Sønnen som skitnet til sin fars navn
Visst er det å slå inn åpne dører. 
Men Oliver Stones film «W.» gir oss den etterlengtede latteren over de siste sju års mislykkede politikk fra president George W. Bush. 
For en herlig karikatur! 

Hvem har ikke glodd på det halvtsmilende fjeset til USAs ennå sittende president og ønsket man kunne si ham noen sannhetens ord. 
Stone gir oss den søte hevn gjennom sin elegant utførte satire. 

Oliver Stone er blitt en slags amerikanernes ekspert på presidentfilmer («JFK», «Nixon»). 
Nå i «W.» viser han igjen hvilken dreven regissør han er. 

Ikke minst forstår han hvor viktig valget av skuespillere er for å gi illusjonen av å se inn i de indre gemakker i Det hvite hus. 
Åpningsscenen er en formidabel etterligning av et rådslagningsmøte mellom presidenten og hans menn (pluss én kvinne, ikke å forglemme). 

Der sitter Thandie Newton, korrekt og stiv som pinnen Condoleezza Rice. 
Langs veggen lener Dick Cheney seg, mesterlig levendegjort av Richard Dreyfuss. 
Snart gjenkjennes hele gjengen av beslutningstakere og rådgivere: Colin Powell, Donald Rumsfeld, Karl Rove, CIA-toppsjef George Tenet med flere. 

Stone eksellerer i parodisk framstilling av diskusjoner om Saddam og masseødeleggelsesvåpen. 
Spaserturer ute på Ws ranch, blant annet med Tony Blair, øker komikken. 
Skjebnesvangre avgjørelser om krig dras ned på et bagatellaktig nivå, et kjent grep i satireverktøykassa. 

Den beste parodien står Josh Brolin for i rollen som presidenten Bush jr. 
Nøyaktig lik er han ikke, men geberdene, stemmen og talemåtene er så gjenkjennelige at jeg raskt griper meg i å tro at vi ser opphavsmannen himself. 
Det er drivende godt innøvd. 
Verdens mektigste mann dras ned av pidestallen ved at han stadig spiser — på en fråtsende måte. 
Musikkbruken er utstudert satirisk. 

Dernest leverer Stone en psykologisk tolkning som er morsom og kanskje ikke så usannsynlig, heller: 
George W. er den mislykkede sønnen som ikke ble til noe i sin far, den tidligere presidentens, øyne. 
2002-møtene fra Det hvite hus kryssklippes stadig av scener fra Ws unge år, da han drakk og festet og ikke kom inn på fin skole uten pappahjelp. 

Stone går langt i å si at Bush junior aldri klarer å tilfredsstille forventningene til Bush senior. 
Om det er sant, vet vi ikke. 
Men som filmfortelling funker det utmerket. 
USAs avtroppende president blir en guttunge som pappa aldri blir fornøyd med. 

Så gå nå og le av «W.». 
Selv om det er en lettvint latter fordi vi visste det meste fra før. 
