Teateranmeldelse «Arv og miljø»:Et intenst maratonløp 

Som en rasende furie og skadeskutt fuglunge utfører Kjersti Elvik et intenst maratonløp i dette familiedramaet. 

Hun bruker hele scenerommet på Den Nationale Scene til å uttrykke alt som er av sinne, fortvilelse, usikkerhet og angst i rollen som Bergljot i Vigdis Hjorths mye omtalte roman «Arv og miljø». 

Kjersti Horn har dramatisert og regissert fortellingen, og understreker den rå kraften og energien som ligger i teksten. 

Hjorths bok skapte mye røre da den utkom for et par år siden. 
Hennes bruk av egne familiære opplevelser gjorde at søsteren ett år senere skrev et tilsvar i roman-form, for å imøtegå søster Vigdis. 

Debatten om bruk av gjenkjennbare personer som roller i kunsten er høyst aktuell. 
Det som likevel er fakta, er at dette er en tekst og en historie som i seg selv er en velfundert, elegant skrevet storm av tanker og følelser som berører med sin allmenngyldige klarhet. 

Noe som også regissør Horn har sett – og brukt – essensen av. 

Horn lar hovedpersonen selv, Bergljot, være fysisk alene på scenen. 
På en projektor over henne ser vi hennes med- og motspillere sammen eller hver for seg, mens de filmes bak scenen. 
Det gir en følelse av at hun har «dommere» over seg– noen snille, noen slemme. 

I likhet med romanen starter oppsetningen med tvisten om et par hytter og ujevn arvfordeling blant fire søsken. 
Men det er når den brutale sannhet gradvis åpenbarer seg at forestillingen skrus til. 
Da blir den rå; noe som både formidles gjennom en gradvis intensitet til personene på videoen, og gjennom Kjersti Elvik som med høyt adrenalin, rasende energi og bunnløs fortvilelse spiller på livet løs en person som ønsker å bli sett – og trodd. 

Fortvilelsen bunner i et incestforhold til faren da hun var barn. 
Sannheten vil de fleste i familien ikke se – fordi da må man ta noen voldsomme valg om troverdighet. 
Gjennom dette poengteres de store tema som skyld og soning, fornektelse og fortielse. 
Arvesynden og familiære gjengangere dirrer som en rød streng. 
Det handler om hva fortielser gjør med oss, hvordan spor fra en barndom kan påføre det «voksne» barnet sår og sorg. 
Men også om hvordan man vegrer seg for sannheten fordi den vil oppleves ødeleggende. 

Hvem definerer sannheten er det vitale spørsmålet i «Arv og miljø». 
I Horns dramatisering og regi belyses klart dette dilemmaet. 
Bergljots indignerte og selvgode søster Astrid (godt spilt av Agnete Haaland) overbeviser seg selv og omverdenen om hvor fælt hun har hatt det med å velge mellom det å tro på far eller søster. 
Bergljots datter Tale har en sterk, rørende og innbitt forsvarer i Ameli Isungset Agbota. 
I likhet med den øvrige familie og venner formidler de med god tilstedeværelse sine ulike synspunkter. 
Enkelte gjemmer seg bak det faktum at fysiske bevis er det eneste troverdige. 
Og da kan løgnen leve like godt som sannheten. 

Det er en risiko å la alle skuespillere utenom én opptre via en videoskjerm. 
Men det stiliserte; bruken av skuespillernes ansiktsuttrykk og stemmer, bidrar til en fin blanding av ro og intensitet som matcher den turbulens hovedpersonen selv gjennomgår. 
Selv en del doser av svart humor er det plass til her. 

Kjersti Elvik står distansen ut i dette maratonløpet, gjennom hovedpersonens selvironiske betraktninger, angst , og sinne. 
Sterkt og rørende er det når hun tar fram barnet i seg med den ulykkelige kjærligheten til faren – og et barns, uansett alder, ønske om å bli sett som den man er av foreldrene. 
