«Detroit:»Vondt og nært 

Sterkt om splittelsen i det amerikanske samfunnet. 

Det siste årets politiske begivenheter i USA gjør det klart hvor splittet landet dypest sett er. 
Daglig kommer nye eksempler på hvor langt tilliten mellom enkelte befolkningsgrupper er strukket. 

Det er rasespørsmål, det er manglende tillit til staten, de underligste konspirasjonsteorier får fotfeste og spres ikke lenger bare i understrømmene på det mørke nettet, men i fullt dagslys. 
Presidenten selv tar ikke avstand fra åpenlyse ultranasjonalistiske manifestasjoner. 
Det høres ut som plottet i en katastrofefilm, men foregår akkurat nå, og ikke så veldig langt hjemmefra. 

Forvirring og aggresjon 

Kathryn Bigelows Detroit må leses på bakgrunn av denne situasjonen. 
Filmen er en betimelig oppsummering av de langsiktige virkningene av å kidnappe en befolkning, ta den med seg over havet, frarøve både den og generasjoner av etterkommere frihet og rettigheter, og deretter sette alle fri uten å rydde opp i det århundregamle statusgapet mellom dem og herskerklassen. 
Slikt skaper mildt sagt forvirring og aggresjon. 
På begge sider. 

Detroit er en nærstudie av en hendelse som foregikk under opptøyene i byen med samme navn i juli 1967. 
Politiet arresterte en rekke svarte som festet i en bar uten skjenkeløyve. 
Dette medførte protester som raskt eskalerte. 
Store deler av en sort bydel ble brent og plyndret. 
Nasjonalgarde og delstatspoliti ble satt inn, i tillegg til Detroits eget politi, og ingen av dem, hvis man skal tro filmen, var fremmed for rasistiske holdninger. 

Lærebok i øyeblikkelig dehumanisering 

Første del av filmen, filmes tett på og ofte i brysthøyde. 
Effekten er vagt klaustrofobisk, som om begivenhetene observeres av et overrasket og sjokkert barn. 
Man gjenkjenner den fortettede stemningen fra Bigelows markante krigsfilmer The Hurt Locker og Zero Dark Thirty. 

Etter at historien slår seg til ro på hotell Algiers, blir fortellingen mer fokusert på en gruppe personer, både svarte og hvite, overgripere og ofre. 
Grunnet en mistanke om snikskyting fra hotellet, holdt politi og nasjonalgarde en håndfull svarte fanget og brukte ulovlige metoder for å få dem til å tilstå hvem som hadde skutt og med hvilket våpen. 

Brutaliteten er stor og liv går tapt. 
Den omtrent halvannen time lange sekvensen fungerer som en slags lærebok i øyeblikkelig dehumanisering. 
Bigelows skarphet ligger i at hun klarer å skildre mekanismen for samhold mellom overgriperne som godt vet de er ute å kjøre, men som regner med å slippe unna med det. 

Bigelows pondus 

Will Poulters spill som ung politimann er overbevisende. 
Poulter, sist sett som kuet yngling i The Revenant, har et ansikt som innbyr til ømhet, slik at empatimuskelen virkelig får kjørt seg. 
Likeledes er John Boyega (Finn fra The Force Awakens) god. 
For øvrig er det godt spill over hele linjen. 

Det er noe ironisk over at hvite Bigelow er den som lager Detroit. 
Historien oppleves riktignok som en videreføring av det som har vært prosjektet hennes det siste tiåret, nemlig en nesten dokumentarisk, knallhard og vond og nær skildring av ulike aspekter av institusjonell, amerikansk voldsutøvelse, men jeg mistenker likevel at det ikke er så lett å komme med en historie som dette for tiden. 

Antagelig må man, dessverre, ha Bigelows pondus for å makte å drive gjennom et prosjekt av denne typen i dagens Amerika. 
