Dialogdrevet om kjønn, krise og klasse
Komplekst firekantdrama om vennskap, utroskap og sex. 

Sally Rooney: 
Samtaler med venner. 
Roman. 
Oversatt av Tiril Broch Aakre. 
328 sider. 
Cappelen Damm. 

Om man sammenfatter intrigen i den prisbelønte debutromanen til irske Sally Rooney (f. 1991), lyder den pinlig banal: 
To 21-årige venninner møter et gift ektepar i 30-åra, gjensidig fascinasjon fører til flytende følelser, og ganske riktig: snart dreier det seg om utroskap og sex, emosjonell ambivalens, kroppslig-sjelelig lykke, dyp skam, kriser, konfrontasjoner og lojalitetsbånd som settes på prøve - i sum en firekanthistorie som vanskelig kan kalles original. 

Likevel lar man seg fengsle. 
Den fattige jeg-fortelleren Frances og den sosialt trygge venninnen Bobbi var tidligere kjærester og har ulik klassebakgrunn, men begge studerer, deltar gjerne i akademiske, politisk ladde diskusjoner og opptrer sammen på poesikvelder i Dublin der de framfører dikt av Frances. 

Relasjonen mellom de to forrykkes da de kommer i kontakt med Melissa og Nick – hun fotograf og essayist, han skuespiller. 
Mens lesbiske Bobbi, pen, rik og sjølsentrert, dras mot Melissa, innleder Frances, kul, vittig og rappkjefta, et intenst-labilt forhold til den vakre ektemannen, noe som gjør at tilværelsen til alle de fire involverte brått endrer seg på dramatisk vis. 
At de to unge, som står fram som henholdsvis mannehater og kommunist, uten videre fascineres av det borgerlige konseptet hus, hund og hage, vitner avgjort om et visst selvbedrag. 

Men det kunstneriske særpreget ligger knapt i den komplekse kjerringknuten av lengsler og løgner, latterkuler, gråtetokter, selvskading, varsomme kjærtegn, voldsinnslag, forbudt erotikk, svik, sykdomssymptomer, ulike kjønnsidentiteter, litterære referanser og moralske motforestillinger som avtegner seg. 
Motivisk-tematisk virker det meste velkjent. 
Formen, derimot, er spesiell. 

For dette er en scenisk tekst der dialogene, samtalene, e-postene, sms’ene og telefonhenvendelsene dominerer og i påfallende grad avdekker det intrikate, psykologiske spillet som foregår. 
Frances framstår gjennom replikkene sine gjerne som distansert skeptiker, ironiker, satiriker, relativt trygg på eget vidd og intellekt, mens atferden hennes vitner om et patosfylt følelsesmenneske, styrt av farens alkoholisme, egen fattigdom og behovet for å bli elsket. 
Både hun og de tre andre hovedkarakterene kan bedrive et verbalt ping-pong- spill som med sine lattermilde finter, florlette antydninger og slagferdige sentenser løfter mange av de trivielle forviklingene til et imponerende debutantnivå. 

Den språklige elegansen som speiler seg i den norske oversettelsen, kan sammen med bl.a. den overrumplende, åpne sluttscenen forklare hvorfor Sally Rooney allerede nå er blitt utropt til en «Salinger for snapchat-generasjonen.» 
