Dorismonster-romanse
Her har du det romantiske dramaet som bommer på hovedpersonen: 
Rachel McAdams forvandler seg fra frøken kunstner-Hyde til en forgangen overklasse-Jeckyll, men det var aldri meningen. 
Hun mista bare hukommelsen. 

Elsk meg igjen (The vow) 

Amerikansk. 
2012. 
1 time, 44 minutter. 
7 år. 
Regi: Michael Suczy. 
Med: 
Rachel McAdams, Channing Tatum, Jessica Lange, Sam Neill, Scott Speedman, Wendy Crewson. 

Rachel McAdams og Channing Tatum er søte sammen på en slags Disneys jul-måte, men innholdet i dette romantiske dramaet føles som opprømt og usannsynlig rosa-blogging på minusdager. 

Det starter med honningtjukk snøromantikk som fører til at ekteparet McAdams-Tatum blir påkjørt bakfra. 
Så får vi se hvordan de møttes og hvordan de var filmforelska på den måten som alltid fører til at den ene stryker med. 

Men hun mister bare hukommelsen. 
Rachel McA. husker ikke ektemannen, og han sitter der med et ansiktsuttrykk som åpenbart veier mer enn en rikelig familieribbe, og du vet ikke om han smiler eller banner, for han uttrykker ingenting. 
Verre er det med dama. 
Hun har forvandla seg fra en følsom, intelligent kunstner til et nekete overklasse-rauhål som gjenopptar ekteskapet sitt med en barnlig pikeroms-forbauselse som det er pinlig og smertefullt å se på. 
Og det fortsetter hun med. 

Og der ryker filmen. 
Filmen skal ikke handle om personlighets-spalting. 
Men den personen som gjenoppstår i mammas hus har verken varme eller nysgjerrighet nok til å kunne bli hun som gifta seg i starten av filmen. 
Dorismonsteret har ingen sympatiske trekk. 
Far hennes er teit som en Footloose-prest. 
Jessica Lange spiller mora på en måte som burde tilsi spyposer i salen. 
Dette er ekle mennesker som er født for å dø av en overdose selvopptatthet på førti års-dagen sin. 

Synd det, for Channing Tatum er en ganske rørende fyr til ikke å kunne spille film. 
Og Rachel er ålreit når hun ikke begraver hodet i hendene og parodierer reality-fortvilelse. 
