Willie Nelson er fremdeles på hugget som 81-åring
Gjør det han best kan. 

ALBUM: 
Willie Nelson er overraskende vital - og uvanlig produktiv - til å være 81 år gammel. 
«Band of Brothers» er hans fjerde album på et par år, men også det første med hovedsaklig egne låter siden «Spirit» (1996) - riktignok med produsent Buddy Cannon som fast skrivepartner. 

Han har produsert de fire siste albumene til Willie - med dette som det mest spennende og vellykte. 

De står dessuten sammen for ni av 14 sanger her. 

Høy trivselsfaktor Hans forrige utgivelse, duettalbumet «To All The Girls... » (2013) med 18 forskjellige kvinnestemmer, var relativt stillegående og dempet. 

Duetter er jo Willies paradeøvelse, men «Band of Brothers» er mer variert musikalsk. 

Albumet kan dessuten oppvise minst et par nye Willie-klassikere - for eksempel «Guitar In The Corner» og «The Wall», sistnevnte med det skingrende munnspillet til mangeårig bandmedlem Mickey Raphael i en sentral rolle. 

Og trivselsfaktoren er skyhøy fra første til siste tone. 

Knyttneve 
For han har fortsatt teften. 
Han er til og med skikkelig på hugget - sjøl om det er kameraten Billy Joe Shaver som er mannen bak knyttneven mot plateselskapene i «Hard To Be An Outlaw»: 
«The record people nowadays keep spinning round and round (...) they go and call it country, but that ain't the way it sounds / it's enough to make a renegade want to terrorize this town». 

Willie sverger til den tradisjonelle countrymusikken, en sjanger som i dag - for noen - blir for country for country. 
Som en av de første av outlaws formidler han også dette lille hjertesukket: 
«It's hard to be an outlaw / you ain't wanted any more / and the only friends that's left is them behind that swingin' door». 

Skinner Blant albumets fire andre coverlåter står Vince Gills fabelaktige ballade «Whenever You Come Around» fram, mens tilbakelente og kule «The Git Go» er en enkel, men trivelig duett med en ny outlaw, kompisen Jamey Johnson. 

Et par låter kunne kanskje vært luket ut, men «Band of Brothers» er uansett Willies beste album på mange år - både på grunn av låtene og fordi produsent Cannon framhever hans beste sider og virkelig lar ham skinne. 

Countrymusikkens Django 
Det er fascinerende at stemmen høres ut til å bli bare bedre og bedre. 
Han har en stemme som «gynger», og en helt spesiell frasering som kanskje hører like mye hjemme i jazzen som i countrymusikken. 

Det gir låtene og musikken særpreg. 

«Trigger» 
Det like spesielle gitarspillet - og den unike lyden fra gitaren «Trigger» - skiller ham dessuten fra alle andre artister. 

Willie er countrymusikkens Django Reinhardt. 
Dette utnytter produsenten til fulle, og «Trigger» har en hovedrolle i mange av sangene. 

Det var mer av Willies gitar på for eksempel «Let's Face The Music And Dance» (2013), med standardlåter, men spillet er mer fokusert her. 
Det er mindre «klimpring». 

Og - det er mer vilje til å lage noe utenom samlebåndet. 

«I've Got A Lot Of Traveling To Do», synger Willie i siste låt. 
Og han reiser fortsatt. 
