«Det er snikende ubehag forkledt som kos»
Livskriser på HBO. 

En livskrise er egentlig bare en mulighet. 
Så fremt jobben din er å lage drama, altså. 

Var-dette-livet-førtiårskriser, å-nei-jeg-er-midt-i-tjueårene-hvor-vil-jeg-med-livet-mitt-kriser og etablert/uetablert-og-noen-og-tredve-kriser er alle takknemlig materie i så måte. 

I komidramaet «Togetherness» er det den sistnevnte varianten som skal til pers. 

Brett er sliten småbarnsfar og misfornøyd med jobben som lydingeniør i Hollywood. 
Kona Michelle (Melanie Lynskey) har sviktende sexlyst og tafser på tufsa til «Fifty Shades of Grey». 

Kompisen Alex (seriemedskaper Steve Zissis) er lubben og i ferd med å gi opp ikke-karrieren som skuespiller når han kastes ut av leiligheten og må flytte inn på sofaen til Brett. 

Der faller han for Michelles søster Tina (Amanda Peet), som leier ut hoppeslott og sliter med å finne seg en kar. 

I utgangspunktet ser det altså litt gråpapir ut, men med brødrene Mark (som spiller Brett) og Jay Duplass på regi og manus er det likevel all grunn til å følge med. 

Mumlebrødre 

Det som skiller brødrene fra hopen er en særegen evne til å skape rollefigurer man kan relatere til og bli glad i, ofte en direkte gevinst av god og morsom dialog som føles levd heller enn skrevet. 

Slik de også har vist i filmer som nydelige «Cyrus» behersker brødrene en type dempet fortellingsflyt (både Linklaters «Boyhood» og fjerde sesong av «Girls» er inne på noe av det samme) hvor små tråder og detaljer betyr mer enn store gester og klart markerte vendepunkter. 

Estetikken deres har gjerne blitt beskrevet som «mumblecore», uten at det egentlig er noe fullgodt uttrykk. 
«Togetherness» er alt annet enn ufarlig mumlefjernsyn. 

Det er snikende ubehag forkledt som kos, møysommelig bygget opp episode for episode. 

Kamuflert 

Ofte er problemene beint ut patetiske, som et hoppeslott som nekter å reise seg eller lyden av en coyote som ikke faller i smak, men i bakgrunnen ulmer alltid mistanken om at livet og drømmene er forspilt. 

Et bedagelige tempo og en mangel på harde kanter i et uglamorøst og innbydende Los Angeles kamuflerer hvor dypt vann rollefigurene egentlig befinner seg på. 

Når man får øye på det, er det for sent, både for dem og seeren. 

Den første sesongen runder av i en stillferdig eksplosjon (James Blake-tonsatt, selvsagt) som kan få noen og enhver til å reise seg fra sofaen og rope mot skjermen. 
