Overlang og overlesset
Sånn går det når man roter det til for seg selv. 

Fem nære kompiser skaffer seg en stilig toppleilighet der de i skjul for konene kan ha seg med elskerinner og tilfeldige sexpartnere. 

En morgen finner en av dem et blodig kvinnelik lenket til sengen med håndjern. 
Det betyr ikke bare at mannssjåvinistenes våte drøm om et fristed havarerer. 
Siden de fem er de eneste som har nøkkel til stedet, innebærer det at en av dem må være drapsmannen. 
Men hvem? 
Og hvorfor? 

Anslaget lover en ganske stilig thriller med litt uggent erotisk tilsnitt. 
Men filmen er verken erotisk eller spennende. 

I stedet for å tette seg til, roter den seg bort i uelegante vekslinger mellom nåtid og fortid, med en haug tråder dinglende i alle retninger. 

Flere tråder, og flere mulige mordere, er ofte et kvalitetstegn i thrilleren, men her blir opplegget for overlesset. 
For hver ny vending, og det er flere av dem, blir det også mindre og mindre troverdig og mer og mer latterlig. 

Utstyrt med en hel katalog av dumme replikker og overtydelige gester greier James Marsden, Karl Urban, Matthias Schoenaerts, Wentworth Miller og Eric Stonestreet heller ikke å spille frem skikkelser som gjør meg nysgjerrig på hvem de er og hvorfor de handler som de gjør. 

Stonestreet og Schoenaerts skiller seg ut som henholdsvis vulgær harrytass og voldelig villstyring, Miller som den innelukkede og mer tilbaketrukne. 
Men minus Marsdens psykiater, som synes å være i besittelse av en viss selvrespekt, fremstår gjengen først og fremst som en håndfull sjarmløse, sexistiske idioter. 
Hadde filmen brydd seg med å belyse dette nærmere, kunne den fått et interessant tilsnitt. 
I stedet degger den nærmest kneggende for et kvinnesyn man i optimistiske stunder trodde Hollywood var i ferd med å forlate. 

I dette universet er mennene konstante kåtinger som selvsagt må ha seg litt på si, og konene sure kjerringer og grå mus, alle brunetter, uten noe uttalt yrke. 
Elskerinnene er blonde; den ene prostituert, den andre ser ut som en avmagret krysning mellom en ung Brigitte Bardot og Claudia Schiffer og like magert utstyrt med så vel replikker som noe bakenforliggende liv. 

Alle, kvinner som menn, er støpt i pappmasjé. 

Originalen «Loft», også den regissert av Erik Van Looy, ble Belgias største filmsuksess da den kom i 2008. 
Det forklarer hvorfor Van Looy ble hentet til USA med et manus som trolig er tuklet ytterligere til i amerikanske hender. 
