Charles har blitt noi
Noi i Langgata er vel verdt et besøk. 
Dette er god italiensk som ikke koster det hvite ut av øyet og som byr på noen overraskelser. 

Det gode italienske kjøkken kjennetegnes kanskje mer enn noe av at råvarene har nesten ingenting å gjemme seg bak. 
Der den franske chef alltid har sausen, eller de raffinerte garnityrer, har hennes italienske kollega få muligheter til å «lure» gjesten. 
Italiensk mat er brutalt ærlig. 

Fisk er fisk, kjøtt er kjøtt, og pasta er pizza. 
Dette gjør også at italienske restauranter noen ganger kan bli til forveksling like. 
Vel og merke dersom de ikke har ambisjoner ut over å være gjenkjennelige. 
Noi, som har overtatt det som i lang tid var restaurant-Sandnes’ mest populære adresse, nemlig hos nedlagte Charles & de i Langgata, har heldigvis utstyrt seg med karakter. 
Som et nikk til den meritterte forgjengeren har de beholdt noen få av klassikerne til Charles på menyen, men de sto vi over denne kvelden. 

Mye på glass 

Interiøret er moderne og likevel hyggelig intimt, med små himlinger i limtre som gir litt privatliv ved bordene. 
Åpent kjøkken, en egen øy for drikkevarene og en liten delikatessedisk kompletterer inntrykket. 

Forretter, pastaretter, hovedretter og desserter, pluss en egen og kort pizzameny er som forventet. 
Et godt utvalg viner på glass er også et pluss i margen, med helt greie påslag i pris. 

Vi nippet til hvitvin fra henholdsvis Sør-Afrika og Rheingau mens vi studerte menyen. 
Ledsagersken gikk i den erkeklassiske retningen, med bøffelmozarella og tomater, mens jeg ville prøve en pastarett, linguine (flat spaghetti) med saus av taskekrabbe, tomater og chili. 

Til krabben et lite glass chardonnay med litt mer varme for å matche chili og krabbe (krabbe er ingen venn av vin, generelt sett, men dette funka). 

Tomatene var kanskje litt off season, men smakte faktisk tomat. 
Og osten var toppers, myk og syndig. 
Pastaen var al dente og sausen pikant og fin. 
Savnet en skje, dog. 
Det er ikke så lett å spise pent uten skje og gaffel. 
Heldigvis er ledsagersken tolerant. 

Kalv og kylling 

Hovedretter: 
Kyllingbryst til ledsagersken. 
Entrecôte av kalv til meg. 
Til kyllingen en rød Valpolicella ripasso, kanskje et overraskende robust valg til kylling, men det fungerte fint med rustikt tilbehør av sauterte gnocchi og en knasende (men litt i overkant salt) panering på kyllingen, som var saftig og fin. 

Til kalven en myk barbaresco med god struktur, som var et meget bra følge. 
Kjøttet var stekt medium rå, som tilfeldigvis er min foretrukne variant. 
Men litt rart, kanskje, at jeg ikke fikk bestemme det selv. 
Nuvel. 
Kjøttet var uansett utmerket, mørt og fint og med god grillsmak. 
En lett sjysaus og lett dampede cime di rapa, som er grønne stilkvekster i broccolifamilien og velkjent fra det landsens kjøkken i Italia og Portugal. 
Franske, som det heter på Sandnes, er mer kjent som pommes frites eller bare chips. 
De var varme, melne og sprø og med et lett dryss av friskrevet parmesan. 
Digg. 

Trøffelost og Fønix 

Ost på Noi er egentlig en forrett, men jeg liker ofte best ost til dessert, i stedet for noe søtt. 
Derfor ostefatet, som denne kvelden var tre italienske og en norsk. 
Robiola, som er en mykost. 
Talleggio, som er en kittmodnet ost a la Port Salut, en perlagrigia (av kumelk) med bøkeaske og trøfler, samt vår lokale stolthet, blåmuggosten Fønix fra Stavanger Ysteri. 
En kompott av fiken og noen skiver baguette. 
Robiloaen var litt for lite moden, og litt for kald. 
På den annen side var trøffel-osten nesten verdt pengene i seg selv. 
Og Fønix er jo alltid godt. 

Til osten en nydelig Hirschof riesling auslese fra Rheinhessen, søt men med god syre. 
Den sto særlig godt til de to sterkeste ostene. 

Ledsagersken gikk for kakaosorbet, som balanserte sødme og bitterhet på en fin måte. 
Det ville muligens ikke vært dumt med noe syrlig til, for eksempel noen kirsebær eller slikt? 

Verdt pengene 

Servicen var upåklagelig, behagelig og kompetent. 
Vinanbefalingene var gode, og tempoet i serveringen passe for en helaften. 

Prisnivået på Noi, som har en rikholdig, men ikke overlesset, meny, er omtrent på normalen for gode restauranter litt under toppsjiktet. 
Det går fint an å slippe unna med rundt 500 per person, inkludert et glass vin, og bli mett. 
Vi slapp oss riktignok litt mer løs her, og endte opp med det dobbelte. 
Det var det verdt. 

For dem som ikke bor i Sandnes, men for eksempel litt lenger nord på Jæren, er det også ekstremt praktisk at perrongen på Sandnes stasjon ligger omtrent 20 sekunders gange fra bordene på Noi. 
Dermed er det enkelt å anbefale et spontant besøk også for siddiser. 
