Film:En ganske uimotståelig tåreperse 

«The Fault in Our Stars» er en ungdomsfilm som ønsker å være mer enn to timers popcornunderholdning, glemt i det du forlater salen. 
Og den får til hva den prøver på. 

Filmen er dog ikke helt ærlig mot premisset den legger i den første scenen om å ikke pynte på og sukre triste historier. 
Her skal vi få en trist historie slik den egentlig oppleves – og bør fortelles. 
La det være sagt: 
Det hersker aldri tvil om at «The Fault in Our Stars» er en «sad story» fortalt gjennom et Hollywood-filter: 
Vakre mennesker som holder seg ganske vakre og velstelte filmen gjennom tross dødelig sykdom, med lyse farger og en «indielett» tone på lydsporet. 
Og som min 15-årige konsulent, som har lest boken, påpeker: 
Filmversjonen drar ut «gråtetoppene» maks, de er mange flere enn i boken. 

«The Fault in Our Stars» fungerer – og engasjerer på tross av alt dette, historien som fortelles er drivende god. 
De unge skuespillerne Shailene Woodley og Ansel Elgort har dessuten «nabogutt» og «nabojente»-kvaliteter som gjør det svært lett å identifisere seg med rollefigurene. 
Filmens største force er troverdigheten i skildringen av en «altoppslukenheten» hos en 17-åring: 
I denne sammenheng handler det om hvor mye en roman kan bety for et ungt menneske – godt observert og fint skildret. 
Vi tror virkelig på Hazel og Gus’ forelskelse og heier på «de to mot verden». 
Det er godt å se en så viktig tematikk behandlet med inderligheten den fortjener, «The Fault in Our Stars» er langt mer enn en forelskelsesfortelling. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
