Intens forelskelse i et skamløst vakkert Italia
«Call Me by Your Name» er en inntrengende film om den første, overgitte forelskelsen. 

FILM: 
Elio (Timothée Chalamet) reagerer først med tilsynelatende irritasjon når familien får besøk av amerikanske Oliver (Armie Hammer) i den vakre, slitte villaen i Nord-Italia der de bor. 

Elios far er professor i arkeologi, og Oliver er invitert for å være forskningsassistenten hans gjennom sommeren. 
Oliver er sjarmerende og imøtekommende, men åndsfraværende. 
Det kan synes som om han lever i sin egen rytme og ikke helt fanger opp følelsene til omgivelsene han er upåklagelig vennlig mot. 
Det går ikke så lang tid før det blir klart at Elio, en mer innadvendt syttenåring som leser filosofi og er et talent ved pianoet, på ingen måte misliker Oliver. 
Snarere er han kanskje frustrert fordi han selv er alt annet enn likegyldig overfor den smellvakre gjesten, som selv virker avslappet og uaffisert. 
Men tonen mellom dem skal komme ti å endre seg raskt nok. 

Vakkert Nord-Italia 

Slik beredes grunnen i «Call Me By Your Name», en nydelig, følsom kjærlighetshistorie basert på André Acimans roman. 
Det er også et geografisk og emosjonelt landskap som regissør Luca Guadagnino tidligere har utfordret med bravur, i den intense «I Am Love» fra 2009. 
I begge filmene er det snakk om en historie full av desperat lengsel, som finner sted i nesten sjenerende vakre italienske omgivelser; badet i sol og fulle av små springvann og trær med struttende appelsiner og ferskener. 
Men skjønnheten virker ikke dandert; dette er et sted der det virker som om noen bor, skakke hagestoler som beboerne sitter i, velbrukte pocketbøker med hvite render i ryggen. 

I det hele tatt er «Call Me By Your Name» en særdeles sanselig film. 
Mat, natur og kropper skildres kjærlig og inngående. 
Den Adonis-aktige Oliver virker mer og mer uimotståelig på Elio, samtidig som han selv virker uvitende om sin egen uimotståelighet. 
Armie Hammer fyller rollen som idol og objekt med en rolig selvfølge; han overbeviser fullstendig og ville fortjent mer anerkjennelse. 
Samtidig er det ikke til å undres over at den mest åndeløse hyllesten, og Oscar-nominasjonen, har gått til Timothée Chalamet. 

Forelsket hundevalp 

Chalamet er dypt berørende i rollen som Elio, han som er så avansert for alderen på mange måter, men uerfaren og kavende når forelskelsen og begjæret slår innover ham som en bølge. 
Han løper etter Oliver som en overgitt hundevalp. 
Uten noen gang å overdrive er det som om intensiteten, nervøsiteten, lykksaligheten og fortvilelsen ved den første forelskelsen lyser ut gjennom huden og øynene hans. 

Selv om «Call Me By Your Name» foregår i 1983, på en italiensk bygd som neppe kan sies å være stormende progressiv, er ikke dette historien om en forelskelse som må overvinne noen fordømmelse utenfra. 
Det er et intimt kammerspill, og de andre vitnene, i hovedsak Elios foreldre, aner nok hva som er i gjære, og responderer underforstått og med varme. 
Ved ikke å måtte forholde seg til ytre reaksjoner, blir filmen et rent studium av en forelskelse. 

Flater ut 

Det skal sies at intensiteten flater litt ut etter crescendoet frem mot Elios prøvende erklæring. 
Første halvdel er nok mest medrivende. 
Som helhet har likevel Guadagnino skapt en både lett og vektig kjærlighetsfilm, der ingen er noe annet enn velmenende, men der det til syvende og sist ikke vil seg helt, likevel. 
Ikke ulikt hvordan det er i livet utenfor kinoen. 
