Gretne gubber
«Jegerne 2» er ingen fulltreffer. 

FILM: 767 000 svensker inntok biografen for å se «Jegerne» i 1996. 
Jeg skjønner dem godt. 
Kjell Sundvalls norrlandske machodrama var en sann «rysare», med skumle, tvetydige typer og en spenning som ikke slapp taket. 
Sundvalls oppfølger har ingen av delene. 
Det vil si, han forsøker seg på den samme oppskriften, men råvarene er ikke av samme, eh, kaliber. 

Historien er som følger: 
Erik (Rolf Lassgård) jobber ved Riksmordskommissionen i Stockholm og drar motvillig til hjemtraktene i nord for å bistå politiet i letingen etter en kvinne som har forsvunnet. 
Den lokale betjenten Torsten (Peter Stormare) trer raskt frem som en mann med stor uformell makt i lokalmiljøet. 
Han er også stefaren til Eriks nevø, sønn av skurken med den vakre sangstemmen i «Jegerne». 

Mannevond mistenkt 

Vi møter en rekke personer som kjenner den forsvunne kvinnen, men hvem er involvert? 
En historie rulles opp som handler om mishandling og sjalusi, men den er fylt med vendinger som virker altfor velkjente fra intrigene i en uendelig rekke tv-serier. 

Filmen har vært under planlegging siden 2004 og det forundrer meg at man ikke har klart å mekke et bedre manus. 
I altfor liten grad klarer filmen å bevare spenningen. 
Den hovedmistenkte Jari (Eero Milonoff) er så parodisk mannevond at han ville følt seg mer hjemme i en stumfilm og heller ikke Stormare klarer å tilføre Torsten den tvetydigheten som behøves. 
Han har en rekke håpløse replikker i situasjoner som er ment å være truende. 

Dorsk detektiv 

Lassgård, vår moralske ledestjerne i dette degenererte og dels karikerte bygdemiljøet, er så dorsk og bamsete i starten at han knapt orker å uttale replikkene sine. 
Han kommer seg etter hvert, men det er ikke lett å bekjempe kriminalitet når du samtidig må slåss mot et manus som ikke skaper troverdig spenning. 

Annika Nordin er et lyspunkt som den kuede moren til Eriks nevø, men når det strammer seg til på slutten, er det tydelig at skuespillerinstruktør Sundvall har slått av radaren for det vi andre oppfatter som melodramatisk overspill. 
Men naturbildene er fine. 
