Lukten av sex
Knut Faldbakken fortsetter å utforske egne evige temaer i sitt 75. år. 

Knut Faldbakken: 
Gjensynet. 
Krim. 
400 sider. 
Gyldendal 

Terningkast: 
3 

Langt på vei er det imponerende hvordan veteranen Faldbakken holder det gående. 
Jeg vokste opp med bøkene hans. 
Fra gjennombruddet med incest-dramaet "Mors hus" (1967), via tenåringsangsten i "Insektsommer" og dystopien "Sweetwater" – fram til jeg ramlet av med overdrivelsene og den håpløst lite provoserende provokasjonen "Bad boy" (1988). 

Faldbakken har nå skrevet ti kriminalromaner. 
"Gjensynet" er den niende om den ved første, andre og tredje øyekast så anonyme politimannen Jonfinn Valmann på Hamar. 
Det er den første krimboka jeg har lest av Faldbakken – og det som slår meg er hvor trofast forfatteren er mot sitt livslange prosjekt, helt uavhengig av sjanger. 

Fire middelaldrende, to menn og to kvinner, danner en festkomité på Hamar. 
De tilhørte alle sammen avgangskullet på Hamar katedralskole i 1985 og skal planlegge 30-årsjubileum. 

Liv og ulyst 

Forrige gang kullet var samlet døde en av klassens ubestridte lederfigurer under uavklarte omstendigheter. 
Valmann var avgangselev i samme klasse der han heller aldri gjorde noe vesen av seg. 

Dette handler strengt tatt ikke veldig mye om krim, selv om det forekommer både drap og drapsforsøk. 
Vi lurer knapt på hva som er skjedd eller hvem som står bak. 

Faldbakken gir oss for intense frampek til at det skjer. 
I stedet handler det om liv og ulyst, om sex, tabuer, utroskap i mange former – og vår ubotelige ensomhet i skyggen av alle drømmene som brast. 
Faldbakken har aldri vært bedre på akkurat det – eller generelt bedre – enn i "Adams dagbok" (1978). 

Forutsigbart, men fine glimt underveis 

Denne gang er sex mellom menn et gjennomgangstema, men lite egnet til å sjokkere i vår tid. 
"Gjensynet" er ikke i nærheten av Faldbakkens klassiske romaner fra 1970-tallet. 
Nå blir han for pratsom og overtydelig. 
Mange av personene blir i overkant karikerte. 
Krimplottet overrasker ikke. 

Men selv om mye er forutsigbart er det likevel interessant å lese krimskribenten anno 2016 som et speilbilde av den yngre forfatteren. 

Utpenslet sadistisk vold i nordic noir-stil holder han seg prisverdig nok langt unna. 
Hans uttalte ambisjon er "slow crime". 
Og tidvis treffer han ganske så godt i beskrivelsen av snart 50 år gamle mennesker som opplever at livet butter imot på mer enn en måte og nå møter sykdom, død eller seg selv i døra. 

Fine scener fra Hamar får vi også underveis, beskrivelser som viser at veteranen ikke har mistet all den gamle kloa. 
