King Krule:Den alternative musikkscenens stjerneskudd 

Med en særegen fusion av punk, rock, jazz, dub og sin mørke stemme er King Krule definitivt noe for seg selv. 

I musikkens verden er det ofte et poeng å se forbi snodige artistnavn eller glossy pressebilder og notere seg hvilket plateselskap som står bak en utgivelse. 
Som med engelske King Krule, født Archy Ivan Marshall i London for drøye 23 år siden. 

Han gis ut på det ledende alternative plateselskapet XL Recordings, kjent for det meste av det gode som kommer fra Storbritannia akkurat nå: The xx, Arca, Sampha, Radiohead og megasuksessen Adele, for å nevne noen. 

Sjefen for XL, Richard Russell, vil ifølge en artikkel i The New Yorker bare ha artister som er «salgbare med en kompromissløs visjon». 
Den nye kongen av den bakgatemørke sjangermiksen av punk, rock, jazz, dub og litt ambient – altså King Krule – lever definitivt opp til denne visjonen på sitt andre album The Ooz. 

Flekser mellom sjangere 

Albumet er en drøy time variert og helt klart utfordrende musikk. 
Det ville sannsynligvis blitt strammet inn, kuttet ned eller forkastet hos et av bransjens tre majorselskap Sony, Warner og Universal, men holdes sammen til en fungerende helhet av King Krules mildt sagt særegne stemmeprakt. 

Han synger som en slags tilbakelent croonerbror av avdøde Joe Strummer fra The Clash, eventuelt samfunnsrefseren Billy Bragg, og varierer fra hviskende mumling til skrikende energi med den største letthet. 
Musikalsk flekser han like enkelt og uproblematisk mellom sjangrene fra ytterpunktene punk og jazz. 

King Krule markerte seg for alvor første gang med utgivelsen 6 Feet Beneath the Moon som 19-åring i 2013. 
Et sterkt singer/songwriter-album fullt av mørke historier fra den kjipe britiske hverdagen, i hans ord også kjent som «A Lizard State» som er «Bathed in Grey», stort sett dempet fremført med kun gitar eller et elektrisk piano. 

En sterkt utvidet palett 

Fire år senere er den musikalske paletten solid utvidet, men ikke i den retningen man kanskje kunne tro. 
Etter albumdebuten ble King Krule en stjerne i den alternative undergrunnen, spesielt i USA, og folk som Frank Ocean og Kanye West ville gjerne jobbe med ham som både låtskriver og produsent. 

Men Krule sa umiddelbart nei til Kanye, og dro hjem til sitt tåkefylte og dystre London. 
Der har han jobbet i to-tre år med de 19 låtene som er samlet på The Ooz. 

– 
Jeg føler at jeg var for ung, og at jeg stupte for fort inn i det å skape meg en karrière ute. 
Det høres ut som en klisjé, men jeg mistet litt av det jeg kom fra, sier King Krule i et intervju med NY Times. 

Tydelig jazzinspirert musikk 

Resultatet er flere mørke historier om livet på kanten av det britiske samfunnet, fra en fyr som har sine utfordringer med å finne seg til rette. 

Det er en grunn til at første tekstlinje er «I seem to sink lower, gazing in the rays of the solar», får vi tro. 
Rastløsheten i kroppen gjør ham til en urolig «Half man half shark», for å låne en låttittel, og i «Slush Puppy» synges desperasjonen direkte ut: 
«Nothing’s working with me, I’m this worthless you see». 

Det er likevel musikken som er det mest fascinerende på The Ooz. 
Krule kunne sikkert blitt fristet til eller brukt sin Kanye West-infiserte stjernestatus til å gå mer «pop», men tar i stedet kvantesprang i motsatt retning. 
Han tilhører en generasjon av unge musikere som er vokst opp med at alt er lov, rent sjangermessig, og utnytter det. 

Tydelig inspirert av et møte med en spansk saksofonist ved navn Ignacio Salvadores lar han musikken gjerne flyte ut i dystre, atmosfæriske instrumentalpartier og ren jazz. 
Brått avbrutt av korte, gitardrevne punklåter eller et par ordentlige croonerballader, uten at det på noe tidspunkt føles unaturlig. 

– 
Det handler om å skape et univers for seg selv, sier King Krule oppklarende om den musikalske sjangerblandingen i intervjuet med NY Times. 

Selger ut konserter 

Summen er et album som gjennom 67 minutter aldri har hastverk og krever sin lytter, en plate som for min del har brukt to-tre uker på å virkelig trenge inn. 
Gleden ligger i at det ikke slipper taket igjen, selv om albumet er litt daft i siste fjerdedel. 

Trekker man linjene tilbake til The New Yorker-artikkelen med King Krules sjef Richard Russell fra XL, er det akkurat slik albumet skal virke. 
For på en vegg i plateselskapets lokaler i fasjonable Notting Hill i London står blant annet følgende «bruksanvisning» om lytting slått opp med store bokstaver: 

«Take it home. 

Get rid of all distractions, (even her or him). 

Turn off your cell phone. 

Turn off everything that rings or beeps or rattles or whistles. 

Make yourself comfortable. 

Play your CD. 

LISTEN all the way through. 

Think about what you got.» 

Når dette virkelig fungerer, får man lyst til å høre et album om og om igjen. 
Som med The Ooz. 

En snikende triumf som nå forsterker denne 23-åringens status som den alternative musikkscenens superstjerne. 
Bekreftelsen er at King Krule nå selger ut store konsertsaler både i USA og Europa. 
Norge er dessverre ikke på denne turnélisten, merkelig nok. 
