En triumf for KSO
Den gedigne Mahler-fremførelsen i Kilden i går kveld åpner dørene til en fremtid der hele det enorme symfoniske repertoaret kan oppleves her i Kristiansand. 

En triumf var det, helt klart, både for orkester og dirigent. 
I befippelsen glemte jeg å ta tiden på applausen, men den varte godt utover fem minutter. 
Og det er mye. 
Men så hadde vi også fått så det holder. 
En time og fem minutter varte symfonien, og ikke et øyeblikk var for mye. 

En milepæl er det også at KSO med eget mannskap er i stand til å gjøre en Mahlersymfoni slik den skal gjøres. 
Gustav Mahler utvidet symfonibegrepet til å omfatte noe mer og noe annet enn det som gjaldt for hans forbilder, for eksempel Beethoven. 
«En symfoni må være som hele verden. 
Den må omfatte alt», har han sagt. 

Den versjonen vi hørte i går kveld, er fra 1893. 
Mahler begynte på sin første symfoni som 24-åring, i 1884, og den endelige versjonen kom først i 1899, og den krever et enda større orkester. 
Han hentet stoff fra sine egne sanger, og fra folkelige kilder i datidens Wien. 
Som tilhører opplever man å føres fra glede til sorg, fra kjærlighet til fortvilelse, fra dans på bondelandet til kneipenes musikk i byen. 
En sørgemarsj oppstår når den ellers så lystige visen om «Fader Jakob» vrenges over i moll og føres i kanon. 

Andresatsen «Blumine» kan høres nesten som en søtladen kjærlighetssang, men veves inn i en kontrapunktisk konstruksjon som løfter den inn i kunstens høyder. 
Sistesatsen med tittelen «Dall’Inferno al paradiso» — fra helvete til paradiset – er akkurat det, en vandring fra den dypeste fortvilelse til den største triumf, en orgie i klangutbrudd og seiersfanfarer. 

Alle instrumentgrupper har solopartier. 
Stundom er satsen som den fineste kammermusikk. 
Andre ganger buldrer det som en vulkan under utbrudd. 
Kontrastene er enorme. 
Rolf Gupta og orkesteret har gjort en formidabel jobb med denne musikken. 
Detaljene var klare og tydelige, helheten støpt som i den lekreste form. 
Det var en verdig ro over langsomme partier, og en hissende oppjagethet hvor musikken krever det. 
Klarhet i det små, oversikt i det store. 
Dette gjorde fremførelsen mesterlig. 

Og salen står sin prøve. 
Det er mengder av lyd som kommer ut av et 70-stemmers orkester i full utfoldelse. 
Salen tåler det godt. 
Og derfor oppleves de sarteste partier som så vidunderlige, når ørene får hvile og øynene kan lukkes i pur nytelse. 
