Tim Burtons skjønne «åååå»-grøsser
Du kommer til å si "ååååå" om den skjønne hunden som blir vekket fra de døde, og du vil elske Tim Burtons dokkeaktyige animasjonsmennesker med store zombie-tomme øyne og insektskalde fjes. 
3D og svart hvitt? 
Aldeles utmerket. 

USA. 
2012. 
1 time, 27 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Tim Burton. 
Med stemmene til: 
Winona Ryder, Martin Short, Martin Landau, Catherine O’Hara. 

En familiemonster-film i svart-hvitt, laget av de utilgjengelig kules yndlingsregissør Tim Burton i svart hvitt animasjon - hvordan skal det kunne gå bra? (retorisk spørsmål). 
Det går bra fordi Burtons verdensbilde er både så barnlig grotesk og uimotståelig bittersøtt. 

Så når du sitter der og kikker på den sammensydde, gjenoppliva Frankenstein-bikkja Sparky, da sier du de samme lydene som når du ser kattebilder på Facebook: 
«Ååååååå». 

Egentlig syntes jeg det var idiotisk å lage en svart hvitt-film for unger som heldigvis slapp unna 1950-tallet og derfor ble fullverdige kulturbrukere. 
Egentlig hadde jeg tenkt å skrive at «du kan ta med deg barnet ditt hvis det går i svart alpelue og griner seg i søvn hvis det ikke får se «Casablanca» for sjuende gang». 
Feil. 
«Frankenweenie» er mesterlig erobrende, både i kunstnerisk stil og ååååå-innhold. 
Fjesa på Burtons folk og dyr er til å samle på i små fargerike bokser. 
Folka har fnuggsmå pupiller som de aldri ville ha sluppet inn i himmelen med, og fjesa deres er hjertevarmende bleike, som om svart-hvitten kom av vitamin-mangel. 
Skolegutten Victor Frankensteins bikkje Sparky ser så fantastisk umiddelbar og sårbar ut med sin lange krypdyr-snute, og det går ikke mange minuttene før du vet at du hører hjemme. 

Historien er en oppkutta og omfordelt klassiker. 
Victor går på skole med en lærer som likner på Christopher Lee og lærer barna om kroppens ledningsnett. 
Fordi pappa 
Frankenstein driver med sportstvang skjer et mirakel og en tragedie: 
Victor slår ballen helt ut på veien der Sparky blir kjørt aldeles i hjel. 
Så starter gutten sitt naturfag-prosjekt. 
Han syr sammen sin elskede roadkill og ballonger ham opp i tordenværet. 
Ved hjelp av lynets ekstreme hjertestarter blir dyret en levende Mary Shelley-klassiker, en forskrekka hund som lekker i sømmene og trenger elektriske juice-støt for å komme seg gjennom dagen. 

Men da de andre ungene oppdager hva Victor har gjort, blir de redde for at han vinner naturfag-messa. 
Og da. 
Røper ikke mer, annet enn at Burton tar sin egen Gremlins-versjon, og skapninger av svært ujevn kvalitet herjer etter hvert med tivoliet til byen der borgermesteren heter Burgemeister og er en ond hagenazi. 

Å lage svart hvitt-film i 3D kan virke som å smøre safran på fiskabollene, men det funker. 
For den rare, fjerne filmen har en sjelden, øm og visuelt lekker engasjeringsevne som gjør at den overlever også det overdrevne. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
