En kattepine
«Som hund og katt: 
Kittys hevn» vil vaksinere deg mot søte pelsdyrvideoer på nettet i overskuelig fremtid. 

|||FILM: 
Du vet hvordan luksusmerkene skjelver i de nypressede buksene når struttende WAGs uniformerer seg i Louis Vuitton-logoer og Burberry-ruter, og slik trekker ned verdien til merket de har lagt sin nyrike elsk på? 
Jeg tror noe av det samme er på ferde med James Bond-filmene, som trues med endelig nedleggelse. 

Trolig har det å gjøre med at verdens kinopublikum årlig risikerer drukningsdøden i familievennlige parodier på Bond-filmene, der alt fra veslevoksne tenåringer til gamle hvithårede menn til fløyelskledde britiske brilleslanger har fått leke hemmelig agenter. 
«Som hund og katt: 
Kittys hevn» befinner seg i nedre sjikt av spoofsegmentet og er velegnet til å vaksinere deg mot YouTube-videoer av musikalsk begavede hårballer for overskuelig fremtid. 

Dustete 

I denne frittstående oppfølgeren til «Som hund og katt» fra 2001 er verdens kjæledyr fremdeles låst i en global konflikt, med hvert sitt respektive agentkontor, og når den hårløse Kitty Galore klekker ut og kringkaster en ond plan for å få has på verdens hunder, setter menneskets beste venn inn sine beste dyr. 

Skjønt, beste: 
Veteranen Butch er nesten like dustete som den utålmodige nye rekrutten Diggs, og de oppskrudde norske stemmene gjør dem enda dummere. 
Det snakkesalige sidekicket (ikke valgfritt i denne sjangeren) blir ikke mer sjarmerende av å ha blitt forvandlet til en due. 

Plottet kunne muligens, om det ble forvaltet av mer kreative manusforfattere, vært et fruktbart bed for noen fantasifulle språkblomster og finurlige, men alt vi får er noen halvstekte vittigheter om vannskrekk og ni liv og et halsbånd som egentlig er å regne for en avansert lommekniv. 
De innlagte pekene til «Men in Black» og «Nattsvermeren» har en eim av nachspielvits over seg. 

Eldes aldri 

Effekten av 3D-formatet er umerkelig. 
Og selv om effektnerdene på bakrommene hos Hollywood-studioene klarer å manipulere mimikken til katter og hunder, får de ennå ikke til å gjøre ansiktene deres uttrykksfulle nok, og opprøreren Diggs er altfor flat til å være en bærende protagonist gjennom en hel film. 

«Som hund og katt: 
Kittys hevn» har en lei metallisk bismak. 
Fornemmelsen av noe kunstig gjelder også det eneste mennesket i filmen, Diggs' gamle partner, en politimann spilt av Chris O'Donnell, men også her er det noe muffins. 
O'Donnell ser nemlig ikke en dag eldre ut enn i «Batman og Robin» fra 1997. 
Det er nesten litt ekkelt. 
