Tåre på tåre
«Tørk ikke tårer uten hansker» sikter på mellomgulvet og treffer. 

TV: 
«Tørk ikke tårer uten hansker» har ikke hansker på. 
Den legger ikke skjul på hva den er. 
Den svenske miniserien er en følelsesknute som er gjennomstrømmet av sinne og sorg, som går tett på noe de fleste bare opplevde på forskrekket avstand: 
Aids-epidemien på åttitallet og de som bukket under for den. 
Manusforfatter er Jonas Gardell, som var der og så det. 
Resultatet kunne blitt klam formaning, men har i stedet en tragisk vekt, fordi det hele tiden er de enkelte menneskene som står i sentrum. 

Samtidig som en voiceover minner om at dette er ram virkelighet, er det noe drømmende over «Tørk ikke tårer uten hansker». 
Filmingen legger stadig opp til noe distansert og gåtefullt: 
Skikkelser og situasjoner betraktes gjennom forskvyende filtre av vinduer og glassdører. 
Slik understrekes utenforheten til seriens homofile hovedpersoner: 
De er går rundt i de samme gatene som andre, men er adskilt fra dem, fordi de bærer på en hemmelighet, overfor enkelte eller overfor alle. 

Svunnen vitalitet 

Kronologien er dessuten stykket opp i biter og byttet om på: 
Historien om barndommen og ungdomsårene til bygdegutten Rasmus (Adam Pålsson) og Jehovas Vitner-sønnen Benjamin (Adam Lundgren) fortelles parallelt med scener fra deres prøvende introduksjon i Stockholms homsemiljø, første møte og innledende kurtise, og fra sykesengen der den vakre Rasmus visner vekk, med Benjamin på stolen ved siden av. 
Da har allerede flere av vennene gått samme vei, og den en gang sorgløse gjengen går i skytteltrafikk mellom begravelser mens de blir stadig færre. 

Det er sterkt å se så mye løfterik vitalitet i kjærlighetshistoriene når neste scene viser hvordan den kommer til å svinne vekk, så tidlig. 
At de unge homsene tilhører en ennå uglesett subkultur, skaper spenning mellom de sørgende og anspekt fordekthet i gravferdene. 
Betraktninger fra Karin Boye og Anton Tsjekov om det ene, korte livet og hvor lett det kan forspilles, flettes nennsomt inn. 

Sørgekitsch 

Rasmus og Benjamin er ikke psykologiske dybdestudier, de er vanlige gutter med en legning som gjør at de må ta mer smertefulle oppgjør enn andre. 
Før Rasmus får diagnosen, skjelver fundamentet under forholdet fordi Benjamin forblir i skapet og nøler med å inkludere Rasmus i sitt religiøse liv, mens Rasmus reagerer med utsvevende og uforsiktig oppførsel. 
Miljøets, og seriens, uforstyrrelige og karismatiske kraftsenter er den dekadente dronningbien Pål, spilt av Simon J. Berger i en scenestjelerrolle. 

Første episode burde utviklet seg raskere. 
Seriens slutt nærmer seg sørgekitsch. 
Det som skjer imellom, er akkurat så trist som det skal være. 
