Film:Den gode propaganda 

Hvordan skal vi bevare det beste ved det norske samfunnet - og hvordan ønsker vi det skal utvikle seg? 

Det er de to vesentligste spørsmålene som stilles i en av dette årets viktigste norske filmer, en 12,5 minutter lang kortfilm produsert av Dinamo PR for Demokratisenteret på Eidsvoll. 
Alle senterets besøkende barn og ungdommer vil bli utfordret av filmen i hele 2014. 

Teknisk er filmen meget god, visningene er uhyre spennende lagt opp - særlig fordi man mer eller mindre sitter «inne» i hele opplevelsen, både vegger og gulv viser bilder - og en ekstra manipulativ effekt er det at en del av de grafiske virkemidlene bokstavelig talt daler ned i hodene på tilskuerne. 
Man blir rett og slett selv en del av statistikken. 

Filmen er først og fremst ment å utfordre, til debatt og ettertanke. 
Dermed er man henvist til å lage en slags «propaganda» for de beste sidene ved Norge. 
Kranglefanter kan sikkert finne ett og annet å henge seg opp i. 
Men filmen understreker glimrende det historiske faktum at selve Grunnloven var et fast, definert og omforent felles standpunkt. 

Skal man ta et standpunkt, må noen nyanser vike, noen forbehold jevnes ut, enkelte uenigheter avgjøres med et votum. 

Vår medietid er proppfull av all verdens vinklinger og alternativer, det er moderne mennesker privilegium stort sett å kunne mene og hevde hva man vil. 
I en slik situasjon er det lett å glemme at noen faste, grunnleggende og helt normgivende prinsipper må ligge til grunn; paragrafer er gjerder omkring det samfunnet ønsker å innhegne. 
Vi trenger det! 

Selve Grunnloven er til dels antikvarisk. 
Grunnlovens ånd er det ikke. 

Denne filmen utfordrer de unge nettopp til å forholde seg til Grunnlovens ånd, og forsøke å definere selv hva den betyr i en samtid og en norsk fremtid. 

Man unngår - nær sagt selvfølgelig ikke en del retoriske grep. 
Når «Ja vi elsker» klinger innledningsvis, er det fjellet, fjordene, de øde fjellhyllegårdene og båtene på havet som panoreres - enda folk flest, som man vet, lever i byene. 
Det er en «Norge Rundt-estetikk» som åpenbart ikke er enkel å finne alternativer til. 

Men når de unge «skuespillerne» dukker opp, er det heldigvis i sine egne miljøer, blant venner, i byene. 
De snakker ledig og godt og inntrengende om hva de selv ønsker. 
Og i noen virkningsfulle glimt får vi se hva som kan stå på spill; krig og ødeleggelse og umenneskelighet er rett utenfor dørene til andre unge mennesker, ikke nødvendigvis så ufattelig langt fra oss. 

Dermed får man også et internasjonalt perspektiv, som er helt nødvendig i våre dager. 
Norge er ingen isolert øy; mennesker fra andre kanter av verden har flyttet inn til oss, og Norge har sine representanter spredd over hele kloden. 
Skulle man peke på en liten mangel, hadde det langt fra skadet med et noe mer omfattede fokus på miljøspørsmål. 

Å leve i et kultivert og sivilisert samfunn vil si å bygge opp under en stadig pågående prosess, som utfordrer stadig nye generasjoner til bevisstgjøring og standpunkttaking omkring våre grunnleggende verdier som land og folk. 

Da må man våge å ta de store ordene, de brede bildene og viktigste spørsmålene i bruk. 
