Er boka alltid bedre enn filmutgaven?
Hos «Ekstremt høyt og utrolig nært» har noe i hvert fall gått tapt på vei fra papir til lerret. 

FILM: 
Det er rent underlig hvordan én og samme fortelling kan endre seg på veien fra en kunstform til en annen, hvordan en forglemmelig roman kan bli en sterk film i hendene på noen som ser noe som glimrer i den (kremt, «Broene i Madison County») og hvordan en uforglemmelig tilsvarende kan bli en middemådig film om den havner i uvørne hender. 

Død far 

«Ekstremt høyt og utrolig nært» var, og er, en rørende roman av Jonathan Safran Foer. 
Oskar, et intenst barn med en fantasi konstant i femte gir og en mulig Aspbergers-diagnose, er fortelleren. 
Han er i dyp sorg etter at den elskede faren hans døde i World Trade Center 11. september, og når han mottar noe han tolker som et tegn eller en rebus fra den tapte faren, kaster han seg over den med all den eksplosive energi han har i seg. 

Hudløst 

Oskars særegne indre stemme, som raser avgårde gjennom assosiasjoner og resonnementer, er noe av det mest bemerkelsesverdige ved romanen «Ekstremt høyt og utrolig nært». 
Men Oskars språk blir annerledes når det leses høyt i filmen eller gjøres om til replikker. 
Med ett er det som om det blir noe konstruert og sukret over det. 
Tragedien blir tåreperse. 

Det er som om regissør Stephen Daldry først og fremst ser på den eksentriske og veslevoksne Oskar (Thomas Horn) som nusselig. 
Horn, som gjør en djerv og hudløs rolle, kan ikke klandres. 
Men at han også er tydelig eldre enn hva rollen er i romanen, gjør at den føles naivisert. 

Sentimentalt 

For å fange tankesprangene i den skrevne fortellingen er også filmen laget i en slags kollasjform. 
Det ville fungert fint om ikke så mange av de små plottene som fletter seg inn i Oskars Manhattan-odyssé er tungt og sentimentalt fortalt, og om ikke de nesten ubehagelig bløte, gylne bildene hadde gitt hele historien en glorie av noe uvirkelig. 

Men det lille glimtet vi får av forholdet mellom Viola Davis og Jeffrey Wright, et ekteskap idet det går i knas, er kraftfullt. 
Tom Hanks og Max von Sydow klarer begge å utstråle en slags gåtefull godhet i rollen som farsskikkelsene Oskar så gjerne vil elskes av, men som glipper unna. 
«Ekstremt høyt og utrolig nært» er nemlig ingen solskinnshistorie. 
Den burde ikke utgis for å være en. 
