Sankt Zamperini
Angelina Jolies «Unbroken» er et langt, dyrt og ubehjelpelig banalt motivasjonsseminar om å aldri gi opp. 

FILM: 
Med sinn innsats i Yann Demanges «'71» og David Mackenzies «Starred Up», stod den unge engelskmannen Jack O'Connell for to av de mest imponerende rolletolkningene i året som gikk. 
Slikt går naturligvis ikke upåaktet hen, og allerede nå er han aktuell med sin første hovedrolle i en hollywoodfilm. 
Dessverre er det lite O'Connell kan gjøre for å redde Angelina Jolies spekulative lidelsesmaraton «Unbroken». 

Lidelsespornografi «Unbroken» forteller den på alle måter imponerende livshistorien til den amerikanske langdistanseløperen og krigsfangen Louis Zamperini (1917-2014), med hovedfokus på hans deltakelse i sommer-OL i Berlin i 1936 og hans militærinnsats under Den andre verdenskrig. 
Det er åpenbart at Jolie har ønsket å lage en inspirerende film, og det å inspirere en av verdens rikeste og mest berømte skuespillere er formodentlig ingen enkel sak. 

«Unbroken» er en film om å overvinne motgang, men den hemmes av at Jolie har fratatt Zamperini hans menneskelighet og forvandlet ham til en overmenneskelig viljesterk og edel skikkelse som det er umulig for et allmennpublikum å relatere til. 
Såpass klisjémessig inspirerende blir det faktisk, at man blir sittende og vente på at logoen til en amerikansk joggesko- eller leskedrikkprodusent skal manifestere seg på lerretet. 
Og når Coldplay dukker opp på lydsporet under rulleteksten virker det som den mest naturlige ting av verden. 

Selvhjelpsverktøy Jolies regi fremstår gjennomgående som usikker og ineffektiv, og de lange og retningsløse scenene gir opphav til en rastløshet som gjør det vanskelig å ta filmens karikerte rollefigurer og éndimensjonale konflikter på alvor. 
Den altomfattende håpløsheten og lidelsen skildres med samme innsikt og presisjon som en velplassert emoji, og O'Connells innwq5w motvirkes hele veien av et klønete manus og kostymeavdelingens bisarre forsøk på å få ham til å se italiensk ut. 

«Unbroken» gir kanskje mer mening som terapeutisk verktøy enn som filmfortelling, men det sier seg også selv at selvhjelpsfilmer laget av og for verdensberømte milliardærer vil ha et noe begrenset nedslagsfelt. 
