Kamasi Washington slår på stortrommen
Han er nok ikke jazzens nye Messias, men oppfølgeren til The Epic er minst like storslagen og episk sammensatt som forløperen. 

Jeg ble hverken andektig eller frelst i møtet med Kamasi Washingtons storverk i 2015. 
Riktignok var The Epic monumental i sin storslagne form, men den manglet de overraskende elementene og den gjennomgående pregnansen epokegjørende album har. 

Det er likevel sånn at Washingtons visjon imponerer og lokker. 
The Epic var mer av en kjærlighetserklæring til flere av jazzens stilsjangre enn et nybrottsarbeid med helt egen duft. 
John Coltrane så vel som Miles Davis kaster lange skygger inn i musikken. 
Det gjør også souljazzen, slik den har kommet til uttrykk hos artister som Cannonball Adderley og Les McCann. 

At Kamasi har en far som spilte med Diana Ross og The Temptations, gjør det lettere å forstå ståstedet hans. 
Ja, kanskje det er en inngang til å fatte Washingtons bruk av kor og strykere. 
Han er jo ikke redd for å nærme seg det lett pompøse. 

Treffer lyttere bredt 

Så kan man lure på hvorfor nettopp denne musikeren har klart å lokke til seg lyttere som i utgangspunktet var lite opptatt av jazz og fått æren for å ha fornyet interessen for 60-tallets gleder på den fronten. 
Jeg tror svaret på det kan knyttes til de samarbeidspartnerne saksofonisten har hatt. 

Han spilte i Snoop Doggs band og har turnert med Rafael Saadiq og Lauryn Hill. 
Den som imidlertid har betydd mest for oppmerksomheten rundt Kamasi Washington, er Kendrick Lamar. 

Washingtons bidrag på hans genierklærte album To Pimp A Butterfly, fikk hjul til å spinne. 
Saksofonisten arrangerte strykere og spilte tenor, og han var ikke alene om å få karrièren sin aktivert gjennom deltagelse på det albumet. 
To andre jazzutøvere, pianist Robert Glasper og trompetist Ambrose Akinmusire, har også tjent på å bli assosiert med Lamar. 
Sammen med Kasami Washington representerer de den nye vinen og har i likhet med han, laget substansiell musikk. 

Følger en tradisjon i jazzen 

Denne typen musikere som går andre uttrykk i møte og trekker inn friske stilelementer i egen musikk, finnes det en tradisjon for i jazzen. 
Saksofonist Charles Lloyd nærmet seg den psykedeliske rocken på slutten av 60-tallet og ble invitert til å spille med The Doors og The Byrds. 
Kvartetten hans delte scene med Jimi Hendrix, en gitarist Miles Davis lot seg påvirke av. 

Bill Frisell dro til Nashville og sto frem med en ny hybrid, mens Steve Coleman lot seg inspirere av James Brown og utviklet kompleks og polyrytmisk jazz. 
Det siste eksempelet på en jazzartist som har fått karrièren til å skyte fart gjennom samarbeid med en stjerne, må være saksofonist Donny McCaslin. 
Trioen hans fargela som kjent David Bowies siste album Blackstar. 

Musikk som bør lyttes til 

Det er også slik at Kamasi Washington utga The Epic på Brainfeeder, plateselskapet til Flying Lotus. 
Albumet kom hverken på Blue Note, Verve eller Clean Feed. 
Det var et grep som gir de riktige assosiasjonene og distanserer mannen fra det tradisjonelle. 

Det kan med andre ord like mye være miljøet han sokner til som den musikken han spiller, som har lokket til seg tilhengere fra mange leire. 
I det ligger det ingen nedvurdering av musikken hans. 
Den er dessuten så sjenerøs, kvalitetspreget og åpen at den bør lyttes til. 

Overdådigheten på The Epic videreføres på den nye platen Heaven and Earth, der åpningssporet «Fists of Fury» tar til orde for fysisk motstand mot urettferdighet. 
Det er en ny tone! 

Meningsfylt fornyelse 

Saksofonisten har ellers omfavnet ideen om spiritualisme, healing og fredelighet. 
Åpningssporets tema kunne fungert i en blaxploitation-film eller kanskje en musikal, hadde det ikke vært for Cameron Graves’ pianosolo og Washingtons ekspressive jazzutlegninger. 

Det er kraftige saker. 
Et rått anslag. 

Så er den ni minutter lange «Hub-Tones», Freddie Hubbards klassiker fra 1962-albumet med samme navn. 
Den blir behandlet med omtanke, men får seg også en tur den neppe har opplevd maken til. 
Trompetist Dontae Winslow, som også har spilt med Kendrick Lamar, gjør honnør til historien og er åpenbart en musiker som trives i Washington-feltet. 
Det låter saftig og kvalifiserer til betegnelsen meningsfylt fornyelse. 

Pomp og prakt og fusionreferanser 

Ifølge saksofonisten skal Earth-siden av albumet representere den verdenen han selv tar del i, mens Heaven-siden står for den han har på innsiden. 
Det lar seg ikke akkurat høre, rent musikalsk, men et av de mest sødmefylte sporene dukker i alle fall opp på himmelsiden. 

Det er mange tradisjoner som løper sammen på «Journey», som om Jimmy Smith, Flora Purim og Dexter Gordon skulle fått en ny vår og blitt enige om å prise livet. 
– Life and love and peace in my heart, Hallelujah, synger Patrice Quinn. 
A Love Supreme, liksom! 
At Washington får dette til å stå, er beundringsverdig. 

Trombonist Ryan Porter gjør for øvrig en ypperlig figur midtveis i sangen. 
På «Show Us The Way» er det koret som løfter skuta, og Washington vrenger sjelen på tenor. 
Det er stort tenkt og godt gjennomført, men ingenting for kammerjazzentusiaster. 
Avslutningssporet kommer med pomp og prakt og fusionreferanser. 

Hvis du ser etter en frelser for jazzen, kan du like gjerne lete utenfor din egen norske stuedør. 
Der søker skolerte jazzmusikere seg til nye steder. 
Noen orienterer seg i det avdempede. 
Kamasi Washington slår på stortrommen. 
