Så vanlig, så spesiell
Med popen som plattform for de nære perspektivene. 

Tilstedeværelsen er Sigrid Moldestads sterkeste artistiske attributt. 
Hun henvender seg direkte til lytteren med nære tekster over vanlige liv, koblet til sterke meninger om verden vi lever i. 

Historiene er svøpt inn i lett gjenkjennbare melodier og formidles med et kvalitetstungt band i ryggen, som briljerer i all sin måteholdenhet. 
I sentrum står en sterk, velklingende vokal som formidler hver strofe med et alvor som får selv hverdagslige øyeblikk til å framstå som viktige livshendelser. 

«Det er godt med desse kveldane når kulden krev at no/lyt vi krype under dynene – gjerne to og to/ein kald fot finn varmen hos ein annan/alt er fint», synger Moldestad og får oss til å glede oss over høsten. 

Andre tekster er mer filosofiske, uten å bli mer høytsvevende enn «Skulle funne meg ei strand/sitt og glo der littegrann/langt der ute skulle eg sjå/at store båtar og blir små». 
Det er som Moldestad mener at det verbale språket har en begrensning når det gjelder å uttrykke dypere erkjennelse. 
«Sjølv om verda er full av ord og språk, finn eg ikkje dei rette til deg», syng ho, men demonstrerer at språket i det minste kan beskrive situasjonene som gir oss innsikt: 
«Hysj, ligg heilt stille og lytt/hjarta våre skriv ordlause dikt/det blir snart ei bok som vi kan ta med/ei vi blar i når livet fer vidare». 

Hun balanserer hårfint på det nære perspektivet, og unngår for det meste å ramle ned i det pompøse eller platte. 
Og når hun hever stemmen for å ytre seg politisk, bærer ordene ekstra godt, som i feministpamfletten «Ikkje kom og sei». 

På sitt femte soloalbum tar Moldestad et steg videre bort fra folkemusikken og inn i popen. 
Musikalsk kan det etterlate et lite savn, men artisten Moldestad er blitt mer markant av dette valget, og albumet oppleves som hennes mest relevante. 
