Stilsikker brite-thriller
Her er en film du aldri kan satse på etter kaffen på første juledag. 
Først to tause briter som jobber motvillig med noe de åpenbart har funnet på sjøl. 
Så tar de Gemma Arterton i teppe, bærer henne inn i egna slum-leilighet og kler henne gjentatt naken før de lenker henne til senga. 
Så kysser mennene hverandre. 

På dette tidspunktet kaster din katolske tante Martha seg med ninja-mjukhet over de minste barna og gir dem snop som de i følge ernærings-ekspertene kan utvikle blind ryggmargs-kreft av. 
Svigerfar får beskjed om å dra gave-genseren fra Benetton over hodet, og så går familien til Hinna kirke og forlanger å få skrifte, i det minste for vaktmesteren. 

Denne spekulative framstillingen er mest med for å understreke at J. Blakeson (som i år ble valgt til en av de ti regissørene man skal holde et øye med i framtida) har laget en kul og stilrein liten thriller som ikke er for absolutt alle. 
Det blir ikke sagt ett ord før det er gått fem til ti minutter, og skuespillerne er kompromissløst gode sånn at man ikke aner om de er profesjonelle kidnappere eller to komedie-tullinger. 
Eddie Marsan har rødt bisamrotte-skjegg og en arbeiderklasse-profil som man bare kan misunne ham. 
Han er sjefen. 
Skotten Martin Compston (fra «The damned United») spiller den litt pregløse kompanjongen, og de to omgir seg med lumsk uforutsigbarhet. 
Gemma Arterton er glimrende som Alice Creed, og flere er egentlig ikke med. 

Noen handlings-vrier er anstrengte, som om de kom av magesmerter. 
«The disappearance of Alice Creed» snur med større eleganse enn en kjørelærer i rundkjøring. 
Den har det ubeskrivelig forundrende som gjør at du ikke blir forskrekka over at du blir så forbausa. 
Og du blir aldri utålmodig med den detaljorienterte, omstendelige forteller-rytmen. 
