Bassoverdose
Lars Vaular fikk Bergenhus festning til å dirre av skrekk. 

Musikk rap, Lars Vaular, Bergenhus festning. 

Lars Vaular har laget mye bra musikk i det siste. 
666-trilogien har fått anmelderne til å bøye seg i støvet for en moden, stilbevisst rapper som har utfordret konvensjoner og skapt sin egen nisje i et ellers så rus- og råskapsorientert rap-Norge. 
Vaular har rappet om farsrollen, frykt, krig og sårbarhet, laget nettserien «Ekte mann» hvor han dissekerer rapperen Lars Vaular og danset seg gjennom sin største musikkvideo i trikot. 
Men med unntak av enkelte hederlige unntak har det vært noe litt traust over Vaular den siste tiden; musikalsk har det vært bunnsolid – men også temmelig forutsigbart. 
Så – med et smell – dukket de to løsslupne og lekne EP-ene/mikstapene «Loading …» og «Loading … 
2» opp fra ingensteds. 
Sommeren var reddet. 
Vaular var klar for å brenne hett igjen. 

Øs pøs regnvær la ingen demper på stemningen. 
Innhyllet i røyk, pumpende bass og rosa lys slentret Vaular inn på scenen til de første tonene av «Heartbreak Hotel». 
På den myke «Gangbangin» sto han helt fremme på scenekanten og valgte seg ut enkeltpublikummere som han både sang og snakket direkte til. 
Regnet hamret ned og Kjetil Møster pumpet så ømt på saksofonen under «Stilen» at showet burde hatt 18-årsgrense, før bassmonsteret «Next Level» fikk publikum til å hoppe opp og ned i ekstase, mens festningsveggene dirret av skrekk. 
Mangeårig sekundant Girson (A-laget) er en mester til å jage opp publikum, noe han demonstrerte så til de grader på «Gi meg noe bass» og «Stripar». 

Rapmusikk egner seg dårlig for store utendørsscener. 
Intimiteten ved at en artist står på scenen og forteller deg personlige historier forsvinner gjerne som dugg for solen med en gang det er gjerder, sikkerhetsvakter og et par meter mellom avsender og mottaker. 
Vaular klarer likevel å skape følelsen av at vi er sammen om dette. 
Det er definisjonen på en vellykket konsert, selv om det gikk litt over stokk og stein på «Stripar». 
Ikke det at Vaular mistet fatningen av den grunn, han er for proff til det. 

Det skortet ikke på godlåtene. 
«Ung, heit gateflamme»; «Eg e fra Bergen» (med en tent Kamelen på slep); «Panora» (med Unge Ferrari); «Ventet på deg» (med Myra); «Det ordnar seg for pappa» (med rød blondedress). 
For ikke å snakke om tidenes hardeste «Rett opp og ned» og «Som i en siste dans», sistnevnte med Jon Olav Nilsen ved sin side. 

Etter knappe halvannen time var det over. 
Det føltes likevel aldri for kort; i løpet av konserten var Vaular høyt oppe, lavt nede, myk, hard, ettertenksom og arrogant, uten at han mistet taket på publikum eller at det føltes fragmentert. 
Etter ti år som soloartist vet han godt hva som skal til for å holde på oppmerksomheten, uavhengig av hva slags stemning han skaper. 
Det eneste problemet denne kvelden var at luften gikk litt ut av ballongen på de siste låtene. 
Særlig «Champagneting» var ikke det punktumet denne festen hadde fortjent. 
