«Exodus: Gods and Kings» er flotte effekter i langdrygt epos
Dårlig karakterdrama reddes så vidt av spesialeffektene. 

Ridley Scotts tolkning av sagaen om Moses kommer til å underholde mange og sikkert opprøre de som ønsker en film tro til Bibelens tekst. 

Historien starter ved hoffet i Memfis, Egypt hvor to menn vokser opp som brødre. 
Ramses (Joe Edgerton) skal bli farao og er oppdratt til å se på seg selv som guds manifestasjon. 
Moses (Christian Bale) er generalen og realisten som ser ned på Egypternes hang til ritualer, guder og profetier. 

Moses er mannen som leder det hebraiske folket ut av slaveriet, det handler om landeplagene og de 10 bud. 
Det er historien om en mann som er villig til å ofre alt for sitt folk og sin ene gud. 
Trosspørsmålet er filmens største svakhet. 

Lite troverdig karakterendring 

Det er i overgangen fra å være en fornuftig og jordnær fyr til å bli mannen som går over lik for sin gud at filmen ikke greier å overbevise. 
Christian Bale er en solid skuespiller, men makter ikke å fremstille Moses som noe annen enn en todimensjonal person som hverken inngir tillit eller troverdighet. 
Det er ingen pasjon eller tilstedeværelse i Bales tolkning. 
Skitt i ansiktet og langt skjegg overbeviser ingen. 

Ridley Scotts løsning er at Moses får et realt kakk i hodet på Horebfjellet. 
Det er kanskje en like god forklaring som noen annen på hvorfor han ser brennende busker og gud som viser seg for ham som et engleaktig barn (Isaac Andrews). 

Gud som et hevngjerrig barn 

Å fremstille gud som et uskyldig barn, er en fortellerteknikk som gir dramatisk effekt. 

Ramses nekter selvsagt å gi slipp på slavene sine, og gud oppfører seg som et obsternasig barn som synes at krigsteknikken til Moses er altfor pinglete. 
Kontrasten mellom det engleaktige og den hevngjerrige guden som slipper løs endeløse landeplager er effektiv, men det er også en svakhet. 
Det er ikke med på å gjøre Moses endring fra rasjonell general til fanatisk troende mer sannsynlig. 
Hans veivalg blir heller mer uforståelig, for ikke skjønner jeg at noen blindt følger slik brutalitet. 

«Hva slags fanatikere er det som tilber en slik gud,» roper Ramses i en scene. 
Jeg spør meg om det samme, men agnostikeren Ridley Scott gir meg ikke noe godt svar. 

Ramses fremstår i all sin fortvilelse, sinne og håpløse arroganse som en mer komplett karakter enn Moses. 
Joe Edgerton spiller ham med innlevelse og menneskelighet, men er det meningen at vi skal heie på skurken? 

Landeplagene er verdt kinobilletten 

Som episk karakterdrama kommer Exodus: Gods and Kings til kort. 
Som et visuelt maleri er filmen storslått. 
Fra dystopisk fremtid i Alien og Blade Runner til Romerrikets gladiatorkamper har Ridley Scott bevist at han er en regissør som makter å skape filmmagi. 

Det er hans visuelle stil som redder Exodus fra den komplette katastrofen. 
Storslåtte scener fra slavebyen Pithom og ikke minst faraoens vakre palasser viser imponerende bruk av dataanimasjon, så får arkeologene heller akke seg over Hollywoods manglende respekt for korrekte detaljer. 

Filmatiseringen av landeplagene som rammer Egypt er kanskje alene verdt kinobilletten. 
Fra fiskene som dør i Nilen og farger elven rød — for øvrig en liten hyllest til en scene i Haisommer - via froskenes og fluenes invasjon til dyrenes massedød, dødelige gresshoppeangrep og hagl store som snøballer, sitter man bergtatt. 
Det er storslått, imponerende og underholdende. 

Dessverre skaper ikke et hav av spesialeffekter en god film. 
Det underholder et stykke på vei, men 2,5 timer er drøyt. 
Et godt drama trenger sårt karakterer vi kan tro på. 
I Scotts tolkning endte jeg opp med å synes mer synd på Ramses enn å føle sympati for Moses’ kamp. 
