Jennifer Aniston er ei kul dame
Dette er en film for de ufrivillig, men stolt nevrotiske. 
Det er en film som viser at Jennifer Aniston er ei kul dame som kan spille film uten å gi følsomme mennesker seksual-angst og prestasjons-mareritt. 

Forrige uke sto DVD-tittelen «Ja. Massemord kan vi!» på nettførste i cirka en halvtime før den gode smak overtok, så denne uka skal jeg ligge med mjuk mule opp og gjøre alt godt igjen. 
Det skal handle om Jennifer Aniston, som gradvis og uten Oscar-fremmende handikapp eller freudianske sidesprang er i ferd med å bli en av de triveligste unge kvinnene i amerikansk behags-industri. 
Hun var ei feira Friends-flis i mange år, men da ektemannen Pitt konverterte til Angelina Jolies strevsomme univers, ble hun liksom den sure eksen til Brad. 

Det var dobbelt urettferdig, for Pitt burde holdt seg til Aniston. 
Han er en enkel gutt i stram dongeri, og det var aldri meningen at han skulle bære blitz-adopterte barn i flyplasskøer over hele verden. 
Han skulle sitte fint ned og ta en enkel nasjonalpils med Matt Damon og George Clooney, og så skulle Jenny A. komme forbi med kult skjørt og forelska auer. 
Jennifer har nesten alltid forelska blikk. 
Det blikket er det varmeste jeg vet om på film. 

«The Switch» paraderer hva Jennifer er god til. 
Hun er bestevenninne med en hypokondrisk mann i strikkevest den dagen hun oppdager at hun vil ha barn, men ikke mann. 
Jason Bateman, med mobilbilde av sin utvekst på scrotum, blir forkasta som sædgiver fordi han er for bekymra, og han tilbringer deretter-tid med å låse dama inne sånn at hun ikke henter sæd hos en kung fu-regissør. 

Da den eggløsna dama holder befruktningsparty for å insemineres med Patrick Wilsons veggklatrings-gener, drikker den stakkars bekymringsvennen seg full og foretar en typisk fyllik-forbrytelse: 
Han erstatter Wilsons ovariske invasjonsstyrke med sine egen. 
Det betyr at Jenny etter hvert blir mor til en merkelig, nevrotisk og dyster sjuåring som virkelig trenger en far av den sorten som bekymrer seg for datoen for solsystemets sammenbrudd og sier at nevrotisk er en intens form for selvransakelse. 

Jennifer Aniston er flyktig og fin i rollen. 
Bateman er fantastisk i retning merkelig sannsynlig. 
Dette er mest de to milde mennenes film. 
Det finnes hypokondere, og det finnes hypokondere. 
Noen av dem er borte fra jobb hvis smøret er hardt en torsdagsmorgen, andre bruker svakheten sin til ydmykhet og generøs underholdning. 
«The switch» tilhører de gavmilde filmene. 
Det er kult å være svak. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
