En grusom genialitet om Gud
Den første timen lurte jeg på hvorfor folk egentlig skal se denne filmen, som er den mest gjennomførte dystopi av alle tenkelige nedtryktheter. 
Så opplevde jeg at historien gradvis går tilbake i den skjulte hukommelsen vår og gjenskaper en glemt fornemmelse av det forferdelige ved å være menneske. 

I en post-apokalyptisk verden uten Ikea og Rema har mennesket gått tilbake til det urstadiet der hver dag var en vill, vaktsom og fryktsom kamp for overlevelse. 
Jeg må si det rett ut. 
Jeg ble vettaskremt av denne filmen, for den gjenoppvekte den følelsen som vi egentlig fortrenger: 
Jeg leder barn til en ubarmhjertig verden som ender med døden. 
Det er så i alle gampeskauer og kampeknauser grusomt at tilværelsen må bestå av selvbedrag for å bli utholdelig. 
Dette er en film om livet blant arketyper, det er en film om at Gud er nødt til å finnes i Universet fordi det ellers er uten mening og håp. 
For Viggo Mortensen er sønnen Gud fordi det er han som gir behov for håp, og det er sønnen som gir ham kraft til å fortsette. 
Vi må bære flammen videre, sier Mortensen etter at kona har gitt opp alt og valgt døden. 

La oss si dette sammen, dere: 
Vi må bære flammen videre. 
Men tull til side. 
Flammen er ikke bare den darwinistiske overlevelses-fascisme; den er trangen til å være et menneske i en verden skapt for dyr. 
Den er behovet for at noe er vakkert, kjærlig og godt. 
Den er Gud. 

Sønnen er virkelig som en engel. 
I en dramatisk, sisyfosisk kamp for ikke å bli drept og spist, stanser han og vil hjelpe andre på egen bekostning. 

«Veien» er en visuell påkjenning. 
Verden er fortært av den store flammeslukeren; fargene er ikke bare utslettet, de har opphørt å eksistere som fysisk fenomen. 
En paradoksal kraft har tatt selve lyset fra Jorden og etterlatt den i en koma-kald og ufruktbar gråhet der ingenting kan vokse. 
Dyr og planter er døde, og de siste menneskene livnærer seg ved å spise hverandre i en hensiktsløs, nytteløs og destruktiv overlevelsesfrenzy. 

Far og sønn gjemmer på to patroner. 
Målet er at de skal slippe å bruke dem på seg sjøl. 

Viggo Mortensen har den sorten rolle som sjelden blir belønna med priser for den er ikke versatil i vulgær forstand, den er ikke flørtende eller flott eller voldsom. 
Her er ingen heftighet eller framvisningsberuselse, men Mortensen kan alle de såre ansiktsuttrykkene til en desperat far. 
Han kan holde et barn slik man gjør det i en krise. 
Ansiktet hans har tvilen og forsakelsen og smerten til en far som vet at han ikke kan gi opp samtidig som han ikke orker mer. 
Han er magrere enn en ljå, kroppen og ansiktet er som mishandla av sult og sykdom, for det finnes ikke C-vitaminer eller særlige andre –aminer lenger. 
Han gir troverdighet til det universelle foreldre-martyriet, det virkelige martyriet som ikke er å dø for sin Far, men dø for sin sønn. 

Samtidig er filmen en skildring av hva det er som skaper mennesker og gjør dem til noe spesielt i Universet. 
Det vi kaller moral er livsvalg, og for de aller fleste funker det ikke i ekstreme livssituasjoner. 
Men Gutten er den velsignede som bærer flammen gjennom kulden, og pappaen hans er en slags ledsager på vei mot kanskje frelse eller kanskje et snilt humanetisk manifest. 
Hva vet jeg. 
Humanetikere tror på Gud, de vet det bare ikke. 

Filmstilen er full av flashbacks. 
De er vanligvis irriterende, men i «Veien» funker de som bindeleddet mellom den siviliserte verden og den primitive. 

En rystende film. 
En forferdelig film. 
Men samtidig en film til gjenkjennelse. 
