Romer går seg fast
«The Eagle» er baktung og får aldri luft under vingene. 

FILM: 
Romerne er i slaget. 
Det er bare et drøyt halvår siden «Centurion», Neil Marshalls versjon av historien om «the Ninth Legion», hadde premiere på norske kinoer og nå kommer «The Eagle», som finner sted tjue år seinere. 
En ung centurion, Marcus Flavius Aquila (Channing Tatum) ankommer Britannia for å lede en garnison i sør. 
Aquila er sønn av mannen som ledet den niende legionen tjue år tidligere: 5000 mann dro nordover til Caledonia — ingen kom tilbake. 

Kjipt i Skottland 

Første del av «The Eagle» er best. 
Aquila framstår som en klok og handlekraftig hærfører. 
Dessverre forvandles historien raskt til en buddy-film, eller en «bromance», som vi kaller det i dag. 
Aquila (som betyr ørn) hører rykter om at gullørnen (the eagle standard), som hans far bar med seg, er blitt sett nord for Hadrians mur. 
Han advares av sin trivelige onkel (Donald Sutherland) — «No Roman can survive north of the Wall alone» — men Aquila har et markert behov for å redde sin fars ære. 

Med på turen blir hans slave-buddy Esca, spilt av Jamie Bell, som har trent en del vekter siden han danset ballett i «Billy Elliot». 
Esca er brigant (en keltisk stamme) og hans hærførende far ble drept av romerne, så det oppstår komplikasjoner underveis. 

Så til det store spørsmålet: 
Hva har fått Kevin Macdonald, skotten som har gitt oss «Touching the Void», «The Last King of Scotland» og «State of Play», til å ville bryne sitt talent på en ikke spesielt smart sandal-bromance i regn og søle? 
Selvsagt har det med barndommen å gjøre. 
Macdonald leste Rosemary Sutcliffs guttebok «The Eagle of the Ninth» (1954) som tolvåring og da sjansen bød seg, kunne han ikke si nei. 

USA-kritikk? 

Mens «Centurion» prøvde å være en politisk allegori, er «The Eagle» i liten grad preget av referanser til Afghanistan og liknende. 
Derfor er det overraskende når Macdonald uttaler til The Times at filmen er et angrep på USAs kulturimperialisme og at romerne derfor har fått amerikansk aksent. 

Dette budskapet er i så fall rimelig godt skjult og bidrar til en generell uklarhet som gjør at filmen aldri griper skikkelig tak, verken som maskulint heltedikt eller som menneskelig drama. 
Under filmens klimaks tenker jeg: 
Hvorfor slåss disse gråmalte pønkerne mot aldrende, tjafsete tungrockere? 
Noe har med andre ord gått skeis underveis. 
