«Ninis største talent var å være Nini»
Personlig portrett av en tragisk skjebne. 

Innledningen til Lars Lillo-Stenbergs bok om Nini Stoltenberg er som en film. 
Det er som om han gjennom sitt lette, erindrende språk maner fram biter av åtte millimeters opptak fra en svunnen tid. 

Lars og Nini møtte hverandre som elever på Steinerskolen på Hovseter, seinere i ungdomsmiljøer på slutten av 1970-tallet, da de begge var i de seine tenårene. 

Vemod og lidenskap 

Vi får glimt av døgnlange fester, gitarspill og lett rus på hasj og vin, smilende ungdom og lengsel etter en kjærlighet som ennå ikke er oppnåelig. 
Vemod og lidenskap strømmer fra sidene. 

Sola flommer over hytteturer i skjærgården utenfor Sandefjord, mens mørket senker seg i rekkehus på Bøler. 
Festene varer i dagevis. 
Forfatteren lukker øynene og drømmer seg tilbake, ungdommen passerer revy, kamerater av begge kjønn danser, prater og ler foran kameraet. 
Et tidsbilde, 70-tall, ubekymrede dager med en usikker framtid. 
En flott start på en hengiven bok. 

Hjemme hos Thorvald 

I en morsom episode ringer han på døra til Stoltenberg-hjemmet og blir lukket inn av Thorvald. 
Han er femten. 
Han får både et og to glass vin og en skive før det går fram at Nini, som han kom for å besøke, ikke er hjemme. 
«Jeg ble sittende med Karin og Thorvald til klokken fire om natten og fikk masse rødvin.» 

Farens omsorg er utgangspunktet for denne boka. 
Det er han som har bedt Lars Lillo-Stenberg skrive den. 
Det klarer han ikke å si nei til. 
Men hvordan skal han komponere den? 
Han har lagd mange sanger, men aldri noen bok. 

En bok om en bok 

Resultatet er en sjarmerende, urolig famling fram mot målet. 
Bortsett fra innledningen er det en intervjubok. 
Men forfatteren forteller hele tida hvorfor han velger sine samtalepartnere, hvor han snakker med dem og hvor han befinner seg når han jobber. 
Han oppretter en intimitet i skildringen av seg selv, Thorvald og alle andre som blir sideelver med kurs for den brede floden som er portrettet av Nini. 

På mange måter er dette en metabok, en bok om å skrive en bok. 
Boka blir til mens den skrives. 
Den har et preg av selvportrett, som blir forsterket gjennom et møte med hans egen, narkomane lillesøster. 

Ole Paus er den eneste som kommer med noen meget tankevekkende, kritiske kommentarer til hele prosjektet og Ninis rolle som det han kaller «Arbeiderpartiets narkotikapolitiske talsmann». 
Hans innspill er meget viktige for helheten i boka. 

Et kor av stemmer 

Nini blir ellers sett gjennom et kor av stemmer, som formidler bilder fra barndom, skole, husokkupasjoner, natta-til-1. mai-opplevelser på glattcelle, interrail, scenedans med Bruce Springsteen, reise til det revolusjonære Nicaragua, med broder Jens på Cuba, jobbing i fengslet Bayern i Oslo, fra en fri og vennlig oppdragelse med mye «slack» i det stoltenbergske hjem til en gradvis tettere kontakt med miljøer som førte til den fatale avhengigheten. 

Hvorfor gikk det som det gikk? 
Det vet ingen. 
Som vanlig fins flere spørsmål enn svar. 
Men boka er god. 
Den handler om et usedvanlig menneske, som var ytterst til stede i verden. 
«Ninis største talent var å være Nini,» som venninnen Therese Bjørneboe uttrykker det. 
«Impulsiv, morsom, våggal, en man ville være sammen med,» skriver forfatterenet sted. 

Soundtracket til denne «filmen» gir seg selv. 
Det er ved Neil Young: 
«Helpless, helpless, helpless.» 
