Varm, men klisjéfylt
Hvorfor fortelles så mange outsiderhistorier helt likt? 

FILM: 
De outsiderne, du, de er like overalt. 
I alle fall på film. 
De drikker seg fulle og forsover seg til jobben og trygler om en sjanse til i møte med sine stivbente overordnede, som er det musikklærervikaren Kasper (Benjamin Helstad) gjør i begynnelsen av «Rett vest», i en lang og tennergnissende flau scene i møte med Trine Wiggens rektor. 
Eller: 
De drikker seg fulle og sovner på sofaen, som er tilfellet med Kaspers far, Georg Margrethe (Ingar Helge Gimle). 
Dette er symbolisert gjennom hva som møter besøkende og bekymrede slektninger: 
Oppsamlede aviser foran døren, tomme flasker og bokser på stuebordet. 
Allerede er vi i et tretten-på-dusinet-landskap der trette filmkonvensjoner brukes for å få frem åpenbare poenger. 

Det åpenbare 

Det står stor respekt av den unge og nesten absurd hardtarbeidende filmskaperen Henrik Martin Dahlsbakkens evne til å få stablet spillefilm etter spillefilm på bena, men iblant merkes hastverket. 
Og når man har hastverk, er det lett å falle tilbake på det åpenbare og velprøvde, så man slipper å tenke seg om en gang til. 
Hvilket man iblant burde gjort. 

Heldigvis blir «Rett vest» bedre etter dette, selv om veien til Ona fyr likevel føles i overkant velkjent. 
Det er dit Georg, som liker å gå i kvinneklær, og Kasper, som er vàr og ubekvem i møte med sin uortodokse far, bestemmer seg for å dra, for å gjøre et siste ærend for Kaspers avdøde mor, og om du nå skulle se for deg at det skjer et og annet på den reisen som likevel bringer far og sønn nærmere hverandre, så tar du ikke så helt feil i det. 

Det skal sies at i flere av episodene merkes talentet som den rastløse Dahlsbakken utvilsomt besitter. 
En lang kveld rundt et bål på stranden, dit Kasper brått blir invitert av en henrivende venninnegjeng, virker spontan og levende. 
Og møtet med et eldre ektepar som lever med betydelige utfordringer (Anne Krigsvoll og Reidar Sørensen), viser at det går an å lage små bihistorier som er både enkle og troverdige samtidig, der det skinner gjennom en varme som ikke trenger å være så komplisert for å oppleves som ekte. 

Varm historie 

«Rett vest» er da også en varm film, noe det naturalistiske, ujålete spillet til Helstad og Gimle bygger oppunder. 
Men denne varmen viser seg vanskelig å ramme inn. 
Dahlsbakken synes ikke å ha noen sterk visjon om hvordan dette skal ende, utover at ting skal ordne seg. 
Dermed avsluttes «Rett vest» som den begynte: 
Litt kjedelig og uten klare ideer, men med en følelse av at man unner rollefigurene at det går bra. 
Det er ikke helt nok. 
