TV-anmeldelse:Århundrets kopi 

Hver gang vi har «Stjernekamp», mener VGs anmelder. 

PROGRAM: 
«Århundrets Stemme» Norsk underholdningsprogram 

MED: Guri Solberg, Ivar Dyrhaug, Bertine Zetlitz med flere. 

Sendes direkte lørdager på TV 2. 
Premiere på TV 2 lørdag 3. mars. 

Trenger nasjonen enda et TV-konsept for artister av ulike grad av aktualitet som stemmes ut? 

«Århundrets Stemme» mener selvsagt det. 
Undertegnede er ikke umiddelbart overbevist. 

Det betyr ikke at programmet er elendig underholdning, men hakket mer trygghetsorientert enn man skulle forvente når man først skal opp på dette nivået. 

Ikke minst i låtvalgene, og i en ganske høy andel av deltagere vi har sett i lignende programmer tidligere. 

Konseptet er at hver lørdagskveld hyller og gjenspeiler et tiår, både i en historisk tidsmaskin og en musikalsk tidsåndmaskin. 

Deltakerne velger fritt innenfor sjanger og artist. 

To eksperter kommenterer (les: jubler) over prestasjonene og en dyktig og trygg programleder holder det hele sammen. 

Ja, det høres ut som «Stjernekamp» med innlagt historietime. 

Det er ikke så rart - samme produksjonsselskap står bak begge. 
NRK har forhåpentligvis hatt en høflig, men bestemt alvorsprat med dem. 

TV2-programmet skiller seg på noen marginale områder, og et sentralt: 
Det er betraktelig mindre heseblesende og crazymorsomt i formen enn det «Stjernekamp» har utviklet seg til. 

Guri Solberg er en rolig, trygg og interessert programleder som gir alle tid til å få hvilepuls. 
Hun har en faktaorientert og grundig tilnærming til alt hun gjør, og glir umerkelig mellom norsk og engelsk om det trengs. 

Ekspertene: 
Ivar Dyrhaug (kjent fra Beat for Beat) for anledningen i hvit polo. 
Alltid like engasjert, smittende og/eller irriterende begeistret. 
På med sin sedvanlig triviabesettelse og onelinere. 
Stemte Beatles på sekstitallet. 

Bertine Zetlitz (kjent fra «Hver gang vi møtes») , for anledningen med knallgule negler. 
Varm og kontrollert, med konstruktive tilbakemeldinger som om hun var musikkprodusent. 
Velger seg Rolling Stones. 

Selv om programmet egentlig ikke varer så mye lenger i ren tid på skjermen enn NRK-programmet (kun avbrutt av reklame, reklame, nyheter, været, sporten, reklame etc.) får artistene likevel tid til å resonnere mer rundt låtvalgene sine. 
Fordi de ikke har en øvingssekvens med, blir tempoet lavere og mindre frenetisk. 
Skuldrene er så lave at Nosizwe Baqwa tror hun kan bergensk i et temp (trenger ikke gjøre det igjen). 

Og man merker nesten ikke at artistene går på scenen. 
Artistene, ja. 
Her er noen ord om det de fikk ut av kvelden: 

William Hut - Moon River (fra Breakfast at Tiffanys) 

Han fra Poor Rich Ones og senere fra seg selv, har ikke vært med i noen musikkrealityer. 
Her gjør han nedpå og sedat pianobarversjon av en låt som mange tror er enda eldre enn bare femti. 

Øyvind «Elg» Elgenes - Blowing in the wind (Bob Dylan) 

Langhåret kar fra Kristiansund som også var med i «Hver Gang Vi Møtes». 
Satser her trygt på Dylan, uten å huske at opphavsmannen har endret låten mange ganger siden 1962. 
Imponerende fingerspill. 

Chris Medina - The House of the Rising Sun (The Animals) 

Programmets Adam Douglas - bare at han er kjent allerede. 
Ja, han har flyttet til Norge for kjærligheten. 
Var med i Idol i USA. 
Har en åpenbar uttalefordel og har bitt seg merke i at det er mye roping på originalen av denne nesten utslitte klassikeren. 
Så det gjør han også. 
Det var kanskje ikke nødvendig. 

Nosizwe Baqwa - (I Can’t Get No) Satisfaction (Rolling Stones) 

Søstera til han i MadCon. 
Var med i Stjernekamp. 
Vil at folk skal sprette opp av sofaen og danse. 
Gjør Rolling Stones til kveldens SÅ LANGT beste og mest nytenkende tolkning, i en påkostet soulversjon med blåserekke. 
Gir faen med stil. 

Guri Schanke 
- In mye life (The Beatles) 

Selv med latinsk Eurosongdeltakelse og album i baklomma er hun vel fremdeles først og fremst skuespiller og ikke sanger. 
Det bekreftes også av en mer enn ganske sur og gjennomgående skjelvende fæl «In My Life». 
(Som av en eller grunn er filmsatt av bilder fra Rune Larsen-programmet «Lollipop»). 

Erik Søfteland 
- I got you (I feel Good) (James Brown) 

Osing som faktisk også har vært med i Stjernekamp og vunnet danseprogram. 
Har stemme som går høyt og lavt når han gjør en underlig manisk og ganske spastisk ufrivillig rock-versjon av denne institusjonen av en låt. 

Daniel Owen - My Girl (The Temptations) 

Var ung i Norske Talenter. 
Treffer ikke helt alle tonene her - dette er vanskeligere å mestre enn man skulle tro. 
Programmets yngste gjør uansett boyband greit igjen, med kveldens beste moves, fineste dress og mest overbevisende kyss. 

Marianne Sveen - Dr. Feelgood (Aretha Franklin) 

Tidligere Katzenjammermedlem, uten musikkTV-erfaring. 
Jublende stemmekontroll, korrekte virrende bevegelser. 
Hadde TV2 skrudd av fargene her hadde det vært en helt perfekt illusjon. 
Mener serious business. 

Jannike Kruse - Aquarius (fra Hair) 

Programmets andre «først og fremst skuespiller, ikke artist». 
Synger bedre enn Schanke, for eksempel ved å treffe tonene og vite hvordan stemmen skal brukes lurt. 
Også lurt å velge en musikal, for greiene er litt mindre skjerpet her. 
Sikker. 
Stødig. 
Men for det meste uangripelig sunget teater. 

Frida Ånnevik - Woodstock (Joni Mitchell) 

Kveldens eneste aktuelle artist, med en fersk Spellemann i huset. 
Vågal nok til å prøve seg på Joni Mitchell. 
Men hun gjør det godt, og tolker så avkledd at det nesten brister til tider. 
Med en så høy vanskelighetsgrad og gjennomføringsevne i første program, kan hun bli veldig interessant å følge med på videre. 
