Stjernespekket pliktløp
Det virker opplest og vedtatt at dagens 40-åringer er en generasjon som egentlig aldri ble voksne. 
De slutta aldri med sneakers og har en mental alder på 28. 
Foreldrene i «Grown Ups» tilhører denne generasjonen av mennesker som tilsynelatende våkner hver dag, får øye på barna sine og tenker «jøss, jeg er forelder». 

Filmen starter godt nok: 
Fem barndomsvenner møtes igjen til begravelsen av sin gamle baskettrener. 
Med unger, koner og kjæledyr på slep tar de en 4. juli-langhelg i en hytte ved en innsjø. 
Alle fem er karikaturer av ulikhet: 
Én er rik og vellykka, en annen singel og alkoholisert, en tredje godslig familiemann, etc. 
Gammel intern humor holder dem sammen. 

«Grown Ups» oser av en sånn trivelig tilforlatelig og familievennlig amerikanskhet som er skremmende lett å svelge ned med en pizza foran tven. 
Ingenting er alvorlig og det går bra til slutt, menn er menn og kvinner er kvinner, og selv om humoren kan være skarp, ligger alltid kjærlighet i bunn. 

Det stjernespekkede skuespillerlaget har en umiddelbar appell, og hever forventningene. 
Hva kan så mange store navn få til sammen? 

Karakterene i «Grown Ups» er ikke så verst utformet, til tross for at (de sexistiske) stereotypene florerer. 
Kvinnene hviner over muskler og rister oppgitt på hodet over barnslige menn, som for det meste stirrer på rumper og tisser i bassenget. 
Innimellom kommer små doser moral om at det er bra at de teknofrelste barna leker ute og at ektefeller må være forståelsesfulle. 

«Grown Ups»byr på noen gode øyeblikk og treffende kommentarer. 
Jeg vil gjerne like filmen mer enn jeg gjør, den er jo trivelig, om enn på en litt kvalm måte. 
Videre hamres det imidlertid pliktskyldigst i vei med halvgode punchlines som om det var om å gjøre å komme i mål med flest. 
Vitsepoengene resirkuleres over en lav sko. 
Noen av de mest populære? 
At svigermor promper, at han ene skyter seg i foten, at bikkja bjeffer rart, og at den ene kona fortsatt gir bryst til fireåringen. 

Spesielt på hyttetur kan enkel, intern humor repetert i det uendelige skape et helt unikt samhold. 
Veldig effektivt i virkeligheten, mindre effektivt på film hvor seeren til slutt føler seg som den utenforstående førstegangsbesøkende som snart har gitt opp å infiltrere vennegjengens humorfort. 

Men om publikum skulle slutte å le, gjør i det minste ikke skuespillerne det. 
Mye av filmen er viet øyeblikk der skuespillerne ler seg i hjel av det morsomme som blir sagt og gjort. 
Det kan ta futten ut av til og med de vitsene som faktisk ER gode. 
Adam Sandler greier ikke engang fullføre de alvorlige ærlig-familiemann-scenene uten et halvskjult glis. 

For all del, de hadde det sikkert morsomt under innspillinga. 
