TV-anmeldelse «1864»:Pompøs klisjébombe 

Det hjelper lite at «1864» er en tilsynelatende vakker serie, når overtydelig symbolikk og replikker bomber i hjel all hviskende følsomhet. 

Dansk historisk drama i 8 deler 

Regi: 
Ole Bornedal 

Med: Jakob Oftebro, Pilou Asbæk, Nicolas Bro og Jens Sætter-Lassen m.fl. 

TV 2 kl. 21.40 

Drøye 200 millioner kroner har det kostet danskene å levere det historiske dramaet om et av landets mørkeste kapitler: 
Den andre slesvigske krig, der tusenvis av danske liv gikk tapt. 

Ole Bornedal, regissøren bak «Nattevakten» (1994), «Jeg er Dina» (2002) og «Fri ossfra det onde» (2009), går uredd til verks med å fortelle sin visjon av historien. 

Det er først og fremst et trekantdrama om brødrene Laust og Peter som begge får følelser for godsforvalterens datter Inge. 
Parallelt får vi den politiske opptakten til krigen, og en nåtidshistorie om en rotløs jente som har mistet broren sin i Afghanistan-krigen. 

Inge låner stemme til fortellingen. 
Hun etablerer at dette er historien om tusenvis av dansker som ble ofre for «gale menneskers euforiske dårskap». 
«Jeg er det siste levende vitnet. 
Jeg er tiden som forsvant». 

Det starter poetisk nok, men allerede i første møte med nåtiden begynner vi å snuble i klisjeer. 
Claudia (Sarah-Sofie Boussnina) er markert som rotløs ungdom gjennom piercinger, palestinaskjerf og sliten øyensverte. 
Og at hun røyker hasj, selvsagt. 

Laust er den fysiske og freidige, mens Peter tegnes som den forsiktige og ettertenksomme, som ofte drømmer seg bort. 
Laust får en kårde, mens Peter får et botanisk leksikon. 
Når Peter ser en vakker pike plukke blomster, merker han seg selvsagt hvilke planter hun plukker, mens kameraten ser selve jenta. 

At vi har klare karakterer er selvsagt å forvente, men Borndal maler dem så eksplisitt at det skriker i øyne og ører. 
Baronens hjemvendte sønn Didrich, spilt av Pilou Asbæk, nøyer seg ikke med å vise oss med nyansert fysisk spill at han er ute av balanse etter krigen. 

Han staver ut for oss at han ikke er frisk, før Inges fortellerstemme nok en gang understreker at Didrich har arr på sjelen. 
I tilfelle du ikke fikk det med deg. 

Den gjennomgående undervurderingen av seerne gjør serien irriterende overtydelig. 

Biskop Monrad (Nicolas Bro), som regnes som den danske grunnlovens far og pådriver for den andre slesvigske krig, presenteres som relativt ruskende gal – stående på alle fire foran et kors med en naken bak i været, mens han mumler på nasjonalromantiske taler om danskene som guds utvalgte folk. 

Flere nærmest parodiske scener der han oppsøker skuespiller Johanne Louise Heiberg, spilt av Sidse Babett Knudsen, for å få flammende lidenskap tilbake i formidlingen av sitt krigsoppildnende budskap i Riksdagen, hjelper ikke på inntrykket av for bred pensel. 

Vakre øyeblikk 

Men for all del, det er vare øyeblikk i «1864» også. 
De næreste scenene kommer i samspillet mellom Inge, Laust og Peter, særlig i de eldre versjonene som spilles av Marie Tourell Søderberg, Jakob Oftebro og Jens Sætter-Lassen. 
Der går Bornedal nærmest Terrence Malick, og knytter de tre til naturen gjennom dvelende landskapsbilder, nærbilder og et lydbilde av fuglekvitter og bølgeskvulp. 

Det tipper tidvis over i susende siv i sakte film og raslende kornåkrer, men det etablerer effektivt en klar kontrast til uhyggen og kaoset som vil komme. 

Jeg skulle ønske jeg kunne si mer om fotograf Dan Laustens bilder, men anmelderkopien var i såpass dårlig oppløsning at det var vanskelig å registrere mer enn komposisjon og fargetone. 

Det så gjennomført vakkert ut. 
Samtidig lurer det uhygge både i de lyse, men kalde tonene på landet og i de rike, mørke tonene i maktens kamre. 

Klein nåtidshistorie 

I Danmark har serien fått kritikk fra historikere for å vise et skjevt og tidvis ukorrekt bilde av historiske personer og hendelser, og støtte fra filmfolk for å velge én kunstnerisk retning ut fra et ofte motstridende historisk kart. 
Denne anmeldelsen basert på de to første episodene, tar ikke stilling til hvorvidt fortellingen er historisk korrekt eller ei. 

«1864» er til tider lyrisk, og fungerer der det ikke velter over i pompøst klisjébad. 
Det er både mange og svært gode skuespillere med, men som ofte sliter med spillerommet i de karikerte rollefigurene. 

Mest nerve ser vi i Lars Mikkelsen som den plagede far og soldat Thøger Jensen, Boussninas Claudia og Oftebros Laust. 

Nåtidstråden blir så keitete at den fremstår som et påtatt grep for å treffe dagens skoleungdom, som en velment «Det er ikke tøft å være død»-kampanje. 
Bornedal kunne med fordel stolt på dramaet i sin egen historiske fortelling – i en noe naknere versjon. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
