Bokanmeldelse:John Irving: 
«Mysterieavenyen» 

Skriving, søppel, sex og sirkus. 
John Irving (73) er tilbake med fullpakket litterær bagasje. 

Hvis det finnes noen som kan kalles en litterær Norgesvenn, så er det definitivt John Irving. 
Han har hatt et stort og entusiastisk publikum blant norske boklesere siden gjennombruddet med «Garps bok» i 1979, og i de 37 årene som har gått er det utgitt ytterligere 13 Irving-bøker på norsk, medregnet «Mysterieavenyen». 

Skal det spores en litterær endring gjennom alle disse årene og frem til årets bok, må det vel være at det melankolske har blitt enda mer fremtredende hos den etterhvert aldrende Irving. 

Kanskje kan vi også spore en sterkere lakonisk undertone, og ikke minst er det interessant å se hvordan John Irving som så mange andre eldre kunstnere (for eksempel David Bowie, RIP) i større eller mindre grad kommenterer sine egne verk og sin egen historie i det nye de skaper. 

Slik sett er det ingen overraskelse at hovedpersonen i «Mysterieavenyen», Juan Diego, er en aldrende og veletablert forfatter. 
Etter påskyndelse fra venner og tidligere studenter han har undervist i skriving, legger han på en litt formålsløs reise i retning Manila, med innlagt stopp i Hong Kong. 

Meksikansk-amerikanske 
Diego skal vise seg å være en karakter som langt på vei lever i sin egen historie, og det i dobbel forstand. 

Store deler av «Mysterieavenyen» består av tilbakeblikk på hans oppvekst i lutfattige kår i Mexico, samtidig som det raskt blir klart at verken Diego eller leseren helt klarer å skille mellom personene han møter og handlingen i hans egne bøker. 
Irvings helt egen form for magisk realisme gir grunnlag for mange overraskende og burleske vendinger underveis, med andre ord en handling slik vi har lært å kjenne det hos denne forfatteren. 

De mest solgte bøkene i 2015: 
Sjekk lista her! 

Det tar sin tid før retningen i boken blir klar for leseren, og som vanlig hos Irving skal vi gjennom både voldsomme hendelser, ulykker og dødsfall. 
Ting fører til ting i ulogisk rekkefølge, men best kan kanskje boken kalles en utviklingshistorie – der det helt sentrale temaet er lesingen og skrivingens overskridende kraft. 

Diego har bokstavelig talt vokst opp på en søppeldynge, sammen med sin søster Lupe. 
Søsteren er utstyrt med evnen til å lese andres tanker, til gjengjeld er det bare Juan som er i stand til å forstå og viderebringe hva hun faktisk sier. 
Deres mor er dobbeltarbeidende som vaskedame og prostituert, og dermed er vi introdusert for en hore og madonna-tematikk som blir utviklet hele boken gjennom. 
Det vil vel ikke overraske mange hvis jeg avslører at både mor og datter møter en dramatisk skjebne. 
I Lupes tilfelle blir søsknenes kortvarige opphold i en sirkustropp utslagsgivende. 

Søsknene blir ellers forsøkt ivaretatt av katolske prester som driver veldedig arbeid i slummen, noe som innebærer at det også handler mye om tro og katolisisme denne gangen. 
Og dermed selvfølgelig om et annet av Irvings absolutte favorittemaer, nemlig sex i ulike former. 

Den aldrende Diego praktiserer for eksempel en interessant kombinasjon av Viagra og betablokkere, noe som gir utslag på uventet vis. 
Blant annet i møte med en mor og hennes voksne datter, som begge viser seg å ha i overkant grundig kjennskap til Diegos forfatterskap. 

Som i Irvings forrige roman på norsk, «I en og samme person» (2012), er transseksualitet og aids et viktig emne også i «Mysterieavenyen». 

John Irving skriver både poetisk og politisk, og hvis jeg skal prøve å definere den overordnede tematikken i denne myldrende fortellingen må det bli den store lengselen etter forsoning med seg selv og andre på den ene siden – og en rasende motstand mot merkelapper og snevre kategoriseringer på den andre siden. 

Men mer enn noe er «Mysterieavenyen» en engasjerende, underholdende og litt alvorlig hyllest til litteraturens fantastiske verden. 
