Velsmakende nok.Men for mye av det gode er heller ikke bra. 

Manglet dessverre evnen til å begrense seg. 

Forventningene var virkelig store da progjazztrioen Elephant9 hadde fått med seg den gamle gitarmaestroen Terje Rypdal under nattjazzåpningen i Røkeriet fredag kveld. 
Og lenge så det ut til at det skulle bli en festkveld av de sjeldne. 
Men så gikk det som det av og til går – også i den musikalske gastronomiens verden. 
Om det er aldri så bra, kan det av og til bli for mye av det gode. 

Jon Skjerdal kan gjerne skryte av å ha vært sjef for Nattjazz de siste 25 årene, men ingen slår likevel Terje Rypdal når det gjelder lang fartstid. 
Den gang Terje Rypdal gjestet Nattjazz for første gang i Håndverkeren (dagens Rick’s) i 1976, var ikke nattjazzgeneralen gammel nok til at han en gang hadde kommet inn med falsk legitimasjon. 
Og mange husker fremdeles Rypdals og Chasers legendariske konserter på Studentsenteret på 80 og 90-tallet. 

Når gitarhelten i tillegg har følge av Elephant9, eller Storløkken/Eilertsen/Lofthus som de kalte seg den gang de ga nattjazzpublikum bakoversveis for 10–11 år siden, må det vel være duket for årets nattjazzbegivenhet. 
Eller? 

Det begynner noe tungt og dystert, men etter et par minutter går kompet over i en enkel bluesgroove. 
Konsertsalen er fullpakket. 
Ståle Storløkken bak tangentene får det til å svinge på en måte vi knapt trodde var mulig lenger. 
Det låter organisk og analogt. 
Regelrett herlig gammeldags. 
Omtrent som den gang Keith Emerson på tidlig 70-tall gikk løs på Hammondorgelet med kniv. 
Rå vreng og fuzz. 

Dette er milevis fra det sterile digitale lydbildet som ellers har satt sitt preg på populærmusikken de senere årene. 
Bassist Nikolai Eilertsen og Torstein Lofthus bak trommene ville fått ethvert kunstig rytmespor til å kortslutte i ren misunnelse. 

Terje Rypdal får også slippe til dann og vann, selv om det i stor grad er Ståle Storløkken som styrer showet. 
Men den gamle mesteren har så visst ikke glemt sine kunster. 
Det låter umiskjennelig klassisk Rypdal i hver tone som kommer fra gitaren. 
Han sitter ellers rolig på en stol under hele konserten, men så fyller han da også 70 til høsten. 
Men fingrene er det så visst ingenting å utsette på. 
Ikke minst når han får slippe til med eget materiale i form av en nydelig ballade. 
Sakralt, vakkert og med den rypdalske signatursounden på plass. 

Men etter tre kvarter og fire låter er det langt fra så trangt i Røkeriet som ved konsertstart. 
Det skal også innrømmes at den musikalske temperaturen har sunket et hakk eller to. 
Fremdeles svinger det som bare juling, men i lengden blir det litt for lite variasjon. 
Ikke minst når låtmaterialet i utgangspunktet består av ganske enkle melodilinjer og riff. 

En halv time senere er det mindre enn halvfullt i lokalet. 
Og så sørgelig det enn må være å innrømme det. 
Vi er begynt å kjede oss. 
En konsert som ville vært ideell om den hadde vart en times tid, har blitt en litt for langdryg affære. 

Hadde bandet gått av scenen en halv time tidligere, ville salen ha skreket etter mer. 
Og sagt seg fornøyd med et lite ekstranummer. 
Det er slik det bør gjøres neste gang. 
