Utdrivelsen fra paradiset
Nok en god krim fra Marit Reiersgård, som overbeviste stort med "Jenta uten hjerte". 

Sommeren 1989 blir Camilla Carlsen funnet drept ved stien i det lille skogsområdet midt i Paradisbakken. 
Hun ligger som en hvit utstillingsdukke i skogen, kvalt og seksuelt misbrukt. 
Saken blir aldri oppklart. 
25 år senere gjenåpner Drammens-politiet saken i håp om å finne en løsning, like før drapet blir forelda. 
Camillas beste venninner kalles inn til nye avhør. 
Senere møtes venninnene på et utested for å diskutere opplevelsen og minnene fra den gang. 

Ved baren står en mann og kaster lange blikk mot May, en av venninnene. 
Hun går ut for å ta en røyk, mannen følger etter. 
Morgenen etter blir May funnet drept i et utstillingsvindu. 
Måten liket er plassert på tyder på en forbindelse til Camilla–drapet. 
Politietterforskerne Bitte Røed og Verner Jacobsen forfølger fortidens spøkelser og nåtidens spor. 

Marit Reiersgård ble født i 1965, og vokste opp i Lier utenfor Drammen. 
Hun debuterte i 2012 med kriminalromanen "Stolpesnø", som høstet svært fine kritikker. 
Hennes andre roman, "Jenta uten hjerte" (2014) var meget bra. 
Jeg ble spesielt imponert over måten Marit Reiersgård bygget opp motivene for drapene gjennom hele boka. 
Boka ble da også nominert til Rivertonprisen. 

Reiersgård serverer språklig sterke bilder: 
"I alle disse årene som hun hadde holdt ting skjult for ektemannen, hadde løgnen vært som et glasskår som gradvis hadde skåret seg lenger inn i den dårlige samvittigheten". 
Eller: 
"Stemmen var så mild, den var mørk fløyel rundt hammer og ambolt". 
I tillegg er forfatteren veldig på hjemmebane i landskapet hun beskriver i Drammen og Lier. 
Hun forteller om husene og landskapene slik at de trer tydelig fram. 
Reiersgård er ekspert på å beskrive vanlige folk med vanlige følelser. 
Etterforskerne sitter bra: 
Verner Jacobsen er den tynne mannen med hestehale som er hemmelig forelsket i sin kollega, den muntre og litt overvektige Bitte Røed. 
Forelskelsen blir en bonus: 
Vi blir spente på hvem morderen er, men også på om Bitte og Verner vil få hverandre. 

Spenningen stopper litt opp midtveis, der etterforskerne står og spinner og lite nytt og spennende skjer. 
Bitte gjør en tabbe: 
Et vitne forteller at han tok bilder inne i butikken der drapet skjedde, samme kveld. 
Bitte ber ikke straks om å få se de bildene. 
Hun gir ham god tid til å eventuelt slette sine spor. 
Men det er jo sånne tabber politifolk må gjøre, for at ikke mysteriet skal bli oppklart på ti sider. 

En del av premissene er vanskelige å tro på: 
Tre gutter vokser opp på en liten plass der alle kjenner alle. 
To av guttene forsvinner sporløst på drapsdagen i 1989. 
Mange år senere blir de to kjærester, uten å kjenne hverandre igjen. 
Tredjemann skulle ønske han ble kjæreste med den ene, og en av de tre er faktisk heterofil. 

Men en annen god idé vipper boken opp til en klar femmer: 
Det blir direkte rørende når Reiersgård i noen passasjer forteller fra synsvinkelen til Mina, datteren til drapsofferet May. 
Vi får se verden gjennom øynene til en liten jente som akkurat har mistet moren sin: 
"Ikke tenke på mamma. 
Ikke tenke på monsteret. 
Ikke tenke på noen ting, for da ville hun begynne å tenke på at hun var alene". 
Vi får vite hvordan Mina opplever å møte barnevern, dommeravhør og det som verre er. 

Slutten blir veldig spennende, med masse djevelsk action. 
Bitte og Verner kjører et voldsomt race for å finne morderen, før han dreper igjen. 

Jeg ser fram til flere gode kriminalromaner fra Marit Reiersgårds hånd. 
