Fjeseri i fantasy-heimen
Fjeseri er ei skandinavisk greie. 
Mangel på framdrift kompenseres av sjelelige nærbilder. 
"Flukt" kunne hatt en god historie dersom det hadde blitt en historie, og ikke en slags sympatifilm for plaga kvinner. 

Flukt: 
Norsk actiondrama. 
2012. 
1 time, 30 minutter. 
15 år. 
Regi: Roar Uthaug. 
Med: 
Isabel Christine Andreasen, Ingrid Bolsø Berdal, Kristian Espedal, Bjørn Moan, Milla Olin. 

Når norske filmskapere ikke aner hva de skal finne på, leter de fram den gamle portrettlinsa på digiflexen og tar psykotiske nærbilder i motlys. 
Hva skal de ellers gjøre? 
Ikke har de penger, ikke har de helikopter eller skikkelig kamera-kran, ikke har de budsjett til CGI-stunts, og manus ble skrevet av en Nansenskolen-fyr som syns Falkberget var en rå forfatter. 

Men fjes har vi. 
Skitne fjes. 
Tårevåte fjes. 
Blodige fjes som er blitt slått av norsk films voldsomme urbanbølle Hennie. 
Vi har tynt, avkalorisert lys, vi har eng og lyng og fjellknauser, så hvis historien mangler, så er de der: 
Triste fjes, nærgående lidelse. 
Morgenlyset på tolv bjørker og et fjell som Statnett kommer til å kle. 

"Flukt" kunne blitt en kul fantasy-film. 
Regissøren Uthaug har laget "Fritt vilt", som var en film der trynene snakket til deg og ikke bare så ut som om de prøvde å mørne en bakke-seig NAV-konsulent. 
Men "Flukt" er norsk i tempoet, en handikappa likfølge-fart som antyder at den heller ville ha vært et historisk indignasjons-drama om at det var feil å påføre kvinnene Svartedauden, for de ble lei seg av den. 

Dette kommer dere ikke til å oppdage, siden de fleste nordmenn enten ser porno eller har vennet seg til ulykkelighets-orienterte TV-dramaer fra det masochistiske Skandinavia der det er synd på menneskene hvis de ler. 
Dere er overfora med seinhet. 

Det velsigna lerrets-geniet Ingrid Bolsø Berdal spiller utstøtt albino-gjengleder som feila på heksetesten og fikk varige sjelesår som aldri ville ha imponert Harald Stanghelle. 
Hun og robustenskjolder med psykopat-gener tar søskenpar til fange, dreper den lille gutten og vil sette jentungen Signe i avl. 
Jeg skal innrømme at det ikke kan være lett for fangen, så i hvert fall tre nærbilder ville ha vært på sin plass: 
Ett for de drepte foreldre, ett for den bueskutte broren og ett for henne sjøl, som antakelig skal ha sex med menn som er så skitne at flatlusa dør. 
Isabel Christine Andreasen har ikke bare estetisk utforma fornavn, men er dessuten en nærværende skuespiller som hekter seg på innlevelsen din og blir der. 
Når Uthaug først skal stanse filminga si for å se på fjes, har han vært heldig med de to jentene. 

Mennene driver med sitt. 
De ser ikke ut som om de ble født av kvinne eller lånte "Mio, min Mio" på skolebiblioteket. 
Unntaket er en stillferdig landsbyhjelper som er vakker som en folkehøgskule-rektor og gir 1300-tallet en fornemmelse av Amphora pipetobakk og temperert chilensk rødvin. 

Noen av flukt-scenene er stilige. 
Kampscenene er for få. 
Handlingen har for dårlig geografi og ingen egentlige overraskelser, men bortsett fra det ser Norge ut slik Norge gjør. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
