Spillanmeldelse:Labert «Wolfenstein»-comeback 

I 1992 etablerte «Wolfenstein 3D» en hel genre. 
I 2009 er serien i beste fall et småtrivelig parantes. 

Ingen kan ta fra id Software æren av å ha skapt skytespillgenren med «Wolfenstein 3D» i 1992. 
Det er og blir et av tidenes viktigste og mest innflytelsesrike spill. 

Men hvor relevant er denne arven i 2009? 
Ikke noe særlig, viser det seg. 

Raven Software har på vegne av id Software her lagd en slags oppfølger til «Return to Castle Wolfenstein» fra 2001. 
For åtte år siden var comebacket en underholdende påminnelse om hvor langt teknologien har kommet siden 1992 - men i 2009 henger de håpløst langt etter. 

For å ta det positive først: 
«Wolfenstein» er ikke et dårlig spill. 
Det overnaturlige temaet og gleden av å plaffe ned erkenazister holder spillet flytende som et helt greit tidrøyte. 

Problemet er at en rekke spill - fra «Bioshock» til «Call of Duty 4» - har lagt listen høyt for skytespillgenren, og helt grei, generisk skyting er ikke i nærheten av å være nok til å fenge. 

Teknologisk og spillbarhetsmessig fremstår «Wolfenstein» som noe utdatert, og de mer tidløse actionelementene blir for spake. 
Raven Software både kunne og burde ha gjort opplevelsen mer absurd overdådig - et løfte de kommer med i den heftige introfilmen, men som de ikke klarer å innfri. 

Og når engasjementet uteblir, kommer det ufrivillig lattervekkende smygende. 
Supersoldaten William «B.J.» 
Blazkowicz blir en småpinlig machokarikatur, og de elendige skuespillerne høres ut som Will Sassos hysteriske Arnold Schwartzenegger-parodier. 

PS: PC-versjonen er testet. 
