Pixar gjenoppvekker de døde
Pixar gir Donald Trump en ørefik med denne fargeeksplosjonen av en hyllest av mexicansk kultur. 

Å vurdere en Pixarfilm er ikke som å vurdere andre filmer: når du gir en femmer så vet du at den ikke er blant animasjonsstudioets aller beste filmer, men likevel nok til at den kan bli en av månedens høydepunkter. 

Coco har alle de kvalitetene vi har lært oss å forvente av en Pixarfilm: 
Den har et rikt rollegalleri, en oppfinnsom historie og en grunnleggende empatisk innstilling til verden. 
Og fremfor alt: en hovedperson som kan speile alt dette. 

Det som gjør den unik for Pixar er at det er første gangen filmen utelukkende handler om ikke-hvite rollefigurer. 
Filmen utspiller seg ikke bare i Mexico, men drar så store veksler på mexicansk kultur at den har satt besøksrekord på mexicanske kinoer. 

I en tid der amerikanerne snakker om å bygge mur mot nabolandet, gjør regissør Lee Unkrich og animatør Adrian Molina det motsatte: de feirer den mexicanske kulturen. 

Spektakulær underverden 

Handlingen utspiller seg under den tradisjonsrike «De dødes dag» da 12-åringen Miguel øyner sjansen for å delta i en talentkonkurranse for musikere. 
Han har nemlig en hemmelig drøm om å imitere sitt store idol, Ernesto de la Cruz, en folkekjær sanger og låtskriver fra 1920-tallet. 

Men denne lidenskapen må han skjule for sin familie, som består av flere generasjoner skomakere som ikke kan fordra musikere. 
Årsaken er at Miguels tippoldefar forlot familien til fordel for en karrière som omreisende musiker. 

Denne rammen er bare en inngang til det som er filmens hovedanliggende – selve nedstigningen til de dødes verden (det er ikke tilfeldig at Miguels hund heter Dante). 

Da Miguel forsøker å stjele en gitar fra mausoleet til Ernesto de la Cruz, trer han inn i de dødes rekker i en fantastisk underverden. 
Her lever de i et myldrende storsamfunn, disse skranglete skjelettene, og det er her Miguel begynner å lete etter Ernesto som han mistenker kan være hans tippoldefar. 

Jakter ikke på den amerikanske drømmen 

For dem som synes det høres for skremmende ut for de aller minste (aldersgrensen er 6 år): dette er døde spøkelser til å bli glad i, de er langt mindre skumle enn de for eksempel er i animasjonsgrøsseren Nighmare before Christmas. 

Det er en varme i paletten animatørene bruker i skildringen av dette overveldende universet, og ingen er mer sjarmerende og skranglete enn Hector. 
Han blir Miguels følgesvenn og den som tidlig signaliserer at denne historien ikke handler om å følge sin drøm og lykkes the american way, men om noe så verdikonservativt som å samle seg rundt familien. 
Og om du ikke hedrer dine døde familiemedlemmer, så vil de forsvinne fra de dødes rike og bli helt borte. 

Kanskje brutal kost for de minste, men heldigvis makter Miguel å forsone seg med både de levende og de døde. 

I en klasse for seg 

Som vanlig er animasjonen i en klasse for seg, slik bare Pixar gjør det. 
Det er en rikdom av detaljer i hvert eneste bilde som tar pusten fra deg, og selve fortellingen, med små og store plott, orkestreres på en imponerende måte. 

Noen ganger ble det likevel vel mye for min del, de briljante innslagene begynte å slå hverandre ihjel. 
Men det oppleves i ettertid som et luksusproblem, og kanskje en oppfordring til å se filmen en gang til. 

Som så mange ganger før er de norske stemmene upåklagelige, og både Markus Magne Rosså, Jan Martin Johnsen, Kåre Conradi og Mari Maurstad utgjør et samstemt ensemble. 
De mangler den latinske autentisiteten til Anthony Gonzales og Gael García Bernal fra originalversjonen, men bidrar til at vi lever oss inn i historien – og mer kan vi ikke kreve av dem. 
