Hvor er det blitt av X-faktoren, Hans?
Hans Bollandsås prøver å være både tung bluesmann og myk popsanger. 
Han må bestemme seg. 

ALBUM: 
Hans Bollandsås (31) ga ut sitt første album etter seieren i «X Factor» i 2010, passende kalt «Victory Today». 

Det kom for ett år siden, og Bollandsås sa nylig til Dagbladet at han følte han fikk litt knapp tid på debuten. 

Men - «Small Town» framstår ikke som et album som har brukt lang tid i støpeskjea, tvert imot er det et skritt tilbake fra debuten. 

Svake låter Kanskje skyldes det at «Small Town» ikke har gode nok låter til å bære det helt fram. 

Debuten hadde «Moments», som skaffet ham seieren i «X 
Factor» - en nedstrippa låt med feeling i hvert eneste ord og hver forsiktige akkord på gitaren. 
Denne platas «Moment» er «Great Divide» med Vidar Busk som gjestegitarist. 
Et soleklart høydepunkt. 

Her får produksjonen til Per Borten et etterlengtet løft, med små, men effektive virkemidler. 

Gjest 
Det er interessant på flere måter. 
Da Bollandsås spilte under Notodden Blues Festival i fjor høst, var kraftsenteret Busk gjest på gitar - muligens fortsatt litt «høy» etter en fantastisk konsert to kvelder før. 

Det hevet konserten den gangen, og hans tilstedeværelse hever også dette albumet. 
Det samme gjør Amund Maarud på sine to spor som gjestegitarist. 

Uten særpreg 
Som gitarist har Bollandsås absolutt det han trenger for å kunne skinne, vi snakker tross alt om en kar som vant Gitarkappleiken — et uoffisielt NM i bluesgitar — på Notodden i 2010. 
I noen år spilte han også gitar i bandet Jumpin' Jerry & The Blue Healers. 

Men - gitaristen Bollandsås blekner noe her - hvis vi ser bort fra låter som «Messed Up» (med Maarud), «Two Ways», og den herlige avslutningslåten «What Can I Do», i Busk-gata, der råskapen kommer fram. 
Her treffer han blinken. 

Også stemmen mangler særpreg. 
Den bleknet under liveshowet på Notodden sist høst og den blir for ordinær og anonym på cd. 

Robert Cray-aktig Messende «Alone Together With You» (et annet høydepunkt) og «Lately» er bluespop som har noe Robert Cray-aktig over seg, på sistnevnte spiller han som en gitargud mot slutten av en ellers anonym låt. 
Den nedstrippa - og råskårne - versjonen av Neil Youngs «You And Me» er heller ikke ueffen. 
Det er det nærmeste han kommer stemningen på «Moments» på dette albumet. 

Men - litt for ofte blir han for disipinert der han kanskje burde trøkke til. 
Denne anmelder etterlyser mer skitten blues, færre pusete ballader. 

Det tydeliggjør også hva som kanskje er hovedproblemet til artisten fra Trøndelag. 
Han har ikke bestemt seg for om han vil være myk popsanger eller rå bluesartist - og faller ned et sted midt imellom. 
