Lykke til neste gang!:Bokanmeldelse: 
Ketil Bjørnstad: 
«Åttitallet» 

«Åttitallet» av Ketil Bjørnstad har ikke samme gnist og trøkk som de to foregående bøkene i serien. 

Det måtte trolig skje. 
At en av bøkene i et større bokverk ble midt på treet, en mellombok. 
Denne gangen spriker stoffet for mye. 
Kanskje må han inn i 1990-tallet for å hente tilbake kraft og konsentrasjon. 

Lest? 
Ketil Bjørnstad ville kaste vinglass i ansiktet på Dagblad-anmelder 

1980-årene var opplagt viktige år for Ketil Bjørnstad. 
Han er fortsatt bosatt med «den andre» på Sandøya utenfor Tvedestrand. 
Hun vil ikke skrives inn i romanverket, men Bjørnstad omtaler henne med varme og kjærlighet – det er flott gjort. 
Riktignok gifter de seg - nesten i en bisetning - langt ute i romanen. 
Og det er mangt som bærer bud om et annet privatliv – i neste roman. 

Forrige tiår: 
Terningkast 5: Bjørnstads «Syttitallet» 

Bjørnstad skriver flere bøker gjennom dette tiåret, deriblant om bohemenes Oda, og han skaper musikk med en rekke artister. 
Treholt-saken tenner en flamme og bringer Bjørnstad inn i en ny krets mennesker, trusler og nytt politisk engasjement. 
Han sliter med matforstyrrelser, tankene kretser intenst om moral og løgn, og han sliter tidvis med økonomien. 
Det er jappetid og overgangstid, Muren faller – Bjørnstad er aktiv overalt. 

VG+-intervju med Bjørnstad: 
– Jeg stakk fingeren i halsen 

Det er et tiår der han møter kritikk – ja mange navngitte anmeldere får gjennomgå i romanen. 
Denne anmelder tenker at Bjørnstad kunne vært stor nok til å la kritikken hvile, heller forklart sine prosjekter både i metode og konsept, og holdt seg i romanen dette tiåret, ikke skrevet så mye ut fra utsynet ved den skrivepult han nå sitter ved - i 2017. 

Den store romankrangelen: 
Vigdis Hjorth brøt med familien 

Ketil Bjørnstads ambisiøse bokverk om tiårene i sitt liv, med den varme undertittelen «Verden som var min», er fascinerende. 
Helt fra starten har det dog vært et nesten hasardiøst prosjekt – å levere en bok i året om hvert tiår fra 1970-tallet av og fram til tiår som mannen selv ennå ikke har gjennomlevd. 

Det som har fascinert underveis, og imponerer fortsatt, er at Bjørnstads egne arkiver, ikke minst hans egne 7. sanser og kalendere, har gitt en nøyaktighet i tid og sted, reiser og nattlige samtaler og alskens morsomme og alvorlige hendelser som har berørt Bjørnstad. 
I tillegg har han nedlagt research for å gjenskape tidskoloritten ved ulykker, drap og alskens hendelser i verden for øvrig. 

Siste: 
Jo Nesbø ba om å bli fjernet som Snømannen-produsent 

Her kan man saktens pirke i hva Bjørnstad har brukt som kilder, hva han har valgt, og hva han har utelatt for å gi et samtidsbilde. 
Det er ikke noe hovedpoeng for denne leser, ut over at det er for mange slike hendelser som forblir «utenpå»-tekst. 
Et kresent utvalg ville fungert bedre. 

Men samtidig blir også lesningen av 1980-tallet en minnebok, ja – det skjedde da! 
Slik var det! 
Og det er jo nettopp her Bjørnstad har fascinert leserne. 
Med gjenkjennelse, varme, ærlighet, naivitet, politisk oppvåkning. 
Denne anmelder var fascinert av oppvekstskildringene fra 1960-tallet, og ikke minst det heftige 1970-tallet der Bjørnstad slo igjennom på alle fronter. 
Alvoret på 1980-tallet til tross, Bjørnstad spenner for vidt denne gangen. 

Enn om han hadde kuttet ned 2-300 sider og gått spissere og strammere inn i det som rev i ham dette tiåret. 
Bjørnstad forteller om alle de berømte forlagsfolk som ga ham innspill og motstand på 1980-tallet, ja motstand og kutt kan gjøre underverker inn i det neste tiåret. 

Lykke til neste gang. 

Anmeldt av: 
Guri Hjeltnes 
