Livet i vektskålen
Med så stor letthet kan tilværelsens tyngde formidles. 

Man må kanskje være Bent Hamer for å finne noe filmatisk ved Justervesenet. 
Man må definitivt være Bent Hamer for å formidle Justervesenet med så stor poesi. 

Kiloen står sentralt, vektskålen står sentralt, og i den vektes mye mot hverandre. 

Urbanitet kontra landlighet. 
Ensomhet kontra kjærlighet. 
Rigiditet kontra kaos. 

I siste instans er det selve livet Bent Hamer legger i vektskålen. 
Det bemerkelsesverdige er med hvilken letthet han gjør det, filmatisk og — la oss kalle det filosofisk. 
Holder man seg til filmens terminologi og univers, kan man si at Hamer har begått en lettvekter med tyngde. 

Holdt i en fargepalett av blått, rødt og blågrått, er Hamers umiskjennelige billedspråk nærmest mettet med meningsbærende metaforer. 
Noen av dem påkaller frydefulle smil, noen dirrer av stille skjønnhet. 
Andre treffer magen med en dump smerte, eller sorg. 

I Paris, i Det internasjonale byrået for mål og vekt (BIPM), oppbevares alle kiloers mor i en særdeles vellukket safe. 
Hvert år arrangerer BIPM et kiloseminar, som inkluderer kontrollmåling av hvert enkelt lands kilo. 
Å frakte kiloen fra Justerverket til Paris krever forordninger og prosedyrer. 

Vanligvis er det Ernst (Stein Winge) som reiser til Paris. 
I år må jobben overlates til hans datter Marie (Ane Dahl Torp). 

Mens smågretne gamle gubber har vært Hamers gjennomgangsprosjekt, lar han denne gangen en ung, urban kvinne stå i sentrum. 
Om hun har noen likhet med noen av Hamers menn, er det kanskje lokfører Odd Horten fra «O'Horten». 
De deler i hvert fall en uttalt dedikasjon for jobben. 

Om Maries tilværelse kan man si at den er strikt, og i ferd med å tømmes - i alle ordets betydninger. 
Mens Marie kjører fra Justervesenet og hjem i sin blå Buddy, panorerer John Christian Rosenlunds kamera et bynært boligområde bestående av moderne funkisrekkehus der ordning & reda råder. 
Bortsett fra i Maries leilighet, der møbel etter møbel stadig hentes av en eksmann som forsvinner med lasten på biltaket rett før hun svinger inn i oppkjørselen. 

Det strengt velordnede er en gjenganger i det ene velkomponerte, humoristiske bildet etter det andre, fra Justerverkets indre gemakker til hoppbakken Marie kontrollmåler i silende regn. 

Opp mot dette: 
Et myldrende Paris. 
Men også der; personer som krever orden. 
En kelner skyver en uordentlig kaféstol på plass i rekken. 
Gruppebilde med nasjonale kiloer på fanget. 

Og så: 
Nye muligheter. 
Nokon kjem til å komme. 
Gartneren 
Pi som skal på teater og se Jon Fosse. 
Målene fot, tomme og favn som får ny verdi. 

Men alt dette ville bare hatt halv verdi uten Ane Dahl Torp. 
Den rake skikkelsen, den effektive gangen. 
Ansiktets kontrast. 
Skjørheten under den distanserte, hardt tilkjempede kontrollen. 
Smilet, når det plutselig bryter frem. 

Rollen som Marie er ikke bare Torps beste på fryktelig lenge. 
Den viser også hvilken formidabel skuespiller hun er. 
Ikke bare har hun en særegen evne til å bruke kropp og tilbakeholdt mimikk, hun behersker den tilbakeholdne spillestilen som er helt nødvendig i en så neddempet film som dette. 

Som i «Salmer fra kjøkkenet» skaper rollefigurenes vitenskapelige tilnærming til fag og virkelighet en særegen, skakk humor. 
Denne gangen bryter en enda sterkere varme igjennom, eller; en annerledes varme, melankolsk, men også romantisk. 

Et annet ekko fra Hamers salmer finnes på billedsiden. 
Den gangen lot han en rad svarte Volvoer paradere gjennom skandinavisk åkerlandskap med hver sin baderomsgrønne, kuleformede campingvogn på slep. 
Denne gangen er det de internasjonale seminardeltakerne som paraderer under parisiske løvtrær med hver sin blå paraply, bærende på hvert sitt nasjonale kilo. 

Igjen lar Hamer bildene få følge av Kaadas musikk. 
Sterkt tilstedeværende, men aldri påtrengende, forsterker den filmens stillferdige, melankolske tone. 
