Et unikt tilskudd til norsk film
"Thelma" gjør at seeren både ønsker og frykter at begjæret skal få fritt utløp. 

FILM: 
«Thelma» er en slik film som kjennes i kroppen. 
Den er helt og holdent seg selv og samtidig dypt gjenkjennelig. 
Den har blitt kalt en skrekkfilm, men det virker mer presist å si at den benytter seg av skrekkfilmens grep for å få fortelle en sterk historie om undertrykkede følelser, forbudt lidenskap og personlig frigjøring. 
Og den plasserer regissør Joachim Trier og hans manuspartner Eskil Vogt i den gruppen filmskapere som har en spesiell type kreativitet, nemlig at de evner å se linjer og koblinger mellom fenomener og verdener som kan skape noe nytt og unikt. 
I denne gryta har de kastet vestlandspietisme, horror og studenthverdag med fest og forelesninger. 

Hvite løgner 

Thelma (Eili Harboe) reiser til Oslo for å studere biologi. 
Bare studievalget synes å være først steg i et opprør mot de dypt religiøse foreldrene (Ellen Dorrit Petersen og Henrik Rafaelsen). 
Thelma ringer lydig hjem hver dag, men det går ikke lang tid før hun forteller de første, hvite løgnene. 
Hun har begynt å jafse i seg de første eplene fra kunnskapens tre. 
Men kan hun gjøre det ustraffet? 

Kameraet følger henne ofte på god avstand, når hun går over Frederikkeplassen på Blindern eller rundt i sin egen leilighet og skaper en følelse av at Thelma blir fulgt med på — av guddommen hun ikke helt klarer å slutte å frykte, av foreldrene som stadig ringer og merker seg alle uregelmessigheter i det hun forteller, av noe annet og ukjent? 

Effekten er uansett uhyggelig, på en måte som minner om David Lynch-filmer som «Lost Highway» og «Mulholland Drive»: 
Du går rundt og gjør de daglige gjøremålene dine, men noen eller noe sirkler rundt deg og holder øye med deg, og kommer stadig nærmere. 

Visuelt er filmen også en fascierende blanding, av lyse, minimale og litt strenge interiører i hvitt og grått, og de ru murveggene i auditorier og studentbyer, harde overflater som man nesten vil kunne knuse seg selv mot. 
Rundt det hele ligger naturen, raslende trær og store innsjøer, men jammen er de ikk ganske truende, de også. 
Uten store fakter gjøres omgivelsene til noe som også sier noe. 
Det er elegant gjort. 

Nydelig Harboe 

Eili Harboe er nydelig i en krevende rolle å spille, der så mye av det som foregår, skjer under overflaten. 
Fromheten slåss med en ubendig personlig vilje. 
Thelma er som en vulkan, men utbruddet lar vente på seg. 
Hun er både vennlig og litt mystisk i de andres øyne, men egentlig fryktelig ensom, og Harboe gjør med små, følsomme fakter seeren vàr begge deler. 

De første tegnene på at noe ikke er som det skal være, er de rare, ristende anfallene hun får, samtidig som naturen rundt henne oppfører seg underlig. 
Fugler flyr mot lesesalen hun sitter i og smeller inn i vinduet, tilsynlatende i forsøk på å komme dit hun er. 
Men det virklige vendepunktet kommer etter at Thelma møter Anja (Kaya Wilkins), en medstudent, livsbejaende og uimotståelig. 
Dialogen mellom de to er annerledes enn de Trier og Vogt gjorde seg bemerket gjennom, i filmer som «Reprise» og delvis «Oslo 31. august». 
Samtalene i «Thelma» er knappere, på en måte mer direkte, mens det mest vesentlige formidles gjennom blikk og berøring. 
Og så kan man for så vidt lure på om det virkelig er troverdig at noen vil velge hovedscenen i operaen i Bjørvika, med foreldregenerasjonen sittende ved sidn av, som det beste stedet for et erotisk fremstøt. 

Ellers er det kløktig at forestillingen som vises når jentene er i Operaen, er Leon og Lightfoots intense ballett «Sleight of Hand», også et ordløst og desperat oppgjør med tårnende foreldreskikkelser. 
Mye av «Thelma» består av nettopp drømmaktige, nifse og intenst visuelle scener, der det er vanskelig å vite om det vi ser, er Thelmas overnaturlige evner i utfoldelse, eller en drøm, eller et traume som iblant dupper i vannoverflaten. 

Doble følelser 

Skrekkelementene bidrar også til å gjøre «Thelma» til en dobbel og urovekkende historie, der det er umulig å sitte igjen med en rent god eller rent uhumsk følelse. 
Tilskueren heier på den fortvilede Thelma og vil henne vel, men hun er også en fryktinngytende skikkelse. 
Hun har sider som det ikke er rart at noen ønsker å begrense. 
Det er snakk om et begjær og en vilje som ikke kan holdes nede, som må ut, men når dette velter frem i all sin velde, er det også hensynsløst, farlig. 
Det undertrykkede følelseslivet er usunt og uggent, men den rene motsetningen er også skremmende. 

Som med så mange enestående filmer er ikke «Thelma» perfekt. 
Midtveis har filmen noen problemer med fremdriften, der de drømmeaktige sekvensene ikke rommer nok til at den ellers upåklagelige intensiteten opprettholdes. 
Men det kan ikke skygge for den kjensgjerningen at norsk film har fått et helt spesielt tilskudd, en fortelling som uten store fakter går dypt ned, til understrømmene og de ulmende instinktene som herjer i kroppen på tilsynelatende helt vanlige studenter med hestehale og smale jeans. 
