Matanmeldelsen:Hva har skjedd, Olivia? 

Olivia på Tjuvholmen var den beste i «søskenflokken», men nå er hun blitt en i mengden. 

Tjuvholmen vinterstid er en kald opplevelse, særlig når snoen kryper inn under jakken. 
Men dit vi skal, er det lunt og godt. 

Olivias avdeling her har gitt oss mange gode opplevelser både sommer og vinter, så vi har visse forhåpninger, men det begynner ikke bra: 
Det er mange gjester her og bordet vi omsider blir tildelt er rett ved døren Det betyr at vi stadig blir utsatt for den sure trekk når andre besøkende skal ut for å ta en røyk. 

Alle restaurantene i Olivia-systemer har tema fra ulike italienske byer: 
Originalen på Aker brygge er dekorert med bilder fra Napoli, mens denne avdelingen på Tjuvholmen har Venezia som tema. 

– 
Nå har de også utvidet til Trondheim og Bergen, forteller Spisevennen, som ofte er på reisefot. 
– Men jeg synes ikke at de har klart å skille seg ut fra andre kjeder i de byene, sier han. 

Denne kvelden ser det ut til at de andre gjestene enten er folk som skal spise før de skal videre på byen, og turister som velger det sikre foran det usikre og går på steder de kjenner. 

Trøtt start 

Det kan virke som om også kjøkkenet er blitt mindre spennende enn sist. 
Menyen ser likedan ut som sist vi besøkte dette stedet, men ingen av forrettene imponerer. 

Bordvenninnen er ganske godt fornøyd med sin caprese, der gule og røde cherrytomater, bøffelmozarella, basilikum og krutonger deler plass på tallerkenen. 
En hvit balsamicodressing tar luven av mozzarellaen, men ellers er retten en frisk start. 

Spisevennen og jeg har bestilt henholdsvis vitello tonnato og carpaccio, som begge kommer kjøleskapskalde til bordet. 

– Tunfisksausen er en skuffelse, sier han og bemerker at ingen klarer å lage den like god som de gjør på Baltazar i Kirkeristen. 
Friterte kapers tilfører heller ikke forretten noe særlig. 

Min carpaccio er heller ikke mye å skryte av. 

– 
Det kan bare bli bedre til hovedrettene, sier Spisevennen. 

Kald carbonara 

Spisevennen har bedt om pizza med carpaccio, mens Bordvenninnen har bestilt kyllinglår med sopp og spinat. 
Jeg har lyst på pasta og har tatt spagetti carbonara. 

Den er en gedigen nedtur: 
Pastaen er al dente, men hovedinntrykket av retten er en klebrig masse som trolig har måttet vente på kjøkkenet før den er brakt ut. 
Pizzaen er understekt og blek og klarer ikke å skille seg ut fra de man får på andre pizzarestauranter i Oslo. 

– Nesten tvert imot, mener Spisevennen, som hadde ventet seg mer av retten. 

Den eneste som har grunn til å smile, er Bordvenninnen. 
Hennes kylling har sprøtt skinn. 
Sopp, oliven, spinat, kapers og risottoen med skogsopp, som er bestilt ved siden, får også godkjent. 

– 
Men det blir dyrt når man må legge til retter for å få et fullt måltid, sier hun. 

Kjølig avslutning 

Vi er likevel sultne nok til å be om dessert. 
Spisevennen har fått lyst til å prøve nutella-pizza, mens Bordvenninnen og jeg tar to klassiske etterretter: 
Pannacotta og tiramisú. 

– 
Dette var klissete greier, sier han, mens han gumler lunet hasselnøttpålegg toppet med mandler. 

Bordvenninnens pannacotta er middels, en passe liten porsjon med bringe- og bjørnebærsaus, mens min tiramisú kommer rett fra kjøleskapet i et drikkeglass. 
Dermed er den såpass kald at smaksnyansene ikke kommer frem. 

– 
Jeg hadde forventet meg et bedre måltid ut fra tidligere besøk, men dette var en midt på treet-opplevelse, sier Bordvenninnen. 
Spisevennen er enig. 

– 
Ikke er det billig, og maten er ikke på samme nivå. 
Er det fordi Olivia er blitt en restaurantkjede og at man dermed strømlinjeformer samtlige steder? 
Jeg håper at de har bedret seg til neste besøk, ellers må jeg finne et annet sted her ute. 

Andre italienske 

Trattoria Popolare: 
Rustikk nederst på Grünerløkka 

Ruffino: 
Utsøkt ved Slottet 

Baltazar: 
Vinbar med god mat i Kirkeristen 

Skur 33: 
Nydelig mat ved Akershus festning 

Vineria Ventidue: 
Vinbar med bra mat på Frogner 

Tekehtopa: 
Uformell italiener på St. Olavs plass 
