Bokanmeldelse:Sivert N. Nesbø: 
«Skårgangar» 

Nyansert og merkelig relevant fortelling fra et tradisjonelt vestlandsk bygdemiljø. 

Roman 110 sider Kr 299,- Cappelen Damm 

Allerede før han overtar gården, føler Johannes tyngden av plikter og tradisjon som følger med odelsretten. 

Når den autoritære faren går bort, står han alene i en rekke av strevsomme hverdager, som synes uendelig lang og begivenhetsløs. 
Av moren får han liten støtte, det har aldri vært nærhet og åpenhet som preget familielivet. 

To søstre dro hjemmefra tidlig. 
Johannes finner seg til slutt en samboer (eller kone? 
Det går ikke klart frem), men etter en tid flytter hun tilbake til tettbebyggelsen, og Johannes' tilværelse synes enda mer trøstesløs. 

To konfliktlinjer krysser hverandre i fortellingen: 

Det klassiske spørsmålet om arvefølgen på en tungdreven gård, hvordan odelsguttens skjebne styres av pliktfølelse og ytre forventningspress, uten hensyn til hans egne evner og anlegg, for ikke å si hans håp og forventninger. 
Og det innelukkede miljøet, mangelen på kontakt, fattigdommen på virkelig kommunikasjon mellom familiemedlemmene. 

Man kan ane både en Tarjei Vesaas og en Jon Fosse i enkelte passasjer, men det er ikke snakk om lån, snarere om tradisjon i rett nedadstigende linje. 

Ett sentralt tablå blir stående i denne hverdagsskildringen fattig på ytre drama: 
En hjortebukk går seg fast i et gjerde Johannes har satt opp på grensen mot utmarka. 

Den kommer seg til slutt løs, men blir senere skutt under jakten, og det viser seg at den har vært syk. 
Johannes kløver skallen på den og hvite makk kryper ut. 

Et kraftig bilde på hva som kan skje med et livsfriskt hanndyr hvis naturlige utfoldelse blir stengt inne av kunstige, fysiske hindre. 

Det er ikke lystelig lesning dette, men Sivert N. Nesbøs tilnærming til stoffet er realistisk og usentimental. 
Persongalleriet er skarpt og nært observert. 
Den knappe teksten er rik på vare nyanser og formidlet på et vakkert, velklingende nynorsk. 
