TV-anmeldelse «The Handmaid’s Tale» sesong 2:Revolusjonens trøst 

Velsignet være frukten og frykten. 
Nå også med håp. 

«The Handmaid’s Tale», sesong 2 

Amerikansk sci-fi-drama i 10 deler 

Med: 
Elisabeth Moss, Joseph Fiennes, Yvonne Strahovski 

Premiere på HBO Nordic torsdag 26. april. 

Første sesong av denne tolkningen av Margaret Atwoods mørke roman føltes mye mer skremmende enn mange andre framtidsdystopier. 
Ikke bare fordi den var så voldsomt direkte, utagerende og direkte frastøtende i sine skildringer av det lovede landet «Gilead» og deres konsekvenser. 
Men fordi den var så skremmende nær virkeligheten. 

Handlingen er plassert i noe som virker som en helt vanlig amerikansk by, i en helt vanlig forstadsgate, med ganske vanlige hvite middelklassemennesker som er riv ruskende fundamentalitisk kokko. 

Den behandlet utfordringer rundt blind tro og manglende tvil, men også hvordan og hvor raskt et velfungerende demokratisk samfunn kan kollapse under sin egen evne til å ikke ville si fra. 
Tenk bare på den sterke flashback-episoden der kvinnene blir sendt hjem fra jobb og får kontoene terminert. 
Håndtert med et kollektivt skuldertrekk . 

Sesong 2 åpner på sekundet der den forrige sluttet. 
June/Offred (Elisabeth Moss), levende rugemaskin og livmortjener er inne i en mørk kassebil på vei mot… noe. 
Det leder ikke nødvendigvis til lysere tider. 

Musikk, klipp, de systematiske og matematiske oversiktsbildene som viser disiplinen under oppstilling er fremdeles med. 
Mørket, brutaliteten, opplevelsen av maktesløshet er like til stede som sist. 
Det er en serie man får fysisk vondt langt i sjelen av følge med på. 
Den er som et ulykkessted i sakte film, der man ikke orker å se og ikke klarer å la være. 

Forstanderinne Lydia (Ann Dowd) er enda mer sadistisk på prosjektets vegne. 
Like sterk i troen på at kun i lidelsen kan nåden finnes. 
Flashbacks til med oppringinger fra skolen på jobb og vel så skrullete regler og fordommer om det å være mor. 

Det er en god parallell til normalsamfunnet som gjøres tydeligere i denne sesongen. 
Hva var det egentlig som skjedde rett før det kollapset? 

Første episode har en hendelse som gjør smertelig vondt. 
Andre episode viser mer av universet som vi ikke kjenner fra tidligere. 
Som om det ikke var ille nok fra før. 

Det er klamt og enda mer mørkjævlig enn forrige sesong. 
Fordi det virker så håpløst urettferdig og generelt bare håpløst. 
Samtidig som tydelige grep tas mot en forløsning. 
For mest av alt viser dette religionens idioti og kollektivets evne til å gå i frø som kollektiv. 

Eller en saueflokk, som det heter i skriften. 
