Det er skremmende å se for seg norsk rap uten Vaular.Vi snakker tomrom 

Lars Vaulars siste album går rett hjem. 

ALBUM: 
Det begynner å bli en tradisjon å kaste lovord og høye terningkast etter Lars Vaular, men helt siden bergensrapperens gjennombrudd i 2009, har det strengt tatt vært Lars på én side og resten av Rap-Norge på den andre. 
Ja, det kan til og med debatteres for at landets beste rapper inntok tronen allerede i 2007 med klassikeren «Samme nr som i 99», men for objektivitetens skyld kan jeg holde litt tilbake. 

I en klasse for seg selv Selvfølgelig finnes det andre der ute som både selger mer plater og fyller større arenaer, men fra et musikalsk standpunkt er det nesten skremmende å se for seg den norske rapscenen uten Vaular. 
Vi snakker tomrom. 
Den hårfine kombinasjon av fengende hitsingler og lyrikk på ypperste nivå - gjerne samtidig - mangler sidestykke i en sjanger hvor enkle metaforer og pinlig selvfølgelige tenåringsbudskap altfor ofte forveksles med dybde. 

Når han fram til den endelige releasen, 11. oktober slipper ukentlige kapitler av femtealbumet, «1001 Hjem», er det nok en gang på nye premisser. 
Med 12 historier (pluss 3 bonusspor) vi får muligheten til å sette oss enda dypere inn i via musikkvideoer, litterære tekster, illustrasjoner, og fotoserier på nettportalen 1001hjem.no fra og med fredag 13. september. 

Ingen dum idé fra en tekstforfatter som nok ofte går over hodet på mange av sine lyttere. 
Undertegnede inkludert. 

Tenåringsromantisering 
Det er derimot ikke like vanskelig å få med seg at Vaular fortsatt holder nostalgien og ungdomsnaiviteten tett til brystet, perfeksjonert på låter som «Nonsens», «Denne byen e vår», «16 år», og «Gary Speed» med sitt mesterlige tribunebrølrefreng om rapperens avdøde fotballhelt. 
På typisk Vaular-vis er sistnevnte også en romantisering av tragedien, forøvrig like «Vaularsk» som det er å gjøre en historie om seksuelt overgrep og alt det innebærer av skam og lokal utfrysning til en av årets vakreste låter («Trådene som gløder»). 
Eller som når han med «Ingemannsland» tar et oppgjør med norsk smålighet og asylpolitikk, uten at budskapet forsvinner i klein politisk korrekthet. 

Produsent-høyrehånd, Thomas Eriksen har som vanlig et overhengende ansvar for albumets musikalske landskap, men får denne gangen også uvurderlig beat-hjelp fra Tailors, Frode Flatland (Ungdomskulen), Drippin' og ikke minst unge Sigurd Lauritzen (Autobarn) med sin funkdafied synth, som både fargelegger albumets sexy intro og mitt personlige favorittspor, «Blinde kvinners drømmer». 

«1001 Hjem» legger seg pent inn i rekken av glimrende album fra Lars Vaular, som bare fortsetter å bygge på sin enestående katalog i norsk musikksammenheng. 
Det blir dog spennende å se om han allerede har levert sitt beste, eller om et eventuelt definerende verk vil komme på senere år. 
Jeg krysser fingrene for det siste. 
