Muzak fra Jim O'Rourke?
Slettes ikke. 
Han er fortsatt kongen av smakfullhet på sin nye instrumentalplate. 

||| 

ALBUM: 
Støymester, avantgardekomponist, improvisator, popelegantier og mesterarrangør - Jim O'Rourke har en usedvanlig høy scoringsprosent. 
Enten han låner seg selv ut som produsent og remikser (til for eksempel Wilco), er medlem av Sonic Youth for en periode (2000-2005) eller lager plater under diverse navn, deriblant sitt eget. 

Det siste gjør han relativt ofte og bra, men det går en del år mellom hver gang han lager det man i utvidet forstand kan kalle popplater. 
Det vil si, han hadde en solid raptus rundt århundresskiftet med 2001-klassikeren «Insignificance», kultfavoritten «Eureka» og minialbumet «Halfway To A Threeway», og har i grunnen ikke begått noe fullgodt besøk i disse platenes landskap siden. 

Men «The Visitor» føyer seg inn i denne rekka, selv om plata har ett 38 minutter langt spor og er instrumentalt. 
Det oppleves ikke mer konseptuelt enn at han tvinger deg til å forholde deg til helheten i stedet for å kunne skippe mellom de mange partiene — eller «låtene» om du vil — som «The Visitor» er bygget opp av. 

Musikalsk snakker vi klassisk komponert popmusikk, hovedsakelig pianobasert og relativt neddempet i uttrykket, og selvsagt «filmmusikkaktig» inntil det klisjéfylte — slik instrumentalmusikk gjerne oppfattes. 

Det er riktig at dette er stemningsmusikk - og ergo blir det muzak i manges ører. 
Men da fratar man O'Rourke hans begavede hånd med melodier, dynamikk, stemningsbrudd og fintfølende grep om de virkemidlene som gjerne misbrukes i orkestrert pop. 
Han kontrollerer selv de mest svulmende passasjene med mesterlig balanseevne, han har en hånd med arrangementer som gjør ham til en av verdens beste produsenter, og hans verktøykasse synes bunnløs av effektive triks og metoder. 
Slik blir det rik, utfordrende og smakfull musikk av. 

Slik sett er «The Visitor» en gyllen stund for dem som vet hvem O'Rourke er og hva han står for. 
Litt synd at dens format er så kompromissløst - det kan skremme vekk et større publikum. 
Med litt vokal og tradisjonell sporinndeling ville dette framstått som en moden, reflektert og lett nostalgisk oppfølger til «Eureka». 
Og det er ikke noe dårlig skussmål. 
