PÅSKEKRIM:Hva du ikke vet om kona, kan definitivt drepe deg 

Her har du en sterk kandidat til årets påskekrim, ikke ulik moderne klassikere som «Piken på toget» og «Flink pike». 

Shari Lapena: 
En fremmed i huset. 
Krim. 
315 sider. 
Oversatt av Inge Ulrik Gundersen. 
Gyldendal 

Advokat og tidligere engelsklærer Shari Lapena skriver krim med solid utgangspunkt i sterke, kvinnelige hovedpersoner. 
Hun hadde sin krimdebut med bestselgende «Naboparet», etter først å ha levert to skjønnlitterære romaner som fikk gode anmeldelser og like få lesere. 

Denne gangen handler det om hemmelighetene som skjuler seg i tilsynelatende idylliske omgivelser på østkysten av USA med pen familie og vennlige naboer, småprat over de hvitmalte stakittgjerdene, drømmen om mer eller mindre vellykket utroskap, en enkel biff på grillen og litt salat og hvitløksbrød ved siden av. 

Det blir aldri John Updike og «Couples» likevel – selv om det snublende fort kunne ha blitt det. 

Ut fra det klassiske utgangspunktet i etablert villa-strøk greier Lapena å skape en gryende følelse av paranoia, uten bruk av de store sjokkeffektene. 

Tvertimot er dette en historie vi fint kunne ha trodd på. 

Helt uten sadistiske utskeielser vever Lapena en nifs liten historie om hvor lite vi egentlig vet om våre nærmeste, og de vi tror vi kjenner som best. 

Rammeverket er enkelt: 
Karen og Tom er relativt nygifte og relativt lykkelige. 
Barn har de ikke rukket å få de to første årene av ekteskapet, men det står høyt på ønskelista. 
Ellers lever de sine ualminnelig streite liv som seniorrevisor og regnskapsmedarbeider. 

Så hvorfor i alle dager er ikke Karen hjemme da Tom kommer fra jobben? 
Døra står ulåst, og det er heller ikke vanlig selv i de mest idylliske forsteder i USA. 

Kort tid etterpå oppdager Tom at kona har vært i en ulykke i et langt mindre møblert strøk av byen. 
Hun kan ikke forklare hva hun gjorde der – for Karen husker ingenting. 
Eller gjør hun? 

Mens Tom blir bekymret på sin kant, er Karen urolig for at en fremmed tilsynelatende tar seg inn i huset hennes, gang etter gang. 
Ikke vet Karen hvem, og ikke vet hun hvorfor. 
Er hun i ferd med å bli paranoid? 

Lapena lykkes med å lage mye krypende uhygge og samtidig faktisk litt humor, om enn svart, i en beretning som veksler fra den ene til den andre fortelleren. 
Språket er uten fiksfakseri. 
Noen klisjeer forekommer absolutt: 
«Karen ser på ryggen til Tom der han går bort fra henne, og hjertet hennes synker for hvert skritt han tar.» 

Men oversetter Inge Ulrik Gundersen bør ikke klandres på noen måte. 
Han har gjort jobben. 
