Småfrekk nesevitsing møter romantisk drømmeri
Enn at det kunne bli teater verd å se 

TEATER: 
Fektekunst. 
Versemål. 
Balkongkurtise. 
Ridderlighet. 
Om dette lyder gammeldags, er det fordi det er det. 
Ja, allerede da «Cyrano de Bergerac» ble skrevet for 121 år siden bar det med seg en eim av nostalgi, i form og innhold. 

Dette er teater med store ord, stor bevegelse og enda større idealer. 
Ære. 
Trofasthet. 
Tapperhet. 
Oppofring. 
Kjetil Bang-Hansen og hans regiment klarer likevel å gjøre det til en overrumplende engasjerende teaterkveld - bittersøt og underholdende, drømmende og ettertenksom. 

Kjærlighetstriangel 

En av årsakene til at det når ut heter Bjarte Hjelmeland. 
Han gir Cyrano en barnaktig vinnende spontanitet, energisk elskelig og rørende raus. 
I likhet med sine ensemblekolleger framfører han teksten, gjendiktede aleksandriner, med musikalsk flyt og en tydelig diksjon som lar så vel poesi som mening tre fram. 

Olav Torbjørn Skares gjendiktning er muntlig-musikalsk rytmisk. 
Kristian Støvind har skapt koreografi som lar kroppene formidle følelser med matchende musikalitet. 

En annen årsak ligger i den generøsitet selve stykket er bygd på. 
Christian (Støvind) elsker Roxane (Andrea Bræin Hovig). 
Roxane elsker Christian. 
Cyrano (Hjelmeland) elsker også Roxane, og etter hvert, med broderlig lojalitet, utvikles dessuten hans kjærlighet til Christian og Christians til ham. 
Cyrano vil gjerne vinne Roxane, Christian vil gjerne beholde Roxane, men viktigere for begge er det at hun er lykkelig. 

Kjærlighet uten forbehold? 
Nei, det kan vi ikke si, skjønt Cyrano selv påstår så. 
Uforbeholden er ikke den kjærlighet som i frykt for avvisning ikke tør erklære seg. 
I dette ligger melankolien, de gladtriste ubrukte mulighetene, og med det også den usagte husk-å-leve-oppfordringen. 

Tradisjonslek 

Nesen Hjelmeland er utstyrt med har likhetstrekk med en mannlig kroppsdel som sitter et godt stykke nedenfor nesen. 
At dette skaftet vekker hø-hø-humor, men også nærtagenhet, er til å forstå. 
At han så til de grader lar det stå i veien for sine håp er det tankevekkende paradokset, i en ellers så handlekraftig skikkelse. 

Øyvind Wangensteens lysdesign tar månefargene opp i seg. 
På bakveggen henger en sølvskimrende fullmåne, tidvis liten og langt borte, tidvis stor og nær. 
Den er alltid full, symbolsk full, stemningsfull. 
Denne oppsetningen har et lekent bevisst forhold til gamle og velbrukte symboler og bruker dem med appetitt. 

Skare har til og med tillatt «hjerte» å rime på «smerte», og når tilskuerne går til pause, er det etter et foreløpig høydepunkt der Andrea Bræin Hovig har sunget en dempet, gripende versjon av Jacques Brels «Ne me quitte pas». 
Det betyr «Ikke gå fra meg», og skulle det være noen i publikum som ikke vet det fra før, vil de nok uansett merke det i hennes stemmebruk. 
