Tom Harrell Trip:Kammerjazz av høy klasse 

De er både prisbelønte og erfarne og høres ut deretter. 

Jeg husker hvilket inntrykk Tom Harrells fremtoning gjorde på meg første gang jeg så ham på en scene. 
Med hodet bøyd og nærmest helt uttrykksløs. 
Han lever visstnok et tilbaketrukket liv, og har slitt med helseproblemer hele sitt voksne liv. 
Jeg husker også hvordan det levende og forsiktig henvendende spillet hans sto i kontrast til dette fysiske uttrykket. 

Slik er det også denne kvelden. 

«Eksperimentell» kvartett 

Tom Harrell er for øvrig en trompetist som har blitt sammenlignet med de største navnene i jazzen, skrevet for alle typer ensembler og utgitt utallige album. 
Nå har han passert 70 og fortsetter å gjøre interessante ting. 
Harrell har kalt denne Trip-kvartetten sin for et kammerensemble der alle instrumentene er likeverdige. 

Han skal visstnok også ha omtalt den som sin «eksperimentelle» kvartett. 
Han har jo med seg tenorsaksofonist Mark Turner som kan finne på å bevege seg utenfor de mest tradisjonelle formene. 
Turner, som har blitt sammenlignet både med Warne Marsh og John Coltrane, har etablert seg som en betydelighet etter å ha gitt ut album på ECM. 

Kveldens firkløver bygger settet sitt rundt enkle virkemidler. 
Låtene som er hentet fra Trip-albumet som kom i 2014, er bygget rundt korte temaer og solistinnslag som går på omgang. 
Musikken låter tiltalende og kommer helt uten effektmakeri. 

Det er Mark Turner som får rommet først, og han er ikke den som overbefolker spillet sitt med toner. 
Det er en gjerrighet i det han gjør, og han mestrer også det tilbakelente når han spiller raskere, bygger opp intensiteten og rider elegant på rytmeseksjonen. 
Det er godt å høre en teknisk begavelse som ikke ønsker å demonstrere teknikk. 
Det er i detaljer og smakfullhet at kvaliteten gir seg til kjenne. 

Turner er for øvrig heller ikke blant de mest sprudlende personlighetene, så festen må vi finne i musikken. 

Den tradisjonelle jazzens innerste kvaliteter 

Så er det Tom Harrell og hans transparente kvalitet. 
Han gir frasene rom til å puste, og melodisnuttene finner plass i spillet hans. 
Han leker seg med temaene og viser frem silketonen. 
Det er for sterkt å si at Harrells løp kontrasterer Turners bevegelser, men de to utfyller hverandre og tråkker aldri i hverandres bed. 
Backingen gynger lett bak solistene eller får en mer fremskutt plass i lydbildet. 

Harrells beskrivelse av instrumentell likeverdighet, stemmer med det vi hører. 
Både bassist Ugonna Okegwo og trommeslager Adam Cruz får vist seg frem, og det de gjør, bygger helt tydelig på denne musikkens grunnleggende idé. 

Etter en halvtime i selskap med kvartetten, sitter jeg med en følelse av å nærme meg den tradisjonelle jazzens innerste kvaliteter. 
Det er Tom Harrell som er komponisten, og det er en gjennomført estetikk i det som presenteres. 
Den varme stillferdigheten er slående. 
Det blir ikke sagt et ord fra scenen etter låtene, og det er knapt et lite nikk å spore. 

Publikum på sin side er rause med applausen, og den er fortjent. 
Så er det over, og Harrell presenterer musikerne i sitt tempo, før han presser frem en takk. 
Det berører. 
De blir kalt tilbake for å gjøre ekstranummer. 
Det skulle bare mangle. 
