Bokanmeldelse:Jo Nesbø: 
«Gjenferd» 

NB. 
Denne anmeldelsen sto første gang på trykk i 2011. 

Dop, drap og desperasjon. 
Harry Hole får virkelig kjørt seg i Jo Nesbøs nye bok. 
Det hele skrevet i et knapt, kontant og effektivt språk. 

Det er velkjente grep 
Jo Nesbø benytter seg av i sin nye Harry Hole-bok. 
Nok en gang vender Hole tilbake til Oslo fra frivillig eksil i Hong Kong, og nok en gang er det en av hans nærmeste som først og fremst motiverer tilbakekomsten. 
Narkodrap 

Mens det i forrige bok, «Panserhjerte» fra 2009, var en Hole nedkjørt på opium som vendte tilbake til Norge og sin fars dødsleie, er mye snudd på hodet i «Gjenferd», der handlingen er lagt til tidlig høst 2011. 

Nå er det en rusfri Hole i relativt god form som på eget initiativ sjekker inn på et lugubert hotell i Kvadraturen. 
Hans pleiesønn 
Oleg sitter inne for et narkodrap, der både motiv og handlingsforløp synes rimelig opplagt. 
Harry Hole tror imidlertid ikke at saken kan være så enkel, og iverksetter selvsagt sin egen etterforskning. 
Akkurat slik magre, tause og ensomme ekspolitimenn har for vane. 

Mens Hole følger sine spor, som også fører ham tilbake i sin egen historie og kjærlighetsliv, trekker forfatteren opp en større intrige rundt ham. 
Den involverer det nye dopet «fiolin» som er i ferd med å danke ut det meste annet i Oslos narkotikamiljøer. 
Intrigen involverer også avanserte former for narkosmugling, russiske og andre narkokarteller, korrumperte politifolk og utspekulerte drapsmetoder. 
Og ikke minst involverer intrigen et relativt avansert - og pillråttent - spill der politisk makt og karriere er viktige faktorer. 
Samt en dose utpressing. 

I stadig utvikling 

Jo Nesbø binder med stødig hånd handlingstrådene sammen, og ratter med like stødig hånd boken i mål. 

Min største innvending er at actionscenene til Nesbø har en tendens til å få noe tegneserieaktig overdrevent over seg. 
Det gjelder også i «Gjenferd». 
Jeg er heller ikke sikker på om det er noe kvalitetstegn når det må en «stemme fra graven» til for å få alle bitene til å falle på plass. 

Harry Hole er likevel en karakter i stadig utvikling, noe som er med på å gjøre Jo Nesbøs bøker ekstra interessante. 
I «Gjenferd» er det en Hole klar for opprydding og forsoning, for ikke å si frelse, vi møter. 
Et sted i boken beskriver Harry Hole seg selv på denne måten: «hans klumpfot var at han aldri hadde vært i stand til bare å gi faen, til å glemme, til å stikke av.» 

Men det går likevel ikke som Hole hadde håpet, og snart må viljestyrken gi tapt for bitter resignasjon. 

God, dyster sommerlesning. 
