Datarocket Uken og vant
Holder fremdeles koken etter 18 år. 

Datarock er absolutt tilbake. 
Etter å ha ligget mer eller mindre i dvale de siste årene beviste de lørdag kveld at de er like fengende og lekne som før. 
Ny plate hadde de også med seg. 
Det ferske materialet holder absolutt mål – også i konsertsammenheng – og det låt verken rustent eller avdanket. 

Men publikumstekket er ennå ikke helt på gamle høyder. 
Kanskje har heller ikke årets utgave av Uken lykkes med markedsføringen. 
Mindre enn halvfull sal under det som tross alt skulle være pangavslutningen av Uken 2018, var nok mindre enn en hadde regnet med. 
I likhet med det heller spake fremmøtet under forrige ukes Aurora-konsert. 

Til gjengjeld var kvelden fri for skandaler. 
Verken politi, ambulanser eller dop som på The Game på USF for knappe to uker siden. 
Heller ikke katastrofelyd à la Auroras opptreden i det begredelige OBOS-teltet på Bergenhus. 

Det låt nemlig riktig bra. 
Med storskjermer og et gigantisk lysshow var også det visuelle i høyeste grad på plass i Aulaen på NHH denne kvelden. 
Noe helt annet enn under mine første konsertopplevelser i lokalene på slutten av 60-tallet. 
Bare så synd at Aulaen i dag altfor sjelden blir brukt til dette formålet. 
Spesielt på 90-tallet var nemlig både arrangementene under Uken og gjerne ellers på året rene godteposen for oss som har sansen for gode rockekonserter. 
Her spilte alle de store – både utenlandske og norske artister. 

Plagsomt produktive kan ikke Datarock sies å ha vært de siste årene. 
Det forrige ordinære albumet kom i 2009. 
Men et og annet påfunn har det likevel vært. 
For fem år siden var det den norske finalen i Melodi Grand Prix. 
Bandet har også produsert musikal med Stavanger Symfonikonserter, festspillåpning med et 400 personers barnekor og TV-show med Stian Blipp på TV 2. 
Tradisjonelle turneer og festivaljobber har det imidlertid vært lite av. 

Noe har forandret seg, men frontfigur Fredrik Saroea er selvfølgelig på plass som den gang han startet Datarock sammen med Ketil Mosnes for 18 år siden. 
Sistnevnte var endelig tilbake som bassist etter at han forlot bandet i 2009 – grundig lei av all turneringen verden rundt. 
Ny fast mann på laget er Øivind Solheim bak trommene – kanskje mest kjent for sitt mangeårige medlemskap i Ungdomsskolen, der han fremdeles er aktiv. 
Ny er også Stig Narve Brunstad bak tangentene. 

Dagens utgave av Datarock er mørkere enn før. 
Gjerne ikke så mye når det gjelder det musikalske, men det klassiske datarockvaremerket, de røde joggedressene, har forandret farge. 
Nå er de svarte. 
Denne kvelden var det riktignok en håndfull fans som ikke helt hadde skjønt de nye tidene og stilte i rødt. 

Ikke uventet var konserten preget av materialet fra det ferske albumet «Face The Brutality» som kom ut for en uke siden. 
En plate som har fått gjennomgående strålende anmeldelser overalt. 
De nye låtene så da også ut til vekke god respons fra salen. 

Likevel var det de meste kjente fra mer enn ti år tilbake som virkelig fikk liv i publikum. 
Den gang Datarock låt nesten mer som Talking Heads enn Talking Heads selv. 
Og det skulle bare basslinjen fra Datarocks mest kjente sang «Fa-Fa- Fa» til, før alle begynte å synge på refrenget. 

Bandet har heller ikke glemt kunsten å flørte med publikum. 
Enten Fredrik Saroea kaster skjorten og stiller med bar overkropp eller tar seg en tur rundt i salen med mikrofonen mot slutten. 
Han får også bevist at han er høyst kompetent bak trommesettet, mens trommis Øivind Solheim overtar vokalistrollen. 

Og siste ekstranummer, allsang med den gamle svisken «The Time Of My Life» fra «Dirty Dancing», etterlater salen i akkurat passe behagelig mimremodus. 
Sånn skal det gjøres. 
