Film:Ekstravagant overflod 

Baz Luhrman sparer ikke på konfekt, konfetti og knall-effekter i sin versjon av F. Scott Fitzgeralds roman «The Great Gatsby». 
Men hans overtydelige påståelighet kommer i veien for de dypere undertoner. 
I går åpnet filmen festivalen i Cannes. 
Neste fredag er det Norges-premiere. 

Musikk, farger, ekstravganse og energi i bøtter og spann er kjennetegn for den australske regissøren. 
Han har bidratt med dette i filmer som «Moulin Rouge» og «Shakespeares Romeo & Juliet», sistnevnte med den unge Leonardo DiCaprio i hovedrollen. 

Nå er Leo blitt voksen, men Luhrman vet hvordan kamera skal fange inn skuespillerens uimotståelige gutteaktige sjarme og smil. 
I en del av scenene med ham som Gatsby, Tobey Maguire som forteller-forfatter Nick og Carey Mulligan som Gatsbys drømmekvinne Daisy synliggjøres en intimitet, ømhet og omtanke som berører. 

Men Luhrman bruker sine visuelle knep så overdådig at de fremstår som overdrevne. 
Han bombarderer oss med klipp, kutt, stilsikre billedskift, heftige musikalske lydspor og stiliserte personer. 
Fortellingen om den dekadente «Jazz Age», da penger var lett-tjente, damer var lette på tråden og alt var mulig for en kreativ oppkomling av Gatsbys kaliber, nærmest ber om et trøkk som definerer vår tids samme gapende tørst etter konsum og profitt. 

Luhrman utnytter dette med et teatralsk grep og boltrer seg i partyscener. 
Ved å bruke 3D skaper han energisk fres når han speiler 20-tallets New York, men når selve dramaet skal fortelles, den tragiske kjærlighetsfortellingen mellom Daisy og Gatsby, så skaper 3D-virkningen unødvendig distanse. 
Balansen mellom å parodiere klisjéer og å være klisjéer er hårfin. 
Filmens persongalleri betar det ene øyeblikket, for i det neste å fortone seg som figurer med et hav av lekre klær. 

Tobey Maguires fortellerstemme er noe monoton, men formidler likevel en nerve av mørk observasjon over begrepene dekadense og likgyldighet. 
Men filmen borer ikke dypt under overflaten. 
