Stormannsgalskap du bare må elske
Etter å ha sunket gradvis mot å bli digital hurtigmat, har Assassin’s Creed-serien nå endelig funnet tilbake til gammel storhet. 

Spyd mot skjold. 
Sverd mot sverd. 
Soldater som brøler, før de blir meid ned av et hav med piler. 

Leonidas og hans tapre soldater kjemper en innbitt – men tapende – kamp mot en overveldende persisk hær. 

I en eksplosiv introduksjonssekvens styrer jeg den legendariske kongen i slaget han tapte for at Hellas skulle seire, og får føle i fingrene hvor utrolig mye bedre Assassin’s Creeds kampsystem er blitt. 

Med presise kontrollere slenger jeg rundt meg med spyd og spartansk råskap. 

Leonidas’ offer gir «Assassin’s Creed Odyssey» en legendarisk start. 
Men derfra varierer opplevelsen mellom det middelmådige og det storslåtte – men heldigvis er det mest av det storslåtte. 

Assassin’s Creed er en populær spillserie, hvor vi styrer forskjellige historiske personer som er en del av en hemmelig snikmorder-orden. 

Her utforsker vi en rekke kjente epoker med et «hva om verdenshistorien ble påvirket og formet av hemmelige organisasjoner»-skråblikk. 
Det hele er veldig Da Vinci Koden’sk. 

Tidligere har vi sloss oss gjennom Jerusalem under korstogene, Roma under Caesar Augustus’ storhetstid, Amerika under uavhengighetskrigen og Paris under den franske revolusjonen. 

Men etter å ha temmet den industrielle revolusjonen i London i 2015-spillet «Assassin’s Creed Syndicate», var mye av gleden i spillene brukt opp. 
Med ni spill på like mange år sier det seg nesten selv at serien utviklet seg i retning av å bli digital hurtigmat. 

Ubisoft tok seg derfor ett års tenkepause i 2016, og kom sterkere tilbake med «Assassin’s Creed Origins» året etter. 

I antikkens Egypt hadde de tatt serien flere steg i retning av rollespillsjangeren, og gitt kampsystemet en solid overhaling – forbedringer som «Assassin’s Creed Odyssey» nå nyter godt av. 

Etter at Leonidas trekker sitt siste pust i den intensive introsekvensen går derimot spillet mer i stå. 

Fokus flyttes til barnebarna hans som har flyktet til øyen Kefalonia øst i Hellas, hvor vi får velge mellom å spille som Kassandra eller broren Alexios. 

Den deilige følelsen av fritt å utforske denne første øyen ødelegges av en uengasjert historie, altfor mange irrelevante mellomfilmer, og kjedelige samtaler med karikerte figurer. 

Det føles rett og slett ikke som starten på det storslåtte eventyret jeg forventet. 
Heller som et vakkert, men generisk, rollespill med billig manus. 

Men der de første fem timene i «Assassin’s Creed Odyssey» er litt trauste, er de neste 50 timene strålende. 

For når vi endelig får tilgang på vårt eget skip og seiler fra hjemøyen vår, åpner en gigantisk verden seg. 
Nesten hele antikkens Hellas ligger klar for oss i horisonten, med sine landsbyer, bystater, skip, skoger, templer og guder. 

Landet er på randen av storkonflikt, og er delt omtrent på midten mellom bystatene Sparta og Athen. 

Samtidig driver pirater og maktsøkende mennesker og karrer til seg smulene, mens en hemmelig kult ligger i bakgrunnen og trekker i trådene for å forme verden i sitt bilde. 

Det er altså nok å ta tak i underveis. 

Selve spillverdenen er så stor, detaljert og full av liv at det tidvis blir overveldende. 
Men det er samtidig så vakkert at det kan ta pusten fra deg. 

Det er en stormannsgalskap i «Assassin’s Creed Odyssey» som man bare må elske. 

Og der kommer vi inn, og med spyd, sverd og Leonidas’ blod pumpende i årene skal vi forme denne verdenen i vårt bilde. 

Skal vi kjempe for Athen eller Sparta? 
Plyndre pirater, eller være pirat selv? 
Eller fokusere alt på å jakte ned den hemmelige kulten? 

I en lang og etterhvert ganske engasjerende historie reiser vi gjennom historiske steder som Athen, Sparta og Korint, og møter Sokrates, Perikles, Hippokrates og en rekke historiske figurer som jeg burde huske fra historietimene. 

Samtidig har valgene vi tar stor påvirkning på hvordan historien og spillet utvikler seg. 

Tidlig i spillet reddet jeg en familie fra å bli drept av en prest og noen soldater, som ville drepe de fordi de var syke. 
Fordi hvem ville ikke reddet en barnefamilie fra krakilske prester? 

Noen timer med spilling senere får jeg en sympatisk hånd plassert på skulderen. 
En pest har spredd seg til hele hjemøyen min. 
Ved å vise barmhjertighet har jeg i praksis dømt hele øyen til sykdom og død. 

Og det er når de brutale konsekvensene av valgene mine utspiller seg, at «Assassin’s Creed Odyssey» føles som noe mer enn spartansk råskap og et storslått actionspill. 

Ikke en jevnt over legendarisk opplevelse, men likevel en fantastisk reise og et av de beste Assassin’s Creed-spillene til nå. 
