Film til å grine av
Du kan få folk til å hjertekrympe i sympati for de stakkars tyske nazistene som måtte flykte til Brasil dersom du får en kvinnelig skuespiller med brukbart utseende til å grine foran kamera med usminka hverdagsfjes. 

Dette er hva alle skuespillere kan. 
Det er grunnen til at de valgte yrket sitt, for djupt i en hver ekshibisjonist finnes antakelig et offer som gjerne vil ut og bli sett. 

Samma det. 
Margreth Olins «Engelen» er så smertefullt gripende at jeg ville ha reist til Brasil for å hente Terboven hjem til peisvarmen. 
Og poenget er dessuten at narkomane mødre ikke er nazister, og det er lov å bruke vettet sammen med følelsene. 
Det ville vært et mirakel om en god skuespiller som Maria Bonnevie ikke knuste kynismen vår i en film som dette. 
Dessuten spiller Gunilla Röör en nesten umenneskelig intrikat morsrolle som gir filmen en depresjonsdybde som man vanligvis må utenfor Norge for å oppdage. 

Dokumentarfilmskaperen Olin baserte sin første spillefilm på opplevelser med virkelige personer. 
Hun har gjort det på den rette måten. 
I stedet for å skape en slags kikker-dokumentarisme der mennesker kan kjenne seg igjen, har hun konseptuert opplevelsene sine og gjort dem allmenne. 
Dermed blir dette noe mer enn et tabloid album-ark fra regissørens private Kleenex-mappe. 
