Filmanmeldelse «Thelma»:Triers Triumf 

HAUGESUND (VG) 
Har det noen gang vært laget en sterkere film om oppbrudd og forelskelse på norsk? 

DRAMA/THRILLER. 
Norge. 
Aldersgrense 12 år. 
Regi: Joachim Trier. 
Med: 
Eili Harboe, Kaya Wilkins, Henrik Rafaelsen, Ellen Dorrit Petersen. 

Gudsord fra landet, hyperstrenge foreldre og ulovlig kjærlighet. 
Ingrediensene er velkjente, noen vil si oppbrukte. 
Det må i så fall være før en har sett «Thelma». 
Du verden hva Joachim Trier og co klarer å få ut av denne klassiske settingen. 

Det var en del som stusset da det ble kjent at en av våre mest kompromissløse filmkunstnere var i gang med å lage overnaturlig thriller. 
Sjangerfilm liksom? 
Frykt ikke, Trier turnerer horrorelementene sofistikert uten hyl. 
«Thelma» gir deg frysninger på helt andre måter. 

Les også: 
Sammenligner ny norsk film med «Stranger Things» 

Vi møter Thelma på vei som ny student i Oslo, hvor hun begynner på biologi. 
Det er tilsynelatende milevis fra alt hun har lært, oppvokst som hun er ute på bygda i bibelbeltet på sørvestlandet et sted. 
Alene i byen, men foreldrene gir ikke slipp. 
De er kontrollerende, av typen som blir livredde hvis datteren ikke svarer på telefonen mens hun er på forelesning. 
Thelma er ensom og finner ingen venner, og plutselig får hun uforklarlige, epilepsilignende anfall på lesesalen. 
Medstudenten Anja tar kontakt. 
Høyreist, vakker og «en av de kule» ser hun den utilpasse vestlandsjenta som nesten ikke tør å ta i mot den utstrakte hånda. 
Det koker bak fasaden hennes, hun rives mellom den hun ønsker å være og den hun var. 
Og fortiden skjuler kanskje hendelser som ikke er bearbeidet. 
Det er her de overnaturlige elementene kommer inn. 
Uten å spoile for mye: 
De sys inn briljant uten at det føles påklistret, samtidig som det åpnes for flere tolkninger. 
Triers utgang er mer enn tilfredsstillende, symbolikken (her er kråker og slanger!) er ikke påtrengende, det dystertmelankolske lydsporet tar akkurat nok plass. 

Men det er filmens første del som får en til å hive etter pusten, anført av to fremragende unge skuespillere. 
Aldri før har jeg sett en varere, vakrere og vondere skildring av en forelskelse på norsk film. 
Ikke ett sekund er overflødig, vi vil være med Thelma (og Anja) hele tiden, selv om det gjør vondt. 
Dessuten tror jeg ikke jeg har sett en sterkere oppbruddsscene siden Roy Anderssons klassiske «En kärlekshistoria». 

Eili Harboe avstemmer strenghet og sårbarhet sensasjonelt bra. 
Det er detaljer i hennes spill som bare er til å fryde seg over, bare se på måten hun beveger seg over Fredrikkeplassen på Blindern i en av de første scenene! 
Og når hun klarer å få en voksen mann til å felle tårer i kinosalen tør jeg ikke tenke på hva hun vil gjøre med en usikker 22-åring. 
Kaya Wilkins’ 
Anja utfyller henne perfekt: 
Det er varme og åpenhet i hvert smilehull samtidig som hun inviterer oss inn bak fasaden på den selvsikre 22-åringen. 
Det er så bra at man nesten glemmer at det er spenning i massevis her også. 
Joachim Trier legger lista svært høyt for den norske filmhøsten, gå og se «Thelma»! 
