Klassekamp i parken
Det var vel på tide at også sultne ulver fikk lov å være søte og sjarmerende i en lekker amerikansk animasjonsfilm. 

For lekker er «Alfa og Omega» virkelig, med sin nydelige fargepalett og lyssetting, og vakre, lodne ulver med dådyrøyne. 
Bildene er så skarpe og har så mye dybde i 2D at 3D synes unødvendig. 

Men lekker animasjon og søte dyr fra USAs store studioer er blitt regelen, mer må til for å trekke både barn og voksne til kinoen i hopetall. 
«Alfa og Omega» gaper over for mye og faller mellom for mange stoler til å være en skikkelig fulltreffer. 

I den kanadiske nasjonalparken Jasper lever to ulvestammer i kald krig med hverandre. 
I hver stamme deles ulvene inn i kategoriene Alfa og Omega. 
Alfa er lederne, de ansvarsfulle, og Kate er en slik. 
Omega er den gemene hopen. 
De er uten innflytelse, og har derfor tid til lek og moro. 
Humphrey er en slik. 
Ifølge stammens regler kan Alfa og Omega knapt omgås. 

Men da Kate og Humphrey blir tatt til fange og ført til en annen nasjonalpark, må de samarbeide tett om å finne veien hjem, og samtidig forhindre at det bryter ut krig mellom de to ulvestammene. 

En roadmovie spekket med både romantikk, action og klassekamp, både mellom alfaene og omegaene og mellom de to rivaliserende stammene. 
Likevel tar det merkelig lang tid før historien tar form. 

Her er de sedvanlige irriterende bifigurene, denne gangen i form av golfspillene fugler. 
Den sedvanlige kjæppishumoren er altfor banal til å fenge et voksent publikum, og antakelig for voksen til å fenge barna. 
Det politisk korrekte budskapet til slutt er så opplagt at det nesten er latterlig. 

Men så er de jo søte og romantiske, Kate og Humphrey. 
Det er da noe. 
