Snikende uhygge.Hoppende skrekk. 
Melodramatisk nedtur. 

En elegant laget grøsser skjemmes av for mange "BØ!", for lite gys og en dryppende dvask slutt. 

40 år er gått etter handlingen i den første "The woman in black"-filmen (2012). 
Året er 1941, tyskerne bomber London, og byens barn evakueres til landsbygda. 
En gruppe småskolebarn, ledet av to unge kvinner, ankommer det forfalne herskapshuset The Eel Marsh House for å søke ly for bomberegnet. 
Bare for å oppdage at en minst like skremmende fare truer i huset. 
For ankomsten vekker igjen til live en fredløs, bitter og destruktiv ånd, i den flyktige formen av en svartkledd kvinne. 

Black Sabbath-stemning 

Stemningen ved den forfalne herregården er som omslaget på Black Sabbaths debutalbum: en slags stille, vakker engelsk landsbyidyll, riktignok innhyllet i kald dis, der en malplassert kraft med ond utstråling skaper en følelse av truende, iskald uhygge. 
Følelsen forsterkes ytterligere her med effektiv lyssetting, lynraske klipp og vettuge lydeffekter, og gjør at du sitter på nåler og venter på at uhyggen skal materialisere seg i skikkelige grøss. 

Grøssene uteblir 

Men i tillegg til uhyggen følger vi den vakre barnepasseren Eve, som har en altfor moderne omtanke for de evakuerte barna etter kollegenes smak. 
Særlig banker hjertet hennes for lille Edward, som ikke har ytret et ord siden foreldrene ble drept i et bombeangrep. 
Og så er det Harry, en flott ung pilot som gjør kur til Eve. 
Til sammen gjør disse at historien er både spennende og menneskelig. 
Men også at kvinnen i svart bare ender opp med en liten birolle. 
Slikt blir det ikke skikkelig grøss av. 

Så etter for mange "BØ!" av ha ha lurte deg-typen forsvinner futten fra filmen. 
De klassiske klisjégrøssene til slutt passer slett ikke til resten av filmen. 
