Om å overleve i det grenseløse
Ellen slutter å snakke, broren hennes låser seg inne på rommet og tisser på flasker. 
Linda Boström Knausgård har skrevet innsiktsfullt om forsøke å holde livet sitt sammen. 

Ellen ber til Gud om at den psykisk syke faren hennes skal dø, og det skjer. 
Men faren hennes er skremmende til stede likevel. 
I tillegg er Ellen redd for sin voldelige bror og hun lengter etter moren, som klarer alt, som alle beundrer, også Ellen. 
Grenseløst. 

Og kanskje er ”grenseløst” denne lille romanens nøkkelord. 

Ellen forsøker å være streng med tankene sine, slik at de ikke overmanner henne. 
Men hun kan se dem. 
”De var overalt. 
Kom seg ned i kroppen, tok runde etter runde rundt hjertet ...” 
Hun må gi opp: 
”Tankene var det ikke noe å gjøre noe med.” 
På samme måte som hun, halvveis inn i forsøket, gir opp å beskrive dagene hun observerer: 
«Vi kan kalle dem halvdager. 
Vi kan kalle dem hva som helst.» 

Slik ender mange av Ellens forsøk på å håndtere livet, i tilbaketrekking, snarere enn i konfrontasjon. 
Hun trekker inn i tausheten, inn på rommet, inn i mørket, kanskje for ikke å bli spist opp av lyset hun trekkes så voldsomt til - en tematikk vi kjenner igjen fra forfatterens forrige roman, «Helioskatastrofen». 

Språket til Boström Knausgård – fint ivaretatt av oversetter Monica Aasprong – har ingen friksjonsfri eleganse, setningene er ikke i sømløs flyt. 
I stedet snor de seg unna eller ender i brudd, slik også karakterene hennes vokter på hverandre og vender seg bort fra hverandre. 
”Hvem var sterk? spurte vi hverandre. 
Hvem var den sterke og hvem var den svake? 
Hvem var det som skulle krype inntil den andre om natten og gråtende slå armene sine rundt? 

Velkommen til Amerika er mørk. 
Men det er også en roman full av lengsel, om å forsøke å holde livet sammen og gjøre det lite nok til mestre. 
Det er blitt en beretning å tro på, rett fram, vakker og skjør. 

Og håp er det, om aldri så lite: 
En dag skriver Ellen en beskjed til moren, en dag banker hun på døra til rommet til broren. 
En dag sier hun høyt inni seg til faren: 
Du er død. 
