsesutsagn, og alle er tvunget til å snakke et gebrokkent «Aladdin»-engelsk som tapper det de sier for enhver følelse av noe ekte og spontant. 

Kunstferdig 

Rent idéhistorisk er det dog noe å hente her. 
Forskjellige måter å takle livet under okkupasjon presenteres og settes opp mot hverandre. 
Men situasjonene der synspunktene forvektes, virker oppstilte og har liten troverdighet. 

Schnabel er ennå kunstferdig og fantasifull, blant annet i filmens beste scene, der det kryssklippes mellom Roman Polnaskis «Repulsion» og ansiktene på publikum som ser filmen i en kinosal, mens vi venter på om bomben under ett av setene skal gå av eller ikke. 
Der er det plutselig en gnist i «Miral» som ikke er der i resten av filmen, det eksplosive temaet til tross. 
