Plateanmeldelse:5 Seconds Of Summer – «Sounds Good Feels Good» 

Ungpikefavorittene får fem sekunder til i rampelyset. 

5 Seconds Of Summer 

«Sounds Good Feels Good» 

Svært mye av popmusikken som henvender seg til tenåringsjenter, er musikalsk sett tilbakeskuende. 

Det er først nå som han skal appellere til unge voksne at Justin Bieber er blitt noe som kan kalles «moderne». 
One Direction, som fremdeles henvender seg til «fjortiser», stapper på sin side musikken full av triks fra åttitallet. 

I sin nye bok «The Song Machine: 
Inside The Hit Factory» skriver John Seabrook om hvor mye den «nye» popen slekter på åttitallets «hårmetal» (mange av dem som lager nåtidens store pophits, ikke minst svenskene, har sin bakgrunn i den). 

For australske 5 Seconds Of Summer («5 SOS»), som ble introdusert til massene via oppvarmingsjobber for nettopp One Direction, synes pophistorien å begynne med Green Days «Dookie» (1994) og slutte et sted rundt Avril Lavignes debutalbum «Let Go» (2002). 

De spiller tyggegummipunk, ungdomsskolepoprock som har fått seg en runde i Disney-fabrikken. 

De er ikke uten sin sjarm, og ganske forfriskende i små doser. 
Full av en energi som bare kan kalle «ungdommelig», uredde for kleine, men effektive allsangrefrenger (det i «Fly Away» er spesielt enerverende) av «hørt det før, men kan godt høre det igjen»-typen. 

Noen ganger ser de seg lenger tilbake enn Green Day også. 
«Hey Everybody!» ligger så nært opptil Duran Durans «Hungry Like The Wolf» at de gamle duranene blir kreditert på komponistsiden. 
Og balladene kommer fra malen U2 skapte i tiåret da fansens foreldre var unge: 
Skimrende gitarplukking, veie-med-armene refrenger og intet-øye-tørt arrangementer. 

14 sanger og 52 minutter spilletid er for mye. 
Men «Sounds Good Feels Good» bør være god nok til å forsvare at de har flyttet fra Oslo Spektrum, der de spilte i mai i år, til Telenor Arena, der de skal spille i mai 2016. 
Platen er nemlig et par hakk mer gjennomarbeidet enn debuten fra 2014. 

BESTE LÅT: 
«Money» 
