Bokanmeldelse:Ingrid Storholmen: 
«Her lå Tirpitz» 

Ingrid Storholmen har skrevet en stor liten roman, om mennene om bord på slagskipet «Tirpitz», og om deres liv i krig og fred, om kjærester, hustruer og barn. 

Storholmen er en spennende og begavet forfatter, og viser i «Her lå Tirpitz» et talent og en teft for å omvandle et stort og vanskelig stoff til små og meningsfylte episoder og glimt.﻿ 

Rammen er storpolitisk. 
Enorm prestisje var knyttet til det hypermoderne slagskipet som ble sjøsatt i 1930, et kjempeskip, med mer enn 2500 mann om bord. 
Winston Churchill fryktet skipet og hadde «Tirpitz» på topp som mål for allierte angrep. 

Men skipet var lite på tokt og ble liggende i lange perioder langs norskekysten. 
Her griper Storholmen fatt – hun er selv fra Verdal og har vokst opp med krigsgenerasjonens uttrykk «Her lå Tirpitz», idet de pekte ut Fættenfjorden. 

Skipet lå senere utenfor Tromsø og ble senket ved Håkøya i november 1944. 
Nesten 1000 mann omkom. 

Storholmen har fanget opp det fascinerende stoffet som ligger i forholdet mellom skipets besetning og nordmennene i land og løfter i romanen fram menneskene på norsk og tysk side. 
Romanen består av stemmene til en lang rekke personer; de tyske marinegastene, offiserene, kjærester og hustruer hjemme i Tyskland som reflekterer og kommenterer det som skjer omkring dem, i tanker og i brev. 

Romanen starter da flere tusen tyskere mønstrer på «Tirpitz», de kommer fra gårder og landlig liv og forlater kyr, fjøs og vakre landskaper og sine kjære for å tjene Hitler. 

Langs norskekysten nyter gastene fritid i et vakkert norsk landskap, får kjærester i land. 
Ja, forholdet mellom okkupant og nordmann har mange former: arbeid med lønn, seksuelle relasjoner, medmenneskelig omsorg, redningen av nordmenn da skipet senkes. 

Romanen følger de som overlever senkningen tilbake etter fangenskap til det sønderbombede Tyskland, med et voksende kritisk blikk på krig og opprustning. 
Romanen får et klassisk antikrigsskjær, formidlet på en raffinert måte. 

Storholmen tar mot slutten inn i overkant mange problemstillinger fra etterkrigsgenerasjonen. 
Men først og fremst blir leseren fortrolig med de mange stemmene over mange år og familienes skjeve gang, tap og smerte. 

De overlevende sliter med å komme tilbake til livet – de drømmer om angrepene, senkningen, årene om bord. 
En av gastene sier: 
«Mitt hjem er Tirpitz». 
Det ble hjemmet hans for alltid. 
