Kontrollert utblåsning i symfonisk herlighet
Kristiansand Symfoniorkester gjorde Mahlers første symfoni til en sterk opplevelse torsdag kveld 

For en lykke for en musikkelsker med hang til det klassiske – å få en Mahlersymfoni i fullformat i Kristiansand, med våre egne symfonikere i strålende form og med maestro Okko Kamu så stilsikkert ledende. 

Mahlers symfonier er lange og krevende, både for musikere og publikum, og ganske visst også for dirigenten. 
Den første av disse, påbegynt av en 24-åring, fullført da han i 1888 nærmet seg de tretti, fikk vi oppleve i Kilden torsdag i denne uken. 
Tanken om å klype seg i armen er nær. 

Det begynner som en «naturlyd» som det heter i satsbetegnelsen, som sus i sivet, som morgen i skogen eller som solens rødmen over åker og eng. 
En fallende kvart, fra grunntone til kvint for de som forstår seg på den slags, danner ikke en melodi, men et slags motto, et motiv, som blir gjennomgående, og over dette skapes de temaer, melodier, som kommer utover i symfonien. 

Og så er det slik at alt sammenfattes til slutt. 

Finalen tar opp i seg begynnelsen. 
Slutten varsles ganske tidlig. 
Det symfoniske mantra som gjelder så mye klassisk musikk, gjennom kamp til seier, gjelder også her. 
Selv om kampen hos Mahler kanskje er ekstra hard og lang. 
Vi er igjennom en sørgemarsj, og løssluppen dansemusikk fra europajødenes kafeer. 
Vi hører lykke og undergang. 
Til slutt er det full utblåsning. 
Seks hornister reiser seg og feier over strykerne. 
Messingen til høyre på podiet svarer med å fjerne enhver sordin – og så bryter jubelen frem mens fem slagverkere hamrer løs i kjøkkenavdelingen, om jeg får være så uhøytidelig. 

Etter symfoniens fire satser er man sliten, selv som publikummer. 
Men det er den gode slitenheten det handler om. 
Den som kommer etter det største. 
Maestro Kamu ledet orkesteret med overblikk og vilje til å forme. 
Han førte symfonien frem til seier med et suverent overblikk, og fikk meget velfortjent usedvanlig lang og stående applaus. 
Så var det jo en Haydn-symfoni før pause. 
Men det hadde jeg nesten glemt etter Mahler. 
Ikke til forkleinelse for hverken Pappa Haydn eller noen andre. 
Det er bare noe som taler mer til vår tid enn annet. 
