Karpe Diems Norge er et fascinerende og guffent sted
«Adjø Montebello» går langt i surrealistisk retning. 

FILM: 
Hvis dette er Montebello, er det ikke rart boligprisene faller. 
Men så er det jo ikke Montebello. 
I alle fall ikke det sovende villastrøket som Trond Kirkvaag ønsket nasalt velkommen til. 

Handlingen i «Adjø Montebello», den eksperimentelle konsertfilmen til Karpe Diem, foregår i et slags fremtids-Norge eller alternativt samtids-Norge, en bisarroversjon av verdens rikeste land der Oslo har blitt gjengrodd og overopphetet, et slags tropisk mareritt, en politistat der gendarmer i grisemasker arresterer Magdi Ytreeide Abdelmaguid og Chirag Patel for å ha brutt et påbud om nøytralitet i uttalelsene sine. 

Insektene kravler rundt på veggene og alle svetter. 
Det er en dekadent og vemmelig verden, som gjøres enda mer emmen av gjennomgangsfargen rosa og dyremaskene - og den er også gjennomført og særegen. 
All ære til både Karpe Diem for å våge å gå så langt ut i det absurde, og regissør Thea Hvistendal som med slik selvsikkerhet bygger et univers som både blir distinkt og ikke helt ligner noe annet man har sett på norsk film før. 

Krangel med Erna 

Opptrinnet springer ut av Magdi Abdelmaguids munnhuggeri med Erna Solberg i 2014, etter at statsministeren sendte et kondolansetelegram til Israel i forbindelse med Ariel Sharons død. 
Abdelmaguids mente at Solberg forsøkte å holde seg nøytral, men at nøytralitet var det samme som å ta stilling i Israel-Palestina-konflikten. 
Når feiden danner grunnlaget for intrigen i «Adjø Montebello», er det et stykke satire som ikke nødvendigvis er så treffsikkert - det er tross alt et stykke fra å søke nøytralitet til å tvinge andre til å gjøre det samme. 
Men det sparker i gang noen vittige og klaustrofobiske opptrinn. 

Primært er «Adjø Montebello» likevel en musikkfilm, en konsertfilm, og det potensielle publikummet er de som også er et potensielt publikum for Karpe Diems sceneshow. 
At det er en hel del av dem, ble bevist da det ble solgt ti tusen billetter til «Adjø Montebello» den første dagen de var i salg. 
Det er fremføringer fra duoens konserter i Oslo sentrum i våres som er det bærende elementet. 
Disse sekvensene fungerer særlig fordi Hvistendal er så opptatt av publikum og dialogen mellom dem og artistene på scenen. 
Bildene av unge, hengitte, hoppende og syngende publikummere er ganske så nydelige. 

Mange eksperimenter 

Med så mange eksperimenter er det kanskje ikke så rart at noen av dem ikke helt lykkes. 
Magdis drøm om å være en slags prest som vier de polyamorøse er en av de scenene som bare er surrealistiske og lite annet. 
Blant bifigurene er det ikke alle som er like godt integrerte. 
De grovpikselerte dataspillvignettene som introduserer kapitlene og karakterene i filmen er retrosøte, men de forplikter også - og når noen først får en såpass stortrommende introduksjon, forventer man som publikummer at de gjør noe ut av seg. 
Men bortsett fra de to på scenen er det egentlig bare «Nils» som blir en virkelig tilstedeværelse. 

Men så er det da altså mer av det som fungerer. 
Ingen av de involverte har noen vegring mot å bevege seg over i det metaforiske og symbolske. 
Når Magdi ikke kan se seg i speilet uten å se en stor kjeft, mens Chirag ser en ape når han gjør det samme, er det grep som ordløst får frem noe som det er vanskelig ikke å se på som sårhet. 

Magdi og Chirag er med andre ord gode til å uttrykke seg både når de opptrer og når de holder munn. 
Det er en gir både dem og filmen deres en poetisk dimensjon. 
