Filmanmeldelse «Wildling»:Flopp i ulveklær 

Din egen pubertet er skumlere enn «Wildling». 

GRØSSER/FANTASY 

«Wildling» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Fritz Böhm 

Med: 
Bel Powley, Liv Tyler, Brad Dourif 

Kroppens uunngåelige endring er et eviggrønt bakteppe for god skrekk. 

Og som «Carrie» (1977), «Teeth» (2007) eller kultklassikeren «Ginger Snaps» (2000) tidligere har vist, er det oftest kvinnekroppens utvikling som er mest avskrekkende (for den mannlige regissør, i hvert fall). 

«Wildling» forsøker å ta del i denne arven av pubertetsskrekk, tilsynelatende på kvinners premisser, men den er for meningsløs til å lykkes. 

Åpningen er riktig nok på stell, med Anna er fanget i en hytte i skogen. 
Hennes fryktinngytende farsfigur serverer kjip mat, forteller nattahistorier om kroniske varulver som spiser barn, og gir en daglig sprøyte i livmoren for å «redde henne». 
Takket være stemmen til Brad Dourif, bedre kjent som kjeften til morderdukken Chucky, lures man til å tro at filmen er langt skumlere enn den egentlig er. 

Utover den litt lovende innledningen, er det lite annet som fungerer. 
Skrekkfilmen snus til en tenåringssåpe, med påtatt fantasy-kjærlighet, stive dialoger, daffe «fish out of water»-grep og amatørmessig foto. 
Liv Tyler gjør ingen verdens inntrykk som naiv bygdepoliti. 

Hovedrolleinnehaver Bel Powley er filmens ene lyspunkt, der hennes fengslende blikk formidler forvirringen av en barndom i forvitring, og hindrer dermed at filmen blir er en total katastrofe. 
Empatien vekkes – ikke proporsjonalt med hvor traumatisk figurens bakhistorie er, men nok til at man ikke hater filmen. 

Det varer fram til metamorfosen inntreffer med de mest evneveike spesialeffektene du har sett siden 90-tallet. 
Hvor er du, John Landis? 
