Litt for tørt fra Hoem
Det er noe som mangler i Edvard Hoems storslåtte slektskrønike. 

I fjerde og siste bind av Edvard Hoems storslåtte og ambisiøse slektshistorie møter vi igjen forfatterens forfedre, og følger deres liv i Canada fra slutten av 20-tallet og frem mot 60-tallet. 
Som i de to foregående bøkene er hovedpersonen Eilert Knutson, enkemann og alene ansvarlig for syv barn. 
Han strever med ansvaret for familien, avlingene og gjeld på jorda han har kjøpt. 

Over fem hundre sider fortelles historien om økonomiske nedgangstider og teknologiske fremskritt gjennom skjebnen til en norskættet familie på den canadiske landsbygda, med enkelte svippturer til den gamle familien hjemme i Norge. 

Romanen er, som de foregående, bredt anlagt, men knapp i formen. 
Det er noe prisverdig respektfullt over Hoems tilsynelatende vegring mot å gå inn i sine forfedres og romanpersoners hoder, og spekulere i hvordan de tenkte, følte og sanset. 

Mye av fortellingen er kjølig og detaljert gjengivelse av faktiske forhold, som er tildelt akkurat tilstrekkelig med litterære trekk til at det kan kalles en roman. 
Likevel skulle jeg ønske Hoem tok seg større friheter, og gjorde disse menneskene, som jo faktisk har levd, mer levende for oss. 
Det blir dog bedre jo nærmere vår egen tid vi kommer. 

Hva vil Hoem egentlig med denne avmålte fortellingen om sine stoiske, kristne forfedre? 
Først og fremst dokumentere deres liv, virker det som. 

Men hvor stor verdi har dette for leseren? 
Som dokumentarisk historiebok og kilde til innsikt i norske emigranters liv i Amerika er boken utvilsomt verdifull. 
Og romanens fremste styrke, og dens kraft, ligger i hvordan den sobre, andektige gjenfortellingen av liv står i stil med den roen de norske utvandrerne bevarer, til tross for store mengder motgang i dårlige tider. 

Likevel er det noe som mangler. 
Som roman, som psykologiske portretter og skildring av menneskeskjebner fra en annen tid enn vår egen, bruker «Liv andre har levd» litt for mye plass på å gi oss litt for lite. 
