Norsk litteraturs Grand Old Man om gull, kvinner og seiltur til Nyhavn
BOK: 
Slepent, maritimt kammerspill med tam feel good-slutt. 

Øystein Lønn: 
Berners datter. 
Fortelling. 
116 sider. 
Gyldendal. 

Norsk litteraturs Grand Old Man, den hyppig prisbelønte og oversatte sørlendingen Øystein Lønn (f. 1936, debut 1966), har fram til i år gitt ut tolv romaner, fem novellesamlinger og bare en såkalt «fortelling» - «Lu» fra 1977. 
Når årets bok, «Berners datter» - på typisk lønnsk vis med et personnavn i tittelen – igjen sjangerbestemmes som «fortelling», signaliserer dikteren at teksten er «novella»-aktig , løsere i snippen og mindre tilknappet enn en «novelle», men kortere enn sin mer røslige slektning «romanen». 

«Berners datter» er karakterdrevet, persongalleriet lite, handlingen enkel, stemningen intens. 
Slik skapes enda engang «en følelse av kammerspill» («Tom Rebers siste retrett», 1988). 
Vi hører om en seiltur som tre menn bosatt på en ikke navngitt sørlandsøy foretar seg. 
Målet deres er den livlige, kosmopolitiske handelsbyen København der de har to ulike oppdrag å sikte seg inn mot. 

Toktet er ikke tidfestet. 
Men det må ha skjedd etter 1772 da byen Daugavpils opphørte å tilhøre det polsk-litauiske riket og ble latvisk i stedet, i en tid da seilskipene som krysset Skagerrak risikerte å bli kapret av pirater. 

At handlingen springer ut fra en anonymisert sørlandsøy med 32 hus og legges noen år tilbake i historien, innebærer at årets fortelling miljømessig og i tid er beslektet med «Maren Gripes ritualer» (1999). 
Men denne gangen er det tre menn og ikke en kvinne som står i sentrum for det som skjer, samtidig som det melodramatiske preget er mindre markant. 

Det dreier seg om en allvitende tredjepersonsfortelling der lukter og smaker og kroppslige fornemmelse, syns- og hørselsinntrykk, nedslipte bilder, aforistisk klingende, tvetydige formuleringer, innslag av usagt, realistiske observasjoner og symbolske klanger (knyttet til «den baltiske havstrømmen», en «steinbit, en «nise») forplanter seg gjennom en stort sett lavmælt, mollstemt tekst som langsomt avdekker lag på lag av disharmonier, fortrengte håp, fordekte ønsker. 

Først blir vi kjent med Ross, han som livnærer seg ved å dykke ned i dypet etter skjell, og finner en «grå pose av vokset lin» etter et forlis. 
Den lukter «fett, olje, ost og kaffegrut», inneholder åtte små figurer som kan selges, og åpner opp for en historie der også gullets og landerobringenes rolle inngår. 

Sammen med Berner, en eiendomsbesittende, diger sjakkspiller som ikke liker seg til sjøs, og av både fysiske og psykiske årsaker skjelver på hendene, samt den sjeneverdrikkende, dyktige sjømannen Alert, gjennomfører han en reise som ender i brokete Nyhavn. 
Der møter de kjøperen Avatis, en latvisk prest og gullsmed, før Ross oppsøker en viss Karen og hennes treårige sønn, personer som streifes allerede på side 33. 
Denne litt omstendelige sluttscenen har feel good-preg, virker dvask og punkterer den uroen som har ligget i underteksten. 

Selv om det er mennenes tanker, sansefornemmelser og utsagn som dominerer perspektivet – i motsetning til i den feministisk fargete romanen «Ifølge Sofia» (2001) - spiller navnløse kvinner en sentral rolle i dette stramme, skjebnetunge pasjonsdramaet som antyder at det viktigste aldri er penger, og at det er forskjell på begjær og kjærlighet, vanenes monotoni og hjertets kronglete tilstander, det som sies og en kropp eller et sinn som morser sitt SOS. 

Ross lever med en tidligere prostituert østfra, blir rolig av å høre «kvinnens pust» om natten, tenker «på profilen hennes når hun sov, på håret hennes over pannen» og formidler sensuelle scener fra et harmonisk samliv. 
Samtidig skyldes den farefulle seilturen at han er gift, trolig uten at samboeren vet dette. 

Berner som lever med en gal mor, sies å ha «oppgitt kvinner» etter en episode i Amsterdam. 
Like fullt har han datter og barnebarn i København, og tanken på fortidas hollandske femme fatale nekter å slippe taket: 
Han ser «håret hennes på en hvit pute», føler «fingrene hennes i nakken», hører «den tunge pusten, at hun ropte navnet hans» og «etterpå lo av ham fordi han var sjenert.» 

Alert har aldri levd med en kvinne, vet ikke om han tør å gå på bordell, men har en mor som ikke skjønner seg på «lykke», «forsto seg på å leve» og oppsøker øyas bryggerhus for å oppnå «lange orgasmer som luktet halvkokt lintøy». 

I sum er denne teksten om indre landskaper, om rusen som fluktveg og verdien av å «våge», både enkel og raffinert. 
Men at åtte gullfigurer fra havbunnen blir til fem i løpet av handlingen, må vel være en glipp. 
