Teater:En rystende åpenbaring! 

Av og til, en sjelden gang, kan teater bli ren åpenbaring: 
Det norske teatret er der i vinter, med Lukas Bärfuss' «Tjue tusen sider». 

Temaet er vanvittig alvorlig og i utgangspunktet en historie om og fra Sveits: 
Etter en særdeles omfattende og grundig og offentlig oppnevnt «sannhetskommisjon» hadde laget en tjue tusen siders rammende og forferdelig rapport om Sveits' rolle under siste verdenskrig, ble det stille. 
Helt stille. 

Ingenting skjedde, ingen debatt, ingen hyl og rop, ingen unnskyldning, ingen anklager. 
Ingenting. 

Hvorfor? 
Det kan man antakelig lete i Sveits' historie, i en proteksjonistisk politisk og økonomisk tradisjon, i en ubehagfornektende samtid. 

Det finnes sikker hundre forklaringer og tusen unnskyldninger. 
Men forfatteren Lukas Bärfuss ble så rasende, at han skrev en ellevill teaterfarse. 
Som Det norske teateret nå, som visstnok første utenlandske teater nå fremfører i ellevill, kontrollert og hypereffektiv frihet. 

At det fungerer så strålende, betyr selvfølgelig at dette ikke handler om Sveits, men om en moderne tid. 
Der alvoret, sannheten om hva som har skjedd og skal skje, katastrofene og helvete som rammer alle andre samfunn enn våre egne inntil videre, blir fornektet og bortforklart og ledd bort og gjemt og ufarliggjort. 
I alle ledd og på alle arenaer, ikke minst i media. 

Stykket er satt uhyre sammensatt. 
det veksler fra det mest ribbede taletater til den mest løsslupne vaudeville. 
Virkemidlene er dog begrensede med, ved nærmere ettertanke, forbausende få elementer på scenen samtidig. 
Det kommer av en særdeles forseggjort og krevende scenografi, der hele scenen er avgrenset i bakkant av en enorm og skjev vegg, gjennomhullet av utallige dører, gjemmer og skott - et slags gjøkur på stereoider. 
Foran veggen er det en bevegelig plattform, som gjør at handlingen som regel befinner seg helt ute av vater. 

Dette gjør at selv om ikke elementene er mange, blir de meget tydelige når de først vises frem. 

Et strålende opplagt ensemble gir absolutt alt. 
Men det er ikke til å komme forbi at Mattis Herman Nyquist må nevnes helt spesielt i den bærende rollen som Tony, mannen som bare må fortelle sannheten. 

Nyquist har en besnærene, lett, nesten vektløs måte både å føre kroppen på og å snakke. 
Han ligner egentlig ingen. 
Men har en utstråling og en stille desperasjon som er et rent mesterskap mellom den rene fortvilelse og håp om et mer normalt liv. 

Komponist Atle Halstensen har levert en diskret, virkningsfullt og effektivt lydbilde, som både akkopagnerer og bygger ut scenens bilder. 

«Tjue tusen sider» er en gravalvorlig og hemningsløs komedie om de sannheter som ikke er til å bære. 

En tvers gjennom rystende åpenbaring. 

JON SELÅS 
