Bandet som ikke ville spille radiopop
The Lionheart Brothers bruser innadvendt med fjærene. 

ALBUM: 
The Lionheart Brothers mer enn dyppet tærne i radiopopens klorstenkte badevann med minihiten «50 Souls and A Discobowl» i 2007. 

Det var en slik sprudlende popøvelse som kanskje burde gitt dem en enda større crossovereffekt i det norske musikkmarkedet, men også en slik låt et band av Lionhearts tapning vil være dømt til å ta musikalsk avstand fra ved neste korsvei. 

Ingen kan klandre dem for det heller. 

«Discobowl»s albumkontekst «Dizzy Kiss» framstilte The Lionheart Brothers som et eventyrlystent og stilsikkert drømmepopensemble, tungt lent mot en 20-30 år lang tradisjon av blyg psykedelia og temperert støyrock. 

Motivert gjenstridighet 
I lys av dette blir det også noe lett forutsigbart, men samtidig forståelig over den toppmotiverte gjenstridigheten og langstrakte, ideologiske idérøktingen som finner sted på «Dizzy Kiss»-oppfølgeren «Matters of Love and Nature». 

Ikke at dette er veldig gjenstridig som i «vanskelig tilgjengelig» eller som i «overdrevent innadvendt». 

Men The Lionheart Brothers går ganske nådeløst til verks på dette albumet, som strekker sine seks låter/suiter over til sammen 40 minutters spilletid. 

Streng start Den første halvtimen er påfallende strengt sammensatt, og det er først med den relativt lettbente singelen «The Desert» at gruppa slipper ned guarden litt. 

«In The Woods» begynner slamrende, nesten 60-tallsgarasjete, med et repetitivt riff og svimlende psykedelisk miksing som brytes opp av de svale, flerstemte vokalpartiene som nå virkelig har vokst fram som et av gruppas beste kjennetegn. 

Dette varer ikke mer enn fire og et halvt minutt, og sklir over i den mer krevende ti minutter lange «The Drift», som plukker opp riffrepitisjonsiveren fra førstelåten men backer den med et mer krautaktig lydspor. 

Serena Jr For oss som, i aller mest positive forstand, har betraktet Lionheart som et slags Serena Maneesh Junior, har den sammenlikningen aldri vært mer relevant enn her: hoggende, blødende intensitet, nådeløs tidsbruk og flerrende partier av vokaler og effekter som driver langturen framover. 

Hvorvidt framdriften er god nok, er en annen sak, men på rundt åtte minutter, da det synes som de fleste triksene er brukt opp, brytes stemningen opp med minimalistiske strykere, og det bygges bro inn mot den introverte, nesten gotiske folklåten «Singing Aura Lea», som kombinerer de nevnte kjennetegnende vokalharmoniene med rumlende tilbakelenthet og spiss støy. 

«Mysteries» henter inn igjen en annen referanse som popper opp i bevisstheten underveis; den narkotiske, døsige stemningen og garasjefaktene til Spiritualized, og når de skjelvne gitartonene begynner å brodere mot slutten, er man sannelig ikke sikker på om det er meningen at lyssettingen er mørk eller fargesprakende. 

Heismusikk i himmelen Etter en pust i bakken med «The Desert», det nærmeste vi kommer en «Discobowl» i denne runden, avsluttes årets første virkelig overbevisende og ustudert kompromissløse norske album på grandiost vis med «You Should Never Have Looked» - en slags heismusikk til himmelen, et svalt, sveipende stykke rulletekstmusikk med kjølig kvinnevokal, pseuderomantiske strykere og slamrende pauker. 

I den grad man ser på dette som en vriompeisplate, så er den gjennomført i tråd med gruppas musikalske grunnideer og med et vennlig og forståelsesfullt smil om munnen. 

Selv om det er den mest alvorstunge og mest personlige musikken gruppa noen gang har satt sitt navn på. 
