Saltkråkan anno 2008
Nydelig, sommerlig skjærgårdsidyll, tøffe og skjønne unger, koselig familieliv, søt selunge – og narkotikasmugling. 

Det er som om historiene fra Astrid Lindgrens Saltkråkan-univers har fått seg ansiktsløftning og 2008-markedstilpasning, minus humoren. 
Et godt sammenskrudd manus og stor spenning gjør likevel at «SOS Svartskjær» er mye mer enn en familiefilmklisjé. 

Stedet er Rotøy i Øygarden nord for Bergen, og hovedpersonen er Noora (12) som bor på øya sammen med høygravid mor, far og lillebror Morten. 
Familien leier ut naust til sommergjester. 
Denne sommeren har de besøk av et tysk ektepar, der ektemannen Dieter er tidligere skiskytter og elsker å skyte seler. 
Store mengder seler ødelegger fisket i området, derfor er det skuddpremie på dem. 
Noora er sterk motstander av dette og forbarmer seg i all hemmelighet over en liten selunge som har kommet bort fra moren. 
Gjester er også tre ungdommer fra Oslo som har skumlere ærend i skjærgården enn å fiske, slik de sier. 
For et stort lasteskip slipper ut pakker festet til bøyer som ungdommene plukker opp. 

Menneskeliggjøring av søte dyr kombinert med barn er et klassisk Hollywood-grep som også norske filmskapere har oppdaget at funker utmerket som trekkplaster i familiefilm. 
Denne historien kunne nok klart seg bra uten selen Selters, som har verdens søteste og mest bedende øyne. 
Men selhistorien er vevd elegant inn i manuset på en logisk måte. 

Det er forfriskende å møte forholdsvis ukjente, norske filmskuespillere, ikke minst gjør Amina Hegvold Sanca en flott jobb i rollen som den tøffe og varme Noora. 

Og ikke minst: 
Dette er den type film som foreldre trygt kan ta med ungene på og samtidig selv få en fin og spennende filmopplevelse. 
