Led Zeppelin:«Physical Graffiti» 

Definisjonen av et stort dobbeltalbum kan like gjerne være denne: 
Undertegne eide «Physical Graffiti» i mange år før jeg i det hele tatt fikk rotet meg til å spille vinylplate nummer to. 
Så rikt er nemlig dette komplette rock'n'roll-albumet (eventuelt: så dum er jeg), at man kan droppe hele «side tre og fire», og likevel sitte igjen med full valuta for pengene. 

Maktdemonstrasjonen består paradoksalt nok av en god porsjon ubenyttede sanger spilt inn under til sesjonene til den ujevne forgjengeren, spedd ut med svimeslående sterke nyheter. 
«Custard Pie», «The Wanton Song», «Houses Of The Holy» og «Trampled Underfoot» er alle knockoutslag, men det som drar en tilbake til albumet, er de lange, musikalsk søkende eposene. 

«Alle» kjenner «Kashmir», og dens bror i ånden, «In The Light», er jammen ikke stort svakere. 
«In My Time Of Dying» er elleve minutter beinhard bluesbrutalitet. 
Og «Ten Years Gone» er overrumplende lyrisk - utstyrt som den er med ikke ett, ikke to, ikke tre, men fire skjønne gitarrefrenger. 
