Drager i monsterkamp
Fantastisk animerte flygesekvenser og patosfylt amerikansk historiefortelling av ypperste klasse. 

Med tanke på hvor mange dataanimerte familiefilmer amerikanerne hvert år produserer over samme lest, er det forbløffende at så mange av dem holder såpass høy kvalitet som de gjør. 
Selv om volumet riktignok er betraktelig lavere, har dagens produksjon av animasjonsfilm i USA mye til felles med produksjonen av spillefilm i Hollywoods gullalder: 
Filmene er komitéarbeid laget som variasjoner over et høyst begrenset knippe oppskrifter, og studioets signatur er i de fleste tilfeller langt mer markant enn den enkelte regissørs fingeravtrykk. 

«Dragetreneren 2» er både skrevet og regissert av Dean DeBlois og representerer i så måte en mer personlig visjon enn hva som er vanlig i denne delen av bransjen, men utover dette er den på alle måter en tidstypisk amerikansk animasjonsfilm. 
Dette innebærer at hovedingrediensene er trøblete familierelasjoner, sterke kvinneroller og fantasivesener som på det mentale plan befinner et sted på mellom en hund og en blåhval. 
Følelsesmanipulasjonen er så finstemt og presis at den tidvis tenderer mot det sublime, og det gjør lite at filmen byr på få vitser rettet mot den voksne delen av publikum. 

I det filmen åpner er dragene blitt en integrert del av dagliglivet til vikingene på Borkøy. 
Drageracing er den nye folkesporten og landsbyen er blitt utstyrt med et sinnrikt sprinklersystem. 
Den unge dragetemmeren Hikken og hans trofaste drage Tannlaus er imidlertid stadig på jakt etter nye eventyr, og sammen begir de seg på en reise hinsides borkøyboernes verdenskart. 
Og det er her de først får høre om den myteomspunne Drago, som er i ferd med å bygge opp en uovervinnelig dragehær. 

Dragene i «Dragetreneren 2» kommer i alle former og størrelser, og selv om de fleste av dem oppfører seg som store, hengivne hunder, skildres de samtidig som en legemliggjøring av naturens kraft og mysterier. 
I den siste, avgjørende slagscenen får vi se drager som ikke står noe tilbake for monstrene fra «Pacific Rim» og 2014-utgaven av «Godzilla». 
Og DeBlois har et langt bedre grep om monsternes symbolikk enn Guillermo del Toro og Gareth Edwards. 

Muligens hviler historien i «Dragetreneren 2» vel mye på plottet fra forgjengeren til at den vil bli stående som en klassiker, men på sitt beste byr den på fantastisk animerte flygesekvenser og patosfylt amerikansk historiefortelling av ypperste klasse. 
Selv 3D-effektene føles motiverte. 
