«Til å være en film om døden klamrer den seg altfor lenge til livet»
«Departures» fortjente aldri Oscar. 

||| 
FILM: 
Det finnes filmer som bruker fem minutter på å si deg alt den har å si, og så tvinger deg til å sitte i to timer og vente på at karakterene i filmen skal komme frem til samme konklusjon. 

En slik film er "Departures", den japanske dramafilmen som var årets overraskende Oscar-vinner i kategorien "Beste utenlandske film". 
For de fem enkeltpersonene der ute som fortsatt tror Oscar-prisene deles ut til de ypperste prestasjoner i filmbransjen, burde dette være den siste spikeren i cred-kista. 

Liker seremonieneNår orkesteret til cellisten Daigo (Masahiro Motoki) blir nedlagt, tar han med seg kona og flytter til hjembyen, og søker på en mystisk jobbannonse som viser seg å være fra et begravelsesbyrå. 

Til tross for den skjenselen det er, forstår vi etter hvert, å jobbe med de døde, begynner Daigo sakte å like de snirklete seremoniene rundt vaskingen og stellingen av de døde, og den ærbødige omsorgen for de etterlatte. 
Kona og vennene er ikke like overbevist. 
Ikke helt ennå. 

GjennomtenktDet eneste originale i filmen er skildringen av livet i en avsideliggende japansk småby: 
Bildene er liksom slitte, stripemønstrete av strømledninger, men rike, gjennomtenkte. 

Et og annen av Daigos møter med døde og deres pårørende er fascinerende, og minner om hvordan seremonier, som alltid ligner hverandre, farges og forandres av de forskjellige menneskene som deltar i dem. 

OverspillMen ellers er «Departures» et konvensjonelt og sentimentalt drama, støl i bevegelsene og tung på labben. 
Jeg håper ikke regissør Yojiro Takita satt altfor lenge med hodet i bløt før han bestemte seg for hva slags soundtrack (klassisk musikk) og hva slags fyllbilder (hvite fugler i flukt klippet sammen med tenksomme nærbilder av den kjedeligpene hovedpersonen) han skulle bruke for å illustrere dødstemaet. 

«Departures» skjemmes dessuten av overspill og fjollete forsøk på komedie mellom gravferdene, samt flere sluttscener enn den siste «Ringenes Herre»-filmen. 
Til å være en film om døden bruker «Departures» ubegripelig lang tid på å legge på røret. 
