«The Hitman’s Bodyguard:»B-film på høyt budsjett 

Denne actionkomedien legger ikke skjul på at den er dårlig. 

Jeg har aldri drept noen som ikke har fortjent det, påstår «verdens beste» leiemorder Darius Kincaid (Samuel L. Jackson) et stykke inn i denne filmen, etter å ha drept for fote på veien fra Manchester til Amsterdam. 

For første gang kan det virke som rollefiguren tar seg selv høytidelig, og det er et øyeblikk som er helt ute av takt med resten av filmen. 
Men heldigvis tar det eksplosive klimakset knekken på sist rest av moralsk bevissthet, og vi kan forsøke å sette pris på filmens kvaliteter, der de måtte dukke opp i actionsekvensene. 

Jackson sparker litt liv 

Resten av handlingen er tilrettelagt for disse sekvensene og nesten meningsløs å gjenfortelle. 
Samuel L. Jackson og Ryan Reynolds spiller leiemorderen og livvakten (derav tittelen) som motvillig blir nødt til å samarbeide for at førstnevnte skal kunne vitne mot en diktator fra Hviterussland i Menneskerettsdomstolen i Haag. 
De gjør det begge for en kvinnes kjærlighet, men de trenger halvannen time med død og ødeleggelse for å gjøre seg fortjent til den. 

Jackson er den som får mest ut av den syltynne rollen, og ofte handler det om hvor mange ulike valører han kan tilføre uttrykket motherfucker (og det er ikke få). 
Reynolds er ment å være den ansvarlige, den som skal beskytte Darius, og det er en mer utakknemlig rolle. 

Ingen god lek med klisjeer 

Jeg er i utgangspunktet svak for denne typen retro-action der man slåss med nevene og flykter i speedbåt nedover Amsterdams kanaler, før man ender opp i en etisk diskusjon med en superskurk på taket av Haag-domstolen. 

Det er nesten så man er tilbake til 90-tallet, også med hensyn til hvor billige effektene ser ut. 
Det er noe nærmest uskyldig, eller hjernedødt, ved et univers der Europas vakre byer og sivile samfunn, som for tiden er utsatt for virkelig terror, når som helst kan sprenges til himmels av mørkemenn med et glimt i øyet. 

Her er alle klisjeene intakt: 
Gary Oldman som ond diktator, korrumperte politisjefer og biler som går opp i flammer etter som våre antihelter blir ferdig med dem. 
Men regissør Patrick Hughes viser ingen glede over å leke seg med klisjeene. 
Det friskeste grepet er å la Salma Hayek parodiere noen av sine tidligere roller, men hun får bare noen få minutter og replikker som ikke er morsomme nok. 

Fantasiløst 

Hvem er ondest – han som dreper onde motherfuckers eller han som beskytter dem, spør Jacksons rollefigur, men det er ikke meningen at vi skal reflektere over det. 
Dessuten er det – igjen – måten Jackson sier det på som er avgjørende. 

Regissør Hughes kom rett fra gjenforeningsfesten til gamle actionhelter i The Expendables 3 for å redde denne filmen i tolvte time. 
Det klarer han ikke, men det spørs om noen ville klart å utrette mye med dette fantasiløse materialet. 
Hughes har laget en b-film på høyt budsjett, selv om han makter å heve filmen noen hakk i actionscenene. 
Hans største synd er imidlertid at filmen ikke er morsom. 
Og ikke engang Jacksons verbale vidd kan gjøre noe med det. 
