Løp, løp, kylling på kino!
Man kan risikere at «Lille kylling» fører til flere skilsmisser i Norge, fordi fedre som ellers føler seg tvunget til å se NRK-sport hele helgene, skal ha en unnskyldning til å følge ungene sine på kino. 

Dette er betenkelig sjarmerende, med en rik og oppdatert figurtegning som bare egner seg til tilbakelent nytelse og begeistret latskap. 
Igjen og igjen. 

Lille kylling er et pjuskete lite skalldyr som rammes av den kjente fabelen: 
Han får en eikenøtt i hodet og påstår at en blå, skiltforma del av himmelen datt ned. 
Gutten blir utsatt for mediehypa hån. 

Far hans er en godslig 90 kilos hane som elsker gutten sin med et svulmende matbryst som man ellers bare finner i Helgøs-hyllene, men ikke tror sønnen. 

De tre skolekameratene er så velforma animasjonsversjoner av den klassiske nerde-gjengen at det nesten er for mye: 

«Nurket» er den tjukke, redde gutten og er dataversjonen av småøyd ballonggris med Streisand-plater. 

Anda Anna har tørketrua tenner ytterst på nebbet og intellektuell bibliotekar-personlighet. 
Hun anbefaler utsnakking mellom generasjonene. 

Fisken på Land har dykkerhjelm med vann i og en gledesrik og bekymringsfri personlighet som både minner om John Belushi og Rainman. 

De gjør mye rart. 
Kanonball-timen er et eksempel på hvordan skole-klisjeer kan fornyes og at resirkulert komedieavfall blir like bra som nytt. 
Baseballkampen er også et oppkomme av Hollywood-satire kobla til enkel dett-på-meg-moro. 
Og scenene med den typen naivistisk allsang som kalles karaoke, er nydelige, ubetalelige, ironiske og fullstendig vanvittig illelydende. 
Disko og de glemte musikkformene twist og shake er ekstatisk reinkarnert. 
I vitale musikkvideoscener synger en nordmann som heter Per Øystein Sørensen helt likt Bette Midler, og ennå gjenstår det gledeligste, hvis jeg har rester av troverdighet igjen etter denne ustavangerske begeistringen: 

De norske stemmene er så bra at jeg aldri vil se filmen med originallyd. 
Sigurd Sollien har en tegnefilmstemme som minner om Aksel Hennie på hans beste, og de øvrige er Berit Boman, Jonas Rønning, Jon Skolmen, Finn Schau, Helge Reiss osv. 
uten at det teite filmselskapet tar bryet med å fortelle hvem som er hvem. 
La meg bare nevne at han som snakker Nurket ikke bare er en fonetisk nytelse, men han klarer å imitere Espen Eckbo. 
«Lille kylling» på norsk er et sjeldent eksempel på at de nye stemmene er med på å ferdiggjøre filmen. 
Anders Bye har lydredigeringa. 
Han har gjort det bra. 

Terningtalk: 
Sekseren mangler fordi historien mangler særegenhet. 

Men drid i det. 
Løp av gårde. 
Himmelen har virkelig falt ned, og du kan få se på. 
