TV-anmeldelse «Heimebane»:Lagseier 

Sjelden har så mange gode skuespillere fått så mye fornuftig å gjøre i et norsk TV-drama. 

«Heimebane» 

Norsk drama i 10 deler, NRK søndag 20.15 

Med: Ane Dahl Torp, John Carew, Emma Bones, Morten Svartveit, Bjarte Hjelmeland m.fl. 

Om vi ser bort fra den HBO-kule vignetten, samt selve det feministiske grunnpremisset, er det lite ved den nye NRK-produksjonen «Heimebane» (prislapp: 70 millioner) som minner om de der nye, moderne seriene som alle snakker om. 

«Heimebane» er i sitt hjertes hjerte et tradisjonelt TV-drama, laget for lineær-TV (veldig umoderne, visstnok), med mer til felles med folkelige «Himmelblå» (2008-2010) enn med – tja, «The Handmaid’s Tale». 

Det er ikke en kritikk. 
Det som teller er at det er blitt bra. 

Ane Dahl Torp er Helena Mikkelsen, den første kvinnelige fotballtreneren i den norske eliteserien, for det fiktive laget Varg IL. 
Mikkelsen har den litt ulykkelige sulten til et menneske som er blitt urettmessig hindret for ofte, og en analytisk, intellektuell tilnærming til spillet. 
Hun er de konservative mennene i Ulsteinvik på Sunnmøres verste mareritt: 
Ikke bare trønder, men dessuten kvinne og utdannet. 

Hun innynder seg ikke ved å ta plassen den tidligere utenlandsproffen som egentlig skulle tatt seg av den kommende sesongen, Michael Ellingsen (Carew). 
Det blir raskt klammeri med industrieieren og sponsoren Bjørn Ove Tangsrud (Hjelmeland) også, som driver verftet der mange av Vargs supportere arbeider. 
Fotballklubbens daglige leder, Espen Eide (Svartveit), en rettskaffen og tilsynelatende ensom mann, er Mikkelsens beste forsvarer. 
Til å begynne med er han den eneste. 

Mikkelsen er ikke noe typisk feminist-idolkort. 
Hun tar trakassering og trolling med en resignert «sånn er det»-holdning, og vil ikke være martyr. 
Hun vet at hun er langt fra «den urbane metoo-eliten», som NRK evnet å kalle det, og er villig – egentlig for villig – til å innordne seg deretter. 
Ikke anstrenger hun seg for å bli likt heller. 

Dahl Torp er som forventet strålende i hovedrollen. 
Ingen skuespiller er bedre med øynene enn henne, og hun har for anledningen utviklet en trønderdialekt som fungerer godt (her vil selvsagt alle trøndere være uenige), og et kroppsspråk som virker inngrodd: 
Snusleppe, selvsagt, og en sunken holdning, som var hun tynget av mange år under en spesielt tung allværsjakke. 
Som en kvinnelig Drillo i «pæler», med hendene i lomma og en grunnleggende mistroisk innstilling til omverdenen. 

Det som er mer overraskende, er at John Carew er forbløffende bra – og meget karismatisk – som Ellingsen. 
Michael har innbilskheten til en lokal superkjendis, blond kone (Julia Bache-Wiig), fin bil og mobiltelefonen full av MMS-er fra beundrerinner. 
Han er likevel noe mer enn en karikert «douchebag». 
Man skjønner tidlig at det bor et skikkelig menneske i ham. 

Dette er nøkkelen til at manusforfatteren Johan Fasting har lyktes: 
Menneskene han har skapt er ikke enten eller. 
De er både òg. 
Folkene vi møter, heltinnen så absolutt inkludert, har seriøse feil og skavanker. 
De er kort sagt til å tro på. 

Det som er mest imponerende av alt, er at det er så mange slike fullt utviklede karakterer i «Heimebane». 
Så tallrike er de, at vi ikke kan nevne alle. 
Men noen må med. 

Emma Bones spiller Camilla, Helenas 17 år gamle datter. 
De har et utypisk mor- og datterforhold, der det ofte virker som om datteren drar et tyngre lass en moren. 
Jevnaldrende faller som fluer for Camilla, og «Heimebane» gjør en fin jobb med å beskrive hvordan det å være begjært og populær kan være en variabel velsignelse. 

Endre Synnes Hagrup er en rødhåret vitamininnsprøytning som den blide nørden Nils, og Axel Bøyum er et funn som Adrian Austnes: 
Det unge supertalentet som fikk prøve seg i utlandet, og som feilet. 
Adrian er intelligent og følsom, men også nevrotisk inntil det psykotiske, med et usunt forhold til sin ambisiøse far (Mads Ousdal). 

Det er en fryd å se en ny generasjon skuespillere være så gode på kamera som disse tre. 
I en serie som er velspilt i alle lag, av skuespillere i alle aldre, skal vi heller ikke glemme Svartveit, Rolf Kristian Larsen og Nader Khademi, som samtlige gjør maksimalt ut av det de får å jobbe med. 
Og Bjarte Hjelmeland stjeler hver scene han er med i. 

«Heimebane» identifiser seg neppe som en «såpe», men hever seg ikke over å stjele triks fra den verdenen. 
Fødsler kommer på inopportune tidspunkt, og kjærester glemmer avtaler med vonde konsekvenser. 
Det går fort opp og fort ned. 
«Fotbaill’n den e roinn». 

En del velbrukte arketyper fra «idrettsfilmen» resirkuleres (Fasting har nok sett «Friday Night Lights»), og serien balanserer til tider utstøtt mellom å være en «ungdomsserie» og et drama for voksne. 
Det finnes helt klart corny og overtydelige scener her. 
Det er dessuten en svakhet at jo eldre karakterene er, jo mer reaksjonære og/eller tussete virker de å være. 
Det blir for lettvint. 

Seriens feministiske ærend staves ut i vel store bokstaver i de første episodene. 
«Heimebane» er best i andre halvdel, da premisset har satt seg og den blir mer fristilt, og hver enkelt episode får en mer individuell karakter. 

For til syvende og sist er «Heimebane» noe mer og rikere enn «bare» en fortelling om at Kvinner Kan. 
Det er en serie som tenker på karakterene sine slik en fotballtrener tenker på spillerne: 
Alle har en viktig jobb å gjøre. 
