Slutt på de beste dagene
Det låt så tøft og så tidsriktig da disse nordmøringene kom som lyn fra klar himmel og satte fyr på norske rockescener i 2005/2006. 
De fikk til og med to Spellemannpriser for debutalbumet, og gode muligheter til å turnere rundt omkring i verden. 

Da det var på tide å gi ut oppfølgeren, vraket Ådne Meisfjord og de andre i 120 Days like godt hele musikkpakken. 
Den holdt ikke mål. 
Så spørs det om dette albumet holder mål. 
Jeg føler meg i alle ferdig med det etter to høringer. 
Da er spenningen over. 
Da er det ikke så mye mer å hente. 

Her er mindre gitarspill enn sist. 
Mer synth. 
Noen av låtene er lange med nesten evigvarende temaer. 
Man venter at det skal skje noe, men 120 Days holder igjen, og i stedet for å framstå som et vitalt rockeband med mange gode ideer, så framstår bandet med denne toeren som et band som kjeder seg. 
Det er stort sett ganske kjedelig å høre på også. 
