Mektig metall fra Satyricon
Metallegendene fornyer seg igjen, med hell. 

Satyricon har holdt på om lag like lenge som jeg har levd. 
Duoen har kommet med noen av svartmetallens definerende album, samtidig som de ofte har pushet sjangergrensene og gått egne veier. 

Fjoråret ble brukt på å feire tjueårsjubileet til klassikeren Nemesis Divina, parallelt med arbeidet på dette, deres niende album. 
Nå er det her, og viser nok en side av bandets uttrykk. 

Blir øyeblikkelig dratt inn 

Deep calleth upon Deep åpner kontant med «Midnight serpent», som veksler mellom rullende riff og dissonante melodilinjer og gir følelsen av å sitte på en besatt karusell. 
Man blir øyeblikkelig dratt inn i albumets stemning. 

Lydbildet er gjenkjennelig, men virker større og mer forseggjort enn på foregående album. 
Det åpner seg virkelig opp med hodetelefoner eller på et godt anlegg, hvor man får frem den tunge bassen og gir musikken rom til å puste. 
Dette er bleke, mektige lydlandskap hvor tomrommet rundt blir like viktig som tonene. 

Gir det lille ekstra 

Fokuset er naturlig nok på rå gitarlyd og pulserende trommer. 
Heftige riff blandes med melodiske fraseringer, med hint av klassisk musikk så vel som snev av åttitallets hårmetall. 
Det lyder sterkt, med godt rom mellom instrumentene. 

Vi får sogar servert detaljarbeid fra gjestemusikere på akustiske instrumenter. 
Det gir det lille ekstra der det trengs, som i åpningen av «Dissonant», hvor vi får et av skivens nydeligste riff blandet med frenetisk saksofon. 
Veldig kult. 

Satyrs vokal er koksgrå, en god blanding av metallsjangerens typiske brøl og en mer dynamisk stemmebruk. 
Her trenger man altså ikke å ha hatt kakemonsteret som norsklærer for å få med seg tekstinnholdet, som i kjent stil dreier seg rundt eventyraktige scener, mollstemte metaforer og alternativ teologi. 

Albumtittelen er et bibelsitat, og de såre, episke sekvensene som beskrives maner sammen med den åpne produksjonen frem en følelse av noe større, mer åndelig i musikken. 

Trer ikke vekk fra svartmetallens alter 

Tittelkuttet gir oss rytmiske gitarsekvenser som glir pent inn i hverandre, mens eminente Frost trommer frem et bombastisk bakteppe av blastbeats. 
Operatisk koring og strykere smyger seg inn i miksen, og trekker låten opp til nye høyder. 

Det er mesterlig utført, og unngår å ofre råheten i uttrykket til svulstighet. 
Den dynamiske duoen er med andre ord ikke redde for å prøve ut nye ting, uten å tre vekk fra svartmetallens alter, og uten å miste sine særtrekk. 

Satyricon har nok en gang klart å komme opp med velfungerende nye ideer, uten å fremmedgjøre lytteren. 
Forhåpentligvis kan de fortsette å gjøre dette i mange år fremover. 
