Endre Olsen fra Stord har levert en kommende klassiker
Endre Olsens første norskspråklige plate er både sammensatt, intens og fullstendig henrivende. 

Endre Olsen er for mange kjent fra Endre Olsen & the Landmarks eller Angry Wasp. 
Han har primært skrevet og sunget på engelsk, men «Bøttevis med blått» – en fabelaktig albumtittel – er hans første album på norsk, og på Stord-dialekt. 

Er man en samarbeidsvillig musiker på Vestlandet og bidrar på mang en kollegas prosjekter, er det naturlig at denne bumerangen av vennetjenester kommer tilbake til en. 
Derfor har Olsen også med seg en solid og merittert gjeng på «Bøttevis med blått». 
Her finner man blant andre Tommy Haltbakk (The Royalties), Ole Gunnar Eikeland (Divisjonen, Alibiet), Einar Olsson (Good Time Charlie, Silja Sol) og Jørgen Sandvik (Real Ones, Sigrid Moldestad). 

Olsen utforsker en rekke sjangere, men har foten best plantet i americana og indierock med country-influenser. 
Enkelte steder sendes tankene til selveste Weezer. 
Hallingdals store sønn, Stein Torleif Bjella, er en annen åpenbar parallell. 
Det kommer klarest frem på «Alle lyso på», en kanonball av en låt som balanserer mesterlig mellom tempo og følelse. 

«Bøttevis av blått» føles nesten umiddelbart som en kommende klassiker. 
Dette fordi den kjennes så sammensatt, med låt på låt levert med en spesifikk fingerspitzgefühl og behagelig intensitet. 
Olsens lyrikk er personlig, billedlig og til tider melankolsk. 
Men det er ikke bare tekstene som gode; det lyder som hans mest komplekse og interessante lydunivers så langt i karrieren. 
Fra forsiktige og tålmodige «Den forkasta versjonen» til bestemte og lett bitre «Kunne vert ein annan». 
«Alt som ikkje va er nostalgisk og storslått». 
Alt sammen er fullstendig henrivende. 

Et av de vakreste, mest nedpå øyeblikkene på platen, er «Stå der du står», som minner nettopp om Jeff Tweedy, kjent fra blant annet bandet Wilco, når han er på sitt skjøreste. 
Det er rørende og usedvanlig sjarmerende på samme tid. 
Låten fungerer som et meditativt øyeblikk midt i albumet, før han igjen plukker opp tempoet og energinivået. 

Olsen føler seg bekvem med både klassisk vestkystrock og blues, som dukker opp gang på gang og krydrer det musikalske landskapet. 
«Der da e ein vei» er et nikk bluegrass, med den typiske gitaren som understreker strofene han synger. 

Den følges opp av «Ingenplass og her te», som vokalmessig minner om Jeff Mangum fra det amerikanske bandet Neutral Milk hotel, og deres på grensen til for hektisk arrangerte rock. 
Men Olsens versjon er avbalansert, og han geleider oss gjennom den med stødighet. 

Olsens tidligere prosjekter har vært preget av en røffere tone, som tyder på enklere produksjon og mer do-it-yourself-ånd. 
På den måten er «Bøttevis med blått» hans soleklart beste verk til nå; det er en plate som griper lytteren med sin inderlighet og gigantiske, allsidige lyd. 
