Bokanmeldelse:David Lagercrantz: 
«Det som ikke dreper oss» 

Boken inneholder en grei intrige og høyaktuell tematikk. 
Likevel faller den igjennom sammenlignet med originalen(e). 

David Lagercrantz har skrevet en helt ordinær thriller fra det velkjente Stig Larsson-universet. 

Det er altså årets mest omtalte litterære comeback vi snakker om: 
Lisbeth Salander og Mikael Blomkvist er tilbake, og mye er som før. 

Men i Blomkvists tidsskrift Millennium er man for alvor i ferd med å merke konsekvensene av mediekrisen. 
Annonsører og lesere forsvinner i høyt tempo, og inn fra siden kommer det slu norske medieselskapet Serner (en hybrid av Schibsted og Berner-gruppen?) som nye medeiere. 
Millennium må tilpasse seg markedet, og den gamle journalistiske blodhunden Mikael Blomkvist sliter med formen. 

Parallelt med dette er Lisbeth Salander i ferd med å lykkes med århundres største hackerangrep, samtidig som en svensk professor og ekspert på kunstig intelligens sitter med opplysninger som kan få globale ringvirkninger. 
Naturligvis knyttes disse handlingstrådene sammen, og igjen er det det umake paret Salander og Blomkvist som angriper skurkene fra hver sin kant. 
Lisbeth får sin hevn og Mikael får sin sak. 

Lyst til å høre bok-snakk? 
Last ned ny episode av VGs bokpodcast Pocket! 

Det tar tid før handlingen kommer skikkelig i gang, og særlig trekkes tempoet ned av for mange umotiverte sidehistorier, flatt språk og lange dialoger. 
Det hjelper heller ikke noe særlig at mye av handlingen dreier seg rundt nokså nerdete utlegninger om kvantedatamaskiner, kunstig intelligens og algoritmer. 

Det politiske korrekte ivaretas i og for seg på uklanderlig svensk vis. 
Her sitter amerikanske NSA og forbryterske kapitalkrefter i en og samme båt. 
Hørt den før? 

Hverken Lisbeth Salander eller Mikael Blomkvist kan sies å ha gjennomgått noe interessant utvikling siden sist. 
De sliter begge med de samme spøkelsene fra fortiden, og opptrer akkurat slik vi forventer av dem. 

Det jeg savner aller mest i denne oppfølgeren er de personlige, mellommenneskelige og emosjonelle avgrunnene som lå bak den ytre handlingen i Larssons tre bøker. 

Lagercrantz blir for endimensjonal, og dermed fremstår også «Det som ikke dreper oss» som i overkant banal. 
Boken skiller seg grunnleggende sett svært lite fra den ordinære internasjonale thrillerlitteraturen. 
Dusinvare du får kjøpt på alle verdens flyplasser. 

Og kanskje var det nettopp det som var planen. 
