Michelle Obamas selvbiografi gir håp til kommende generasjoner
Reflektert og personlig bok fra USAs tidligere førstedame. 

Michelle Obamas selvbiografi blir tungt markedsført for tiden. 
Den verdensomspennende lanseringsdagen var tirsdag 13 november, men utdrag fra boken har vært publisert i flere medier før den tid. 
Lesere over hele kloden vet allerede at Michelle og Barack har hatt ekteskapstrøbbel og at de brukte prøverørsmetoden for å få Sasha og Malia. 

Jeg kan legge til at Michelle strøk første gang hun gikk opp til advokateksamen, og at hun mislikte jobben som forretningsadvokat så mye at hun skiftet jobb selv om lønnen samtidig ble halvert. 

I «Min historie» byr Michelle Obama naturlig nok på seg selv. 
Jeg har alltid hatt sans for henne, og boken forsterker et allerede positivt inntrykk av en intelligent og jordnær person med ben i nesen. 
Michelle Obama er et samfunnsengasjert menneske, noe som gjør denne boken annerledes enn vanlige selvbiografier. 
For i fortellingen om barndom, oppvekst, og studier ved eliteuniversiteter som Princeton og Harvard, blir kjønn og hudfarge vesentlige faktorer. 

Obama bruker sin egen bakgrunn for å få frem et viktig poeng, nemlig at svarte kvinner fra fattige kår faktisk kan ende opp som førstedame i et land med grumsete historie. 

Etter to år med Trump som amerikansk president, fremstår Michelle Obama som et minne fra lykkelige, men forgangne tider. 
Hun er folkelig og direkte, og skriver med en overbevisende stor grad av selvinnsikt. 
Navlebeskuing er ikke hennes felt. 
I boken rotfester hun engasjementet sitt overfor minoriteter og fattige, spesielt unge jenter, i egen bakgrunn og livshistorie. 

Samtidig representerer livshistorien hennes selve «Den amerikanske drømmen». 
Kan hun, kan du, er budskapet i boken. 
Kontrasten til den selvfortreffelige Donald Trump er surrealistisk stor. 
I boken forteller Michelle Obama blant annet hvilke konsekvenser det fikk for familien da Donald Trump pisket opp stemningen rundt Barack Obamas fødselssted. 

Det som gjør «Min historie» god og leseverdig er at Michelle mestrer kunsten i å gjøre personlige erfaringer til noe allment og gjenkjennelig. 
Det er lite amerikansk patos å finne, og få svulstige vendinger. 
Dette er en gjennomtenkt og velkomponert bok med noen kraftige følelsesutbrudd i passende situasjoner. 
For eksempel etter massakren på barneskolen Sandy Hook. 
Og etter at amerikansk etterretning har drept Osama bin Laden. 
Ved slike hendelser får vi innblikk bak fasaden i Det hvite hus. 

Barack Obama er selvsagt med i boken, og Michelle fremstiller sin ektemann og ekteskapet på samme jordnære vis som alt annet i «Min historie». 
Anekdoter er det også blitt plass til, som den gang Michelle la armen kameratslig rundt dronning Elisabeth, og brøt all etikette. 
I boken tolker hun viraken som fulgte som uttrykk for lave forventninger til afroamerikanske kvinner. 
Jeg tenker nok at det var typisk amerikansk stil, knyttet til nasjonens mer bramfrie væremåte enn den engelske «stiff upper lip». 

«Min historie» minner om alt jeg liker ved USA. 
For eksempel landets fine tradisjon med å gjøre veldedighetsarbeid, og at det er jazzens hjemland. 
Jeg tror på Michelle Obama når hun skriver at hun ikke liker politikk og ikke kommer til å stille som presidentkandidat. 

Synd, for boken overbeviser i hvert fall meg om at hun kunne fått nasjonen tilbake på rett spor. 
