Denne plata kommer til å selge sykt mye før jul
Og Susan Boyle har ikke lagd ei juleplate en gang! 

ALBUM: 
Det er høytid for juleplater nå. 
Susan Boyle har ikke gitt ut juleplate, det bare føles sånn. 

Stilen er sånn litt overdrevent pompøs, høytidelig og dramatisk på musikalvis. 
Låtene er et variert utvalg av covere, men i stedet for «Silent Night» heter de «Enjoy The Silence» og «Mad World» - versjoner noen vil kjenne igjen fra katalogen til Depeche Mode og Tears For Fears. 

«Enjoy The Silence» er den største overraskelsen på dette albumet, fordi arrangementet beholder noe av tyngden i låten og fordi den er et forsøk på å tilføre noe. 

Musikal 
Mer opplagte valg er Björn Ulvaeus og Benny Anderssons «You Have To Be There» fra musikalen «Kristina från Duvemåla» og George og Ira Gershwins «Someone To Watch Over Me» - den siste er også den beste av albumets ti låter. 
Kanskje det skyldes at den varer i bare ett minutt og 17 sekunder. 

Det skal riktignok anføres at hennes dempede versjon av James Sheltons sviske «Lilac Wine» har noe for seg. 
Utgangspunktet er så forskjellig at det blir feil å sammenlikne, men den knuses av Jeff Buckleys sjelfulle, minimalistiske versjon fra «Grace» (1994)... 

Og hvor mange versjoner av «Both Sides Now» trenger vi? 
Ingen gjør den bedre enn Joni Mitchell sjøl, og ihvertfall ikke Susan Boyle. 

Askepott 
Jo da, hun har en flott stemme og en eventyrlig Askepott-historie etter sin opptreden i «Britain's Got Talent» i 2009, med påfølgende verdensberømmelse via Youtube. 

Likevel blir framføringen hennes mer mekanisk en varm, og det er kanskje det største problemet når flinke amatører skal bli stjerner. 
Og tre album på to år? 

Forklaringen er like enkel som den er logisk: 
Hennes første to, «I Dreamed A Dream» og «The Gift», solgte 14 millioner på 14 måneder! 

«Strykere på boks» 
Boyle har ønsket å lage et album med forskjellige stemninger og motstridende følelser, en reise i selvrealisering. 
Hun har søkt å lage et positivt album som ser framover, men har altså valgt tilbakeskuende låter - fra '60- til '80-tallet. 
Det er også litt dumt. 

Men verre er det at «orkesteret» høyst sannsynlig er «strykere på boks», ihvertfall låter det maskinelt. 
Forklaringen er like enkel her: 
Produsenten av alle de tre albumene til Boyle er Steve Mac, som også er mannen bak fem av albumene til den britiske kvasigruppa Il Divo, et annet av «Idol-pappa» Simon Cowells prosjekter. 

De har trening i det noen vil kalle radbrekking. 

De 34 minuttene med Susan Boyle er søvndyssende og uspennende. 
Men det kommer til å selge sykt mye. 
