«Livet mitt, som jeg kjenner det»
Stig Aasvik med pang-start for det nye året. 

Stig Aasvik: 
«Lofotveggen». 
Roman. 
318 sider. 
Cappelen. 

«Lofotveggen» er Stig Aasviks (1970) fjerde roman siden debuten i 2004. 
Den forrige, «Indre anliggender» 2012, var en formell fryd, skrevet i én eneste kompakt tekstmasse på mer enn to hundre sider, uten avsnitt eller kapittelindelinger, så leseren selv må legge inn sine egne pauser i denne frihjulende virvelen av fortelling og assosiasjoner, filosoferinger og resonnementer. 

For den fikk Aasvik mye vel fortjent ros. 
Med den hundre sider lengre «Lofotveggen» er han umiskjennelig og frydefullt på ‘an igjen, like tydelig til stede i stil, teknikk, holdninger og budskap. 
Han er det med egen identitet, slik at Jeg-fortelleren er identisk med forfatteren. 
Den etterprøvbare selvbiografiske autentisiteten går ikke bare teksten selv god for, den er også viktig for utviklingen av «Lofotveggen» som skriveprosjekt. 

På nåtidsplanet er Jeg/Stig midt i førtiårene, arbeidsledig og tvunget på jobbsøkerkurs av Nav. 
Det gir stoff til mye moro for leseren; men ettersom ukene går, klarer han ikke å distrahere seg selv med å tenke på sitt, drømme og minnes, mens han skriver denne romanen, og ellers observerer seg selv i (manglende) interaksjon med kurslederne og de andre deltakerne: 
På side 100 har det blitt til «dette helvetes jobbsøkerkurset». 

Jeg lever ellers bra med kjæresten Kristin og den sjuårige sønnen Simon, en erfaren og respektert forfatter og språkmann, som tidligere har arbeidet i stortingsadministrasjonen («Indre anliggender») og på forlag, der han på lite innbringende kontraktoppdrag har skrevet kjente menneskers livshistorie og biografier (Heidi Løke, Lars Gustavsson, Messi, Ronaldo). 

Det har vært ren brødskriving som han har forsøkt å holde skjult (det er bare de fire «egne» romanene som teller), uten å sette navnet sitt på oppdragsbøkene - «ghostwriter», «slaveskriver», «skrivehore» som han i stigende frustasjon nå kaller seg. 
Og likevel: oppsagt. 
Her er også mye frustrasjon over ideer til bøker og oversettelser han ikke har fått anerkjennelse for mens andre har fått arbeidet dem fram; og rikelig med «surt øl» over en del parnasskjendiser. 

Boken er spekket med hån og spark til politiske, media- og forfatterkjendiser, der f.eks. en grådig, selvnytende og selvrefererende Carl I. Hagen får gjennomgå, eller tv-Skavlan som «kun (har hatt) én gjest som programlederen selv ikke kunne sole seg i glansen fra, og slik generere mer oppmerksomhet, flere seere, mer penger, mer av alt, mer.» 
Og tar generalopprør med alt fra forlags- til kongemakt samt større makter imellom. 

Så viktig som alt dette er for en jeg-forteller som sliter for å finne økonomisk og praktisk rom samt anerkjennelse til sitt eget forfatterskap, er det likevel bare som krydder i «Lofotveggen» der den utspiller seg på to tidsplan: 
Her og nå, og fortellingen fra den gangen han som 24-åring reiste opp til Lofoten for å bli kjent med sin fraværende far og familie i det landskapet han som barn hadde noen uforglemmelige sommerferier. 
Det er en gevaltig omvei til faren, som han på nåtidsplanet ikke har sett på et dusin år, og som gir romanens hovedtema: 

For «fortida dundrer videre i meg». 
«Tida i meg skvulper fram og tilbake, som et spedbarn. 
Unnfanget, på vei, ufødt». 
Jeg-fortelleren, denne mannen som «alltid har en eller annen konflikt gående», forsøker å forsone seg med seg selv, mens han boken igjennom baler med Heideggers tanker om samvittighet. 

Aasvik eksellerer med sin spretne assosiasjonsmetode – han kan tilsynelatende ikke komme på noe uten å komme på noe annet, og hopper boken igjennom elegant fra det ene temaet til det andre, fra et tidspunkt til et annet, i spring og kast, gjerne med flere overganger på én side. 
Det er spenstig, det gir fart og driv, det er fornøyelig i alt sitt alvor. 
Han skriver som en soignert og fintfølende Knausgård kunne tenkes å gjøre, nådeløst, men nennsomt og vârt om nære og kjære. 
Hele teksten gror fram av et velstelt og rikt «indre ordsmonn» (175). 
