Evig eies kun det tapte
BOK: 
Internasjonal bestselger og kritikerfavoritt som har blitt et fenomen i Tyskland. 

Benedict Wells: 
Ut av ensomheten. 
Roman. 
Oversatt av Ute Neumann. 
325 sider. 
Forlaget Press. 

Den tysk-sveitsiske forfatterkometen Benedict Wells (f. 1984) er fetter av forfatteren og forsvarsadvokaten Ferdinand von Schirach, og kanskje for å distansere seg fra sin mer berømte fetter, men muligens mest for å ta avstand fra slektens noe belastede nazifortid, har Wells valgt å låne etternavn av sitt forbilde John Irvings romanperson Homer Wells i «Siderhusreglene». 
Beundringen er gjensidig, skal man dømme etter Irvings omtale av «Ut av ensomheten». 
Så er det også et visst litterært slektskap mellom dem, både stilistisk, tematisk og kommersielt. 

«Ut av ensomheten» er oversatt til mer enn tretti språk, har solgt i tre hundre tusen eksemplarer bare i Tyskland og er blitt noe av et fenomen blant yngre tyskere, som ellers knapt forholder seg til romaner. 
Enkelte kommentatorer har knyttet fenomenet til det man etterhvert mener å ha identifisert som en ny romantisk orientering i litteraturen. 
Ironien er død. 
Ungdom nå til dags vil ha Sturm und Drang, Werthers lidelser, umulig kjærlighet, blodets hvisken og benpipenes bønn, kort sagt ekte vare. 
Som hos Irving, skorter det heller ikke på tragedier, sentimentalitet og livets store spørsmål i «Ut av ensomheten», som i lange partier appellerer mer til tårekanalene enn til hjernevindingene, og kanskje først og fremst er en godt strukturert og velskrevet kjærlighetshistorie som man må ha et hjerte av stein for ikke å bli berørt av. 

Vi følger tre søsken fra ca 1980 til 2014. 
Etter at foreldrene omkommer i en bilulykke, plasseres barna på et billig statlig pensjonat på landet. 
Foreldrene møter vi bare innledningsvis, og siden i kortere tilbakeblikk og erindringer. 
Moren var en blanding av Grace Kelly og Ingrid Bergman, faren en tørr revisor som syntes verden var et skummelt sted og egentlig aldri slappet ordentlig av. 
Hovedperson og jeg-forteller er yngstemann Jules, som møter sitt livs store kjærlighet, Alva, på skolen, hun med anlegg for filosofi, han en forfatterspire. 
Broren Marty blir etterhvert leder for en hel gjeng med skruer og særinger, og oppnår også økonomisk suksess relativt tidlig i livet. 
Søsteren Liz er den mest bortkomne av dem, et sort får; hun tar overdoser, mens broren tar doktorgrader. 

Etter artium opphører vennskapet mellom Jules og Alva, men han kan ikke glemme henne, heller ikke når hun i mellomtiden går hen og gifter seg med en forfatter som er dobbelt så gammel som henne. 
Romanen skildrer dels internatet, søsknenes oppvekst og forholdet mellom dem, og dels den noe kronglete veien som fører Jules og Alva sammen igjen. 
Det handler om tiden som går og om at den slett ikke leger alle sår, det handler om det som er mistet, sjansene man aldri tok og mulighetene man aldri grep, det handler om å finne sin egen vei, forfølge sine drømmer og om å kunne slippe taket, og det handler fremfor alt om «å være sterk i egget» og «å finne sin sjelefrende». 

Wells knabber ublygt fra bl.a. Irving, Ondaatje, McCullers og andre, men hva gjør vel det når romanen så elegant og medrivende stiller til skue livets heslighet og ensomhet, der vi mer eller mindre forgjeves tilbringer det meste av tiden under solen på jag etter vind, for: 
«Livet er ikke et nullsumspill. 
Det skylder deg ingenting, og det som skjer, det skjer (...) 
Jeg hadde revet masken av skjebnen, og bare funnet vilkårlighet under». 
Selv om vi i en nennsomt skreddersydd sirkelkomposisjon til slutt havner i Frankrike og Languedocs blomstrende natur igjen, er ikke dette særskilt håpefullt. 
Og solen går sin gang, helt uten hensyn til den enkeltes sorg og skjebne. 
