Et samarbeid som bærer frukter
Unge lovende musikere viser hva de er gode for, og vår anmelder er fornøyd. 

Men uansett, programmet var fint sammensatt, med et par verk man sjelden hører. 

Det åpnet med Griegs sats for klavertrio, Andante con moto op.137, som aldri ble fullført. 
Satsen ble spilt av Sveinung Bjelland (klaver), Laurens Weinhold (fiolin) og Amalie Stalheim (cello): en flott fremførelse, fullt på høyde med Grieg Trio sin innspilling fra 2009. 
## Wienersk 

Så ble det så wienerisk som det bare kan: 
Schubert. 
Wibeke Wetaas (sopran) og Erling R. Eriksen (klaver) fremførte kjente sanger som ”An die Musik”, ”Die junge Nonne” og ”Die Forelle”. 
I de to første kom Wetaas’ sopran godt til sin rett, mens stemmen ble altfor tung i ”Die Forelle”. 
Og den triste slutten i denne sangen – ørreten blir fanget på en feig måte – fikk ikke den riktige karakter. 

Julie Hasfjord var den av de unge musikerne som imponerte mest 

Overgangen fra ”den lunefulle ørreten” til Klaverkvintetten i A-dur, med tilnavnet ”Die Forelle”, kom helt naturlig. 
Fjerde sats består nemlig av variasjoner over sangen. 
Og mer enn i sangen hører vi hvordan den 22-årige Schubert lar ørreten sprette opp av vannet for så å forsvinne igjen. 
Det bobler også i et par av de andre satsene. 
Milan Rabrenovic på klaver spilte briljant og delikat, og strykerne (Anton Sorokow fiolin, Léa Hennino og Stefan Kroptitsch cello, Markus Weinhold kontrabass) tilførte verket både letthet, varme og melankoli. 
Og kraftfullhet i siste sats. 
Vi merket oss at kvintetten våget å spille så svakt så svakt, sikkert på grunn av den trygghet som Sorokow, konsertmester for Wiener Symphoniker, hadde tilført de andre utøverne. 

Fra maleri til musikk 

Fra Ralph Vaughan Williams’ sene Ten Blake Songs, etter den visjonære maleren William Blake, fremførte Julie Hasfjord (sang) og Tuva Hatlelid Mortensen (obo) fire av disse. 
Julie Hasfjord var den av de unge musikerne som imponerte mest: 
Med tydelig diksjon som del av den nydelige stemmen, greide hun å karakterisere de fire sangenes forskjellige stemninger. 

Så var turen kommet til det siste verket, Max Bruchs posthume Oktett. 
Ikke mindre enn fire fioliner spiller her, samt to bratsjer, en cello og en kontrabass. 
Anton Sorokow ledet myndig an i verkets tre satser, der første sats er nokså ordinær, mens den langsomme andresatsen så å si flyter over av melodisk sødme. 

Mens scenen ble rigget til for nye besetninger, underholdt Per Inge Torkelsen med både lokale og selvbiografiske morsomheter. 
Det fungerte godt. 
Men jeg merket meg spesielt det han sa helt i begynnelsen: 
”Eg hadde daua uden musikk”. 
Så sant, så sant. 
Eller som Nietzsche skrev: 
Det er ikke verdt å leve uten musikk. 
