Skinnjakker og tyrenakker
«Farvel til mafiaen» er ikke filmen for den klisjévegrende 

FILM: 
Det kan være farlig å børste støvet av gamle ungdomsforelskelser. 
Sådanne har det med å være i overkant svermeriske og ukritiske. 

I «Farvel til mafiaen» ønsker regissør Luc Besson («Nikita», «Det store blå») å importere den amerikanske mafiafilmen til sitt hjemlige Frankrike, i fysisk forstand. 
En familie på fire kommer kjørende inn i en forblåst småby i Normandie. 
Den hemmelige grunnen til at de er der er at de er en del av et vitnebeskyttelsesprogram etter at pappa (Robert De Niro) tystet på sine tidligere medsammensvorne hjemme i New York. 

Mafiabror 

De neste dagene og ukene brukes til å prøve å passe inn og få nye venner, noe som har sine utfordringer all den tid mor, far og barn alle har sin form for rastløs psykopati og foretrekker å løse konflikter på kjappeste og blodigste måte. 

Dette er ikke filmen for den klisjévegrende. 
Robert De Niro gjør karrierens nittisjette variant av subsjangeren «mafiabror i livskrise». 
Men erfaringen betaler seg, og den grinete gubben som er lei av å lyve og finner glede i å taste ned sin kneskålknusende selvbiografi på skrivemaskinen i skjulet er filmens mest engasjerende skikkelse. 
Han får også filmens beste øyeblikk i fanget når han blir bedt om å kommentere en visning av «Goodfellas» på den lokale filmklubben - Scorsese-filmen som mer enn noen annen etablerte De Niro som legemliggjøringen av generell mafiøsitet. 
Michelle Pfeiffer, Dianna Agron og John D'Leo må slite med situasjoner som virker hakket for oppstilte i sin utstuderte ryggesløshet. 

Glemmer komedien 

Ellers yrer det av tyrenakker, skinnjakker, pilotbriller og lyddempere. 
Innehaverne av disse ankommer åstedet i siste halvtime og begynner straks å plaffe ned lokal kanonføde i jakten på vår kjernefamilie. 
Her er det som Besson glemmer at dette liksom skulle være en komedie og heller serverer en langdryg nedsabling av typen han selv trolig har langt større interesse for enn noen i salen. 
Her er mer begeistring enn ideer. 
Og Besson har lite å tilføre en sliten sjanger annet enn sjøluft og steinete kulisser. 
