Øya-anmeldelse:Kaja Gunnufsen 

Kaja Gunnufsens syndrom: 
Mer komiker enn artist. 

KONSERT: 
Kaja Gunnufsen STED: 
Vika, Øya PUBLIKUM: 
Cirka 1000 Humor er vanskelig. 
Følelseshumor med brodd og sarkasme som popmusikk er nesten umulig. 

Kaja Gunnufsens tekster er en blanding av Lars Lillo-Stenbergs undringer av varierende eksistensiell urbanisert art og Arnie Norse sine plumpe på kanten-enderim («Jeg røyker til mine fingre blir gule, men skal ikke vi to snart puuuu...ste»). 

Slik språklig tourettes er vanskelig å mestre. 

25-åringen gjør heller ikke det. 
Den mykt naive, nesten tilgjort nasale stemmen fungerer sånn sett avvæpnende, selv om mine sidekvinne mener den er irriterende. 
Melodiene er enkle, for enkle, og framstår mer som et verktøy for tekstene mer enn selvstendige låter. 

Ikke noe galt i dét. 
Men den knapppe konserthalvtimen baserer seg på litt for mange musikalske repetisjoner i den tannløse «Minner om The Smiths»-gitarpopen. 

Mellom låtene briljerer hun. 
Spesielt når hun ikke tenker seg om. 
«Vær så snill, vær snill, er du snill» introduseres som en låt om «eksen til Stine (kordama) og meg, unnskyld eksen til Stine, Stine og meg». 
Og midtveis vil hun ta et polaroidbilde av publikum, lurer på om vi ikke kan gjøre noe på bildet og illustrerer med å løfte høyre arm opp på skrå. 

Den virket i alle fall tilfeldig, men var muligens planlagt. 

Hun serverer innøvde introduksjoner som til «Høst»: 
«Jeg liker høsten. 
Sommer har så mange forventninger om å ha det bra. 
Om høsten er det mer innafor å ha det kjipt». 

Tekstene er selvsagt konstruert for å sjokkere i sin høye frekvens av nesten-vulgariteter. 
Og skape generasjonsgjenkjennelse i referansebruken til sosiale medier. 
For egentlig vil platekontraktløse Gunnufsen bare ha det slik hun definerer onenightstand-låta «Desp»: 

"En låt som ikke handler om å være kåt. 
Den handler om anerkjennelse - og å være kåt." 

TOR MARTIN BØE 
