Uten en tråd
«Åpent forhold» er ganske koselig, men fremstår som nokså tilfeldig og sammenrasket. 
For ikke å si utdatert. 

Henriette Steenstrup og John Brungots forestilling «Åpent forhold» hadde bergenspremiere torsdag. 
De har tidligere reist landet rundt med sine mer eller mindre treffsikre karakterer, der mange av dem er blitt det man kaller «folkekjære». 

Scenebildet består av en trapp med neonlys, og to musikere tonesetter skuespillernes klassiske revyinngang på scenen. 
Det er jazzhands, store påtatte glis og høyt tempo fra første sekund. 
Når musikerne slutter å spille, fortsetter hun å synge videre fordi «hun er så revet med at hun ikke merker det» og makkeren må bryte inn; «eh, musikerne har stoppet». 
Okai, hæhæ liksom. 

Steenstrup og Brungot går inn og ut av massevis av typer, felles for dem alle er at de er akkurat bitte litt for hektiske. 
Under paraplyen «deres vennskap» henter de frem sine mest kjente parodier og historier opp av hatten. 
Overbygningen med deres vennskap og liv burde vært enda sterkere og brukt tydeligere som en rød tråd i historien. 
Nå kommer mange av numrene litt alene og tilfeldig. 

De er søte når de forteller at de egentlig ikke bare er «tulle- og tøysekopper», men ekte skuespillere fra Teaterhøgskolen. 
Dette kunne også vært utgangspunkt for mye moro, men den ballen blir også lagt død kjapt. 
Brungot fortsetter videre med sin helt gjennomsnittlige Leo Ajkic-parodi. 
Det likner litt, men mangler likevel masse. 
Går Ajkic egentlig rundt og sier «swag»? 
Detaljene stemmer ikke og da blir det ikke så morsomt som det kunne vært. 

Og et hjertesukk jeg har skrevet her før: nå MÅ det snart være på tide at man slutter å etterlikne Kristian Valen og de skytegreiene hans. 
Og egentlig Eyvind Hellstrøm også. 
Og Arne Brimi. 
Og hvor gøy er det at to rutinerte, superflinke skuespillere kødder med Marcus og Martinus? 
Under forestillingen ble jeg sittende med en følelse av at de egentlig kan bedre og at de trenger større utfordringer. 
For man ser jo at de åpenbart både kan synge, sjarmere og fortelle, men så mye av det de sier føles så sagt før. 

Videre er vi innom miming av dyresex (god til å mime!), ufarlig buktalermoro og en ganske masete sketsj om gluten og laktose (men morsom fordi den er absurd). 
Tempoet er gjennomført veldig høyt, og parodiene har ofte til felles at de roper. 

Forestillingen får et kjærkomment brudd da Brungot begynner å snakke om den gangen sønnen hans fikk kreft. 
Først da er forestillingen overraskende og menneskelig. 
Sår og morsom på samme tid. 
Det kommer inn noen motsetninger og moment man ikke hadde forventet. 
Likevel så passer ikke stilen på dette nummeret inn i noe av det som kommer før eller etter i forestillingen, så det blir litt malplassert. 

Men jeg tror likevel forestillingen hadde vært mye sterkere om de hadde brukt seg selv, vennskapet – ja livet, på den sofistikerte måten Brungot gjør i det nevnte nummeret, og hatt mindre fokus på slitte parodier av Nils Gunnar Lie, Tinder og shownummer om fredagsunderholdning på NRK. 

For det har iallfall jeg sett nok av. 

Jeg mener ikke at alle må drive med politisk humor, sprenge grenser eller bli helt «Nanette» i stilen, men jeg savner et ønske om å utfordre og overliste publikum. 
Iallfall litt. 
