Verdens skjønneste to damer
Jeg likte Annette Bening og Julianne Moore som foreldre for store barn og politisk korrekte familie-bevarere like godt på Blu-ray som på lerretskinoen (som vi flatskjerm-fanatikere kaller tekstilvisning). 
De er utrolige. 

Og «The kids are all right» er også i dette året en klok film på en uprovoserende og tilbakelent, følsom måte. 

Annette Benings hår ser ut som om hun ble frisert med sløv grasklipper, for hun likner en eldre Brad Pitt eller Edward Norton. 
Hun er den streite i familien sjøl om hun drikker for mye rødvin, men dama er lege og holder på regler med en anarkistisk form for paranoisk strenghet. 
Hun har to nestenvoksne barn sammen med Julianne Moore, som er spesialist på å virke dominert aktiv. 
Som ei måke ved fisketomt hav. 
Flyktig. 

De to funker perfekt som en standard for forhold mellom mennesker: 
Varme, fordomsfulle, men mistenksomme på en observatorisk måte; innsiktsfulle, kirurgiske i sin tilnærming til tilfeldighetene – de behandler livet som når man åpner en levende skapning uten å drepe den. 

Bening er den mest intuitive, for hun har forventnings-intelligens. 
Erfaring og matematikk gjør at hun skjønner hva som vil skje. 
Noen folk har det sånn. 
Hodet teller uten at de merker det. 
Når det har kommet til én million, og svaret stemmer, oppstår en intuitiv viten. 
Hvis kjæresten din sier ordet kaligrafi tre dager etter hverandre, har noe forandret seg i biotopen hennes som du ikke vet om. 

Moore sier ikke kaligrafi, men hun ramler ut i synd slik innestengte folk gjør hvis de får en behovs-skapt, men illusorisk følelse av at frihetens porter åpnet seg. 
Utsatt for frihetens illusjon får mennesker mye rart for seg, og så kjenner de ikke igjen seg sjøl lenger for de skjønner at det er sånn de er. 
Hvis du skal være deg sjøl må du bli en som de andre aldri har sett før. 

Plutselig ligger Julianne M. med Mark Ruffalo som dyrker grønnsaker og har lykkens agurk i bomullstrusene sine. 
Og for at det skal bli ekstra pinlig, er han barnas anonyme sædgiver som nå er hentet ut av sitt skap. 

Deretter drar den lille familien på middag, og sammenkomsten er ille, for ved plaprebordet sitter Julianne Moore og vet at hun befinner seg i landet Flagrantis, og der er biffene røde. 
Alt tumler ned. 
Men styrken til de politisk korrekte er at regelboka på kjøleskapdøra forbyr dem å gi opp. 
Den skal de ha. 

Den skjønne filmen handler også om hvor viktig det er for de skeive familiene å være synlig velfungerende. 
Det finnes hundre måter å ha familie på. 
Kvinner og kvinner, menn og menn, gamle og unge, gamle og gamle, svarte og hvite, hinduister og muslimer osv. 
De skeive familiene anstrenger seg mer enn de streite, og derfor blir de nok bedre. 
Man skal være litt paranoisk for å bli et godt menneske. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
