Teateranmeldelse:«Albert& Anna» 

Med tangoens brusende rytmer som akkompagnement er fortellingen om Albert og Anna blitt en varm og vemodig livsdans. 

Frodig livsdans 

Et langt samliv – et langt kjærlighetsliv – er ikke alltid en dans på roser. 
Vel så ofte skjærer det ut i sinne, irritasjon og melankoli, før trådene samles i en mild forsoning. 

Denne følelsesmessig spennvidden er sterkt tilstede i gjennom Espen Leite som med sine varierte tangorytmer fra trekkspillet understreker og nyanser Frode Gryttens tekst. 

Forestillingen har urpremiere under Festspillene i Bergen, senere skal den på turne med Riksteatret landet rundt til høsten. 
Det er med andre ord mange som kan glede seg over dette sødmefulle og frodige stykket i Hildegun Riises kloke regigrep. 

Når stykket heter «Albert & Anna», ikke «Albert og Anna», så skjønner man raskt at dette handler om livet og kjærligheten som teamwork, en kontrakt. 

Et blikk eller en bevegelse fra den ene, fortsettes med småhumoristisk uanstrengthet av den andre. 
Det begynner i samlivets første fase, og utvikles nærmest til perfeksjon ettersom årene går. 
Men balansen vakler når Alma gradvis glir inn i demensens verden. 

Gryttens tekst veksler mellom å se det hele fra nåtidsperspektiv og tilbakeblikk til den gang Albert og Anna møtes. 
Som metafor på kjærlighet som krever samarbeid er parets hage det sentrale. 
Den har de bygget opp fra de flyttet inn, de har sådd, dyrket og høstet. 

Stykkets fire samkjørte skuespillere beveger seg fint mellom det som handler om følelser, og passasjer med mer analytisk tilbakeskuende blikk. 
Den innflettede dialogen fra fortiden, og «samtalene» mellom de ulike årgangene av Albert og Anna viser at alder er et tall – og delvis fysisk forfall – men at personligheten er noe man drar med seg gjennom livets ulike faser. 

Sverre Bentzens og Kari Simonsens samspill er overbevisende. 
Bentzen formidler med ørsmå nyanser frustrasjon, sinne og stille resignasjon som utvikles når han må slippe taket i det som har vært fundamentet i hans liv, Anna. 
Simonsen beveger sin Anna mellom det skjørbare og det brå utagerende. 

Etterhvert er det bare minnene som består, knapt nok dem, for hennes vedkommende. 
I nydelige små øyeblikk flettes minnene sammen av de to «gamle» på scenen i samspill med de unge utgavene av paret, fint spilt av Stine Robbin og Kristoffer Sagmo Aalberg. 

Noe av teksten har et riktignok et søtladent skjære over seg, og enkeltscener bærer preg av det samme. 
Dette er feelgood, men med en dose klokskap og velspilt vemod. 
Med Espen Leites store register av følelser gjennom trekkspillet blir dette en livsdans - en tango for fire. 

Anmeldelsen er skrevet etter en kritikervisning i Oslo. 

Borghild Maaland 
