Eventyrlig vakkert fra Nils Økland Band
Lar historiske stilsegmenter møte vår samtid i det som kan beskrives som en ny sjanger i folkemusikken. 

Jeg forventer det beste når Nils Økland Band er klare med ny plate, og det er det gode grunner for. 
I 2015 havnet dette bandet øverst på min årsbesteliste, og jeg har nøyaktig samme mening om albumet Kjølvatn to år etter. 
Det er en musikalsk forundringspakke som fortsetter å treffe meg følelsesmessig. 

Da Økland for en stund siden var månedens artist på Riksscenen i Oslo, ble jeg styrket i troen. 
Lyden fra mannens hardingfele kommer fra avkrokene, over fjellet og gjennom skogene. 
Den har reist gjennom århundrene og bærer på dypt menneskelig klang. 
Det er store ord, men XL sitter bra på Nils Økland. 

På Lysning har han med seg de samme musikerne som på Kjølvatn. 
Det er et usedvanlig godt utgangspunkt. 
Det de har til felles, er at de er strålende instrumentalister, men det avgjørende er hvordan de bruker dyktigheten sin. 

En ny sjanger 

Øklands musikk faller inn i flere tradisjoner. 
Det å bruke folkemusikken for å pløye ny mark, er godt kjent. 
Jan Garbarek er den fremste blant dem som har gjort det her hjemme. 
Det å la den opptre som et glødende element i friske musikalske hybrider, har mange åpnet for. 
Erlend Apneseth og Christian Wallumrød er to av dem. 

Nils Økland lar historiske stilsegmenter møte vår egen samtid i det som kan beskrives som en ny sjanger. 
Så kan man si at Lysning er et band-album. 
Økland har skrevet temaene som delvis kan gjenfinnes i tidligere prosjekter. 
Medlemmene i kvintetten har bidratt sterkt i utformingen av uttrykkene og satt tydelige merker i det endelige resultatet. 

Noter har vært fraværende. 
De skissene Økland har presentert, er blitt lyttet til og tatt videre. 
Prosessen minner om tradering og handler om vitalisering. 
Det er ikke tilfredsstillende før alle er med, før alle instrumenter er i balanse og helheten er gjort til fremste poeng. 

Helt uten hastverk 

Lysning er i all vesentlighet, og i likhet med Kjølvatn, innspilt i Hoff Kirke som er bygd på 1100-tallet. 
Det understreker musikkens tidløse preg. 
Albumet har ni låter, og hver låt kommer med egen personlighet. 

Jeg kan ikke høre dem uten å assosiere til folkloren, til det eventyrlige og sagnomsuste. 
Den mørke og billedvekkende grunntonen tar meg dit. 
Klang og stemning er dragende. 
Typisk nok heter åpningssporet «Drøm». 
Det låter som en tonsetting av en Theodor Kittelsen tegning. 
Instrumentene tvinner seg rundt hverandre og vokser sammen. 

Det er målbindende vakkert. 
Musikken kommer med et sig, og den er helt uten hastverk. 
Den saktmodige og dvelende kvaliteten er et korrektiv til vår tid. 

Mot et felles mål 

Det er Økland som eier hovedstemmen, men det er flokken som henvender seg til lytteren. 
Sigbjørn Apelands harmonium kan ligge som et flytende teppe i underkant, mens Rolf-Erik Nystrøms saksofoner knepper og pruster diskret. 

«Flukt» er en lettbent sak som aldri blir heseblesende. 
Håkon Mørch Stenes perkusjon er myk og muskuløs. 
Bassist Mats Eilertsen er kledelig gjerrig og tilfører dybde. 
Det låter fortettet uten at det spilles en tone for mye, og der ligger mye av subtiliteten. 

Disse musikerne styrer uanstrengt mot et felles mål, selv når de improviserer. 
