Emilie Nicolas topper debuten med sexy R&B og sårbar pop
Emilie Nicolas' andrealbum er en emosjonell berg-og-dalbane. 

ALBUM: 
Å vende tilbake fire år etter et unisont hyllet debutalbum, er ikke bare en ekstremt utfordrende oppgave. 
Det er også noe som sjelden byr på store overraskelser. 
Suksess innebærer jo som regel en formel det er lett å returnere til. 

Den lange pausen, etter at Emilie Nicolas ble rammet av sykdom, har derimot ikke inspirert til lettvinthet. 

Hele 2014s bransjeyndling safet nemlig på ingen måte da hun for en drøy måned siden slapp «Higher Love» – den første smakebiten fra hennes ekstremt etterlengtede oppfølger, «Tranquille Emile». 

Milevis unna «Like I'm a Warrior» sin melankolske, elektroniske pop, som i 2018 (presist beskrevet av kollega Kim Klev) for lengst har gått «tretten på dusinet». 

Med en overraskende oppløftende base i alternativ, moderne R&B; a la SZA og H.E.R., tok Bærumsartisten isteden et gigantisk stilhopp, og landet på sin mest imponerende låt per dags dato. 

En perfekt oppvisning av 30-åringens fabelaktige meloditeft, og ikke minst hennes evne til å utføre den gjennom eksepsjonell vokal og deilige drypp av komplisert kjærlighetsnostalgi. 

«We were too hot, we melted off / A kiss turned into night in daytime / It's been forever since I felt forever.» 

Etter de gyngende herlighetene som får deg til å lage grimaser av nytelse og rope «sang it!!» av full hals, kommer den selverklærte påvirkningen fra Frank Ocean bedre fram på «New Shot», før «Naive» gjør det klart at «Tranquille Emile» langt fra bare er produktet av nye sjelfulle inspirasjonskilder. 

«Been so naive for so long» åpner hun i et melankolsk, elektronisk landskap, hvor vi igjen er tilbake i den stemningsfulle, nordiske noiren – med dype, mørke strykere og hele pakka. 
Selvransakende om å vente på han som aldri kom. 

Vakkert og effektivt, men ikke like treffende som kombinasjonen av albumets stilarter på hypnotiserende «Wild One». 
Sexy beskrivelser av forholdet mellom bad boyen og kvinnen som vil redde ham («He’s a wild horse, I’ll ride him good / Tame that motherfucker / He’s a wild one, of course he will / Fall into me like a baby»). 
Selvsikre steg inn i førersetet man gjerne entrer i sitt tredje tiår. 

«Future» viser nok en gang Nicolas’ enestående R&B-teft;, med komplementerende vokal fra Jarle Bernhoft, og et driv som tar oss straka vegen til church. 
Den spennende nye sjansen fra «New Shot» hun vet kan ta fra henne all kontroll igjen. 

«I got to look out for someone like you / Cause you put grills in my head, and I’ve already left the present.» 

Nittedølingen er forøvrig bare én av en lang rekke med gjester som bidrar i det skjulte gjennom hele albumet. 
Det være seg med vokal, instrumenter eller Akam1k3 sin knipsing over produksjonsfundamentet til Nicolas, Anders Opdahl, Nicolay Tangen Svennæs, Axel «Axxe» Carlson – og ikke minst hennes mangeårige studiopartner Eivind Helgerød. 

Sammen utgjør besetningen det brede spennet som strekker seg fra de nye musikalske innflytelsene til mer velkjente elektroniske lydbilder på «String» og «Dark Matter». 
Sistnevnte med en intens, gåsehudgivende vokal-bridge, som i sin tur leder over i den oppgitte håpløsheten på «Let Me Love You». 

Tilbake til han som ikke elsker henne nok. 
Som en 2018-versjon av Bonnie Raitts siste timer med sin store, ubesvarte kjærlighet («Just let me fuck you, and I can let it go»). 

Nicolas’ hyllede jazz-vokal får skinne over Opdahls ståbass på «God Damn», før vakre «Roots» og til slutt «Feel Fine» avrunder som en kombinasjon av «Purple Rain» og Kate Bush. 
«I’m such a loser / Can’t keep anything» synger hun, og får etter hvert hjelp av et over 50 personer sterkt kor til å slå fast at «You only get one chance». 

Den sjansen har Emilie Nicolas også tatt med en oppfølger som ikke bare overgår debuten fra 2014, men ikke minst legger oppdaterte byggeklosser for et spennende nytt kapittel i hennes allerede sterke katalog. 
