KINOSOMMERENS PERFEKTE JOKER!
Grandios oppvisning i mørk og mettet action! 

HANDLER OM: 
Filmen starter der «Batman Begins» slutter: 
Batmans opphav er altså gitt. 
Batman og politisjefen James Gordon har et forholdsvis oversiktlig forhold til Gothams forbrytere. 

Men så dukker mesterhjernen Jokeren opp; fullstendig uberegnelig, totalt uinteressert i «normale» vurderinger, både som skurk og menneske. 
Han skal bare ha det moro - etter egne normer: Sadistisk, destruktiv, manipulerende, kaoselskende, ravgal bak en vanvittig og utflytende klovnemaske. 
Helvete - bokstavlig talt - er løs! 

DOM: 
«The Dark Knight» er et forbløffende og ufattelig effektivt stykke underholdning. 
Referanser, teknikk, samtidskommentarer og personskildringer er alt annet enn overfladisk underholdning. 
På mange måter er dette en tung og utfordrende kunstfilm i rammer av særdeles effektiv kommersiell filmmaking. 

Det er en Batman-film. 
Men superhelten (som blir stadig mindre «super») får ha oss unnskyldt: 
Dette er Jokers film! 
At Heath Ledger spiller rollen, den nest-siste han rakk før han døde av en overdose i januar i år, fyller en selvfølgelig med ekstra oppmerksomhet og sorg - på forhånd. 
Det tar ca et minutt før alt er glemt; så ufattelig sterkt spiller han sin rolle: 
Hyperenergisk, ond, helt umulig å plassere. 
Er han et menneske, eller er han den helt ekstremt tydeliggjøring av USAs gjennomførte, paranoide mareritt av alt det som vil ødelegge «God`s Own Country»? 
Jeg vet ikke. 
Jeg vet bare at Jokeren er; en Satan av teologisk omfang, innrammet av lyd, lys og bilder som gjør at han etser seg fast. 

Nåvel: 
Samtlige av de andre viktige rollene er noe nær perfekt besatt: 
Christian Bale er den deprimerte Batman med stor og vedvarende effekt - og innsyn i egen funksjon, nå og i fremtiden. 

Veteranen Michael Caine som hans butler er presisheten selv, og ikke minst umistelig som leverandør av tørr, velplassert og høyst nødvendig humor. 
Maggie Gyllenhaal er dyktig nok og troverdig nok til å være kjæresteemne i skvis, uten å være uinteressant pen. 
Gary Oldman virker tilsynelatende litt kjedelig med sin bart, sine hornbriller og konvensjonelle dresser som politisjef - inntil man innser hans ultimative funksjon som det «normale» samfunnets siste ærlige purk. 

En sjangerfilm som «The Dark Knight» kunne ha vært i forhold til forventningene, ville tatt lett på et tema som vold. 
Det gjør denne filmen ikke. 
Se bare på Batmans sår og arr! 
Og uansett hvor mørk og negativ hele filmen i perioder kan virke: 
Her er strimer av håp, her er helt alminnelige mennesker som velger humanitet fremfor mobb-eksesser. 

Jeg var uhyre fascinert av «Batman Begins». 
«The Dark Knight» er enda bredere, dypere og bedre. 
Det var ting jeg irriterte meg over underveis. 
Og da filmen sluttet, var det elementer - særlig mot slutten - som jeg syntes var unødvendig utbrodert. 
Etter noen timer med filmen i hodet, kverner den rundt med uforminsket styrke. 
Irritasjonen har vist seg å ha en hensikt; de detaljerte avslutningsscenene helt nødvendige for hva filmen selv ønsker å være. 

Kort sagt: 
Jeg har ingen vektige motforestillinger; jeg er bare mektig imponert! 
