MusikkanmeldelseVassendgutane: 
Menn som viser fram retorikken sin 

Gjennomført håpløst endimensjonalt fyllesnakk, forkledd som godt humør. 

ALBUM: 
COUNTRY Vassendgutane 
«Du Og Ej Og Metoo» (Vassendgutane Prod./Musikkoperatørene) 

Alle som har oppholdt seg sammen med sunnmørske fiskere vet at de er blant de mest underholdende historiefortellerne langs hele den værbitte kysten vår. 
Ingen kan skrøne som disse godslige mannfolkene, der de dundrer på med den ene overdrivelsen enn den andre. 
Helt til de bommer på stemningen i rommet. 

Festcountryentusiastene fra Åmdalen i Ørsta har på sitt eget vis truffet stemningen siden starten. 
Pumpet ut de samme plattingdans-taktene så lenge at de like mye er en kategori for seg selv. 
Musikalsk knallsterkt. 
Akkurat som sambygdingene i Rotlaus. 
På sitt tiende studioalbum leverer de stødig og eminent «ekte» country, fra elevert gitarplukking til harmonisert vokal. 

Tekstene er fremdeles gubbete pub-babbel med enderim så sviktende at de ikke bør tas alvorlig. 
Med diskusjonstema dradd ut fra en tilfeldig fyllekule på søre Sunnmøre. 
Utdaterte betraktninger om bobilturer, seksuell debut og en virkelig trøstesløs om at Therese Johaug burde drevet med saktegående sommeridrett. 
I tillegg til forutsigbare frustrasjoner over shopping, piercinger, at postmannen ligger med kona. 

Egentlig ikke noe nytt, hadde ikke vært for tittelelefantlåten i rommet. 
Den som bare heter «Metoo». 
Om lettkledde damer som bruker #metoo som sjekkefilter. 

Her møtes ikke bare by og land i den mest tonedøve misforståelsen siden åpent kontorlandskap og den pågående regionreformen. 
Her krasjer den sju mann store gruppa i en veritabel uanstendighetskatastrofe av Matt Damon-dimensjoner. 
En helt fullstendig malplassert skivebom som åpner albumet, og får lov til å kaste lange, tafsende skygger over resten av herligheten. 
Slik gjør den selv de litt mer balanserte unntakene som klinelåten «Lett å være friar» til å fremstå mye mer objektiviserende og kleinere enn den i utgangspunktet er ment. 

Hvilket nok er problemet her: 
Det var ikke sånn ment. 
Men det er sånn sagt. 

Vassendgutanes tiende album er egentlig ikke mer eller mindre kategorisk håpløst enn det de har gjort tidligere. 
Det er ikke lange turen fra «Silikon i tatti» og «Milf med pils» til «Metoo». 
Såkalt karslig retorikk med akkurat så uskyldig finsiktet humor at man ikke skulle bruke energi på å hisse seg opp. 
Heller ikke nå. 

Men akkurat slik den generelle samfunnsagendaen har gått gjennom en viktig og varig holdningsendring, kommer dette låvedørinnsparkende grumset og svarer på hvorfor man i det hele tatt trengte emnetaggen. 

Plutselig er Vassendgutane mye mer enn uskyldig slidegitar og godt humør. 
De er blitt aktuelle. 
De er blitt me-tullinger. 

Det var kanskje akkurat det de ville oppnå også. 

BESTE LÅT: 
«Lett å vere friar» 

Anmeldt av Tor Martin Bøe 
