Matanmeldelse:Gå gjerne hit for pizza og vin, men la det bli med det 

Er det pizzaprisen som er viktigst, er Mangiamo et greit valg på Løkka. 

Syv gode år. 
Det har italienske Mangiamo fått på Løkka. 
Syv år med samme fantasiløse interiør, med omtrent samme standardmeny og med samme slappe flamme på gasspeisen. 
Og siden det gode besøket tilsynelatende også er det samme, skulle det ikke forundre om Mangiamo holder fortet i hjørnelokalene i Thorvald Meyers gate i syv år til. 
Eller er det nå de syv dårlige kommer? 
Ting kan tyde på det. 

Mangiamo a poco prezzo! 

– 
Det er to grunner til å gå på Mangiamo, sier Willie: 
– Rimelig pizza – og alltid ledig bord. 

Selv har han kapret ett av de beste, nær vinduet med utsikt mot peisen. 
En blond servitør har vært bortom med meny og vann, og nå sitter han og kikker vekselvis på den spede flammen i mursteinspeisen og på løkkafolket som flanerer forbi denne tidlige høstkvelden. 

Mangiamo betyr «la oss spise» og byr gjester på en klassisk, velfylt italiensk meny. 
Her er det ingen overraskelser, kanskje bortsett fra tilbudet om banansplit til dessert, ellers er det antipasti, pasta og pizza. 
Noen få hovedretter. 
Tiramisu. 

Alt er velkjent og trygt. 
Lokalene er fortsatt like kjedelige som en frokostsal på et 80-tallshotell, til og med med brungrå filt på gulvene. 
Men det er jo rent og pent. 
Og antageligvis av skikkelig kvalitet: 
De høyryggede stolene er helt OK å sitte på og ser like fine ut som for syv år siden. 

Med salat til salaten 

Vårt håp om at maten er av samme bestandige kvalitet som interiøret, skal kjapt få seg en smekk. 
Min forrett, insalata caprese, er knapt mulig å ødelegge helt, men Willie blir dypt skuffet over sine blåskjell i en «mustig tomatsaus», som det står i menyen. 

Capresen består av en liten ball med buffalomozarella og en tomat skåret i skiver lagt i taksteinsmønster overstrødd av fersk basilikum. 
Ved siden av ligger en haug salat med oliven, paprika og den hersens søte balsamicosirupen som av en ufattelig grunn er fast tilbehør på altfor mange restaurantkjøkken. 
Men altså, salat til salaten? 
Helt uforståelig. 
Osten og tomaten er gode, ikke for kalde og passe tykke. 
Resten får ligge. 

Blåskjellene serveres med to hardt stekte brødskiver med hvitløkssmør. 
Brødet er nesten helt svart og smaker nokså svidd og bittert. 
Skjellene er fete og fine, men tomatsausen er kraftig og søt og dominerer smaken fullstendig. 

Rosa flamingoer i baren 

– Vinen er god, forsøker jeg å glatte over den dårlige stemningen. 
Mangiamo har et fint vinkart med lange beskrivelser på hver enkelt av vinene. 
Alle er naturlig nok italienske, mange av dem finnes på glass. 
Vi har valgt pinot grigio til forretten, helt uten hjelp fra en hyggelig, men litt tafatt servitør. 

Stadig kommer det inn nye gjester, jentegjenger, familier og forelskede par. 
Og enda oftere er det sykkelbud som mens de venter på take away henger i baren som en absurd installasjon rosa flamingoer. 
Det er tydelig at pizzaen fortsatt greier seg i nærområdet, der blant andre Villa Paradiso, Tranen og Samson ypper seg i kvartalskonkurransen. 

Og det kan man forstå, tenker jeg når jeg får min glovarme pizza salsiccia. Sprø, tynn bunn, fint krydret tomatsaus, stekte cherrytomater, rødløk og italiensk pølse overstrødd med frisk rucola – det eneste som kunne vært bedre, er bunnen. 
Den blir for bløt og vassen i midten. 

Rett fra fryseren til frityren 

Når jeg ser bort på Willie, skjønner jeg at jeg likevel har vunnet – med god margin. 
Han har bestilt Mangiamos nest dyreste rett, grillet lammekarré til 229 kroner. 
Det er i utgangspunktet ingen upris, men med denne kvaliteten er det et ran. 

På tallerkenen ligger det brunt kjøtt i brun saus, toppet med et halvcentimeter tykt, grått og salt kjøttstykke. 
Ifølge menyen er det ristet parmaskinke. 
Det er det definitivt ikke. 

– Kanskje kokt sideflesk? spør Willie. 

Lammet under er mørt nok og pent nok. 
Men det smaker ingen ting! 
Og kladden de kaller chèvre- og urtekrem, har svært lite smak å tilføre. 

Og med skålen med pommes frites er bunnmålet nådd. 
Dette er ferdigvare, frossen potetmasse fra pose, varmet i frityren. 

– 
Så kjipe varianter trodde jeg faktisk ikke ble servert på restaurant lenger, sier Willie og brekker en bit med fingrene. 
Innenfor den gylne, sprø skorpen tyter halvstiv, gråhvit potetgrøt frem. 

Eggerøre med pyntefrukt 

2–0 til meg altså. 
Men det kunne jo ikke vare. 
Når vi kommer til desserten, skjønner jeg at det er min tur. 
Mangiamo serverer en crème brûlée som er så søt at det iser i tennene – og så hardt stekt at vaniljekremen har samme konsistens som eggerøre. 
Det er totalt mislykket. 
Og hallo! 
Det hjelper ikke å pynte liket med smakløs stjernefrukt og Physalis. 
Send dem tilbake til 80-tallet der de kom fra. 

Hos Mangiamo får de to følge tiramisuen også. 
Det beste med dem er at du kan legge dem til side. 
Det går ikke med sjokoladesausen som er dandert under og rundt det store stykket dessertkake. 
Men uansett er den helt super, saftig, kremete og smaksrik. 
Og stor nok for to ... 

Dermed er det kanskje tre grunner til å velge Mangiamo blant Løkkas mange restauranter, god plass, billig pizza og deilig tiramisu. 
Men så skarp som konkurransen er her i området, spørs det om det holder i syv nye år. 

Bra utvalg pizza 

Halve porsjoner 

Sentral beliggenhet 
