Kraftløse tak fra The xx
For store for sitt eget beste. 

KONSERT: 
Minimalisme er nok den viktigste rettesnoren i Romy Croft, Oliver Sim og Jamie Smiths artistvirke. 
Tanken om det enkle er ofte det beste viser igjen i det meste av trioen foretar seg. 
Fra låttitlene; «Intro», «VCR», «Lips», «Dangerous» og så videre, via den monotone plukkingen i Fender Precision-bassen, til de sparsommelige høflighetsfrasene som serveres fra scenekanten. 
Til glede og besvær kan man vel konstatere etter endt økt i Amfiet. 

Det er nemlig ikke like lett for alle å la seg henfalle i britenes varme og godsnakkende univers etter en lang festivaldag. 
De snakker og synger, eventuelt, snakkesynger om de nære tingene i livet, men det er ikke så lett å omsette det til dialog med publikum. 
I alle fall ikke de utover første rad. 

Det er som om de to frontfigurene vekselvis forsøker å strekke ut en hånd, men klarer ikke å feste taket. 
I alle fall ikke før temperaturen stiger i «Shelter» og Jamie xx-låten «Loud Places» makter å klaske folk tilstrekkelig i ansiktet til at pulsen stiger igjen. 
Før det har Croft sunget alene i «Performance», mens Sim har dedikert «Fiction» til alle de single festivalgjestene, seg selv inkludert, uten at forbrødringen har vært et faktum. 

Sangene fra debuten og sisteplata, «I See You», som brorparten av materialet fra kveldens seanse er hentet fra, har noen medmenneskelige kvaliteter og en letthet over seg som hver for seg kan skape magi i riktige omgivelser, men som perler på en snor på Øyas største scene mister de sin kraft. 
