«In between:»Sterkt portrett av palestinsk subkultur 

Unge kvinner som løsriver seg fra en paternalistisk kultur, er ikke noe nytt. 
Men om du er lesbisk palestiner i Israel, blir det spesielt utfordrende. 

Unge palestinske kvinner i Israel må manøvrere seg gjennom et komplisert landskap: 
Ikke bare må de forholde seg til det palestinske moralpolitiet og familiens krav, de mistenkeliggjøres og usynliggjøres av det israelske storsamfunnet. 
Og om du i tillegg er lesbisk, vel, misery accomplished, som Stephen Colbert ville sagt det. 

Men ingen av kvinnene i den subkulturen vi her møter, henger med hodet. 
Snarere tvert imot: 
De lever i øyeblikket og nyter av alle de godene som det liberale Tel Aviv kan by på. 
Men også denne frihavnen har sine begrensninger. 
Når lesbiske Salma (Sana Jammelieh) roper på arabisk til sin kollega i restauranten der hun jobber, får hun streng beskjed av sin homofile sjef om å ikke snakke arabisk – det skremmer nemlig kundene. 

Dette er ett av mange slående paradokser i en sjeldent moden spillefilmdebut av den palestinsk-israelske manusforfatteren og regissøren Maysaloun Hamoud. 

Robust humor 

Ved å beherske begge språk manøvrerer Salma, Layla (Mouna Hawa) og Nour (Shaden Kanboura) på begge sider av den store skillelinjen i Israel. 
Salma er lesbisk, men det er Layla som er den mest kompromissløse: 
Hun er praktiserende advokat om dagen og en gedigen festløvinne om natten. 
Mens Salma og særlig Nouri frykter for hva familien mener, bryter Layla de båndene som lenker henne fast. 
Sammen utgjør de et bofellesskap i en gentrifisert bydel i Tel Aviv, der hipstere, homser og arabere lever side om side. 

Disse kvinnene ville sannsynligvis ikke ha funnet sammen i det palestinske samfunnet. 
Salma er kristen, Nouri muslim og Layla hedonist. 
Men omstendighetene tvinger dem sammen, og det de finner – det Hamoud gir dem av replikker og dramatiske situasjoner å spille ut – er gull. 

Å leke med etniske, religiøse og kjønnspolitiske stereotyper er en krevende disiplin, men regissør Hamoud kjenner dette universet ut og inn, hun har selv erfart det (flere av filmens scener utspiller seg i en kjent undergrunnsbar i Jaffa, der hun selv var stamgjest). 
Sammen med skuespillerne i de tre hovedrollene blåser hun liv i dette skjøre fellesskapet som vokser seg sterkere gjennom konfliktene. 
Med en robust humor og tonnevis av sigaretter (det røykes her mer enn jeg har sett i noen amerikansk film noir) løftes denne filmen opp fra de politiske og religiøse barrièrene og blir et nærværende drama som angår oss på et menneskelig plan. 

Nyansert om religion 

Hawa har fått mye oppmerksomhet for sin rolle som den utagerende Layla, og hennes utstråling er av den glamorøse sorten. 
Hun er slående fra alle kameravinkler, men makter å utfylle sin skjønnhet med en inntagende skjørhet under den tøffe fasaden. 

Noe av det mest interessante ved filmen er hvordan den troende muslimen Nouri, som tilsynelatende sitter fast i familieklisteret, utnytter det vesle rommet hun har til rådighet for å finne seg selv. 
Regissør Hamoud, som vokste opp med kommunistiske foreldre, og skuespiller Kanboura gir oss en nyansert og overbevisende skildring av Nouris personlige forhandling med sin gud om hva som er riktig for henne. 
Hun flykter fra moralpolitiet, men ikke fra Gud eller egen familie. 

Det er altså ingen konflikter som løses i denne filmen, og det faktum at den presenteres som israelsk-fransk, sier en del om den palestinske identitetens utfordringer. 
Sammen med Maha Hajs Personal Affairs viser regissør Hamoud med filmen at det å være palestiner – og ikke minst: palestinsk filmskaper – også er en størrelse som stadig utvider seg. 
