Plateanmeldelse:The War On Drugs - «Lost In The Dream» 

Drømmeplate og øregodteri i sin reneste form 

ALBUM: 
INDIEROCK The War On Drugs «Lost In The Dream» (Secretly Canadian/Playground) 

Det interessante med Adam Granduciel og hans reise fra å være et tomannsprosjekt med Kurt Vile, via enmannsprosjekt, til å nå være en levende kvartett, er hvordan han har holdt fast på sin introverte tilnærming til det som radiostasjonene kaller CLASSIC ROCK. 

Triksene hans er til tider skummelt enkle, som de Bittan'ske piano-oktavene som slår inn på de akkurat riktige stedene. 
Som de nesten forhåndsprogrammerte harmoniskiftene, som hele tiden minner om noe man har hørt før et sted. 

Hele tiden nye flyktige bruddstykker av et minne, som man nesten tar - før en ny assosiasjon dukker opp. 
For det er denne nedtonede flyktigheten som er bandets uforklarlige styrke. 

Det er lettere å si hvem de ikke ligner på av de fremdeles store stadionfyllerne fra åttitallet. 
La oss heller avgrense til en knestående henfallenhet til Tom Petty og Bruce Springsteen. 

Stemmen er veikere enn begge, men Granduciels tredje høres ut som den manglende plata mellom «Born in The USA» og «Tunnel of Love». 
Eller mellom «Southern Accents» og «Let Me Up (I've Had Enough)». 
En ukjent tidslomme et sted på midten av åttitallet. 

«Burning» høres nesten som «Dancing in the Dark», og åpner ikke tittellåten veldig likt «Tougher than the Rest»? 
Uansett: 
35-åringens Heartland er ikke som noen andres. 
Det er et Heartland hørt fra baksiden av en konsertscene, tidvis som musikk hørt under vann. 

Og til en viss grad et snev av mindfulness. 
Ikke fordi han høres ut som om han smatter på en rosin, men fordi hans mest dronete øyeblikk faktisk kan få en til å stenge ute alt annet. 

Det låter så nydelig at man nesten kan innbille seg at man, vel, drømmer. 

BESTE LÅT: 
«Eyes to The Wind» 

TOR MARTIN BØE 
