En friksjonsfri opplevelse
«Karsten og Petra på skattejakt» er trolig ment å fremmedgjøre så få som overhodet mulig. 

Det er vanskelig for meg å skrive om barnefilmen «Karsten og Petra på skattejakt» med filmens påtenkte publikum som rettesnor. 
Filmen er designet for flere spesifikke målgrupper, og jeg havner utenfor mange av dem. 
Jeg er ofte barnslig, men er snart 32 år gammel. 
Jeg har heller ingen barn selv. 

Skriveutfordringene mine skyldes filmen – ikke publikum – og spesielt «Karsten og Petra» som filmprosjekt. 

Barnefilmene lages med kyndig hånd av flinke filmskapere, men skrider aldri inn i noe kunstnerisk utfordrende. 
Av forståelige grunner har filmene lite emosjonelt opprivende innhold. 

Faktisk er «Karsten og Petra på skattejakt» trolig ment å fremmedgjøre så få som overhodet mulig. 

Smårollingene Karsten (Oliver Dahl) og Petra (Alba Ørbech-Nilssen) drar på hyttetur til Hvaler med besteforeldrene, og nede ved sjøen finner de en mystisk skattkiste. 
Denne fører ungene ut på et slags rebusløp som åpner opp bestefarens idylliske barndom for dem. 

Selv om småskumle hindringer venter her og der, preges skattejakten av skjærgården, båtliv og fyrtårnbesøk. 

«Karsten og Petra på skattejakt» – og den endeløse rekken med trygge, norske barnefilmer på kino – designes strategisk på en måte som gjør det er vanskelig å mene noe stygt om dem. 

Filmanmeldelser har ofte som utgangspunkt at teksten bør tilby guiding og ikke utfordring. 
Er kinoturen verdt pengene? 
Er filmen bedre eller dårligere laget enn gjennomsnittet? 
Har filmen aspekter som kan føre til gode diskusjoner etterpå? 

Svaret på disse spørsmålene når det gjelder «Karsten og Petra på skattejakt» er ja, men de er kjedelige. 

Fordi: 
Filmen er kompetent utført nok til at verken unger eller voksne vil irriteres eller kjede seg. 

Fordi: 
Den er bedre enn noen av konkurrentene, som for eksempel filmene om Gråtass eller Detektivbyrå nr. 2. 

Fordi: 
Både unger, foreldre og besteforeldre er kloke nok til å ha rike diskusjoner om hendelsene på lerretet. 

Et godt, klokt publikum kan nemlig gjøre gull ut av gråstein. 
«Karsten og Petra på skattejakt» har – til tross for «skattejakten» – lite gull som er verd å skrive om. 

Noen små forsøk på overraskelser finnes likevel: 
Ungene lærer om jettegryter. 
Karsten er redd for krabber og maneter, og hans angst for bading er filmens eneste tegn på et «plottuavhengig», indre liv. 

Kinoopplevelsene jeg selv husker best fra min egen barndom, har lite å gjøre med den type servile filmer «Karsten og Petra på skattejakt» representerer. 
Den oppskakende Hamlet-historien i «Løvenes Konge». 
Den underlige, abstrakte insektfilmen «Mikrokosmos». 
Det franske marerittet «De fortapte barns by», eller «Wallace & Gromit». 

Felles for disse filmene er ambisjonen om å vise nye verdener og nye følelser. 
Her fryktet ikke filmskaperne å legge igjen spor hos sitt (unge) publikum. 

«Karsten og Petra på skattejakt» har derimot stikk motsatt strategi: 
En friksjonsfri opplevelse med «diskusjonsstikkord» publikum kan ta med seg videre. 

Da NRK lanserte (den nå kansellerte) humorserien «Nesten voksen», ble den møtt med hån og interessant kritikk om «blendahvithet». 

Ordet kom, tror jeg, ikke bare fordi TV-serien hadde utelukkende hvite rollefigurer (hvilket også gjelder «Karsten og Petra på skattejakt»), ei heller at den ikke hadde tegn til et kulturelt mangfoldig Norge (også mangelvare i «Karsten og Petra på skattejakt»). 
Ordet kom fordi historiene og rollefigurene var sjokkerende ikke-kulturelle. 

Den største forskjellen mellom NRK-serien og denne barnefilmen er – selvsagt – kontekst. 
Men essensen er den samme: 
Underholdning uten motforestillinger. 
