Traust på Theatercafeen
Theatercafeen har overpriset og middelmådig mat, men kompenserer enn så lenge med klassisk sjarm. 

I sommer skrev Dagbladets veterankommentator John Olav Egeland om Theatercafeen under tittelen «Døden går på café». 
Han hadde oppdaget at hans gamle stamsted hadde lagt om stilen radikalt. 

Ikke bare hadde kvaliteten på maten falt betraktelig, man hadde også kuttet ut de tradisjonelle rettene på menyen, og byttet ut pianisten med dj og strobelys. 
Som en av de siste wienerkafeene i Europa har Theatercafeen et internasjonalt rykte å ta vare på, og nå hadde Robinson og Fredag tatt turen dit for å sjekke hva som hadde skjedd etter Egelands bekymringsmelding. 

-Ingen technomusikk i hvert fall, konstaterte Robinson og satte seg til rette ved et bord som dessverre lå litt for nærme døren. 

-Det er mye mer sjarmerende innerst i lokalet, og atmosfæren er minst 50 prosent av årsaken til at man kommer hit, sa Fredag, litt snurt over Robinsons slappe bordbestilling. 

-Sant, men hele stedet oser jo av sjel, og vi fikk i hvert fall en bås for oss selv, svarte Robinson og avledet diskusjonen ved å gjøre oppmerksom på en kjendis et par bord bortenfor. 

Kjendiser i lokalet, pianisten på plass på musikktribunen, stivede hvite duker og blankpussede glass - alt var nøyaktig som det skulle være. 
Men hva med maten? 

-Jeg noterer at en rekke «klassikere» er på menyen. 
Her er det löjrom på toast, gravlaks med dillstuede poteter, reinsdyrbiff og biff tartar. 
Nok av nostalgiske favoritter. 

-Resten ser veldig 90-talls ut, synes du ikke? 
Oksecarpaccio, kamskjell, laksetartar og tagliatelle med skogsopp. 
Det er som om tida har stått stille siden 1995. 

-Vi får dele oss - du tar klassikerne, så tar jeg 90-tallet, bestemte Fredag. 

Dermed fikk Robinson löjrom fra Kalix i Nord-Sverige til forrett. 
En raus porsjon kaviar, med det tradisjonelle tilbehøret: Crème fraiche, toast og rødløk. 
Mens Fredag fikk pannestekte kamskjell med skalldyrsaus og salat av epler og nøtter. 

-Det er en grunn til at dette er en klassiker, smattet Robinson fornøyd, men Fredag var mindre begeistret. 

-Kamskjellene blir helt drept av de ristede hasselnøttene, alt smaker bare nøtter. 

Til hovedrett hadde Robinson valgt tournedos av okse med Pommes Anna og portvinssaus. 
Fredag gledet seg til ovnsbakt kveite med rødvinssaus, sautert gresskar, fevebønner, konfiterte sherrytomater og mandelpotetpuré. 

-Å nei, de har fjernet kveitefettet! 
Det er jo det beste av alt, sa Fredag skuffet. 

-I Japan serverer de små stykker av kveitefett som delikatesse, her skjærer vi det vekk og kaster det i søpla. 

-Det er det jeg har mest lyst til å gjøre med dette kjøttet også, svarte Robinson. 
Tournedosen var seig og tørr, tilbehøret var pregløst og neddynget med smør. 

-Jeg er heller ikke fornøyd med mitt tilbehør, sa Fredag. 

-Ingenting smaker noe særlig og alt er slapt i konsistensen. 
345 kroner er drøy overpris for dette. 

De håpet på et søtt løft til slutt, og Robinson holdt seg stramt til klassikerne med varme multer. 
Fredag valgte melkesjokolademousse. 

-Helt greit, var Fredags dom. 

-Helt greit dette også, sa Robinson, men ingenting å glede seg over. 

Theatercafeen har åpenbart funnet tilbake til tradisjonene og lagt eksperimentene på hylla. 
Men det blir ikke mange stamgjester hvis ikke kvaliteten på råvarer og kjøkkenprestasjoner heves dramatisk. 
