Bokanmeldelse:Nic Pizzolatto: 
«Galveston» 

Nic Pizzolatto – mannen bak den populære og prisbelønnede TV-serien «True Detective» – har skrevet en hardkokt og ytterst lesverdig krim: 
«Galveston». 

I slutten av juni starter en ny sesong med «True Detective» på HBO. 
Romanen «Galveston» er forløperen til «True Detective» og vel verd å fylle ventetiden med. 

Roy Cody er på flukt. 
Han flykter fra sjefen sin, gangsteren Stan. 
Stan ligger med Roys kjæreste og lurer ham, til alt overmål, i et dødelig bakhold. 
Men Roy unnslipper. 
Med seg på flukten har han en ung prostituert, «Rocky», samt en 3-åring. 
Etter seg har de Roys forfølgere – og sin egen fortids spøkelser. 

Det er vanskelig å anmelde romanen «Galveston» uten å ha TV-serien «True Detective» i bakhodet. 
Opprinnelig var «True Detective» ment å være den litterære oppfølgeren til «Galveston». 
Pizzolatto valgte å gjøre prosjektet om til en TV-serie. 

Den populæreTV-serien handler om to drapsetterforskere – Rustin «Rust» Cohle (Matthew McConaughey) og Martin «Marty» Hart (Woody Harrelson) – som gjennom 17 år jakter på en seriemorder. 

I romanen er politiet så å si fraværende. 
Alle er skurker. 
Torpedoer. 
Prostituerte. 
Gangstere. 
Tapere. 

Men du vil kjenne igjen tonen. 
Korthugd. 
Tenksom. 
Ladet. 
Og ikke minst vil du kjenne igjen det hetedirrende sørstatslandskapet i sumpene og grenseområdene mellom Texas og Louisiana. 

Tenk deg en forfatter som besto av like deler Dashiell Hammett, Raymond Chandler og James Lee Burke – så nærmer du deg Nic Pizzolatto. 

Han skriver godt. 
Særlig liker jeg dialogene. 
Og skråblikket. 
Den røffe humoren. 
Ironien. 

Dette er en verden av lunken øl, siklende hunder, J&B-whisky, rustne pickuper og sex i fylla. 

Akkurat som i «True Detective», beveger «Galveston» seg på to tidsplan. 
Boken åpner med at jeg-personen Roy får påvist kreft – hvorpå han samme kveld blir forsøkt drept av sjefens menn. 
Tyve år senere lever Roy fortsatt i beste velgående. 
Mens han venter på orkanen Ike, ser han tilbake på de dramatiske hendelsene i 1987. 

Nic Pizzolatto var professor i litteratur før han selv begynte å skrive noveller, romaner og TV-serier. 
Som leser fanges du umiddelbart av den litterære kloen. 
Nerven. 
Intensiteten. 
Underteksten. 
De litterære bildene – som når politiet «lot til å observere oss med en ugles likegyldige appetitt». 

Som i «True Detective» tar han leserne med inn i hovedpersonens hode. 
Roy Cody er en verdig forløper til Rust Cohle. 

Historien har du kanskje lest før. 
Men ikke på denne måten. 
Heller ikke de fordrukne og fortapte hovedpersonene er særlig originale. 
Men de lever. 
Nic Pizzolatto gjør dem levende på boksidene. 

Med selvironi, kynisme, latter og frykt tegner jeg-figuren Roy Cody et bilde av en mann som riktignok ikke finnes, men som kunne ha fantes. 
Og da ville han ha vært sånn. 
Akkurat sånn. 
Slik som Nic Pizzolatto maner han frem med ord. 

Selv om krim som sjanger ofte er handlingsdrevet, bæres denne romanen oppe både av de litterære figurene og av språket. 
Tonen og atmosfæren er glimrende ivaretatt av oversetter Guro Dimmen. 

Nic Pizzolatto er tro mot den hardkokte sjanger, men styrer utenom mange av fallgruvene. 
Ikke alle. 
Men en god krim kan heller ikke bryte alle sjangerkonvensjonene og samtidig være en krim. 
Leserne skal kunne kjenne seg igjen i krimmens dunkle landskap. 

Jo Nesbø, Henning Mankell og Stieg Larsson er representanter for en sjanger som har fått merkelappen «nordic noir». 
For å oppfylle kriteriene, holder det med en lett melankolsk hovedperson, noen snøflak og et omslag med skog på. 

Noen kleber etiketten «southern noir» til Nic Pizzolatto. 
Det betyr at det er varmt og fuktig og foregår på landsbygda i sørstatene. 
Og det stemmer jo langt på vei. 

God krim er mer enn merkelapper. 
Og i likhet med «True Detective», representerer «Galveston» noe som skiller seg ut og engasjerer. 
Er du en som liker gode TV-serier og som «aldri leser bøker», kan jeg trygt anbefale deg denne. 
