Sterkt om raseri, hevnlyst og forsoning
Først kan du tro at du ser starten på en middels god krim der scener fra et horehus i Wien setter stemningen. 
Men snart forvandles «Revansje» til et tenksomt drama om skyld, hevn og forsoning. 

Hvem som tar livet av hvem og hvorfor, skal ikke røpes. 
La meg omgå det hele med å fortelle at tøffe Alex er sjåfør i bordellet. 
Tamara jobber der. 
Ute på landsbygda bor den skrøpelige bonden som er far til Alex. 
I nærheten ligger en skog, i kanten av den bor en politimann som liker å jogge. 
Kona hans lengter etter å få barn. 
Alle er akk, så ensomme. 

Av et slikt persongalleri vever den østerrikske regissøren Götz Spielmann et manus fullt av overraskelser. 
Mennesker på samfunnets nederste hyllemeter forsøker å ta en snarvei oppover. 
Det går slett ikke godt. 

Da døden har slått til, eksploderer sinne og fortvilelse hos den gjenlevende. 
Regissøren finner et glitrende uttrykk for aggresjon: 
Hvor hardt og lenge kan du hogge hvis du er rasende? 
Og når vedkubbene er kløyvd i to, hva kan øksa da brukes til? 

Spielmann tviholder på vår oppmerksomhet ved hjelp av forutanelser og overraskelser i flere omganger. 
Vil hevnlysten friste til ugjerning? 
Eller vil handlingen vris over i et uventet spor? 

Det særdeles sympatiske med «Revansje» er regissørens evne til å ta parti med mennesker på skyggesiden. 
Skildringen av horen og hennes sjåfør er røff og realistisk i kantene. 
Livet på bondegården er et sant strev i forfall og møkk. 
Sex kan gå brutalt for seg når aktørene har skjulte behov. 

Politimannen og kona hører til et annet samfunnssjikt, men lykken har flyttet ut av det pyntelige hjemmet likevel. 
Nok sagt. 

Ser du nøye etter, finnes krusifiksene både her og der. 
Aldri påtrengende, synes jeg, bare som en påminnelse om medlidenhet med den utstøtte, med mennesker som ikke får livet sitt til. 

Når da skuespillerne i tillegg gjør en utmerket innsats, er det all grunn til å gå og se. 
Anbefales. 
