Teateranmeldelse av Grease:Showbiz på boks 

Nyoppsetningen av Grease er like rebelsk som et all-inclusive cruiseskipsshow. 

Grease har aldri vært historien om gutt møter jente. 
Det er tvert imot en rebelsk og ironisk musikal om 50-tallets ungdomsopprør, sett med hippiegenerasjonens øyne. 
Musikalen hadde premiere i et kjellerlokale i Chicago i 1971, var grov i målet og handlet om ekte arbeiderklasseungdom. 
I originalen hadde brorparten av karakterene polske etternavn. 

Budskapet er det samme 

Musikalen nådde Broadway, navn og språk ble pusset på – men både budskapet og ironien fikk bestå. 
Grease handler fortsatt om Sandys reise fra å være ren og pen pike, til å kaste seg inn i ungdomsopprøret og leve ut sin egen seksualitet. 
47 år senere skal tenåringspiken fortsatt være ren. 
Tenåringsgutten skal fortsatt erobre. 

Derfor er det synd at produsentene Taran og Starworks hopper bukk over alt av mening, ødelegger alt av komikk og isteden setter opp en middels karaokekveld av det slaget du finner på cruiseskip verden over. 

Fra opprør til New Age 

Estetikken er faktisk slående lik cruiseversjonen av Grease. 
LED-skjermer viser Takis’ scenografi, der palmer og røde skoleflagg blafrer på drømmeaktig avstand. 
Dette er ikke en røykfylt diner eller en sliten skole i Illinois anno 1959. 
Det er et generisk skjermsparerbilde av Los Angeles. 
Like stygg som den er misforstått. 

La oss fortsette med begynnelsen. 
Åpningssangen ”Grease” går slik på originalspråket: 
”There ain’t no danger we can go too far. 
We start believin’ now that we can be who we are, grease is the word.” 
Det oser energi og opprør av den linjen. 
Her er Chateau Neuf 2018: 
”d'er ingen fare – du kan få det til, ja bare drøm deg bort og til det livet du vil. 
Grease er et liv.” 
Grease har gått fra opprør til positiv psykologi 

Sandvik 
Moe er sjarmerende – men faller gjennom 

Rollelisten til Grease er fylt av talent. 
Dessverre kommer de ikke til sin rett i Tom Sterris regi. 
Tarjei Sandvik Moe, som har fått den utakknemlige rollen som trekkplaster og instagramposør, har masse scenetekke i sitt sangnummer «Magiske toner». 
Men både stemmen og den komiske timingen faller gjennom. 
Kanskje ikke så rart. 
Sandvik 
Moe er 18 år og gjør sin første musikalrolle. 

Men i Grease 2018 gjør også de mest erfarne dårlige roller. 
Vi bryr oss aldri om hverken Sandy (Charlotte Brænna) eller Danny (Bjørnar Reime). 
Øivind Blunck dukker opp som Vince Fontaine, og satser på at noen gamle Fridtjof-referanser skal holde helt til lønningsseddelen. 
Det er ett par øyeblikk det funker, men Blunck/Sterri har tatt lett på karakteren. 

Fontaine er jo en #metoo-mann på tokt. 
Hvorfor har de ikke gjort skarpere komikk ut av dette? 

Rizzo som mobber 

Rizzo (Mari Haugen Smistad) er i originalen den som bærer musikalens kraft og budskap. 
Hun har alltid vært min personlige favorittkarakter, siden jeg ble forelsket i musikalen som 14-åring. 

Men på Chateau 
Neuf er det gjort et interessant grep. 
Hun er aldri leder av gjengen, hun er bare en som hakker på Sandy. 
I denne versjonen er ikke Rizzo en frisk stemme, hun er en sår mobber. 

Referansene til Sandra 
Dee, dydsmønsteret av en barnestjerne som endte som alkoholiker, er for øvrig byttet ut med Frøken Pripp. 
Slik kommuniserer den kanskje lettere til nye generasjoner. 
(Skjønt, jeg har fortsatt til gode å høre en tenåring bruke ord som frøken eller pripp.) 
Men den undervurderer også publikums evne til å gå inn i et univers, google selv eller spørre bestemor. 
Det er synd. 

... men det er også en svingende fest 

Er det noe som funker i Grease 2018? 
Ja, det er det. 
Kveldens største positive overraskelse er Anette Waaler som Marty. 
Hun har alt det musikalen ellers mangler. 
Perfekt komisk timing, en fantastisk stemme og hun skaper en troverdig karakter. 
Hennes låt: 
Freddy, min skatt, står som et høydepunkt. 

Også Espen Bråten Kristoffersen, i den lille birollen Roger, får sitt sangnummer til å svinge. 
Ellers er både jente- og guttegjeng anspent overspillende. 

Dessuten er både lyd og diksjon i sangnumrene så dårlige at man ikke får med seg halvparten. 

Heldigvis er de mange på scenen. 
Jeg synes koreograf Tomas Adrian Glans utnytter masseopptrinnene godt, og «Born To Hand Jive» svinger det virkelig av. 
Det samme med «Det er deg jeg vil ha». 
Hele salen vil danse med. 

Ingen mennesker er en maskin 

Denne musikalen kunne vært mye mer enn det. 
I ett øyeblikk står Hilde Lyrån alene på scenen som Mrs. Lynch. 
Hun tar en kjapp, mislykket poledance, mens saksofonist Frøydis Grorud spiller en kort solo. 

Tenk om dette lille musikalske overskuddet, dette glimtet av råhet, kunne smittet over på resten av musikalen? 
Det er lov å drømme. 
Eller ”start believing now, that we can be who we are.” 

For ingen mennesker er en karaokemaskin. 
