«Misa mi - ulvejenta»
Regi: 
Linus Torell. 
Med: 
Kim Jansson, Lena Granhagen, Magnus Krepper, Per Nilja, Sverre Porsanger. 
Svensk barnefilm. 
7 år. 

Sympatisk og stillferdig, men litt for blekt og tafatt om byjente på ferie i Norrland, der hun må redde ulvevalper på flukt fra snikskyttere. 

Hovedtema er som hentet fra norske «Ulvesommer», hensatt i en noe annen ramme. 
Men for øvrig er svenske «Misa mi - Ulvejenta» som en sympatisk, men langt blekere og mer diffus kopi av den norske barnefilmsuksessen. 

«Ulvesommers» vitalitet og humør har denne svensk-norske barnefilmen ikke - heller ikke dens kvaliteter som spenningsfylt «action». 
Det synes heller ikke å ha vært dens ambisjoner. 

En annen og stillferdig tone preger denne svensk-norske versjonen, som gjennom tilfeldighetens luner ble «funnet på» og produsert i ånden omtrent samtidig med sin norske søster. 

10-åringen Misa er ikke kommet over tapet av sin mor og føler seg veldig alene i sorgen. 
Hun reiser på ferie til mormor i fjellskogene i Norrland. 

Der møter Misa en norsk samegutt, og med ham samekulturen. 
Dernest ulvekonflikten. 
Og så ulven. 
En ulvemor, som vil henne noe. 
En dag fører den henne til hiet. 
Når ulvemor til slutt blir skutt av reindrifternes snikskyttere, er valpene Misas ansvar. 

Akkurat som Kim i «Ulvesommer» tar Misa ulveungene med på flukt - her til samenes hellige fjellvann, der de døde bor, også mødrene til både ulvevalpene og Misa. 

«Misa mi» forsøker å ta alle sine tema på stort alvor: 
Barns sorg, ulvekonflikt, reindriftsliv, samenes nåtid og tradisjon. 
Det er mer enn filmen håndterer. 
Fragmenter av tunge elementer blir hengende i løse luften - århundrelang, samisk tro får ufrivillig preg av «new age». 

Ganske blek og tafatt, litt nølende og løs blir filmen - der en meget ung pike skal bære litt for mye av en litt for taus beretning på sine litt for spinkle skuldrer. 

ELLEN MARGRETHE SAND 
