Satyricons mest overskuddspregede utgivelse på lang tid er likevel et enormt ordinært metal-album
Holder seg fortsatt til den grå middelveien. 

ALBUM: 
Det sies gjerne at Satyricon har to ansikter. 
Der det ene er blekt, skarpt og nærmest middelaldersk, er det andre mer imøtekommende, som om et lag med foundation har blitt smurt over liksminken. 

Etter «Nemesis Divina» (1996) gjennomgikk bandet en populistisk vending bort fra black metal og mot mer konvensjonell heavy metal, gjerne omtalt som «black ‘n’ roll». 
At Satyricons forrige studioalbum – deres selvtitulerte sammensurium fra 2013 – inneholder et halvhjertet samarbeid med Sivert Høyem («Phoenix»), sier sitt om institusjonaliseringen bandet har gjennomgått. 

«Deep Calleth Upon Deep» er duoens niende fullengder, og selges inn som et aldri så lite paradigmeskifte: 
«Dette er en ny begynnelse, et nytt kapittel. 
Spillets regler har blitt forandret,» erklærer presseskrivet. 

Selv om «Deep Calleth Upon Deep» kan hevdes å være Satyricons mest overskuddspregede utgivelse på lang tid, er det likevel et enormt ordinært metal-album. 
Det er knapt noe her som gir en lyst til å velte kontorpulten – i motsetning til riffene på årsferske «Nightmare Logic» av Power Trip – og heller ingenting som får det til å kaldt nedover ryggen på en, slik den mest gudsforlatte sortmetallen er i stand til. 

Når det er sagt, illustrerer seige «To Your Brethren in the Dark» at sjangeren ofte er mest interessant når man sakker ned fremfor å gasse på, mens den krakilske saksofonen som innleder «Dissonant» er et inspirert påfunn. 
Langt mindre smakfull er imidlertid den operatiske koringen til Håkon Kornstad, som kun understreker den platte dramatikken ved tittelkuttet og «The Ghost of Rome». 

Som mesteparten av Satyricons musikk, faller dermed også «Deep Calleth Upon Deep» mellom to stoler: verken brutalt eller urovekkende nok til å gjøre skikkelig inntrykk. 
