Skrekkblandet fryd for våre hjerter
For en kjempeidé å sette opp 
«Det tusende hjertet» på ny! 
Lykkekastet er at Tore Renberg har gjort stykket mørkere, og at Mareike Wang briljerer som ond hjertetyv. 

Intet galt med at nordmenn elsker den snille tonen i Thorbjørn Egners «Kardemomme By» og «Hakkebakkeskogen». 
Men sannelig trenger barn og unge å få oppleve et teater som kan gi mer støkk enn noen røvere og en rev kan. 

Tore Renberg har skapt et univers der han ber oss henge av snusfornuften i garderoben. 
Så belønner han oss med den klassiske kampen mellom godt og ondt, ispedd en undring over tilværelsens gåter. 
Finnes det mer mellom himmel og jord enn det vi ser? blir det spurt. 
Det åpnes for at svaret er ja. 

Dertil er det noe magnetisk tiltrekkende med en skurk som er i slekt med H.C. Andersens Isdronningen og hennes moderne avlegger Elsa i filmen «Frost». 

At heksa Nana Nekarina stjeler det tusende hjertet, skal selvfølgelig tolkes symbolsk. 
Renbergs drama taler til alle aldersgrupper når han dikter om mennesker som blir frosne i sjelen fordi de har mistet evnen til å være sinte og glade, til å gråte og elske. 

Denne dimensjonen blir utmerket formidlet i sangtekstene (forbilledlig trykt i teaterprogrammet). 
Som da gamle Aleksander synger ut sin fortvilelse over at hjertet hans er stjålet: 
«Min verden e tatt fra meg / Mitt hjerte e tatt fra meg / og ingenting føler eg, ingenting.» 

LES OGSÅ: 

Glitrende Wang 

Regissør Bjørn Ravn Carlsen får først skuespiller Mareike Wang som Nana til å liste seg mystisk rundt på hjertejakt. 
Men snart vokser hennes tilstedeværelse og kappen hennes forvandles til en skremmende slange som hypnotiserer 13-åringen Nina mens hun forsøker å hjelpe Aleksander. 

Dermed rives også jentas hjerte ut. 
Premierekveldens unge skuespillere, Tirill Gillies og Kristoffer Øverby, gjør en flott jobb som søskenparet Nina og Anton. 
De framstiller et spenn av følelser, ikke minst Antons erkjennelse av å være redd. 

Wangs sykt sminkede ansikt og nådeløse latter understreker hvor grisk Nana er. 
Hennes syngemåte i låten «Det tusende hjerta» er så slesk at du kan kjenne henne gripe om hjerterøttene. 
«Nå har eg det som du trenger / Ingenting banke i deg lenger», hveser hun. 

Kan det gjøres bedre? 
Neppe. 

Absurd komikk 

Tore Renberg har skrevet en passe sprø handling som minner om Roald Dahls galskap. 
Det gir rom for lattervekkende absurditeter som balanserer fint mot det mørke alvoret – som når organsamleren Irina, friskt spilt av Oddrun Valestrand, har fylt huset sitt med innvoller og kroppsdeler. 
Det kunne blitt like makabert som figurene til 1400-tallsmaleren Hieronymus Bosch som pryder kulissene. 
Men når en flokk barn blir kledd ut som kjempeører, munn, nese, øyne og bein, blir surrealismen så komisk at ubehaget dempes. 

Humoristiske avbrekk gir også en svensk togkonduktør som viser vei til familien Engdahl, alle festlig spilt av barneteatermedlemmer i Lag Anton. 
Familien eier tidsmaskinen som hjelper hovedpersonene med å berge Nanas ofre. 

Her må særlig nevnes Lea Kaldestad Schur som seksbarnsmoren Anna. 
Hun former sin skikkelse med en strålende energi i samspill med sin bortskjemte sønn Bjørn, artig tolket av Dennis Rafaelsen Ekrheim. 

Scenografi, kostymer og musikk 

”Det tusende hjertet” pendler mellom flere land og tidsplan. 
Scenograf Even Børsum har skapt en svær kulisse som dreier rundt og gir illusjon av alt fra St. Petersburg til en svensk by. 
Samtidig gjør konstruksjonen det mulig å klatre i høyden. 
Dermed kan vi dikte med og se for oss en reise i fly så vel som tidsmaskin. 
Bra. 

De fine kostymene til Ingrid Nylander bygger godt opp om komikk og mørkt alvor. 

Jeg så ikke oppsetningen for 10 år siden da musikken til Janove Ottesen ble framført med fire musikere, og kan vanskelig sammenligne. 
Sikkert er at det nå svinger av det studioinnspilte tonefølget og de 13 låtene som framføres. 
Sangpedagog Hanne Hjertenes Mæland har fått 20 barn og unge til å framføre sangene friskt og humørfylt. 

Summen av det hele er en deilig veksling mellom latter og skummelt alvor. 
Tore Renbergs 
«Det tusende hjertet» er blitt en skrekkblandet frydopplevelse dere må løpe av sted og se. 
