Selv om «Aber Bergen» for det meste er kleint, er den bra på sitt beste
Gjengen i TV-serien «Aber Bergen» er tilbake. 
Det samme er kvalitetsproblemene til den første sesongen. 

«Ja gud, kor eg hadde pult han», sier Trine-Lise (Siv Torin Knudsen Petersen) til kollega Unn (Lykke Kristine Moen). 
Denne replikken, hentet fra første episode av «Aber Bergen»s andre sesong, er et vakkert eksempel på hvor lavt denne bergensbaserte TV-serien kan synke. 
Den første sesongens store problem er ikke blitt forbedret: 
At genuint gode scener, lever side om side med genuint dårlige. 
At givende, gode replikker, følges av forbausende håpløse. 

Det genuint gode i «Aber Bergen» er det som kretser rundt den stumme, mystiske skotten Doug (Jon Ketil Johnsen). 
Sesong to åpner med at han blir plaget av to bøller på togstasjonen i Arna, der den ene er spilt av Robert Eidevik fra bandet Hjerteslag. 
Den andre får et kraftig hodeslag, som får dødelig utgang, og dermed må Doug ta sin straff. 
Men så blir Erik Aber (Odd-Magnus Williamson) hans forsvarer, og han har selvfølgelig ingen problemer med å få forhindret varetektsfengsling. 
For dette var vel uflaks under selvforsvar? 
Eller det er noe som ikke stemmer? 
Aber prøver å nøste opp trådene og disse er interessante. 

Williamsons lekne tilnærming til Erik Aber som en opportunistisk advokat-cowboy fungerer bra, men han har en takknemlig oppgave: 
Aber får alltid problemer som må håndteres der og da, og disse knipene får som regel en forløsning. 
Slik dramaturgisk drahjelp, er det få andre her som får. 
Selv veteranen Line Verndal blir blottstilt når hennes rollefigur Diana Dranges eneste oppgave synes være å kommentere det som foregår. 

Abers kone Elea Wessel (Ellen Dorrit Petersen) har også en knipe: 
Hun må redde advokatfirmaet Aber Bergen fra konkurs. 
Det har seg slik at fiskeoppdretteren Harald Rødeggen (Vegar Hoel) trenger juridisk hjelp til en fusjon. 
Om han blir kunde hos Aber Bergen, vil firmaet reddes og gå i pluss. 
Hvor langt er Elea villig til å gå? 

Rødeggen er svært interessert i å finne ut mer om Elea, og det blir god stemning mellom de to under et møte på DNS. 
Der har de sett en oppsetning av «Borkman». 
Altså Ibsen-stykket som handler om en mann som blir dømt for bedrageri etter noen ulovlige transaksjoner med kundenes penger. 
Hmmmm. 

«Aber Bergen» prøver å veksle mellom disse plottene, og flere sideplott, og resultatet blir at kvaliteten svinger for mye. 
Ta for eksempel sitatet til Trine-Lise, som ble nevnt i begynnelsen av denne anmeldelsen: 
Det er en privat samtale mellom to kvinnelige kolleger og handler om Rødeggen. 
Jeg har vanskeligheter med å tro at kvinner snakker slik til hverandre mens de er på jobb. 
Dessverre har jeg ikke anledning til å kvalitetssikre denne påstanden, men poenget er at de kvinnelige karakterene er særdeles lite troverdige. 

Jeg tror ikke serieskaperne er sexistiske. 
Det jeg derimot tror, er at «Aber Bergen» sjelden klarer å dramatisere hva folk ønsker og hva folk er redd for på noe annet vis enn at rollefigurene må si det høyt: 
«Vi må unngå konkurs». 
Ja vel, men hva står egentlig på spill? 
«Rødeggen er deilig». 
Ok, men vi venter fortsatt på å se Vegar Hoel gjøre noe deilig-ish, bortsett fra å ikke være like harry som de rundt ham. 

Et slikt problem, med at følelser sies høyt i stedet for å dramatiseres, er noe «Aber Bergen» deler med mange andre norske serier. 
Til og med noen av dem som blir omtalt som gode, som for eksempel TV 2-vinneren «Dag», som slapp unna med det mest fordi terapi var viktig for premisset dens. 

Men «Aber Bergen» har også et annet dramaproblem til felles med andre norske serier, nemlig hvor mye tilfeldigheter har å si for handlingen. 
For her dukker nøkkelvitner tilfeldigvis opp i bilen til Aber, og folk ringer ut av det blå med viktig informasjon. 

Med «Aber Bergen» ser man konturene av en god TV-serie. 
Sånn sett er ikke TV-seriens utfordring en av de verste en TV-produksjon kan ha: 
Å omformulere ambisjonene og spisse det man allerede gjør bra. 
Kanskje sexismen og de corny linjene kan bli en naturlig del av dette bergenske universet, og konfronteres, i stedet for å fremstå som nødløsninger for skrivingen. 
