Årets tøffeste fyr?
Twin Shadow lokker med skitten åttitallsglam solid forankret i indiesamtida. 

ALBUM: 
Han kommer fra feil side av elva, George Lewis jr. 
Fra marginene, der smogen ligger tjukk over jernbanelinjer og arbeiderklasseliv og den eneste måten å komme seg bort er å kaste seg på motorsykkelen og kjøre hele veien til havet. 

Som Rusty James i Susan E. Hintons ungdomsklassiker «Rumble Fish». 
Eller med bilen over grensa, som den ulykksalige broren i Bruce Springsteens «Highway Patrolman». 

Skitten åttitallsglam 

OK, så ble George riktignok født i Den dominikanske republikk og vokste opp i småby-Florida, men det er denne mørke, dystervakre stemningen som preger hans andre album under navnet Twin Shadow. 

Der han på debuten «Forget» (2010) framsto som en slags ensom Williamsburg-versjon av Morrissey, dyrker han på «Confess» den skittenrealistiske åttitallsglamen. 

Det betyr neonsynth à la Roxy Music, skimrende gitarer à la U2, dunkle bassganger à la The Cure og en dommedagsdrømmende vokal som nikker til både Joy Divisions Ian Curtis og tidligere nevnte Morrissey. 

Samtidig bygger han melodiene sine over Springsteen-lesten: 

De er emosjonelle, men ikke pompøse. 
Finurlige, men ikke utilgjengelige. 
Og de har innslag av jublende, lysende, fantastiske refrenger. 

Toner ned 

«Run My Heart» er for eksempel som en seig hipsterversjon av «Dancer in the dark». 

For åttitallsreferansene til tross, det er aldri noen tvil om at «Confess» er solid forankret i indiesamtida. 
Noe som mest av alt kommer til uttrykk i det at Twin Shadow gjerne toner ned i stedet for å ta av. 

Han drar aldri en Coldplay, men holder følelsesutbruddene i kontrollerte former. 

Det er kanskje dette som er årsaken til at «Confess» kan ta litt tid å få grep om, det er ikke et album som åpner seg ved første lytting, men sånn er det jo gjerne med litt tøffe gutter. 
