Narnia uten magi
Spillversjonen av «Legenden om Narnia: 
Løven, heksa og klesskapet» byr på grei underholdning i de få timene det varer. 

har premiere i Norge 2. juledag, spillet er ute allerede nå. 

Men de fleste kjenner allerede historien enten fra den første boken i Narnia-serien til C. S. Lewis, «Løven, Heksa og Klesskapet», eller fra TV-serien som i årevis har blitt sendt på NRK ved juletider. 

Vi befinner oss midt i 2. verdenskrig, og de fire barna Peter, Susan, Edmund og Lucy blir sendt for å bo hos en gammel professor på landet for å unnslippe urolighetene i London. 

I det gamle herskapshuset kommer de over et klesskap som viser seg å være portalen til det magiske landet Narnia. 
Der hersker den onde Heksa Hvit med jernhånd, og riket er i en forferdelig tilstand av «evig vinter, men aldri jul». 

Profetien sier at fire barn en dag skal komme for å befri landet og bringe den gode løven Aslan tilbake til makten. 

Med en slik historie burde derfor alt ligge til rette for mange timer moro. 
Det er derfor litt skuffende å se at magien drukner i de brutale kampene mot de onde kreftene. 

Jeg kan ikke unngå å tenke at en verden som Narnia kunne ha vært bedre utnyttet og gitt rom for et spill med mer trolldom og eventyr-atmosfære enn det dette spillet leverer. 

Rett skal allikevel være rett: 
Det er faktisk overraskende fengende å løpe rundt med sverd og skjold for å hugge ned troll, varulver og minotaurer. 

Barna har forskjellige egenskaper som må utnyttes for å komme seg fremover i historien. 
Peter er med sitt sverd og skjold den beste krigeren, Susan er farlig med piler og snøballer, Lucy helbreder skader og Edmund er en svakere versjon av Peter som i tillegg er i stand til å klatre i trær og lyktestolper. 

God gammeldags knappemosing er i de fleste tilfeller tilstrekkelig for å komme seg helskinnet gjennom møter med Heksa Hvits onde utsendinger, men du har også muligheten til å kjøpe mer avanserte angrep for sølvmyntene du plukker opp underveis. 

En viktig, og absolutt kreativ, del av kamp-systemet er muligheten til å få barna til å samarbeide to og to. 
Peter kan for eksempel bruke Edmund som slegge, og Susan kan kaste Lucy. 

Det er kjekt å ha så mange forkjellige muligheter, men det føles utrolig rart å se stakkars lille Lucy bli slengt som en bowlingball av sine søsken for å knuse isblokker som blokkerer veien. 

Det er også beklagelig at et spill basert på en familiefilm som retter seg mest mot de yngste, skal ha innhold som skyver aldersgrensen opp til 12 år. 

MAREN OMLI FLASNES 

PS! 
Spillet er testet på PS2. 
Egne versjoner er også ute til GBA og Nintendo DS. 
