Må snart få dø.
«Resident Evil: 
Afterlife 3D» kan få noen hver til å heie på zombiene. 

|||FILM: 
Det er neimen ikke alt som får mer dybde av å få en ekstra dimensjon. 
I alle fall ikke «Resident Evil: Afterlife 3D». 

I den fjerde filmen basert på dataspillserien «Resident Evil» er restene av plott redusert til løping og kravling gjennom sjakter, korridorer og hangarer mens elektrorytmene dunker og automatvåpnene knatrer og de løse trådene floker seg stadig tettere sammen. 

Skuespillerne lirer av seg de samme replikkene om og om igjen, som de har glemt at de sa dem i utgangspunktet. 
«Vi må komme oss vekk herfra!» er en favoritt. 

Komiske skrømt 

Et virus produsert av den kjempeonde Umbrella Corporation har bredt om seg. 
Vesnene som må nedslaktes av den uttrykksløse heltinnen Alice (Milla Jovovich) og den smaløyde soldaten Chris (Wentworth Miller, som omsider har funnet et nytt sted å flekse kjevebena etter «Prison Break») er dels zombifiserte rester av menneskehet i full «Thriller»-sminke, dels rare skrømt bestående av et komisk antall munner og tenner. 

Regissør Paul W. S. Anderson må ha skjønt at disse dyra er mer lattervekkende enn skumle, og kompenserer med å la dem rett som det er sprette ut av hull i gulv og vegger. 
Om jeg ikke klarer å skremme dem, tenker Anderson, skal jeg i alle fall få dem til å skvette. 

Uoppfinnsomt 

Actionscenene er søvndyssende lite oppfinnsomme, med unntak av en og annen grasiøs pistolsalto, og de sakkes ned og gjøres kjedeligere ved eksessiv bruk av sakte film, som om vi skulle ha behov for å studere på nært hold at det er mulig å løpe og skyte samtidig. 

Dessverre forsikrer sluttscenen om at joda, det blir enda en film. 
Da kommer jeg til å heie på zombiene. 
Slik at det kan bli en slutt på dette meningsløse maset, en gang for alle. 
