Uvenner på Facebook
«The Social Network» er en medrivende historie om Facebooks fødsel og tidlige oppvekst som må tas med en klype salt. 

||| 
FILM: 
Før het det: 
Du må ikke tro på alt du leser i avisene. 
Med Internetts vidunderlige, redaktørløse nye verden er vi blitt enda mer skeptiske. 
En film, derimot, som forholder seg til en rykende fersk virkelighet, som har kostet store summer å produsere, som er forfattet av manus-halvgud Aaron Sorkin og som baserer seg på historien om et ungt geni som bare har rukket å bli 26 år, en slik film bør vel holde seg så nær fakta som mulig, eller hva? 

Filmens undertittel sier at du får ikke 500 millioner venner uten å skaffe deg et par fiender på veien. 
Om selve filmen må det kunne sies at du får ikke en spennende historie om en datanerd uten å omskrive virkeligheten betraktelig. 
Mye tyder på at Aaron Sorkin, det tidligere kokainavhengige geniet bak «The West Wing», har tatt seg forbløffende store friheter i framstillingen av livet på eliteuniversitetet Harvard og hvilke motiver som drev Mark Zuckerberg til å unnfange Facebook. 

Men la oss først se på hvordan Sorkin og regissør David Fincher former sin skapelsesmyte om selskapet som i dag er verdsatt til 25 milliarder dollar og som gjorde Zuckerberg til klodens yngste milliardær i en alder av 23. 

Allerede i første scene, en typisk sorkinsk ping-pong-dialog, får vi et konsist inntrykk av Zuckerbergs lettere autistiske væremåte. 
Han sitter og snakker med kjæresten Erica (Rooney Mara, snart kjent som Lisbeth Salander) på en folksom studentkneipe og forklarer hvor viktig det er at han kommer seg inn i en av «the final clubs», disse brorskapsklubbene for kule gutter som vi gjerne forbinder med Harvard og andre «Ivy League»-universiteter. 
Jesse Eisenbergs Zuckerberg er en selvopptatt, arrogant og sosialt klønete drittsekk som klarer å fornærme Erica i annenhver setning. 
Han blir dumpet på flekken. 
Deretter går han hjem til studenthjemmet, drikker seg full og finner opp Facebook. 

Det vil si, historien er mer komplisert enn som så, og filmen har tross alt bare vart noen minutter. 
Likevel er det dette som er grunnlaget for dramaet: 
Mark Zuckerberg lengter etter å heve sin sosiale status og han er blitt dumpet av dama, noe som gjør at han setter seg foran tastaturet, skriver på bloggen sin at Erica er en bitch med små pupper og programmerer en nettside der han legger ut universitetets interne «facebooks» og lar (de mannlige) studentene stemme på hvilke jenter som er penest — hot or not. 

Zuckerberg unngår så vidt å bli kastet ut av Harvard for å ha hacket seg inn på universitetets server, men han blir samtidig en lokal kjendis, siden «Face mash», fikk tjueto tusen treff i løpet av to timer, før serveren krasjet. 

Blant dem som legger merke til hendelsen, er tre av de kule brorskapsgutta, de eneggete tvillingene Tyler og Cameron Winklevoss og Divya Narendra. 
De ønsker at Zuckerberg skal hjelpe dem å programmere et nytt sosialt nettverk, Harvard Connection. 
Han takker ja. 
Deretter stjeler han ideen deres, ifølge søksmålet vi stadig skal vende tilbake til i filmen. 

David Fincher er kjent for dystre thrillere som «Seven» og «Fight Club» og denne gangen har han fått en historie som stort sett foregår på studenthjem og i sterile rettslokaler til å virke både elegant og energisk. 
Fincher og fotograf Jeff Cronenweth («Fight Club») demper lyset og bruker en palett av duse farger og bruntoner, men gir samtidig filmen en skarphet og en glans som gjør den uimotståelig lekker. 
Musikken består av Atticus Ross og Trent Reznors mørke, illevarslende elektroniske lydmalerier — et originalt og glimrende valg. 

Aaron Sorkins mest iørefallende bidrag er de mange sviende gullkorn som karakterene lirer av seg. 
«A guy who makes a new chair doesn't owe money to everyone who ever built a chair,» sier Facebook-oppfinneren når han går trøtt av å bli saksøkt, mens den milde og sympatiske Eduardo Saverin (Andrew Garfield) har følgende melding når han går lei av sin partner Zuckerberg: 
«Sorry, my Prada is at the cleaners, along with my hoodie and my 'fuck you' flip-flops, you pretentious douche bag!» 

Sorkins store bragd består imidlertid i å sy sammen en uhyre spennende historie av det som i utgangspunktet er rettsmøter og programmeringsøkter. 

Vi fraktes i stort tempo fram og tilbake i tid mellom studentlivet og seinere rettssaker, den ene med Winklevoss-brødrene, den andre med nevnte Saverin, som finansierte Facebook i starten, for deretter å bli skviset ut av selskapet med ufine midler av Zuckerberg og hans nye partner Sean Parker, mannen bak Napster, spilt av en Justin Timberlake i storform. 

Saverin er den eneste av hovedkarakterene vi tillates å sympatisere med. 
Han er sårbar, sjenerøs og muligens ikke den økonomisjefen Facebook trenger for å vokse. 
Han er Mark Zuckerbergs eneste venn på universitetet, ifølge filmen, men sviktes på verste vis, noe som forsterker framstillingen av den mektige Zuckerberg som en monsternerd, mektig og fri for menneskelige egenskaper, «an asshole», som ekskjæreste Erica uttrykker det. 

«The Social Network» er en mesterlig fortalt historie, men hvor sann er den? 
Og da snakker vi ikke om enkelte fakta som er forstørret eller utelatt, men om essensen. 

Flere journalister som gikk på Harvard i 2002, som bodde på samme studenthjem som Zuckerberg og til dels kjente ham, har skrevet fyldige artikler om «The Social Network» etter premieren (Nathan Heller og Luke O´Brien i Slate, Rebecca Davis O´Brien i The Daily Beast). 
De mener at det Harvard vi presenteres for i filmen er avleggs. 
Ingen streber i dag etter å bli medlemmer i «final clubs», ingen modelljenter stripper på bordene i disse klubbene og de er heller ikke en snarvei til ettertraktete jobber etter studiene. 

De kjenner seg heller ikke igjen i Jesse Eisenbergs rolletolkning. 
Mark Zuckerberg har trolig flere dårlige egenskaper og har behandlet folk dårlig opp gjennom Facebooks eventyrlige historie, men på Harvard hadde han mange venner, var sosialt aktiv og hadde et rykte som opprører, siden han som 19-åring hadde takket nei til jobb og flere millioner dollar fra Microsoft. 

Da Zuckerberg i slutten av september, like før filmens USA-premiere, ga 100 millioner dollar til New Jerseys skolevesen, tenkte nok de fleste at det var for å pynte på sannheten som filmen ville avsløre. 

Men kanskje gjorde han det for å utligne Aaron Sorkins behov for å skape en hovedperson med tydelige og lite smigrende motiver som kjemper en klassekamp mot pappagutter som ikke lenger har den samme posisjonen de pleide å ha, noe Mark Zuckerbergs lynraske vei til makt og rikdom er et uomtvistelig bevis på. 
