Motløs ungdom
«Abduction» skyver amerikanske tenåringers fremste kompleksleverandører forrest på lerretet. 
Der har de ingenting å gjøre. 

FILM: 
Regissør John Singleton er langt hjemmefra nå. 
Auteuren som ble Oscar-nominert for debutfilmen «Boyz n the Hood» fra 1991 har forlatt de strevende unge afroamerikanerne i Los Angeles' fattigstrøk til fordel for blankskrubbede tenåringer i store forstadshus - nærmere bestemt Taylor Lautner og Lily Collins. 
De to har vært årsak til og leverandør av de fleste av amerikanske jevnaldrendes komplekser det siste året. 
Dessverre for dem og oss har de forsvinnende få karaktertrekk og null kjemi seg imellom. 

Viser overkroppen 

«Twilight»-hunken Lautner har årevis med kampsporttrening på høyt nivå bak seg. 
Han har en letthet og styrke i kroppen som gjør ham velegnet som ung actionhelt, og før fem minutter av «Abduction» har gått har han fått første anledning til å vise overkroppen som de nylig seksuelt oppvåknede pikelillene i publikum har betalt gode penger for å se. 
Over nakken er han omtrent like uttrykksfull som en vedkubbe. 

Bleknebb 

Han er likevel et veritabelt Munch-maleri ved siden av den bleknebbede Collins. 
Hennes eneste funksjon i filmen er å løpe litt saktere enn Taylor gjennom krattskogen, slik at han med jevne mellomrom må snu og hente henne og leie henne med seg - selv om han strengt tatt er i en situasjon der han burde komme seg unna så fort som mulig. 

Han har nemlig både CIA og en gruppe østeuropeere med sorte skinnjakker og illevarslende oppsyn i hælene. 
De store forstadshusene er nemlig ikke så fredelige som de først virker. 
Og det er etter at han oppdager barnebildet av seg selv på en «Savnede personer»-nettside, og innser at de påfallende veltrente foreldrene kanskje ikke er foreldrene hans likevel, Taylor må ta bena på nakken. 

Utroverdig forelskelse 

Singleton vet hva han gjør med polerte underholdningsmaskiner som «Abduction». 
Noe så oppløftende som originalitet er ikke å spore noe sted, men regien er stødig, og rytmen er rask og drivende, med passelige intervaller mellom de velkoreograferte nærkampene. 
Jason Isaacs, Maria Bello, Sigourney Weaver og Alfred Molina er helt nødvendig ballast til den fjærlette fortellingen i sine biroller. 
Men det kompenserer ikke helt for at all dampen går ut av «Abduction» hver gang kamera svinger tilbake til de anonyme ungkjeene i sentrum og den gryende og komplett utroverdige forelskelsen dem imellom. 

Jo, og en annen pussighet: 
Du kan tydeligvis lage en film ved navn «Abduction» som ikke på noe tidspunkt inneholder en kidnapping. 
