Nye Lagunens fasade er en kolossal, svart blokk, så massiv og avvisende at det likner en kulisse i filmen «Blade Runner»
Kjøpesentrene er på tross av sitt folkeliv og varierte tilbud ikke en arena som tilhører fellesskapet. 

Kjøpesentrene opparbeidet seg på slutten av det 20. århundre et så frynsete rykte at det ble lagt restriksjoner på dem. 

I de seinere årene har man likevel klart å omgå restriksjonene ved å kombinere utvidelse av kjøpesentrene med en liten andel boliger. 
Dermed har man kunnet kalle prosjektene «byutvikling» og fått dem godkjent av myndigheter som har vært vennligsinnet mot alt som minner om fortetting. 

Kjøpesentrene har derfor nådd en ny gullalder, iallfall i bergensområdet. 
Nye Lagunen er blitt landets største kjøpesenter, og resultatet vitner om store ambisjoner, politisk kløkt, og stor dyktighet på veien fra idé til utførelse. 

Men hva med arkitekturen? 
Ved første øyekast, etter en spasertur rundt bygget, sitter man igjen med et forvirret inntrykk. 

Det er uvisst om nye Lagunen Storsenter i det hele tatt er ment å betraktes som arkitektur. 
Fasaden som henvender seg vestover mot rv 580 og rundkjøringen ved Lagunens innkjøring, er en kolossal, svart blokk, så massiv og avvisende at det likner en kulisse i filmen «Blade Runner». 

Som arkitektoniske grep, er skalaen og monotonien i form og materialer en provokasjon, som enten er blitt til fordi noen ønsket å oppnå en slik effekt, eller kanskje mer sannsynlig: fordi ingen brydde seg om hvordan dette ville se ut fra utsiden. 

Innenfor storhandel- og kjøpesenter-tradisjonen finnes det nemlig mange eksempler på byggverk som er tegnet innenfra og ut, hvor fasadene ser ut som om de ble tegnet helt til slutt, av en overarbeidet arkitekt, etter at alle andre var gått for dagen og lyset skrudd av på arkitektkontoret. 

Mange slike bygg viser en total forakt for arkitekturfagets idealer. 

Hva kan man for eksempel si om Ikea Åsane som arkitektur? 
Så lenge folk kommer for å kjøpe varene som finnes inni bygget, er det åpenbart få som bryr seg. 

Men Lagunens fasade mot Rv 580, hovedåren mellom Bergen sentrum og Bergen lufthavn, påkaller seg oppmerksomhet. 
Den har som all annen arkitektur et budskap som oppfattes, enten bevisst eller ubevisst, av iakttakeren. 

Store bygg utstråler makt, og har til alle tider tjent som budbringere for de herskende klasser. 
Fra Pyramidene i Egypt, templer og borger, via høymiddelalderens Bologna der handelsfamiliene kivet om å vise sin status ved hjelp av høye tårn, til katedraler og slott, og i vår tid: skyskraperne. 

Hovedeieren av Lagunen er den norske eiendomsbransjens solkonge, Olav Thon. 

Sett fra bybanestoppet i nord blir inntrykket av fasaden straks et annet. 
Her er det massive preget fra vestfasaden byttet ut med en mindre, og mer menneskelig skala og et tablå av oppbrutte, geometriske volumer sentrert rundt et ytre gårdsrom som likner en gate. 

De geometriske formene likner byggeklosser som er satt sammen i et variert og tilsynelatende tilfeldig mønster, antakelig for å lede tankene hen mot noe «bymessig». 

På dette punktet er nye Lagunen et tidstypisk kjøpesenter som imiterer en idé om det «urbane». 
Med en passelig grad av visuell kompleksitet føres tankene lett hen på byscener man har sett andre steder. 

For nye Lagunen blir resultatet det samme som for de mange andre kjøpesentrene verden rundt som forsøker å likne på en by: 
Det ligger en hinne av noe abstrakt over det hele. 

