Et Kaizers i utvikling
Hva kan man si om et band som bruker Elvis som gitarroadie? 
Og om et band som er like mye burlesk samtidsteater med knekk i ryggen som heftig rock'n roll? 

Det er bare å kaste inn håndkleet og innrømme: 
Elvis er kongen. 
Men Kaizers er kongene. 

I alle fall på konsert. 
Og definitivt på hjemmebane i galehuset Folken — definitivt en norsk filial av Dieter Meyers Inst. 

Sistnevnte avsluttet hovedsettet under gårsdagens europaturnépremiere for Kaizers Orchestra. 
Og låten er mer enn en låt - den er representativ for bandets utvikling det siste året; «Dieter Meyers Inst.» er også en mektig anlagt suite. 
For Janove Ottesen & Co. lyder mer og mer som band svanger på en gedigen anlagt rockopera. 

Let's face it: 
Kaizers digger Tyskland, Tyskland digger Kaizers. 
Og noen ganger får man også en sterk følelse av at storslagne tyske komponister som Wagner ligger og putrer i Kaizers musikalske verktøykasse. 
Ikke i den forstand at Kaizers spiller Wagner, men de høres ut som et band besatt av 1800-talls komponistens grandiose tenkning. 
Ingenting er for stort eller for vanskelig for dette bandet som elsker å skrøyde seg selv opp i skyene. 

Det er noe voldsomt over nye Kaizers. 
Bandet maler med bredere musikalsk pensel. 
Det svinger innom energisk punk og rock'n roll (publikumsfavoritten «Blitzregn baby»), det gjør soul'n funk (åpningssporet «KGB»), det gjør myk sensuell gospelsoul («Papa har lov»), det sveiper innom ska («Delikatessen») og det gjør sin sedvanlige blanding av østeuropeisk sauetrall og oljefatremjende norsk industrinedleggelse (klassikeren «Kontroll på kontinentet»). 
Ja, bandet sveiper til og med innom loungejazz. 
Samt balkanpunk i nærkontakt med heavy heavy metal: 
Gitarriffet på nye «Maestro» bærer låten inn til klassikerstatus i de gale gudenes Valhall. 

Og gudene brøler ja til disse dresskledde nordmennenes søknad om å få krangle, hyle og skrike samt elske heftig med erotikkgudinnen Idun og hennes venninner herfra og inn til Balders begravelse på den ytterste mørke dag. 

Elvis in the building 

Samtidig har vi altså Elvis. 
Bandet fleiper med kongen, men gjør det med stil: 

Og mens elvisen ser ut som Elvis i den leie siste tiden, ser Kaizers-vokalisten ut som Elvis i 1968-comeback spesialen. 
Svart skjorte med dåneåpning for damene i brystet. 
Og han har den samme sjølsikkerheten og energien. 
Den blinkende røde «Kaizers orchestra»-logoen understreker den underliggende elvisestetikken i høstens prosjekt. 

Og med Janove som 68-Elvis og bandet som Wagner und also sprach zarahustras disipler i ryggen, er Kaizers et imponerende musikalsk monster og en interessant referansemaskin. 

Vil mye, får til mye 

Kaizers vil mye og får til mye. 
Ikke alt er like vellykket. 
Men bandet gir jernet - og er på vei videre. 
Uttrykket er i forandring, noe inkluderingen av en to mann sterk blåserekke indikerer. 
Kaizers 05 høres annerledes ut enn fjorårsutgaven. 
Det er dårlig nytt for de som vil beholde Kaizers som en frosset musikalsk minneoase, hvor oljetønnene synger sin jamrende metalstøy på annenhver låt. 
Men for dem som er interessert i å følge bandet på den nye reisen, må gårsdagens konsert ha fortonet seg som en fascinerende berg und dalbanetur over nye og åpne musikalske landskap. 

Jeg lurer bare på: 
Når skal Kaizers lage sin «Tommy», sin dundrende rockopera? 
Alt ligger til rette for en bredt anlagt musikalsk såpeopera - gjerne med Elvis i en birolle. 
