Billig skrekkfilm
Kjente tablåer og enkle triks i billig spinoffprodukt. 

Fjorårets «The Conjuring« ble en uventet skrekkslager og dro inn imponerende 318 millioner dollar selv om den bare kostet tyve millioner å lage. 
Neste år, godt timet til halloween, kommer oppfølgeren. 
Men innen den tid får vi også forløperen — «Annabelle» - et spinoffprodukt til prisen av 6,5 millioner dollar. 
Dessverre gjenspeiles ambisjonsnivået i prislappen, som også gir seg utslag i en halvhjertet tidskoloritt. 

Året er 1969, og TV-nyhetene forteller om Manson-kulten og drapet på Sharon Tate. 
Høygravide 
Mia - et opplagt nikk til Mia Farrow i «Rosemary’s Baby» - holder seg på magen i huset hun deler med sin mann, John. 
En dag kommer han hjem med den siste dukken hun mangler i samlingen sin, Annabelle. 

Dukken har et illevarslende oppsyn, og ganske riktig: 
Når naboens datter, som har befattet seg med det okkulte i en Manson-aktig familie, kommer hjem for å myrde foreldrene sine, og yada, yada, yada blir drept mens hun holder Annabelle i fanget, tar det ikke lang tid før dukken fortsetter der nabodatteren slapp. 
Den vil ha sjelen til det nyfødte barnet. 
Annabelle er riktignok ikke mer bevegelig enn at hun kan knirke litt med gyngestolen og skru av og på elektriske apparater, men med seg på laget har hun selve djevelen. 

Slik blir det nyfødte barnet gjenstand for et større slag mellom det gode og onde, lys og mørke, understreket at stadige kirkebesøk og samtaler med den godmodige presten Father Perez (Tony Amendola). 
Som han sier: 
«Ingenting overgår morskjærligheten. 
Den er et avtrykk av Guds egen skaperkraft.» 
Men er den stor nok til å stagge djevelen? 

Denne skrekkfilmens metafysikk er imidlertid ikke spesielt original, snarere tvert om: 
Den er selve urtablået som påkalles ved ethvert tilløp til idétørke, og «Annabelle» greier aldri å overliste seeren annet enn i korte skremmeskudd. 

Noe positivt? 
Den lange, ubrutte takningen der Mia, gjennom sitt eget soveromsvindu, blir vitne til at naboen overfalles i sin egen seng. 
Mens gardinene blafrer lett i nattens sommerbris. 
Uhyggen er som regel mer påtakelig når den skildres i det stille. 
Dette kunne resten av filmen med fordel tatt til seg. 