Autentisiteten som kjennetegner de virkelige byene, mangler. 
Lagunen likner mer på en film enn på virkeligheten. 

Når man går gjennom skyvedørene og inn i senteret, kjenner man derimot straks at dette er et ekte kjøpesenter. 

Her er det velkjente kjeder og merkenavn på rekke og rad, og en imponerende strøm av handlelystne i alle aldre. 

De første kjøpesentrene var de amerikanske. 
I etterkrigstidens USA ble atferdspsykologer hyppig brukt av handelsstanden for å styre forbrukernes atferd i ønsket retning. 

Én av ideene som oppsto på denne tiden, var å skape kjøpesentre som etterliknet den koselige middelalderbyen, der folk kunne rusle trygt gjennom buktende gågater med butikker som perler på en snor. 

Med en ny visuell belønning rundt hver sving, men ingen egentlig endestopp eller «piazza», sørget man for at strømmen av kunder holdt seg i bevegelse og ikke stoppet opp for lenge noe sted. 
Omsetningen økte. 

Nye Lagunen har alle disse kjennetegnene. 
Likevel er det noe spesielt med nye Lagunen. 
Inntrykket kan ha blitt forsterket av duoen som sang amerikanske julesanger under hele besøket mitt, men i det store, vertikalt orienterte atriet, der lysende glorier svever i tomrommet mellom etasjene, føres tankene utvilsomt hen på en katedral. 

Med disse tankene i bakhodet mitt, får strømmen av tusenvis av mennesker som har valfartet til senteret denne lørdagen noe målrettet ved seg. 

Lagunen er blitt et sted der børs og katedral har blitt forent. 
På leting etter ytterligere bekreftelser på min nye teori får jeg øye på vinduene i denne delen av Lagunen. 
De mangler glassmalerier og korsfestelsessymbolikk, men leder øynene mot himmelen i sør og den høye søylen av røyk som stiger opp fra avfallsforbrenningen i Rådalen. 

Forbindelsen mellom kjøpesenteret, forbrukerkulturen og de voksende mengdene avfall vi produserer, er kjent for mange. 

Symbolikken i utsikten fra Lagunen virker påfallende mot et slikt bakteppe. 

Ved nærmere undersøkelser viser det seg det seg også at Oslo-arkitektene, Hille-Melbye, som har tegnet nye Lagunen, i mange år har spesialisert seg på kirker. 
Det sakrale preget på Lagunen er altså kanskje ikke tilfeldig. 

Min pilegrimsferd til Lagunen etterlot meg imponert og tankefull. 
Vel fremme i Bergen sentrum igjen etter å ha gått av bybanen, krysser jeg Torgallmenningen. 
Her er det også forbløffende fullt av folk denne lørdagen. 

Det ropes slagord, og plutselig skjønner jeg at jeg har havnet midt i en stor, politisk demonstrasjon. 
Kunne dette ha skjedd på Lagunen? 
Det ville i så fall ha fremstått totalt malplassert. 

Kjøpesentrene, på tross av sitt folkeliv og varierte tilbud, er ikke en arena som tilhører fellesskapet. 
De tilhører investorene. 

Kjøpesentrene er ikke skapt for borgeren i oss, men for forbrukeren i oss. 
Vår rolle er strengt definert, og mange får derfor en vag og ubekvem følelse på slike steder. 

En by er et sted der flere sider av livet utspiller seg, også det politiske. 
At demokratiet oppsto i agoraen, byens fysiske midtpunkt, er neppe tilfeldig. 
I kjøpesentrenes hjemland, USA, har mange byer mistet sitt bysentrum. 

All handel og alt folkeliv har flyttet ut til gigantiske kjøpesentre, og tilbake står forblåste og folketomme bygater i sentrum. 

Hvis vi vil verne om demokratiet i vårt land, må vi sørge for at den fysiske rammen for fellesskapet overlever. 

Denne anmeldelsen ble først publisert med en karakter på fire hjerter. 
Artikkelforfatteren nedjusterte siden anmeldelsen til tre hjerter. 
