Forvirra vikinger i Fritt Vilt-helvete
Det finnes former for jåleri som funker, sånn at du blir sittende fascinert av forvirra forventninger og lurer på hvor i himmelens navn den manierte fyren har tenkt seg. 
Den danske vikingfilmen «Valhalla rising» er sånn. 

Nicolas Winding Refn har brukt sin nittitallsstygge voldsromantikk til en stillestående, melankolsk og mediterende vikingfilm som blir en blanding av religiøst mareritt og villmarksgrøsser, en slags «Fritt vilt 1000 AD». 
Man kjenner igjen noen av grepa fra plagsomme nerveslit-filmer som «Pusher» og «Bleeder», men dette er egentlig noe annet. 

Mads Mikkelsen spiller enøyd superhelt fra Helvete (ja, det er Mikkelsmesse på kino denne uka). 
Han lever som gladiatorslave for en engelsktalende nordmann eller noe oppå en lyngete knaus der kulingen hyler samtidig som tåka ligger tett. 
De mytisk operative vil føle at de befinner seg i et absurd fjernsynsteaterstykke, men Winding Refn slår straks den kultiverte døsigheten ut av skallen din med en del ufriske friluftsmord. 
Enøye har med seg en lyshåra liten gutt som etter hvert skal bli Hel-hundens talerør og filmens sannsiger. 
Han er filmens eneste lille forekomst av menneskelighet. 

Slaven frigjør seg og gutten, for deretter å havne i selskap med en gjeng uflidde korsfarere som ifølge egen beregning er på vei til Jerusalem. 
GPS-en deres er mildt sagt på trynet, for før du vet ordet av det landsetter de seg i noe som likner en ubebodd Kjuttaviga med einer og furu og ferskvann. 
Er dette for eksempel Winding Refns versjon av Egypt? 
Nei. 
De er i helvete. 
Virkelig. 

Den geografiske beregningen forsterkes for eksempel av at Enøye bygger et hedensk alter mens de kristne blir rituelt deprimert og desimert. 
Dessuten viser det seg at de som skyter piler er indianere av ett eller annet slag, bare ikke akkurat de indianerne du fant rundt Jerusalem i år 1000. 
Det kan tenkes at du vil treffe folk som sier at de skjønte hva «Valhalla rising» handlet om. 
De løy. 
Nå skal jeg lyve litt. 
Filmens innhold er dens stil. 
Den beveger seg langsomt framover som en barbeint mann i et tistelkratt, den bevokter seg sjøl som om menneskene var en helt ny oppfinnelse som man burde finne ut av. 
De uvesentlige brokkene av handling kommer sigende som tilfredsstilte varsler, og du blir faktisk sittende med mottakeligheten på stilker fordi opplevelsen av dommedags-dyster tidløshet. 
Ei grassat synth-messe foregår i bakgrunnen inntil filmens offer kommer og avslutter den. 
Her er ditt liv, og det finnes ingen frelse. 

«Valhalla rising» er en film som funker hvis du holder pusten. 
