Irak for nybegynnere
«Route Irish» er en lite overbevisende thriller om Irak-krigen. 

FILM: 
Jeg er usikker på hva det sier om Ken Loach anno 2011 at han har valgt thrilleren for å si hva han synes om Irak-krigen, en sjanger han åpenbart ikke behersker. 

Jeg har ofte likt den tydelig politiske Loach når han raser mot urettferdighet og hykleri i sine sosialrealistiske portretter av britisk arbeiderklasse: 
«Riff-Raff», «Raining Stones», «My Name is Joe», «It's a Free World». 
Hvis han denne gangen hadde valgt en mer tradisjonell fortellermåte, er det mulig «Route Irish» kunne blitt enda en invitasjon til indignasjon. 
I stedet irriterer man seg over usannsynlighetene og overdrivelsene. 

Velkjent stoff 

Fergus (Mark Womack) er en tidligere elitesoldat som siden har vært godt betalt privat sikkerhetsvakt i Irak. 
Han overtalte barndomsvennen Frankie til å gjøre det samme og nå er Frankie død, etter et angrep på «verdens farligste veistrekning» fra Bagdad lufthavn til the Green Zone, også kalt «Route Irish». 
Vi skjønner raskt at de dresskledde sjefene for Frankies firma har noe å skjule, siden de er på jakt etter en mobiltelefon med kompromitterende opptak. 

Mentalt er Fergus en knudrete bunt av raseri, skam og sorg og det er ikke vanskelig å føle med ham. 
Skildringen av hans forhold til Rachel, Frankies enke, gir anslag til et medrivende drama som aldri kommer, siden Loach har laget en konspirasjonsthriller av svært velkjent materiale: 
Leiesoldater, drap på sivile, cover-up og glatte skurker med slips. 

Overforklarende 

Mye av handlingen baserer seg på at de involverte ikke kommer på å gjøre noe så elementært som å overføre en videosnutt fra irakisk mobil til egen pc, mailkonto eller minnebrikke. 
Resultatet er ramponerte leiligheter, brutal vold og eksplosjoner. 
Vi til og med en malplassert og svært lite realistisk waterboardingscene der en råbarsk elitesoldat virker utmattet etter tre sekunder med vått håndkle over ansiktet. 

Dessuten har Loach og hans faste manusforfatter Paul Laverty en lei tendens til overforklaring. 
De kunne med fordel tatt høyde for at publikum vet en del om krigsprofittørene i Irak og at vi ikke trenger en veltalende direktørskurk langt opp i nesa for å lukte konspirasjon. 

Grådighet, drap på sivile og privatisering av krig er langt ifra uaktuelle tema, selv om vi er i ferd med å glemme Irak, men Loach begår thrillerens første dødssynd: 
Han befinner seg to steg bak publikum. 
