Bokanmeldelse:Carl Emil Vogt: 
«Herman Wedel Jarlsberg. 
Den aristokratiske opprøreren» 

Det er fynd og klem, fart og dramatikk over denne historien om statsmannen Herman Wedel Jarlsberg. 

﻿Det starter høydramatisk. 
I 1799 flykter bokens hovedperson sammen med sin yngre bror Ferdinand fra en voldelig og trolig mentalt syk far. 

Faren, Frederik Anton Wedel Jarlsberg, var på dette tidspunkt ambassadør i London for det dansknorske kongedømmet. 
Han holdt famille og tjenere fanget i et tyrannisk hjem, der det vanket fysisk avstraffelse og direkte mishandling daglig. 
Herman og broren kom seg over til København, der moren og en av søstrene deres allerede hadde søkt tilflukt. 

Her startet 20 år gamle Herman Wedel Jarlsberg sin karriere som embedsmann, takket være gode hjelpere i det politiske liv. 

Dessuten var han arving til en grevetittel, knyttet til godset Jarlsberg i Vestfold. 
I kombinasjon med et vinnende vesen og stor handlekraft hadde Wedel Jarlsberg de beste forutsetninger for å gjøre politisk og byråkratisk karriere i dobbeltmonarkiet ved inngangen til 1800-tallet. 

Han blir først utnevnt til amtmann i Buskerud, men får først demonstrert sine beste egenskaper under den britiske handelsblokaden fra 1807. 
Da reiser Wedel Jarlsberg, som en blanding av Terje Vigen og Tordenskiold, ustoppelig mellom Kontinentet og Norge for å sikre landet matforsyninger. 

Herman Wedel Jarlsberg blir for første gang medlem av den norske regjeringskommisjonen som 29-åring i 1808, men søker mer og mer mot Sverige og vekk fra det danske regimet til Frederik VI. 

Under riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814 får han for alvor utfoldet sine evner som politisk taktiker, og tar igjen plass i regjeringen samme høst. 
Nå som finansminister, og en viktig premissleverandør for oppbyggingen av en egen norsk statsadministrasjon. 
Hele tiden i et turbulent, vekselsvis fortrolig og fiendtlig, forhold til Carl Johan. 

Wedel Jarlsberg avslutter sin politiske karriere som stattholder, i praksis statsminister, i Norge fra 1836 og frem til sin død i 1840. 

Om denne fascinerende politiske spilleren og strategen har historikeren Carl Emil Vogt skrevet en detaljert og grundig, velskrevet og engasjerende biografi. 
Den kan med fordel leses av alle historieinteresserte, også av dem som trodde de nå var vel forsynt med bøker om 1814. 
