TV-anmeldelse «Samme tid neste år»:Det vil helst gå godt 

Inspirasjon til å ta seg sammen – i et noe gammelmodig TV-konsept. 

UNDERHOLDNING 

«Samme tid neste år» 

Norsk TV-serie i 10 episoder, TV 2 onsdager kl. 20.00 

Programleder: 
Øyvind Mund 

Tor Harald, som fikk slag for 15 år siden, i en alder av 35, vil gjerne ut av rullestolen og opp på beina igjen. 
Eric (12) skal ikke spise godterier eller drikke brus på et helt år, for å spare til en Playstation. 

Kathleen (52) vil at den funksjons- og utviklingshemmede sønnen Oscar skal ha en russebuss, akkurat som de andre skoleungdommene. 
Lillan – en ungdommelig 60-åring – ønsker seg en kjæreste. 

Vilde (33) fra Hokksund drømmer om å endelig ta lappen. 
Benedicte (30) og Jørgen (29) fra Bergen verker etter en baby (de har forsøkt lenge). 

Vi møter disse, og flere til, i «Samme tid neste år», et ukebladaktig, lett forståelig og noe generisk TV-«konsept», innkjøpt av TV2 fra den britiske produsentgruppen TwoFour (som skryter av at «This Time Next Year», som det heter på utenlandsk, var det «raskest selgende TV-formatet i 2016»). 

Deltakerne møter opp i studio hos Øyvind Mund og forteller hva det er de ønsker å oppnå og hvorfor. 
Ett år senere tar de turen innom igjen, for å avsløre hvordan det har gått. 

Spenningen knytter seg ikke minst til hvorvidt Mund klarer å komme inn i den eksakt samme blå slimfit-dressen etter 12 måneder og ytterligere én julefeiring. 

Vi kan allerede nå avsløre at det klarer han. 
Sånn generelt er det ganske mye som går godt her (ingen ønsker å bli nedstemt foran TVen på en onsdag). 

Et kamerateam har vært innom noen av de håpefulle i løpet av året som er gått. 
Vi får treffe Anne Marie, 34 år fra Sandefjord, på treningssenteret og i kamp med potetgullbollen. 
Hun vil ned i vekt, og produsentene lydlegger striden med Coldplays «Fix You» når hun sliter, Katy Perrys «Roar» når hun virkelig tar i et tak og Pharrells «Happy» når hun har medgang. 

«Samme tid neste år» er smått gammelmodig underholdnings-TV. 
Ambisjonen er enkel: 
Å på nokså overflatisk vis (det går tidvis fort i svingene) presentere oss for en gjeng beundringsverdig motiverte «vanlige nordmenn», og kanskje gi oss litt inspirasjon til å ta oss sammen selv. 

Mund er en solid programlederlos, passe bekymret og spent i blikket. 
Og det er grunn til å sende en varm tanke til TV-bransjens ukjente helter. 
Nemlig castingfolket, de som sporer opp deltakerne. 
De har gjort en fin jobb. 

Anmeldelsen er basert på to av i alt 10 episoder 
