Sentimental snikkristning
En blåøyd Jesus i Midtvesten. 

Amerikanerne har lenge hatt en egen nisjeindustri for såkalt «faith-based» film — altså kristne filmer for et kristent publikum - som har eksistert på siden av den amerikanske filmbransjen. 
Og fordi det å gå og se disse filmene er blitt ansett som et ledd i kampen mot ateisme og avgudsdyrkelse, er det en industri som er bygget på helt andre kommersielle mekanismer enn de vi finner i Hollywood. 
Men med den uventede kommersielle suksessen «Heaven Is for Real», har denne industrien nå fått fotfeste i mainstreamen. 

Det mest interessante med filmen er da også at den har et grasrotaktivistisk preg som gjør at den vibrerer med en intens, avvæpnende oppriktighet. 
Mer enn noe annet fremstår historien om småbypastoren, hvis tro settes på prøve når hans fire år gamle sønn hevder å ha besøkt Himmelen under en blindtarmoperasjon, som en halvannen time lang reklamefilm for kristenkonservative amerikanere. 
Det er liksom ikke grenser for hvor sympatiske, hardtarbeidende og sjarmerende pastor Todd Burpo og hans familie er. 
Og gjentatte ganger får man følelsen av å se en valgkampvideo for en ikke-eksisterende presidentkandidat. 

Filmens rolleliste inkluderer solide navn som Greg Kinnear og Thomas Haden Church, men aller best er unge Connor Corum i rollen som den fire år gamle himmelfareren Colton Burpo. 
Og på tegnebordet er ideen om en menighet hvis jordnære gudstro utfordres av en vaskeekte åpenbaring, også et godt utgangspunkt for drama. 
Problemet er at filmen er lagt til et univers hvor det ikke finnes noen reell konflikt, og denne klamme eimen av altomfattende enighet når sitt høydepunkt i scenene fra Himmelen, som ser ut som tilfeldig valgte midtsideoppslag fra «Vakttårnet». 

«Heaven Is for Real» er verken en god film eller et overbevisende teologisk argument. 
Men i sine iherdige anstrengelser for å skape et tiltalende bilde av kristne amerikanere, er den absolutt fascinerende - og heller ikke uten en viss keitete sjarm. 
