En sviende knyttneve av en film
«Detroit» er nok et essensielt bidrag for å forstå dagens USA. 

«Historien er ikke fortid, historien er nå.» 

Ordene er James Baldwins, og jeg brukte dem i anmeldelsen av «I Am Not Your Negro» – Raoul Pecks briljante film om den markante forfatteren og borgerrettighetsforkjemperen. 

I møte med Kathryn Bigelows «Detroit» kommer ordene tilbake. 
For også her får vi en knallsterk påminnelse om at samfunnet vi lever i i dag er et resultat av foregående prosesser, kamper, kriger og idéutviklinger. 
Det er også et faktum vi aldri må tillate oss å glemme. 

Som i Raoul Pecks film går det også i «Detroit» en direkte linje fra 1960-tallets rasisme til rasismen afroamerikanere utsettes for i dagens USA. 
Detroit 1967 kan byttes ut med Los Angeles 1992 eller Ferguson 2014. 
Svarte liv synes å bety like lite nå som da. 
Ethvert opprør henter næring i historiske erfaringer og oppdemmet raseri. 

«Svarte er et mål for politiet. 
De blir stoppet og trakassert av politiet uansett hva de gjør. 
Mange politifolk er overbevist om at svarte mennesker er farlige gjengmedlemmer. 
Hvis du er overbevist om at en person er farlig, vil du reagere raskere og mer voldelig. 
Frykt og rasisme er begge faktorer her.» 

Sitatet kunne vært en analyse av situasjonen Bigelow beskriver i «Detroit». 
Det er det ikke. 
Det er fra i fjor, sagt til VG av forsker og USA-ekspert Deborah Kitchen-Døderlein i forbindelse med opptøyene i Dallas i kjølvannet av en demonstrasjon mot politibrutalitet. 

Bigelow tar utgangspunkt i situasjonen som oppsto etter en massearrestasjon da politiet raidet det deltakerne selv mente var en privat velkomstfest for en hjemvendt Vietnam-soldat. 
Som i Los Angeles 35 år senere eskalerte protestene. 
Opptøyene ledet til hærverk, butikkran og ildspåsettelser. 
Portforbud ble innført, nasjonalgarden rykket inn. 

Filmen foregir ikke å gi en 1:1-gjengivelse av historien, den bygger dels på hva som faktisk skjedde og dels på vitneforklaringer og erindringer. 
Det faktisk korrekte er at tre unge afroamerikanere ble skutt og drept av politiet på Algiers Motel. 
Dette er hendelsen Bigelow og hennes faste manusforfatter Mark Boal går inn og undersøker. 

De gjør det gjennom en nærmest kollektivistisk tilnærming, som i sin tur bringer oss tett på særlig tre ulike aktører: 
Den trigger happy politibetjenten Krausser (Will Pulter), Larry (Algee Smith), vokalist i en nystartet soulgruppe, og Dismukes (John Boyega), som jobber som sikkerhetsvakt. 

Alle som har sett «The Hurt Locker» og «Zero Dark Thirty», kjenner Bigelows fingerspissfølelse for nervøse stemninger, og hennes evne til å la et sveipende kamera gå så tett på at man nærmest kjenner dunsten av svette, blod og angst. 
Den kommer enda mer til sin rett her, i en film som overskrider spenningssjangeren de to foregående skrev seg inn i. 
Det vi bevitner her, er et kafkask mareritt, en absurd tragedie der klasse- og raseskiller spiller hovedrollen og politiets brutalitet får fritt spillerom på en scene hvor «rasjonalitet» danner bakteppet og unnlatelsessynder, feighet og ansvarsfraskrivelse lurer i kulissene. 
Fordi Bigelow går så tett på, og også bruker autentisk materiale fra nyhetssendinger, oppleves dramaet ekstremt – ofte kvalmende – nært. 

Filmen føles brennaktuell også fordi den kommer akkurat i det rasister og nynazister igjen går ut i gatene, i USA som i Norge, bevoktet av politi og legitimert av en amerikansk president som ikke evner å vende pakket ryggen. 
«Detroit» viser nettopp hvordan «hvit makt» ter seg på individplan og får konstitusjonell beskyttelse av storsamfunnet. 
Igjen kan vi la ordet gå til Baldwin og hans flengende kritikk av den hvite, amerikanske majoritetens ansvarsfraskrivelse. 
Noe som i sin tur også bidrar til å fjerne «Detroit» fra kategorien «historisk drama» og gjøre den til et flengende samtidsdrama. 
