Krevende og leken konstruksjon
Praktfull roman, som byr leseren mangt å bryne seg på. 

Skotske Ali Smith (1962, debut 1995) er en prisbelønnet novelle— og romanforfatter, blant de aller fremste britiske dikterne i dag. 
«Begge deler», som den norske utgaven av hennes siste roman med den megetsigende originaltittelen «How to be both» heter på norsk, er en praktfull konstruksjon. 
Den krever også innsats av sin leser, som helst burde ha en del litterær erfaring som rebusløser og kodeknekker. 

For «Begge deler» er en finurlig konstruksjon. 
Del «en» i den norske versjonen begynner på side 1 og går til og med side 149, og handler om den italienske fjortenhundretallsmaleren Francesco del Cossa. 
Hvis det ikke var for et gjenoppdaget bønneskriv til sin fyrstelige oppdragsgiver der han ber sin påholdne mesen om et høyere honorar, mer i stil med hans kunst, ville bare maleriene og freskene hans være igjen etter ham. 

Men nå har Ali Smith tatt seg den dristige dikteriske frihet å kle ei frimodig, selvbevisst og ærgjerrig ungjente i gutte- og manneklær, og slik gjort ei renessansejente om til gutt og mann og Francesco del Cossa, slik at hun kan utdanne seg til og gjøre karriere som maler – nærmest utenkelig den gangen (og ellers også oppigjennom europeisk malerhistorie). 
Det åpner for store dikteriske muligheter når jenta (som altså nå poserer som gutt og mann) får fortelle sin egen historie i første person og i sin egen dagligtale. 

Det blir en visuell fortelling om kunst og bildeskaping, om kjønn – hun gjør særlig lykke blant kvinnelige prostituerte, og er lykkelig ved det, om verdien av alle ting, kunsten og en selv, om kunst som både heder og uthenging av de herskende mesener. 
Det er jordnært og fysisk, men samtidig drømmende, svevende, for hun forteller sitt liv fra purgatorium (der det ellers er greit nok å være). 

Og så, på side 151 begynner romanens neste og britiske del, nummerert «en» den også, fortalt i tredje person og med den ualminnelig modne guttejenta George (døpt Georgia) som hovedperson. 
Denne delen av romanens nåtidsplan er ved årsskiftet 2013-14 mens George gjennomlever noen heftige og bevisstgjørende sørgemåneder etter at moren døde høsten 2013, kort tid etter at hun har vært i Ferrara med George og broren for å se på freskene til Francesco del Cossa, som har opptatt henne så lenge. 

Det handler fortsatt om kjønn og identitet, malerens den gang, mors og datters nå. 
Det handler om kunst og kunstens gjennomgående virke og kraft i historien, på samme måte som historien fortsatt lever i dem og oss som lever nå. 
Det handler om alle tings sammenheng. 
Den leseren som har hengt med til nå, vil kjenne seg rikt belønnet; ikke minst fordi den gamle maleren, den lærde moren og den friskfyraktige jenta er så fortelleglade. 

George er ikke bare kløktig og frimodig, hun er nesten nevrotisk opptatt av språk og grammatikk: 
Ting og fenomener heter ikke bare det de heter, men pronomener skal bøyes korrekt og syntaksen komme på plass, først da blir alt rett, også for tanken. 
Men krevende er det å lese, og ikke bare fordi førstedelen er grafisk uvant, med løs høyremarg og kolon som det foretrukne lesetegn, like visuelt som fortellingen selv, mytologisk i fornuftens og sinnets grenseland, der drøm og dag går over i hverandre, liv og død likeså. 

Det ville nok være lettere å forstå sammenhengene om vi hadde lest de siste 150 sidene fra våre dager før de første 150 fra renessansen. 
Det lar seg nemt gjøre for engelskkyndige, for halve den engelskspråklige utgaven kom med nåtidsfortellingen om George først, den andre slik vi nå får presentert boken på norsk, imponerende gjort av Ali Smiths faste oversetter, Merete Alfsen. 
Morsom er den også. 
