Blod, svette og dårlige tenner
Nyinnspillingen av «Conan the Barbarian» kan forveksles med en gjeng kroppsbyggere som går berserk i Blodbanken. 

FILM: 
Jeg så «Conan the Barbarian» (1982) på Sentrum kino i Oslo og husker godt at Arnold slo knock-out på en stakkars kamel. 
Ellers er minnene en grøtete blanding av bruntonete muskler og seinpaleolittisk pelsmote. 
En kjent forfatter har sagt at Schwarzenegger minnet om en kondom fylt med valnøtter, men jeg syntes det var tøffe saker. 

Robert E. Howard, som skapte Conan i 1932, var opptatt av historie, men etter sigende for lat til å plassere helten i en bestemt epoke. 
Han fant i stedet opp «the hyborean age», som utspant seg minst 10 000 år før Kristus. 

Som så altfor ofte i våre dagers 3D-infiserte, fantasimagre mørketid, er «Conan» best i det første kvarteret. 
Den unge Conan (Leo Howard) har et følsomt ansikt og Ron «Hellboy» Perlman er godt castet som faren. 
Hadde det ikke vært for resten av filmen, kunne dette blitt en ny «Gladiator». 

Blodposer 

I stedet følger vi biffkaka Jason Momoa (kjent fra «Game of Thrones» og som barsk bartender i tropeserien «North Shore») i hans jakt på Khalar Zym, som utryddet landsbyen og drepte faren hans. 
Conans livsmotto er «I live, I love, I slay», så ikke forvent at han skal snakke om følelsene sine. 

Nei, her skal det halshugges, brøles, slaktes, gryntes, knuses og tortureres i middels god 3D. 
Det er derfor man betaler en drøy hundrings for moroa. 
Men hvorfor må blodsprutingen være så urealistisk? 
Det virker som om blodposene henger utenpå rustningene og skvetter i alle retninger i samme tiendedels sekund som sverdet treffer. 
Det er ikke slik det foregår, heller ikke på Conans tid. 

Tidskoloritt 

Men hva er egentlig Conans tid? 
På sin brutale ferd møter han soldater i japanske rustninger, noen som likner på Djengis Khan og maori-tatoverte råtasser med brune tenner og steinbittkjever. 
Conan slåss med løvebrølende, keltisk-inspirerte indianerpønkere og stikker innom «tyvenes by», der araberne underholdes av magedansere. 

Skipet som Conan og hans afrikanske venner seiler rundt i, ser ut til å være en sliten gallion som de forhistoriske krigerne har stjålet fra den spanske armada. 
Khalar har en slags romersk hjelm og rustningen hans er støpt med veltrent sixpack. 
Han holder til et palass som er en blanding av Breughels «Babels tårn» og Angkor Wat. 

Feminisme 

Joniske søyler er det også plass til, siden den pregløse Conans blasse babe kommer fra en munkeorden i et gresk tempel. 
Tamara (Rachel Nichols) er rappkjefta, men Conan binder henne fast og stapper et tøystykke i munnen hennes. 
Damer, ass. 

Litt forbrukerveiledning til slutt: 
Filmen er ikke porno-cheesy som TV-serien «Spartacus: Blood and Sand», men svært voldelig. 
I siste halvdel blir det mye løping i byggverk som raser sammen. 
Ingen kameler ble skadet under innspillingen av denne filmen, men Conan slår ut en hest med kraftig kjetting. 
