Den mest spennende norske instrumental-rocken siden Kåre & The Cavemen
Merk deg navnet Pow Pow. 

||| 
ALBUM: 
Fra charterstranden til verdensrommet. 
Slik har ferden gått for den Oslo-baserte kvintetten Pow Pow. 

For der debuten «Leaving Las Palmas» fra 2007 inneholdt solgul, surfete instrumentalrock, retter bandet med «Last Days On Earth» sine mysende blikk vekk fra passerende bikinis og opp mot kosmos. 

Søndag til lunsj 
Fortsatt er det vel rock vi hører, for i et progressivt og elektronikktungt driv dukker det stadig vekk opp pirrende biter av Shadows-flikking, easy listening og westernstemninger. 

Men her er også lyden av disco, 70-tallets synthpionerer og noe R&B.; 

Det høres nesten ut som om Kåre & The Cavemen-katalogen skulle fått en grundig overhaling i det vesle studioet til Lindstrøm og Prins Thomas. 
Med Rune Lindbæks «Søndag»-plate som lunsjlytting. 

Ikke kitsch Riktignok synges det litt gjennom vocoder på to spor her, men stemmen integreres naturlig i bandets flate struktur som et hvilket som helst tangenttrykk eller dask på en gamelancymbal. 

Gjennom hele albumet demonstrerer Pow Pow dessuten stor musikkforståelse og selvsikkerhet, noe som gir seg utslag i en fordomsfri omfavnelse av pompøse lyder og åttitallsassosiasjoner, uten at resultatet blir kitsch eller pastisj. 

De gode melodiene og temaene tas også godt vare på. 
Hvem trenger vel poprefreng når man har et sexy pianoriff på lur? 

Styrer romskipet stødig 
Om det er noe Pow Pow mangler, og som et band som Kåre & The Cavemen hadde, er det en tydelig solist. 

Ansiktet og signaturen som umiddelbart fester seg i minnet. 

Likevel har trommeslager Thomas Aslaksen utvilsomt frontfigurens markante utseende og stil, i tillegg driver han Pow-romskipet stødig fremover med sine sofistikerte slag. 
Vi får la det være tilfredsstillende nok for denne gang. 

For viktigst er det at Pow Pow fungerer så godt som band. 

Det er vanskelig å plukke medlemmenes bidrag fra hverandre — alt høres helhetlig og ferdigrullet ut. 

Dermed kan vi driste oss til å si at «Last Days On Earth» ikke bare er en naturlig konsekvens av «Long Day's Flight 'till Tomorrow» i både tittel og lydbilde. 

Det er også det mest spennende instrumentalrockalbumet vi har hørt her til lands siden den gang. 
