Katy Perry:Retningsløs stadionpop 

Hitfattig fra en av verdens største stjerner. 

Katy Perry: 
"Witness" (Capitol) 

I 2010 prydet Katy Perry plateomslaget på «Teenage dream» liggende på en sky av rosa sukkerspinn. 
På sitt beste har hun laget leken pop med glimt i øyet og hodet høyt hevet. 
Tidlige låter som «Hot N cold» og «Firework» låter fremdeles friske, sammen med «Dark horse» fra 2013. 

I 2017 er det lite som låter friskt ved Katy Perry. 
Og dess mer hun synger om hvor selvsikker hun er, jo mindre framstår hun som nettopp det. 
Ta «Hey hey hey», en underlig sidrumpa låt med tanke på budskapet – hvordan hun ikke lar seg knekke av hatere. 

«Witness» er 32-åringens fjerde plate og forsøksvis en mer voksen utgivelse. 
En hører mer mollstemte melodier, men lite til en uttalt politisk bevissthet, foruten singelen «Chained to the rhytm». 
Selv om en har hørt mye om feiden med Taylor Swift i forbindelse med lanseringen, hører en bare spor av denne på den fengende, houseinspirerte «Swish swish». 

Håndverket er solid nok, produksjonen stadionstor og synthene stilige. 
Det dekker likevel ikke over at albumet mangler et helhetlig uttrykk og at det er fire-fem låter for langt. 
Og ikke minst, det mangler megahits. 
Singelen «Bon appétit», med selskap av Migos, har grunnlaget, men låtkonseptet er så altfor plumpt. 
Her er koblingen mellom mat og sex så lite subtil og så veldig lite sexy. 

«Bigger than me» har en fin EDM-innpakning, pusterom og deilig flyt, «Déja vu» kan bli en sval dansegulvfavoritt, mens andre låter aldri burde ha sett dagens lys, som gospelgrusomheten «Pendulum». 
Purity Ring-produserte «Mind maze» hadde vært en heftig låt, om en bare kuttet vokalen. 
For selv om Katy Perry uten tvil har en knallsterk popvokal, blir det her tydelig at hun mangler noe relevant å formidle. 

Beste låter: 
«Swish swish», «Bigger than me». 
