Spørsmål uten svar
Dokumentaren «Drone» stiller presise og vanskelige spørsmål om en ny og mørk virkelighet. 

FILM: 
Dype cellostrøk og prikkende perkusjonsrytmer ligger under «Drone», jager av sted som en overivrig puls og er med på å skape og bevare en illevarslende følelse. 
Men når det gjelder selve innholdet, skapes nifsheten gjennom en nøktern og nennsom framstilling av ubehagelige kjensgjerninger mer enn store ord. 

Den norske dokumentaren beskriver en form for moderne krigføring der teknologien har sprintet av gårde i alle retninger, uten at de institusjonelle prosessene har hatt nubbtjangs til å holde følge. 

Dronekrigen kan holde på fordi de demokratiske reguleringene er satt ut av spill: 
Det blir ingen oppildnet debatt i den amerikanske befolkningen fordi deres barn aldri er i fare, og fordi det hele er orkestrert av den delen av regjeringen som kan holde alt hemmelig. 
Flere sivile enn antatte terrorister drepes og lemlestes av missiler fra oven i Waziristan i Pakistan, og tilsynelatende er det ingenting å gjøre med det. 

Vifte av kilder 

Regissør Tonje Hessen Schei veksler fint mellom historiene til en bred vifte av intervjuobjekter. 
De som snakker, er rammede innbyggere i Waziristan, unge droneoperatører med tunge ettervirkninger av den dystre jobben, aktivister, menneskerettighetsadvokater, forskere og tidligere ansatte i det amerikanske utenriksdepartementet. 

Det mest fascinerende og urovekkende intervjuet er med mannen som begynte å lage elektronisk fiskeutstyr som ingen ville ha og endte som droneprodusent: 
En ugjennomtrengelig, skjeløyd skikkelse som ler på de gale stedene og enkelt slår fast at «gutter vil knuse ting». 

Skumle er også bildene som liksom er tatt gjennom et dronesikte, som følger etter små, menneskelige silhuetter på bakken, som ikke har noe forsvar mot det som kommer deres vei. 

Emosjonell slegge Ellers varer det en god stund før den emosjonelle slegga tas i bruk, i historien om de tre barna som mistet søsken og foreldre i et droneangrep, og et forsøk på å stille noen juridisk til ansvar for drapene som er like innbitt som fåfengt. 

Frem til da har Schei belyst flere interessante sider ved den nye virkeligheten: 
Hvordan bleke gamere har erstattet muskuløse eventyrere som militærets mest ettertraktede rekrutter, og hvordan de settes i The Gathering-aktige omgivelser på en isolert base i Nevada og derfra peiler seg inn på bevegelige mål på den andre siden av kloden. 

Hvordan teknologien har beveget seg videre fra spørsmålet om førerløse fly før debatten i det hele tatt har kommet dit, og den nye frontieren dreier seg om hvorvidt droneoperatørene kan og vil erstattes av logaritmer - noe en helt rolig stemme mener kan være en god idé, fordi en algoritme ikke vil gi etter for aggresjon og hevnlyst. 

Og hvordan det har blitt så mange ledd og lag mellom dem som har gir kommandoene og de som rammes av dem at følelsen av moralsk ansvar fordamper et sted på veien. 

Sterkere stemmer 

Noen av intervjuene virker litt teatralske 
Og ideelt sett kunne en kinogjenger ønske seg en sterkere og tydeligere stemme fra den andre siden, en som kunne peke på konkrete seire i dronekrigen, og avvergede katastrofer, hvis de finnes. 

Men «Drone» er ellers påpasselig med å få med de pragmatiske perspektivene i vel så stor grad som de idealistiske: 
Hva hjelper det, spørres det, å drepe fire terrorister, hvis følelsen av frykt og maktesløshet overfor en ansiktsløs og ubarmhjertig fiende skaper ti til? 

Men «Drone» er presis og proff, fortalt i mørke, rene bilder og med en sans for å artikulere viktige spørsmål uten å tilby for enkle svar. 
Det er det knapt noen som kan. 
