Filmanmeldelse «Bad Times at the El Royale»:Amatørantino 

Kaotisk og kalkunduftende mysterium. 

THRILLER/DRAMA 

«Bad Times at the El Royale» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Drew Goddard. 

Med: Jeff Bridges, Cynthia Erivo, Dakota Johnson, Jon Hamm, Chris Hemsworth. 

Det er et spørsmål man stiller seg ofte i løpet av de nesten to og en halv timene denne estetisk stilrene pinen av en film varer: 
Hva er det regissør Drew Goddard ønsker å fortelle med «Bad Times at the El Royale»? 

Vil han postulere at USA gikk i feil retning, bokstavelig talt gikk over en grense, i tiden da denne filmen utspiller seg – ca. 1968-1970 («etter valget»), på et casinohotell som (symbolikk ohoi) ligger halvt i staten Nevada og halvt i staten California? 
At det var her løgnene, fortalt av nasjonens høyeste ledere, markerte begynnelsen på slutten? 

Denne anmelder tipper det dreier seg om noe slikt, og finner støtte for teorien primært i karaktergalleriet; både de som opptrer i selve filmen og samtidsstemmene som lusker i kulissene: 
FBI-sjefen J. Edgar Hoover, daværende president Richard Nixon og – på en mystisk filmrull – det som kanskje skal være John (eller Robert) F. Kennedy. 

Men kan man føle seg sikker? 
Nei. 
Dette er nemlig en suppe av en film. 

Den begynner ganske lovende, med en mann som gjemmer et ransutbytte på det titulære hotellet. 
10 års tid senere dukker det opp en broket gjeng på det samme etablissementet, hvorav alle lyver så det renner av dem. 

«Fader» Daniel Flynn (Bridges) er en prest med en svakhet for whiskey. 
Darlene Sweet er en sangerinne modellert etter den suverene Darlene Love (Hvorfor henne? 
Jeg aner ikke), og blir fint gestaltet av Cynthia Erivo. 
Laramie (Hamm) kaller seg «støvesugerselger», men sliter med en åpenbart falsk sørstatsaksent. 
Emily (Johnson) kommer bærende på en kidnappet kvinne. 

Hotellets eneste ansatte, Miles Miller (Lewis Pullman), jobber ikke så mye å holde rommene ryddige, som å ta film- og lydopptak av prominente gjester via hotellets sinnrike overvåknings- og toveisspeil-system. 

Senere i filmen dukker dessuten en annen mann og hans gjeng opp, mer eller mindre fra intet – nemlig Chris Hemsworth. 
Han spiller en selvforelsket kultleder: 
Charles Manson med brystkassen til Jim Morrison. 

Høres ganske fett ut, hæ? 
«The Hateful Eight» møter Hercule Poirot i gilde «lukkede rom»-retroomgivelser, med brå vold, glamorøse skuespillere, et supert lydspor, lek med tidsplanene og et liksom dypsindig mysterium og alt. 

Gled deg ikke for tidlig. 
Det blir nemlig raskt klart at Goddard («Cabin In The Woods») er ute på veldig dypt vann. 
Jo flere elementer regissøren dytter inn, jo mer mister han kontroll over historien. 
Før han til sist ender opp med å si eksakt ingenting. 
I hvert fall ikke noe som er forståelig. 

Formen han har valgt, er veldig 1990-tallsk postmoderne. 
Men for å kunne leke med sjanger må man først beherske sjangeren/sjangrene. 
Quentin Tarantino har som regel ikke så mye på hjertet. 
Men filmene hans er i det minste formmessig vellykkede: 
De går opp. 

«Bad Times at the El Royale» gjør ikke det, men blir bare mer og mer babelsk forvirrende – og til sist: aktivt irriterende – etter hvert som den skrider (sakte) frem. 

Det mislykkede «standoff»-klimakset, som virker endeløst, kroner et sett langsomme og uttværede scener. 
Når det kommer har du sluttet å bry deg for om lag to timer siden. 
