Tannløse «vibber» fra Sting & Shaggy
To musikalske bestevenner lager et flatt reggaealbum sammen. 

Det var visstnok artistens manager som førte dem sammen, flatpopsanger Sting og selveste Mr. Bombastic Shaggy. 
Kanskje ikke så rart, for jamaicanske Shaggy har drevet med popaktig reggae og dancehall i hele sin karrière, mens særlig The Polices førstealbum Outlandos D'Amour fra 1978 var en sterk debut i krysningen mellom pop og reggae. 

Men måtte de to nye musikalske bestevennene virkelig skrive og gi ut et album fylt av spirituelt anlagte og såkalt «oppløftende» låter sammen? 

Damer, Gud og gleden av en ny dag 

Det beste man kan si om 44/876 er at det er ordentlig velspilt og produsert, med et klart ønske om å skape gode «vibber». 
Bassen ligger sjangertro tykt og tydelig under de gyngende reggaerytmene, og lydbildet gir god plass til herrenes stemmer. 

Dessverre, kan man litt slemt si, for tekstene her er ikke akkurat av det minnerike slaget. 
Dette er jevnt over enkle historier om damer, Gud og den spirituelle gleden over å igjen se en ny dag skinne. 
Fint lite av det politiske aspektet fra Bob Marley som spesielt Sting omtaler som sin inspirasjon og inngang til reggaemusikken, er med. 

Ikke så rart, kanskje. 
Dette er tross alt to musikalske superstjerner som lever sine gode liv i Amerika, og som kun dro ned til Jamaica i noen uker for å få det de har kalt en riktig «island-flavor» over albumet. 
«I have a dream», synger Sting på historisk vis, men akkurat her handler den drømmen om å svømme i det karibiske hav og være med familien. 

Det lyder tannløst og tomt 

Ikke noe galt i det, for all del, men denne tekstlinjen sier alt om ambisjonene for 44/876, som mer enn noe annet handler om de omtalte vibbene. 
Om to karer som koser seg glugg fra morgen til kveld med venner og en Red Stripe-øl i hånden. 

Musikalsk er albumet et forsiktig boblende brygg av litt reggae, litt dancehall og litt pop, og med unntak for den ekstremt klisjéfylte låten der noen omtales som en «Sad trombone», høres ingenting egentlig ille ut. 
Det hele er bare så fryktelig tannløst og tomt, og det er merkelig at to så garvede musikere ikke klarer å komme opp med noe som griper mer. 

Skjønt, det er jo en god stund siden Sting kom opp med ny musikk som var spennende, og i så måte er vel 44/876 mest av alt som ventet. 
