Hvem trenger Bon Iver?
Ikke Justin Vernon i hvert fall, når han har Volcano Choir. 

ALBUM: 
Det er alltid hyggelig når folk som lager skikkelig god musikk som ikke er av den mest umiddelbare, når et uventet stort publikum. 

I Justin Vernons tilfelle er det hyggelig med en bismak. 

Det ble nemlig rent for mye for Eau Claire, Wisconsin-mannen da bandprosjektet Bon Iver plutselig sto i «hele» verdens søkelys. 

Førsteplata «For Emma, Forever Ago», som han laget på egen hånd, hadde truffet mange, men det var det mye omtalte samarbeidet med Kanye West på hans «My Beautiful Dark Twisted Fantasy» i 2010 (videreført på «Watch The Throne» og årets «Yeezus») som satte Bon Iver-navnet på helt nye musikalske kart. 
Da det selvtitulerte oppfølgeralbumet kom ut til unison hyllest året etter, endte det i to Grammy-priser (i kategorien «årets alternative album» danket de ut selveste Radiohead). 

En lang turné senere skapte Vernon lett panikk da han antydet at bandet kunne bli lagt på hylla for godt. 

«Det er en maskin, det er penger, og det er flaut», forklarte han nylig lokalavisa Milwaukee Journal Sentinel om behovet for avstand fra prosjektet. 
«Jeg prøver å bevise for meg selv at det handler om musikken du lager.» 

Nytt utløp 

Heldigvis er ikke Justin Vernon en fyr som setter alt på ett kort. 
Gjennom hele sin musikalske løpebane har han hatt flere bandprosjekter og samarbeid gående; ett av dem er Volcano Choir. 

Bandet hadde sin spede begynnelse da Vernon og den eksperimentelle gruppa Collections of Colonies of Bees begynte å lage musikk sammen i 2005. 
Fire år senere kom albumet «Unmap» ut, og nå er andreplata «Repave» her. 

Det er vanskelig å høre noe annet enn at en hel del Bon Iver-kreativitiet har blitt kanalisert denne veien. 
Vel understreker Vernon at han utover vokal og tekster ikke har bidratt med så mye som et riff på denne plata — men der «Unmap» var et langvarig klipp og lim-prosjekt med skisser sendt fram og tilbake i posten, har «Repave» blitt til etter at Volcano Choir ble et faktisk band, en gjeng musikere som spiller sammen samtidig, på en scene, for eksempel. 

Det har gitt albumet låter som er langt mer fokuserte og klassiske i oppbygningen enn de var sist. 
For eksempel vekker den vakkert majestetiske åpningslåta «Tiderays» minner om «Bon Iver»-sporet «Perth» med sine skarpe gitarriff, bastante rytme og tålmodig målrettede oppbygning 

Folkpop og postrock 

Det betyr ikke at de små, fragmentariske detaljene og abstrakte, repetitive mønstrene er borte. 
Tvert imot, de er helt sentrale for hvordan Volcano Choir bygger opp sitt møte mellom melankolsk folkpop og postrock. 

Lydbildet ligner det en del indie-/postrockband holdt på med for et lite tiår siden; åpent, nært og tidvis ustøtt, men aldri usikkert; med myke, akustiske elementer og uformell koring som bygger ut detaljerte komposisjoner. 

Men med Justin Vernon bak mikrofonen blir det selvsagt noe helt eget — ikke minst når han her virkelig utforsker mulighetene i stemmen. 
Det spenner fra den velkjente, inderlige engle-falsetten til fabelaktig Smog-kanalisering i blant annet nydelige, nedtonede «Alaskans», og i en mer eksperimentell låt som forsiktig dirrende «Keel» blir han direkte teatralsk i ekspressiviteten. 

Utforskende 

I det hele tatt er utforsking et nøkkelord for «Repave». 
Den uredde flørten med elektronikk er representert på flere spor, uten at det er definerende. 

Bandet skaper mettede stemninger med enkle virkemidler, der den perfekte gitarsnutten eller akkurat riktige pianoakkorden er det som løfter låta. 
Og hele veien føles det som målet er å finne den perfekte balansen mellom det uforutsigbare og det åpenbart tilgjengelige. 

Så lenge Volcano Choir lykkes så godt som her, har Justin Vernons svorne tilhengere ingen grunn til å bekymre seg for mannens musikalske framtid. 
Den kommer uansett. 
