«The Hitman’s Bodyguard» er lat og harry
Akkurat som sin egen tittel. 

FILM: 
– Nei, hva skal vi kalle denne filmen vår? 

–Tja, la meg se, den handler om en snikmorder som må ha livvakt ... 

–Ja, skal vi bare kalle den den det, da? 

Antakelig hadde de som har laget «The Hitman’s Bodyguard» en slik samtale før hver eneste avgjørelse de tok. 

Kopierer seg selv 

Resultatet er en imponerende ansamling med mennesker som alle gjør noe som likner vagt på noe de har gjort bedre før. 
Ryan Reynolds er ironiserer over sin egen forfengelighet. 
Samuel L. Jackson er tøff og stor i kjeften. 
Salma Hayek spytter ukvemsord på spansk. 
De særs rumpeorienterte vitsene de lirer av seg gjorde antakelig moderat suksess på nachspielet der de først ble lansert, og konfrontasjonene inneholder for mange menn som stamper framover og fyrer av en astronomisk mengde automatvåpenskudd uten å treffe noen. 

Med en gang det blir båter og biler involvert tar actionscenene seg opp. 
Men likevel: 
Noen har gått gjennom handlelista for en tredjerangs actionkomedie og huket av for alle ingrediensene, lagt seg på sofaen med bena i været og ikke kunnet fatte og begripe hvorfor han skulle anstrenge seg noe mer. 

Sadistisk utlending 

Siste punktet på listen var åpenbart sadistisk skurk med aksent, og da var det jo bare å ringe Gary Oldman. 
Oldman spiller en psykopatisk hviterussisk president med høyhalset genser og enda høyere campfaktor, han er stilt for retten i Haag, og nå er det innmari om å gjøre å få Darius Kincaid (Jackson), snikmorderen som kan bevise presidentens skyld, fram dit. 
Interpol er udugelige, og Kincaid havner i fanget på Michael Bryce (Reynolds), en fallert livvakt og dessuten en av Kincaids erkefiender som går med på å beskytte ham for å redde skinnet til Interpol-eksen han fremdeles elsker (Elodie Yung). 
Det kan hende du nå mistenker et plott der overspilt fiendskap ender i overspilt bromantisk omsorg, men denne anmelders munn er lukket. 
Om nå bare Jacksons og Reynolds’ kunne vært det samme. 
