Med Dostojevskij fra Harry Potter til Vigdis Hjorth
Dikteren var mer opptatt av skyld enn av vold. 

Den som skal skrive gode essays om litteratur, trenger selv evne til å fabulere og sette verkene i nye sammenhenger. 
Denne medskapende begavelsen har Peter Normann Waage (63), som har vært fengslet av Fjodor Dostojevskij siden han var 18 år gammel. 

Hans glødende opptatthet av den store russeren har resultert i monografien «Fjodor M. Dostojevskij» (1997), som sammen med biografiene til Geir Kjetsaa, Erik Krag og dansken Ejnar Thomassen ruver i den nordiske Dostojevskij-litteraturen. 

Stadig noe nytt 

Det er derfor med stor glede og nysgjerrighet man kaster seg over «Dostojevskij i dialog», en bok Waage kaller «et gjensyn» med dikteren. 
Dostojevskij er en av de dikterne man kan lese igjen og igjen med stadig større utbytte, fordi han «forandrer seg og viser forskjellige sider hver gang jeg dukker ned i hans verk,» som Waage uttrykker det. 

Innledningsvis presenterer Waage det han kaller Dostojevskijs fire «grunnfarger». 
Farger er ikke noen dårlig metafor, tatt i beraktning den sterke utstrålingen fra detaljene, skikkelsene og opptrinnene i dikterens romankunst. 
Kanskje ikke kolorert i samme grad som hos Tolstoi – han bretter seg ut mer i technicolour og widescreen – men mer i avstemte jordfarger og mørke toner, som hos en Rembrandt eller i et noir-aktig filmunivers, der fargene strømmer fra det svart/hvite. 

Nyanser og drømmer 

Før jeg ytterligere lar meg rive ut i digresjoner, vil jeg referere hvilke grunnfarger Waage har funnet. 
For det første dreier det seg om en gjennomgående medlidenhet, selv med de mest usympatiske skikkelsene i fortellingene. 
Dernest det Waage kaller «blikket for de finere nyanser og hans evne til uredd å å senke seg ned som observatør til sjelens største havdyp». 

Den tredje fargetonen er «drømmen og drømmeren i alle dens fasetter og nyanser», et element Dostojevskij selv kalte for «fantastisk realisme». 
Den siste av disse tematisk overordnende trekkene er «hans kamp mot den rasjonalistiske overtro», altså mot en overdreven hengivelse til fornuften og vitenskapen. 

Disse fire merkesteinene angir retningen for resten av boka, som tar for seg Dostojevskij i forhold til utvalgte kunstneriske skikkelser og kulturelle trender. 
En femte farge kunne for øvrig vært knyttet til verdighet. 

Fra Platon til Poe 

Waage tar i frittstående essays for seg Dostojevskijs liv gjennom analyser av hans forhold til Kristus, «Russland og Vesten» og «Penger» (dikteren var som kjent en lidenskaplig gambler). 
Dernest settes han i forbindelse med skikkelser som Platon og Sokrates, Freud og Edgar Allan Poe. 
Waage viser dessuten forbløffende store kunnskaper om Harry Potter! 

Aktuelt og skarpsindig er avsnittet om «Dostojevskij og terrorisme». 
Waage mener at Dostojevskij ikke først og fremst kretser om voldshandlingen: 

«Han er mer opptatt av de psykologiske og metafysiske røttene til handlingen – og nært forbundet med dem reises det spørsmålet som opptar ham aller mest: 
Hvem og hva har skylden?» 

Norske forfattere 

Den som med størst forskningsiver er gått inn i norske dikteres forhold til Dostojevskij, er den fenomenale Martin Nag (1927–2015). 
Det er hyggelig å lese Waages varme skildring av sitt forhold til denne rause originalen i norsk åndsliv. 

I det første av to kapitler om norske forfatteres forhold til Dostojevskij formidler han Nags oppdagelser, blant annet om Hamsuns nærmest plagierende forhold til «Spilleren». 
I det neste har han gjort sine egne undersøkelser og innhentet kommentarer til Dostojevskij fra nyere, norske forfattere; Vigdis Hjorth, Dag Solstad, Karl Ove Knausgård, Herbjørg Wassmo og en rekke andre. 
For de aller fleste gjelder at de leste ham i ungdommen og at minnene er gode. 

I et siste, bekjennende kapittel forteller Waage at foruten Dostojevskij har Rudolf Steiner vært hans store besettelse. 
Et interessant vekselbruk: 
«Personlig slurpet jeg i mange år Steiners foredragsrekker som skulle det dreie seg om spaghetti. 
Heldigvis hadde jeg en motgift: Dostojevskij.» 

Spennende guide 

Solum Forlag har bidratt enormt til å spre Dostojevskij på til norske lesere, først og fremst ved å utgi dikterens samlede verk i 29 bind tidlig på 1990-tallet (det fins, tro det eller ei, fortsatt tilgjengelig for noen hundrelapper), dessuten med å gjøre en rekke av bøkene tilgjengelige i pocket. 
Forlaget har også utgitt sekundærlitteratur, seinest Nikolaj Aleksandrovitsj’s «Dostojevskijs verdensanskuelse (2014), en klassiker fra 1923. 

Waages nye bok er en utmerket og lett tilgjengelig veiviser inn i Dostojevskijs univers både for nye og gamle lesere. 
Den er dessuten en påminnelse om at mangfoldet, dybden og forestillingskraften til en dikter av Dostojevskijs kaliber er verdt å strekke seg etter i en tid der litteraturen og debatten rundt den truer med å bli et slags privat anliggende. 
Hos Dostojevskij dreier det seg om menneskeheten. 
Det er den som står på spill. 
