«Cold war» er en sterk og visuelt vakker kjærlighetshistorie basert på regissørens egne foreldre
Mors og fars historie – på polsk. 

Pawel Pawlikowski er regissøren som for fem år siden sto bak Ida – historien om den unge polske nonnen Anna som oppdager at hun egentlig heter Ida Lebenstein, har jødisk opphav, og at foreldrene hennes ble drept av en bonde i en skog under krigen. 

I Cold War fortsetter Pawlikowski sin sobre bruk av svart-hvitt og formatet 1.37:1. 
Det er et påfallende formvalg, og alle filmfortellinger kler ikke nødvendigvis en så insisterende estetikk, men Pawlikowski vet hva han holder på med. 

Tidskoloritten endrer seg når svart-hvitt brukes nennsomt og klokt, man settes tilbake i tid på en måte som kanskje kan sies å være mer naken og mer umiddelbar. 
Det er også med på å opprettholde den fine illusjonen om at verden var svart-hvit før den plutselig fikk farger. 

Det er en konvensjon som kanskje fungerer aller best i filmer med handling fra mellomkrigs-, krigs- og etterkrigstid, muligens fordi nyhetsfilmene fra den tiden var i svart-hvitt. 
Det er for eksempel høyst uvanlig å lage svart-hvite kostymedramaer med handling fra 1800-tallet. 
Dette burde noen skrive en doktoravhandling om. 
Kanskje har de gjort det allerede. 

Joanna Kulig er god 

Hos Pawlikowski kontrasterer formvalget på forlokkende vis den intense kjærlighetshistorien. 

Joanna Kulig, som også hadde en rolle i filmen Agnus Dei for to år siden, spiller unge Zuzanna. 
Takket være sin sjarm og sin stemme plukkes hun ut til å delta i et statlig sponset program for å gjenreise polsk folkemusikk og folkedans og lage en omreisende forestilling. 
Kulig er en fantastisk skuespiller. 
Punktum. 
Tomasz Kot spiller Wiktor, den noe eldre pianisten som velger ut og organiserer det hele. 

Disse to finner hverandre, men har et forhold som fra første stund møter hindringer i form av politikk, angiveri og redsel. 
Wiktor vil hoppe av til Vesten, men Zuzanna våger ikke. 
De møtes igjen i Paris noen år senere, men selv om de elsker hverandre, sitter begge nå fast i andre forhold. 
Enda senere møtes de i Jugoslavia, heller ikke nå går det. 
Men kjærligheten gir seg heldigvis aldri. 

Filmen fortelles på en befriende fragmentarisk måte, og den er ispedd mye helt vidunderlig polsk folkemusikk. 
Her er det stappfullt av hjerte, vest kontra øst, lojalitetskonflikter, savn, smerte og valg som får skjebnesvangre konsekvenser. 

Pawlikowski vant prisen for beste regissør i Cannes i år, og filmen er polsk Oscar-kandidat. 
Den er en visuell opplevelse og en lise for alle ømhjertede stakkarer. 
