Real Ones er spennende igjen!
Bergensveteranene våger å tråkke feil på sin nye plate. 

Real Ones kan ikke lage dårlige album. 
De har det rett og slett ikke i seg. 
Bergensbandet er litt for flinke og har litt for god smak til å gå på en skikkelig smell. 
Etter 24 år, nesten 1000 konserter over hele verden, ti album og to spellemannpriser, har ikke dette bandet stort mer å bevise. 
Problemet er at det har gjort dem litt forutsigbare; Real Ones-utgivelser betyr som regel detaljrik, solid og trivelig musikk med inspirasjon fra øst og vest, nord og sør. 
Det er godt og trygt, men ikke alltid så mye mer. 

Allerede fra første takt skjønner man at det er noe annerledes ved «Hey Future ...». 
Åpningslåten «Hey Junior» starter med smektende eksotiske rytmer, bare i et tydelig datert, elektronisk uttrykk, og med det som meget mulig er en av deres fineste melodilinjer til nå. 
Det er som om bandet vever en drøm av 80-talls synthpop, moderne indierock og 70-talls progrock, før de slår oss i bakken med «Back On My Feet», som på uforståelig vis klarer å sause sammen en frekk blanding av calypsoflørt og et refreng som ville passet perfekt inn på Elton Johns «Goodbye Yellow Brick Road» (1973) 

Den elegante softrockeren «Not Lost 
On Me» føles mest av alt som en enorm ullgenser, som mykt og forsiktig svøper en i ømme, varme toner. 
Albumets første, lille nedtur er «Birds of Bergen», en sjarmerende, men fullstendig overflødig låt som med et litt glattere akkompagnement like gjerne kunne vært en typisk Englebert Humperdinck-sviske. 
Den lille perlen «Past» roer det hele ned med en underskjønn kombinasjon av americana, norsk folkemusikk og stillehavsromantikk, mens «Easy To Be Loved» er vakker, men litt for pregløs til at man kan elske den. 

«One Two Three Four Five Six (Yes Mom)» og «Five Six Seven Eight» er akkurat vakre og innfløkte nok til at de fanger oppmerksomheten, men er til syvende og sist såpass flyktige at det eneste som sitter igjen er en uforskammet fengende melodilinje som muligens har litt vel mye til felles med Kim Larsens «Papirklip». 

Heldigvis avslutter bandet på topp: 
«Fall Back 
On Me» har en melodi som snytt ut av nesen på gamle altenativrockehelter som Blind Melon og The Presidents of The United States of America. 
Med litt programmering, et kledelig countrypreg og et artig kor er dette den perfekte avslutningen på et variert, spennende og underholdende album som tør å ta noen sjanser. 

«Hey Future …» er et vakkert og spennende album som lar Real Ones vise seg frem fra en ny side, hvor staffasje og intrikate arrangementer og progresjoner har måttet vike en smule for sterke melodier og stemning. 
Det gjør dette til et annerledes – og dermed også mer interessant – Real Ones-album. 

Plaeten har sine skjønnhetsfeil, men den innehar også en lekenhet av de sjeldne. 
