Høy vov-faktor
Etter «Isle of Dogs» er du ikke i tvil om hvem som er menneskets beste venn. 

FILM: 
Hundene i «Isle of Dogs» ser som regel rett inn i kamera, eller rett til høyre og venstre, slik at de trer frem i skarp profil. 
De har ikke akkurat noen voldsomt mimikk. 
Men de har store, uttrykksfulle øyne og røper med små bevegelser at de føler og savner sterkt. 

For båndet mellom hunder og mennesker er revet over. 
Handlingen er lagt til et Japan i nær fremtid, et totalitært sted der mystiske sykdommer herjer, og utspekulerte politikere pisker opp et hat mot hunder i befolkningen. 
De lojale kjæledyrene er blitt fraktet til en gold øy av søppel, der de slåss om råtten mat og lengter etter tiden da de var hos eierne sine. 

Eventyrlig Japan 

Filmskaper Wes Anderson er etter sigende en sky mann. 
Kanskje er det derfor han har et så ualminnelig godt håndlag med dukker, at de får liv og sjel bare han berører dem med de smale hendene sine. 
Animasjonsfilmen «Isle of Dogs» er en underfundig triumf, ni år etter at «Den fabelaktige Mikkel Rev», også den stop-motion-film med storøyde pelsdyr i hovedrollene, ble en av Andersons beste filmer. 
Kanskje er det ikke så rart, all den tid Andersons filmer alltid har lignet på overdimensjonerte dukkehus. 

Reisen til Japan gir filmskaperen øyensynlig gir filmskaperen ny inspirasjon til å skape sine forseggjorte, nitid dekorerte bilder, gjerne preget av en nesten manisk sans for symmetri. 
Her bruker han trekk fra japansk grafikk og interiør, klare farger og lave tyngdepunkt, til å skape et univers som både føles velkjent og eksotisk. 

Og så er det så himla morsomt. 
Det morsomste er den evige dialogen mellom fem hunder som har slått seg sammen på øya. 
Den er av beste Anderson-merke, lakonisk og barnlig på samme tid, nedpå og distansert og samtidig gjennomtrukket av følelser. 
Den dreier seg om dels naive forsøk på å få verden til å henge sammen, som får vidunderlig vittige stemmer av noen skikkelig store Hollywood-navn. 

Hyllest til hunden 

Fire av hundene, Rex (Edward Norton), King (Bob Balaban), Boss (Bill Murray) og Duke (Jeff Goldblum) var lykkelige og lojale hushunder før de ble sendt vekk fra de varme hjemmene sine. 
De er entusiastisk enige om at de er menneskenes beste venn, selv om menneskene ikke vil være venner med dem mer. 

Jokeren er Chief (Bryan Cranston), en løshund som mener de andre må slutte å være så naive og se på seg selv som de livsfarlige villdyrene de er. 
Chief fnyser av tanken på lydighet. 
Han reagerer demonstrativt når tolv år gamle Atari (Koyu Rankin) lander på øya, etter å ha stjålet et fly, for å finne igjen sin egen hund. 
De fire andre er henrykte over å ha noen å passe på igjen. 
Men kanskje våkner det noe selv i Chief når han ser en pinne fly gjennom luften. 

Behandlingen av denne tematikken er interessant. 
For individualistisk orienterte tilskuere er det lett å holde med Chief, rabulisten som setter spørsmålstegn ved alt og ikke uten videre gjør som han blir fortalt. 
Akira elsker hunden sin, men han er åpenbart vant til å være den som kommanderer i møte med hunder. 
Samtidig blir det tidlig klart at det trolig er Chief, ikke firehunderskoret i bakgrunnen, som i størst grad kommer til å gå i seg selv. 
På sitt vis blir «Isle of Dogs» en hyllest til lojalitet og pliktfølelse og en urokkelig kjærlighet som det rett og slett er utenkelig å revurdere, samme hva som skjer. 

Historisk parallell 

Samtidig er det en overbygning over historien som har større ramifikasjoner. 
Atari er nevø av borgermester Kobayachi (Kunichi Nomura), en diktator som har alle diktatorkjennetegnene: 
Smale øyne og en egen evne til å lene seg truende fremover, skjulte agendaer og allianser (i dette tilfellet katter) og et bruk-og-kast-forhold til meningsmotstandere. 

Og han sørger gjerne for at to fenomener presenteres som årsak og virkning: 
Det finnes epidemier og katastrofer. 
De kan fremstilles som om noen har skylden for dem. 
Så kan befolkningens raseri rettes mot den utpekte «noen», som i dette tilfellet er hundene. 
Dette er en ganske elegant parallell til en rekke uhellsvangre historiske situasjoner der et ledersjikt har konsolidert makt ved å få majoriteten til å frykte og angripe en minoritet. 

Wes Anderson er en stilist til fingerspissene. 
Det bekrefter den imponerende filmografien hans, som rommer «The Royal Tenenbaums», «The Life Aquatic With Steve Zissou», «Moonrise Kingdom» og «The Grand Budapest Hotel». 
Han er ikke en like god dramaturg, og også i denne filmen blir tredje akt for frenetisk og kaotisk. 
Likevel er «Isle of Dogs» først og fremst original og inntagende, en estetisk finslipt juvel som i tillegg gir deg lyst til å klappe den neste hunden du ser. 
