Den degenererte kjuagutt
John Olav Nilsen og kunsten å selge et vilt og poetisk liv. 

Vi får de rockestjernene vi fortjener. 
Som de fleste bergenshelter er John Olav Nilsen sjarmerende og irriterende, brautende og bristende, en dyktig posør som får folk til å tro på seg. 
Tenk Ludvig Holberg, Davy Wathne og han klessetrynet i Raske Menn. 
Nilsen er en degenerert kjuagutt, dratt gjennom tunnelene fra Loddefjord, dyppet i stjernestøv og hengt opp som sprellemann på en barkrakk. 

Antihelt med selvtillit 

Selv ville han vel kalt seg antihelt. 
Etter all suksessen synger han stadig linjer som «Vi er de vakreste taperne». 
Og ja, mye talte imot at Nilsen skulle slå gjennom: 
Slurvete språk, ustødig stemme, måten han sluker eller tværer ut ord, samt melodilinjene som igjen og igjen følger samme mønsteret, durer flatt fremover og stiger noen hakk mot slutten. 

Samtidig har Nilsen noen unike fordeler: 
Først og fremst selvtilliten, viljen til å spille seg ut helt uten selvironi. 
Dessuten har han Gjengen, glade amatører som er blitt helproffe musikere, med snedig evne til å gjøre fengende gull av tyvlånte gråstein. 
Til sist: Publikum, en generasjon som neppe ante hva de ønsket seg før Nilsen sjanglet inn med sin romantiserte nihilisme. 

Glad i det britiske 

Men la oss snakke om musikken: 
«Den eneste veien ut» er den beste platen John Olav Nilsen & Gjengen har laget. 
Aldri før har musikken vært så storslått, tøff og vellydende, full av skimrende gitarer, pulserende synthskyer og deilig klang. 
Bandet har fått muskler der de før var spinkle, mens Yngve Sætre har fått godt selskap av Anand Chetty på produsentsiden. 

Siden debutplaten er låtene i snitt blitt ett minutt lenger, dermed får gruppens teft for dynamikk blomstre. 
«Eurosport» er for eksempel deres beste rolige låt hittil, men ender som et stormende tungvektsmonster. 
Låtens programmerte trommer er en velkommen nyvinning, samtidig som gruppen fortsatt dyrker sin kjærlighet for klassisk britisk gitarpop i skjæringen mellom The Cure, The Smiths og New Order. 

Hør bare kassegitardrevne «Bensinbarn» eller «De vakreste taperne», som begge sjarmerer på småkeitete vis. 
Flere låter har dessuten trommegroove og synth som slekter på Happy Mondays og Madchester-bølgen. 
Dette avføder bandets lystigste refreng så langt, «På et blunk», så får det våge seg at pratevokalen på versene ikke sitter helt. 

Typisk bergensk 

Vokalist Nilsen har uansett mye på hjertet. 
Igjen er tekstene en bittersøt salat av mismot, hedonistiske instinkter og konformitetsangst, servert som skittenromantisk sosialrealisme. 
I denne verden er det et hav mellom «oss» og «dem», jeg-personen ser hele tiden samfunnet utenfra, enten som helt, skurk eller offer. 

Helst vil han snu ryggen til seg selv også, men søker tilflukt i øyeblikkenes rus i stedet. 
Slik fremstår det på platens beste sang, «Nesten som eg lever», en miniversjon av hele albumet, med effektive gitarriff, tilnærmet discogroove og småhaltende vers som bare gjør det uimotståelige refrenget enda mer forløsende. 

Så jo da, vi får de rockebandene vi fortjener. 
Det er typisk bergensk å være irriterende god. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening under! 
