Anmeldelse:Nydelig farvel fra Henning Mankell 

Trollbinder leserne i sin siste bok. 

«Det er veldig lite man egentlig trenger for å leve», fastslår Henning Mankell i den siste boken han rakk å skrive før han døde. 

Det er en nydelig roman; vemodig, vittig, skarp, klok — og med akkurat så mange krimelementer at Mankell også her klarer å trollbinde leserne. 

Oppfølger 

Oppfølger 

Der står han, 70 år gammel, med en mislykket karriere og et mislykket kjærlighetsliv bak seg. 
Det eneste han eier er gummistøvlene han rakk å få på seg. 
Det viser seg å være to venstrestøvler av merket Tretorn. 
Det tar ham et helt år og en hel bok å skaffe til veie en høyrestøvel. 

Den svenske krimkongens siste bok er ingen krim, men krimelementene er der. 
Hvorfor brant huset ned? 
Welin blir selv mistenkt for forsikringssvindel inntil flere hus i skjærgården brenner ned. 
Uhyggen sprer seg blant skjærgårdsfolket, der bare attgløymene er igjen etter sommergjestene. 

Bortsett fra den vakre kvinnelige journalisten, som vekker Welins slumrende gammelmannshjerte til live. 
I likhet med alle andre i boka har hun sine hemmeligheter. 
Det har også Welins hissige datter, som bare dukker opp og forsvinner igjen. 
Disse to skal komme til å gi den aldrende legen et glimt av håp og lys og fremtid. 

Komisk-grotesk 

Dette er mer enn et portrett av en stillferdig eldre mann, som mister alt og grubler over livet og døden. 
Welins eneste reaksjon når han står overfor en sørgende enke, er avsky over hennes fedme og spørsmålet om hun ville kommet seg opp hvis han satte fingeren i fettet hennes så hun deiset over ende. 

Komisk-grotesk 

Slike komisk-groteske detaljer, som avslører vår sammensatte natur, er Mankell uhyggelig god på. 
Dette også vist gjennom Welins kyniske gjenerindring av sine mange mislykkede kjærlighetsforhold. 
Bokas eneste skjønnhetsfeil er at visse av disse tilbakeblikkene blir vel langdryge og malapropos. 

'Når krimforfattere skal skrive ren prosa, er det ikke alltid like vellykket. 
De har ikke språket som skal til for å bære en bok som ikke følger krimromanens oppskrift og velkjente teknikker. 
Det har Mankell. 
«Svenske gummistøvler» er en stilistisk nytelse, også selvsagt takket være oversetteren Kari Bolstad. 

Frykten for døden 

«Kanskje han strøk omkring her ute på øya om natten? 
Kanskje han sov i båthuset? 
Hit inn skulle jeg aldri slippe ham.» 

Frykten for døden 

Under det hele ligger den melankolske vinterlige skjærgårdstemningen. 
Og frykten for døden, også denne formulert med Mankells skakke blikk. 
Som da han spekulerer over hvorfor det gamle huset som nå ligger i ruiner, brant ned. 

«Det var som om huset hadde satt fyr på seg selv. 
Som om et hus kunne begå selvmord av trøtthet, alder og lede», fastslår han med den selsomme sødmen som hviler over den vakre boka. 
