Nydelig norsk blodjul
Nydelig formulert krimgalskap med fantastiske rolleprestasjoner fra skuespillere som ser ut som om de har drømt om å få spille halvgale smågangstere. 

Det er ikke for at julefilmene blir innleda med et nesten befriende blodsøl. 
Det er ikke først og fremst for den snedige Olsenbanden-alkymien. 
Det er mest skuespillerne. 
De er så vanvittig bra. 

I "Arme ridderne" er rollene så presist utforma at du hele tida kan føle eksakt hvem alle er sjøl om du tar deg to tissepauser og går ut for å kjøpe kaffe på 7 Eleven. 
Det har med tydelighet å gjøre. 
Men tydelighet er kjedelig. 
Femten prosent overtydelighet og skuespillere som ser ut som om de har lengta hele livet, hele livet etter å spille disse rollene. 
Det skaper en boblende begeistring som ikke en gang fortar seg når hovedfolka massakrerer og fileterer med en lavkarbisk tydelighet som burde bety at du går ut av kinoen femten kilo lettere. 

Starten er som et velgjørende utropstegn. 
Silkeskøyere kjører den åpne bmw-en sin (rett før jul) inn foran ei strippebule på svenskegrensen. 
Etter to sublimt taima 1,7 sekunder kommer de farende ut gjennom glassrutene med blodsprut fra kroppen. 
Heisan. 
Dette er fader meg akkurat som å se film. 

Den første geniale rollen du ser er Henrik Mestad som etterforskeren Solør. 
Han avhører formannen i den verna bedriften Evergreens med eget tippelag. 
Oscar Svendson spilles med en slags mild Buscemi-oppgitthet av Kyrre Hellum, og samtalene mellom ham og Mestad er rein, skrudd hygge. 
Ved hjelp av politimannens imponerende balanserte ordleker (for denne stilismen kunne gått rett på trynet) tråkler historien seg bakover med nydelig dirigert langsomhet. 
Og den glipper ikke én eneste gang. 
Humoren er kompromissløs, og fortellingen funker perfekt. 

For her er tippelaget: 
Mads Ousdal spiller Thor Eggen med en vitaminfattig hestehale, Def Leppard-skjorte, ynkelig skinnjakke og en halvgammel oppgitthet med innlagt barndomsskapt hypokondri. 
Han er en nervøs psykopat. 

Det er også Arthur Berning, men som en rabisskadd paranoiker som gjør at han forsøker å stabilisere totalt oppføkka situasjoner med et sjukt pragmatisk "jaja". 
Andreas Cappelen er frodig som ei full sanktbernhardsbikkje, og han har fått det paradoksale Vestfold-navnet Dan Treschow. 
Han varer kortest. 

De tre eks-kriminelle har truet Oscar Svendson med på et tippesystem som tilsynelatende har ført til at han blir funnet under en død stripper i ei bule der alle andre er døde, og det er han som har hagla. 

Mer enn dette skal jeg ikke fortelle, og dere skal holde dere unna de andre anmelderne. 

Handlingen beskriver tilfeldigheten og nødvendigheten, som er et slags neo-darwinistisk system for utviklingen på Jorden. 
Det som skjer skyldes tilsynelatende helt årsaksløse ting – men livet i Universet er sånn laga at alt er slik det måtte bli. 
Når tre anspente ekskriminelle og en nervøs arbeidsleder skal forsøke å organisere seg ut av en stor tippe-gevinst, da har den ironiske skjebnen frie hender. 
Når du humrer usikkert eller skratter i kinostolen, er det fordi du blir stimulert av gjenkjennelsen. 
Det er så enkelt. 
Hvis pappa og onkel går ut etter to pils for å skifte til vinterdekk, vil en av dem komme inn etter sju minutter og be om plaster. 
Når tre psykopater og en streitgai skal forhandle, vil det ende med en meksikansk våpenlås. 

Har du mage til dette midt i engle-sesongen? 
Som jeg sa: 
"Arme riddere" er mentalt befriende som et mislykka julebord. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
