Ferrantes dragsug!Bokanmeldelse: 
Elena Ferrante: 
«Kvelande kjærleik» 

Det er rett og slett umulig å gi Elena Ferrante noe annet enn terningkast 6. 

For en forunderlig opplevelse det er å lese Elena Ferrante. 
Som i et dragsug, slik er det å lese «Kvelande kjærleik». 
Dette er hennes debutroman fra 1992, mange år før verdenssuksessen Napoli-kvartetten. 
En liten flis av en roman, men så innholdssterk at leseren sitter overrasket og rystet igjen og ønsker mer. 

Fortelleren Delia arbeider med tegneserier i Roma, men vi skal til Ferrantes Napoli - der Delia kastes ut i et kaos etter at moren Amalia blir funnet druknet. 
Moren lå flytende i vannet bare ikledd en luksuriøs brystholder, der skålene var laget av raffinerte blonder med tre broderte V’er, merket til en dyr undertøysforretning i Napoli. 

Moren som aldri så ut eller brydde seg, tilsynelatende. 
Hva har skjedd, hvem var moren egentlig? 
Var det en elsker sent i livet? 

Etter en mistrøstig familiebegravelse – der faren ikke dukker opp, derimot den omstridte Caserta – vandrer Delia hjelpeløs ut i barndomsbyen Napoli for å rydde opp i etterlatenskapene etter moren. 

Som i et innfløkt psykologisk mysterium nøster hun uforvarende opp eller like uforberedt – virvler opp konflikter i familien og nærmiljøet fra barndommen. 
En gang som femårig skal Delia ha sladret noe om moren og Caserta, eller hva var det hun egentlig fortalte om? 
Faren begynte å banke opp moren, og bråk og vold fortsatte til en skilsmisse. 
Har Delia skylden for alt? 
Hvem er Delia, hvem er Amalia? 

Romanens beskrivelse av det spente og vanskelige forholdet mellom mor og datter er tett og intens lesning, hatefylt, komplisert og også kjærlighetsfylt. 

Romanen har et forrykende tempo, med skarpt tegnede scener, stram regi, nesten visuelle skildringer av lukter – her bringes leseren med mange sanser nesten fysisk inn i Napolis oppganger og kjellere og slitte boliger. 

Ferrante tegner med et lite penselstrøk opp karakteristika ved et menneske, to fletter samlet til en knute i nakken hos nabokvinnen ved siden av morens leilighet, onkel Filippo som med bare én arm ikke kan bruke espressokanne, men turnerer den gamle napolitanske kaffekannen. 

Denne gangen spiller Ferrante også raffinert på tekstilers kraft og seksuelle symbol, brukt og nytt undertøy og kjoler etter moren. 
Noe er borte i leiligheten, men det dukker opp i en koffert. 
Datteren prøver morens klær, og minner, drømmer og virkelighet går over i hverandre. 

Det er visuelt, vilt og vakkert. 

Ferrantes første roman kommer ut her i landet langt ut i rekken av denne dyrkede mystiske forfatterens mange bøker oversatt til nynorsk. 
De fleste av oss i Norge leser Ferrantes forfatterskap i omvendt rekkefølge, takket være den storartede oversetteren Kristin Sørsdal. 

De sist utgitte bøkene fra Samlaget er de tre små romanene skrevet av Ferrante før hennes storverk, Napoli-kvartetten, og de tidlige romanene har skikkelser og hendelser som dukker opp i disse fire tykke Napoli-romanene. 
Men de første romanene, som «Kvelande kjærleik», er selvstendige og storslagne litterære verk. 

Etter som Delia snubler over aktørene i morens liv, naboen, onkelen, undertøysforretningen, barndomsvennen og faren – som hele livet har levd av å male og masseprodusere enkle motiver etter fotos – makter Ferrante å tegne stadig nye lag og fasetter av moren Amalia, og dermed også av Delia. 
Det er raffinert gjort. 
Les! 

Anmeldt av: 
Guri Hjeltnes 
