Historien om Queen er blitt en herlig film
Gåsehud og tårer i filmen om Freddie Mercury. 

Queen er et av bandene jeg hørte mye på som ung, men som i dag føles som en litt guilty pleasure. 
Det samme gjelder Pink Floyd. 
Men hvis jeg skreller bort snobberiet, må jeg jo bare innrømme at jeg fortsatt elsker dem begge. 

Og den nye generasjonen oppdager dem av seg selv. 
Jeg har for eksempel aldri spilt en eneste låt av Queen for mine sønner, likevel finner de frem til dem i ganske ung alder. 

Queen er med andre ord en permanent størrelse, litt som et grunnstoff. 
De er en av byggesteinene man må tilegne seg for å forstå verden. 

Denne filmen kommer til å sementere den posisjonen ytterligere. 
Det er en herlig, velspilt og velfungerende film. 
Langt på vei en ren fryd. 
Det den ikke har, er dristighet. 
Den hviler trygt på en velbrukt fortellerformel. 
Men hva skal en film som dette med dristighet? 
Historien trenger bare å være varm, effektiv, energisk og dødssexy. 
Og alt det har den i stort monn. 

Malek i sitt livs rolle 

Altså, Rami Malek som Freddie Mercury, hva kan man si? 
Han er perfekt, han er mer enn perfekt. 
Det burde omtrent ikke være mulig. 
Han ligner noe helt sinnssykt, for å bruke ungdommens eget språk. 

Han har studert bevegelsene, faktene, gestene, de små trekkene rundt munnen, kompleksene med tennene, knikset med nakken. 
Kroppen er den samme. 
Alt er der så mye at det omtrent er skremmende. 
Snakk om å finne sitt livs rolle. 
Men det aller beste ved Malek er at han klarer å reprodusere Mercurys sårbarhet. 

For under den selvsikre scenepersonligheten lå det, naturligvis, hadde jeg nær sagt, en ensomhet, en frykt, en engstelse. 
Malek gestalter alt dette, og det alene ville ha løftet en svak film høyt opp. 

Men filmen er ikke svak, så det stopper ikke der. 
Joseph Mazzello som bassist John Deacon er også et funn. 
Mazzello har den samme litt slepende enkel-fyr-fra-landet-måten å være ukul på. 
Utseendemessig er han også kliss lik. 
Det samme gjelder i nesten like stor grad Gwilym Lee som gitarist Brian May og Ben Hardy som trommis Roger Taylor. 

Misforstått geni 

Historien starter på bunnen med en nesten Donald Duck-aktig enkelhet. 
Mercury er en nobody som jobber på Heathrow og kommer vandrende inn akkurat idet vokalisten i bandet Smile går sin egen vei. 
Så dveler den ikke ved den lange oppturen som fulgte, men tar den så å si i én jafs, noe som antagelig er smart med tanke på hvor mye det er å fortelle. 

I stedet velger regissør Bryan Singer å fokusere på kostelige scener med managere og finansiører som f.eks. ikke skjønner at «Bohemian Rhapsody» kommer til å bli tidenes låt på tidenes album. 
Slike historier er alltid herlige. 
Spesielt når vi sitter med fasiten i hånden. 
Vi får ikke nok av dem. 

Selv ler jeg rett som det er av at alle norske forlag angivelig sa nei til Harry Potter, ikke én gang, men to, før Damm til slutt sa: 
Pokker heller, vi får vel ta den skitten, da – og ble søkkrike. 
Ingenting er bedre enn misforståtte genier. 

Holder tilbake 

Vi får mye om dynamikken i bandet. 
De kjeklet, som alle band, i hvert fall alle band på film, men elsket og utfylte hverandre kreativt hele veien. 
Vi får mye om Mercurys seksualitet. 
Han giftet seg tidlig, men hadde, som de fleste nå vet, en legning som ikke var forenlig med et heterofilt ekteskap. 

Klærne hans er fantastiske fra første stund. 
Bedre kostymedrama skal man lete lenge etter. 
Sytti- og åttitallet hadde generelt klesmoter som egner seg godt på film, men Mercurys garderobe tar alt lenger. 
Det er rett og slett fantastisk å se på. 

Og så er det musikken. 
Filmen holder tilbake og holder tilbake. 
Vi får brokker av kommende hitlåter, spilt på piano mens Mercury ligger i sengen. 
Men alt bygges opp mot en vanvittig finale under Live Aid på Wembley i juli 1985. 
Og sykdomshistorien trekkes ikke ut og blir sentimental. 
Alt er balansert og proft. 

En mektig film for gåsehud og tårer. 
