Boka «Drapene i Baneheia» klarer ikke å bevise påstanden om Norges største justismord
Skildrer grusomheter så detaljert at det er grunn til å spørre hva hensikten er. 

Dokumentarkrim er krevende, men Bjørn Olav Jahr har tidligere vist at han mestrer sjangeren. 
Nå er han ute med «Drapene i Baneheia». 
Den er langt mer problematisk. 

Kraftige påstander 

Drapene i Baneheia 19. mai 2000 rystet hele Norge. 
To jenter på badetur forsvant og ble funnet drept og misbrukt. 
Noen måneder senere ble to menn arrestert og siktet. 
Jan Helge Andersen fikk rollen som den passive som diltet etter den aktive pådriveren Viggo Kristiansen. 
Først i byretten og senere i lagmannsretten ble Kristiansen dømt til 21 år, mens Andersen fikk straffen skjerpet fra 17 til 19 år. 
Senere har advokat Sigurd Klomsæt forsøkt å få saken gjenopptatt fordi Kristiansen skal være uskyldig dømt. 

Nå er det Jahr sin tur til å vise at Kristiansen er «et offer for Norges største justismord», og Andersen drepte de to jentene alene. 

Boka har fått bred medieomtale den siste uka på grunn av forfatterens oppsiktsvekkende påstander. 
Og i et avsluttende kapittel beskriver Jahr i detalj hvordan han forestiller seg at Andersen begikk ugjerningene. 
Det er sterkt. 

Men er skildringen godt nok begrunnet? 

Merkelig komposisjon 

Allerede i de innledende kapitlene presenterer Jahr grunnlaget for sine påstander. 
Særlig legger han vekt på at politiet i Kristiansand la Andersens tilståelse og forklaring til grunn for siktelsen, og at politiet fikk ham til å peke ut Kristiansen som mannen bak drapene. 
De var på desperat jakt etter en morder. 
Jahr peker også på svakheter i forklaringen og manglende tekniske bevis mot Kristiansen. 

I tillegg til at en DNA-analyse på langt nær skal være så sikker som politiet hevdet, spiller Kristiansens bruk av mobiltelefon i tiden da drapene ble utført, en sentral rolle. 
For meg er det vanskelig å vurdere de juridiske sidene ved innvendingene. 
At de presenteres allerede i åpningen, har nok ført til blest om lanseringen, men litterært fører det til at historien er fortalt allerede før den kommer i gang. 

Først flere kapitler ut i boka begynner Jahr å rekonstruere alle de involvertes bevegelser den fatale maidagen. 
Han gjenforteller Andersens og Kristiansens forhistorier. 
Om deres vanskeligheter på skolen. 
Om deres bisarre seksuelle atferd. 
Trakassering, kikking og overgrep. 

Sørlandets skyggesider 

Slik han i «Hvem drepte Birgitte Tengs?» ga et ganske annet bilde av Vestlandet enn det vi får i «Norge Rundt», er det nå Sørlandets skyggesider som kommer for en dag. 
At Andersen og Kristiansens oppførsel ble bagatellisert som guttestreker, virker i dag ganske ubegripelig. 
Og et resultat av alle de historiene Jahr forteller, er at man ikke sitter igjen med følelsen av å ha lest en bok om justismord. 

Snarere øker det sannsynligheten for at deres gjentatte forgripelser til slutt skulle få en langt mer alvorlig utgang. 
Dette tar Jahr i liten grad opp til kritisk vurdering. 

Nærmere bestemt er det som om det finnes to tråder i boka. 
Den ene tråden består av forfatterens innledende påstander om justismord og hans begrunnelse – som med jevne mellomrom tas opp underveis. 
Den andre tråden handler om det nære vennskapet mellom Andersen og Kristiansen, deres seksuelle eskapader og voldsfantasier. 
Litterært sett svekker sistnevnte påstandene om justismord. 

Etisk betenkelig 

Det er som om Jahrs tese om at Kristiansen er uskyldig dømt, ikke greier å bære historien. 
Tesen ville gjort seg bedre i et mindre format. 
I en avis- eller magasinreportasje, snarere enn i bokform. 

Enkelte av kapitlene i «Drapene i Baneheia» er også ytterst vanskelige å lese. 
Jahr skildrer grusomheter så detaljert at det er grunn til å spørre hva hensikten er. 
Ikke bare gjentar disse skildringene de mer medisinske beskrivelsene av drapene innledningsvis. 
Jeg kan heller ikke se at de bygger opp om det påståtte justismordet. 
Tvert i mot virker de som rene referater, uten at forfatteren har tatt et litterært grep om dem. 

Til tross for bokas alvorlige tema, etterlater den et inntrykk av hastverksarbeid. 
Teksten skjemmes av språklig slurv. 
Det heter for eksempel ikke «Redaktørens anmerkning», men «forfatterens». 
Utgir man en bok om det man hevder er et justismord, bør man utstyre den med et register og en litteraturliste. 
Når «Drapene i Baneheia» i tillegg mangler innholdsfortegnelse, blir det usedvanlig vanskelig å orientere seg i den, for leseren som kritisk vil undersøke og ta stilling til forfatterens påstander. 
