Dolly Parton hos Ivar Dyrhaug
Man skal være spesielt glad i Dolly Parton, man må elske den bastante slaktersjarmen til Queen Latifah eller sette pris på soulmusikkens kronglete stemmebruk for å like denne filmen. 
Så der forsvant alle. 

"Joyful noise": 
Amerikansk musikk-komedie. 
2012. 
1time, 58 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Todd Graff. 
Med: 
Dolly Parton, Queen Latifah,Keke Palmer, Jeremy Jordan. 

Annerledes-filmen "Joyful noise" er på en måtesom å høre på "We are the world" i nesten to timer, det er somtvangsforing med gospelfraseringer fra "Beat for beat", det er som omMargrethe Munthe sto opp på allehelgenssøndag og laget skrikende ekstravers til"Nei nei gutt". 
Men musikkfilmen har tross alt en visssøndagsskolesjarm som kommer til å kose for seksualmotstandere ogkirkebevarere. 

Dolly Parton har gjort horisontutvidende ting med fjesetsitt og ser etter hvert ut som en naken hamster med store nøtte-reservoarer, men hunspiller friskt og folkelig. 
Dolly er den frekke mora i en shariastyrtamerikansk småby der fritidssyslene bare omfatter at man stiller i blå kjorteli kirkekoret og synger "not enough love" som om det var et løfte.Kris Kristofferson dirigerer uten antydning til kne i kappen, men han dør fort,og så får den gammeldagse merra Queen Latifah dirigere. 

Det viser seg også at hun vil nekte den kjekke dattera si åmøte Dollys opprørske barnebarn, for han er gutt. 
Gutten får ikke være med i koretfør han synger McCartneys "Maybe I'm amazed" på audition og tar segav dronningas ulykkelige sønn. 
Sånn er det med det. 

Jeg har aldri skjønt gospel eller soul. 
Det er ser ut som enkatarsisk kåthet forkledd som gudstro. 
Men OK, de synger "Wanna take youhigher" av Sly and The Family Stone, og det trodde jeg var enmarihuana-sang. 
Så de er nok slemme på bånn. 
