Utstilling som henger i løse luften
Her er en utstilling som i og for seg er fin og interessant, men som henger helt i løse luften. 

Kunsthall Stavanger: Kiki Kogelnik, maleri, skulptur, video. 
T.o.m. 13. aug. 

Kunsthallen viser den østerriksk-amerikanske kunstneren Kiki Kogelnik, aktiv særlig i den store popkunst-bølgen på 1960- og 70-tallet, da hun også var innom feministiske tema. 
Utvalget begrenser seg til tiden fram til 1971, men har i tillegg med to skulpturer fra 1986 og en installasjon fra 1992, som alle viser at hun da må ha gått tom for nye idéer. 

Her får vi først og fremst et stykke kunsthistorie, men uten en større sammenheng. 
Når vi først får en anledning til å se en kunstner som aldri slo helt igjennom som popkunstner, delvis fordi de ledende kunstnerne der var menn, men også fordi hun selv hadde et begrenset repertoar, og dermed antakelig for liten kraft til å bli en sentral skikkelse. 
I hvert fall er det et slikt inntrykk dette utvalget gir oss. 

Problem 

Det største problemet med utstillingen er dens mangel på kontekst: 
Popkunst og feminisme pekes det bare forsiktig på i utstillingens eneste form for skriftlig informasjon, et enkelt A4-ark. 
Det en slik mønstring sårt trenger, er å vise sammenhengen kunstneren sto i den gang, hvilken innflytelse hun utøvde på popkunsten, og hvordan hun påvirket, eventuelt ble påvirket av, den store feministiske bølgen på 70-tallet. 
Alt dette mangler her; det kunne ha blitt ordnet gjennom en katalog med perspektivrike essays, eller ved at utstillingen inkluderte kunstverk av andre popkunstnere, som Oldenburg, Warhol, Wesselmann etc. 

Det er interessant at Kogelnik opererte side ved side med mer berømte kunstnere i New York på 60-tallet, innen den sterkt mannsdominerte popkunsten. 
Når jeg leser meg opp på Kogelnik, pekes det på at det særlig er utover på 70-tallet at kunsten hennes uttrykker tydeligere formulerte feministiske tanker; men utstillingen i kunsthallen stanser i 1971. 
Jeg føler meg snytt for arbeider som åpenbart må være utelatt her – slik blir A4-arkets formulering om hennes «tette forbindelse til den andre bølgen innen feminismen» stående som et postulat. 

Vinyl 

Utvalget rommer interessante arbeider. 
Kogelnik skilte seg fra flere popkunstnere ved at hun ikke feiret konsumsamfunn og reklame; hun skapte sin egen billedverden i maleriene, med sjablonmessige figurer i sterke farger. 
Og hun fant nye materialer, som f.eks. vinyl, som hun klipte figurer av og hang på kleshengere, som sjelløse, impotente mennesker. 
Her ligger en samfunnskritikk; men den vanner hun ut ved stadig å gjenbruke den samme idéen. 
Helt fram til den nokså patetiske installasjonen fra 1992, «Seelenwäsche» (Sjelevaskeri), hvor en vaskemaskin stadig vasker vinylfigurene hennes, som så henges til tørk. 

Studér heller «Chandelier Hanging» fra 1970, hvor vinylfigurer henger på kleshenger, tomme og endimensjonale, som flådd menneskehud, slik vi ser det i St. Bartolomeus-skikkelsen i Michelangelos Dommedagsfreske i Det sixtinske kapell. 
En bitende samfunnssatire med røtter i hippietidens kritikk mot the establishment. 
Den oppfinnsomme materialbruken i «Green Hand,» 1964, viser en behansket hånd som nærmest spiller et brettspill på en stekeplate, husmorens attributt. 
Og i det store maleriet «Self Portrait,» 1964, revner kroppen hennes, dradd som den er mellom ulike, sterke krav i samfunnet. 

Materialer 

Utstillingen viser en kunstner som på 60-tallet viser friske og uortodokse holdninger til nye materialer og temaer. 
Den viser også at Kogelnik ikke hadde samme store spennvidde og sterke kunstneriske drivkraft som en annen kvinnelig kunstner som kom til USA fra Europa på samme tid: 
Eva Hesse, som fant helt nye materialer hun kunne gi sterk form og legge like sterkt innhold til. 
Den viser at det finnes gode grunner til at Hesse i dag rager som en langt mer betydelig kunstner i nyere kunsthistorie. 

For meg er det uforståelig at kunsthallen nå to år på rad velger å presentere kunsthistoriske utstillinger. 
I fjor var det Judith Bernsteins amerikanske feminisme fra 60- og 70-tallet. 
I forbindelse med salget av Hepworth-skulpturen uttalte kunsthallens styreleder, Eirik Moe, om pengene de da fikk, at «vi vil bruke midlene til å sikre at kunsthallen på både kort og lang sikt blir en aktiv arena for visning av samtidskunst» (SA 20.6.14). 

Daglig leder Hanne Mugaas har også ved flere anledninger sagt det samme: 
«I kunsthallen formidler vi samtidskunst på høyt nivå» (SA 23.4.14). 
Med to kunsthistoriske utstillinger som hovedsatsinger, synes det som om kunsthallen nå har tapt dette målet av synet. 
For Hepworth-pengene forventer jeg nå å se mer samtidskunst på høyt nivå, mer av det som faktisk foregår rundt oss akkurat nå. 
Mer av det som er relevant på den internasjonale kunstscenen. 
Nå. 
