Hardt på gølvet
«Spise sove dø» er en helstøpt debutantfilm fra et lite sted nær bunnen av det svenske samfunnet. 

FILM: 
Rasa er tjue år og pakker grønnsaker på heltid. 
Hun er en kløpper ved samlebåndet, stortrives på pauserommet med kollegene og sykler til og fra jobben med stor energi. 
Folk rundt henne er noe mer tafatte, men den kraftige Rasa (Nermina Lukac, f. 1990) smitter omgivelsene med sin guttaktige, barske entusiasme. 
Hjemme venter faren, med middagen klar. 
Han har ødelagt ryggen på jobb i Norge, men snakker dårlig svensk og legen vil ikke gi ham sykemelding («Vi må ikke bli grådige») og de to lever på Rasas inntekt. 

Vi befinner oss i Skåne, i en liten by. 
Ungdommen henger rundt sine rånebiler utenfor butikken, mens de voksne drikker bort fritida på kroa. 
Været er grått, gresset er brunt og stedet preges av generell traurighet. 
Men Rasa, som kom til Sverige fra Montenegro som ettåring, stortrives. 
Selv når fabrikkledelsen samler de ansatte til allmøte og varsler oppsigelser, ser vi ingen tegn til at hun har tenkt å gi opp. 

Intimt 

Det er lite som tyder på at «Spise sove dø» er en debutantfilm befolket av amatører. 
Regissør Gabriela Pichler har et imponernede stødig grep om både skuespillere og fortellerstil. 
Hun tilstreber en dokumentarisme som inneholder alt fra et svært bevegelig kamera til rolige scener som skaper en sterk intimitet. 
Dette merkes særlig i skildringen av forholdet mellom Rasa og faren. 
Hun vasker håret hans i badekaret, lekeslåss og hjelper til med vanskelige skjema. 
Her finnes ingen flokk av forsømte småbarn, ingen vold i hjemmet. 
Rasa og den skrøpelige faren har et kjærlig forhold. 

Denne nærheten står i sterk kontrast til coachingmøtene på arbeidsformidlingen, som er både smertefulle og komiske i all sin byråkratiske naivitet. 
Her sitter slitne mennesker som har jobbet på samme fabrikk hele livet og får beskjed om å ta grep, tenke nytt, finne ut hva de er gode på. 

Prisdryss 

Det hjerteskjærende er at Rasa ikke krever noe mer enn å leve et anstendig liv der hun er. 
Hun har ingen ambisjoner om en omfattende klassereise. 
Hun trives på jobben. 
Hun er dyktig. 
Likevel er det ikke nødvendigvis plass til henne. 

Filmen gjorde rent bord ved Guldbaggegalan i januar, svenskenes Amanda, og vant både for beste film, regi, manus og kvinnelige hovedrolle. 
Se opp for Gabriela Pichler og Nermina Lukac! 
