Nikolaj Frobenius' nye bok er oksygentilførsel i en ellers navlebeskuende tid
Stram novelledebut. 

Etter tretti år som romanforfatter debuterer Nikolaj Frobenius med noveller. 
Han forandrer form, akkurat som skikkelsene i «Alle mine demoner». 

Gjennom ni noveller møter vi mennesker som blir noe annet: 
Her er den fredsæle læreren som forvandles til skiløper-morder, rusmisbrukeren som hallusinerer seg inn i kroppen til en hund, forskeren som ender som sovesyk zombie, og kvinnen som - kanskje - trer over i de dødes rekker. 

Metamorfose 

Det er dette kanskje som gjør Frobenius’ bok fascinerende. 
Novellene er krystallklare, hverdagslige, og samtidig foruroligende uavklarte. 

Edgar Alan Poe og Franz Kafka er viktige referanser i Frobenius’ forfatterskap. 

Årets noveller skildrer metamorfiske prosesser, skjønt ikke så absurde som for Kafkas Gregor Samsa, som våkner opp som innsekt. 
Hos Frobenius er tilstandene som rammer lettere å forstå. 
Det handler om ublide møter med egne instinkter, med raseri, redsel og ensomhet. 

Den beste novellen er muligens «En strålende utsikt». 
Her møter vi en familiefar som går opp i liminga, nesten. 
Familien har flyttet inn i en tremannsbolig, men den nykjøpte idyllen er skjør. 
Det blir guffent, med et skjær av komikk. 
I denne novellen, som i flere, utforskes mentale impulser som rasjonalisering, rettferdiggjøring og ikke minst aggresjon. 

Stram og velformulert 

Samlingen kunne hatt flere klare høydepunkter. 
En novelle som «Skiløperen», om læreren som klikker i skiløypa, blir nesten parodisk. 
Men fordi den som flere av tekstene kan leses symbolsk, sikres kompleksiteten. 
For det er ikke én virkelighet i disse novellene. 
Det er mange. 

Skikkelsene er fanget i sin egen virkelighetsforståelse, som kan være preget av drømmer, rus, sykdomstilstander, vrangforestillinger eller vrangvillighet. 

«Alle mine demoner» er interessant, stram og velformulert. 
Boka belyser skavanker både i individet og fellesskapet og oppleves som oksygentilførsel i en ellers navlebeskuende tid. 
