Hardt og godt når McDormand tar loven i egne hender
Går på og viser frem kostnadene ved å stå på sitt 

FILM: 
Det desperate enkeltmennesket mot systemet er det som skaper friksjonen i «Three Billboards Outside Ebbing, Missouri», den harde, svartkomiske historien som overrasket mange ved å raske med seg fire Golden Globe-priser, inkludert for beste drama. 
Bølgen av oppslutning kan også ha hatt noe å gjøre med at et av filmens temaer, seksuell vold mot kvinner, er så aktuelt. 

Frances McDormand spiller Mildred, som kjører rundt i traktene rundt småbyen Ebbing i Missouri med stivnet ansikt. 
Datteren hennes er blitt voldtatt og drept, men arrestasjonene uteblir. 
Til sist leier Mildred tre svære reklamestativer som hun bruker til å forlange at politiet skal gjøre mer for å oppklare saken. 
Oppmerksomheten hun søker, får hun, men hun mister også mye av sympatien hun har fått: 
Politimesteren (Woody Harrelson) er syk og har sitt å streve med, og omgivelsene synes i stadig større grad at Mildred går for langt. 

Motstanden synes imidlertid bare å gjøre henne mer innbitt, og fører til stadig hardere konfrontasjoner. 
«Three Billboards Outside Ebbing, Missouri» handler om hvordan det kan være både fristende og farlig bare å sette seg på bakbena, insistere, ikke gi seg. 

Loven i egne hender 

Regissør og manusforfatter Martin McDonagh har skaffet seg en betydelig fanskare med actionfilmene «In Bruges» og «Seven Psycopaths», begge barske filmer som ikke viker unna, med sære folk med stivt blikk i hovedrollene og en glede over bloddryppende trefninger. 
Den nye filmen hans vil mer enn å underholde, og går tettere inn på prosessene som kan føre til at trefningene til sist føles som siste utvei. 

Slik skriver britiske McDonagh seg også inn i den amerikanske filmtradisjonen som kretser fascinert rundt hevneren, vigilanten, den handlekraftige enkeltpersonen som ikke orker den trege og ofte ufruktbare veien gjennom systemet og like godt tar saken i egne hender. 
Det mer enn antydes at slike prosjekter, selv om de er svært belastende, også kan være bekvemme, fordi den opprøreren som raser mot systemet kan utsette å vende blikket innover mot sin egen skyldfølelse. 
Enn så lenge. 

Flott McDormand 

Frances McDormand, med sin ujålete og nøkternt karismatiske spillestil, er som skapt for denne rollen. 
Også hun vant Golden Globe for denne rollen. 
Det gjorde også Sam Rockwell, som i mange år har vært en av Hollywoods undervurderte og underbelønnede skuespillere, for rollen som den rasistiske politimannen Dixon, han som i størst grad lar seg provosere av Mildreds prosjekt. 
Også Rockwell spiller strålende, men det narrative løpet som er lagt opp for rollen han spiller, er det svakeste i filmen. 
Måten Dixon utvikler seg på, og den direkte årsaken til at han gjør det, virker merkelig konstruert og sentimental og står ikke til troende. 
Denne litt banale historietråden er også en av grunnene til at «Three Billboards Outside Ebbing, Missouri» fungerer best om den betraktes som en sactionfilm med komiske innslag og en alvorlig kjerne, enn som et rent drama. 

Samtidig er det også tiltalende hvordan McDonagh nærmest underspiller sine egne tekniske ferdigheter. 
Bildene av vårkveldene på bygda i Missouri, med kornåkere og blomster, skildres med en vàr fingerspissfølelse for stemning, uten at det dveles ved. 
Kanskje er det også for å vise frem et knippe mennesker som er så sinte og slitne at de ikke lenger legger merke til det som omgir dem. 
