Neverending story wars
Vi har et eventyr som aldri tar slutt: 
Det handler om den lakoniske sverd-presten Obi Wan, om hans testosteron-hyppe lærling Annakin som gikk hen og ble kosmo-Hitler, det er om sviskehud-guruen Yoda og om alle de skapningene som befolker et velsigna univers der de alvorlig religiøse bare kan heve sin håndflate, og så flyr fiender og ting i fillebeter av bare ånd. 

Det finnes et eventyr som aldri tar slutt: 
Det handler om den lakoniske sverd-presten Obi Wan, om hans testosteron-hyppe lærling Annakin som gikk hen og ble kosmo-Hitler, det er om sviskehud-guruen Yoda og om alle de skapningene som befolker et velsigna univers der de alvorlig religiøse bare kan heve sin håndflate, og så flyr fiender og ting i fillebeter av bare ånd. 

Jedi-ridderne kommer aldri til å sette seg i snufsestuen for å tenke gjennom om det er rett at så få skal ha så stor makt. 

«The clone wars» er en flott og morsomt alvorlig animasjonsfilm om den dagen da Annakin og hans skater-kjappe jente-lærling skal redde sønnen til Jabba the Hut (jo, han har formert seg, ikke tenk på hvordan det skjedde) fra grev Doku og di. 
Det starter med at Ikea-tynne klonesoldater kommer marsjerende under et skjold som likner tynn bringebærgelé. 
Det skal den litt sammenbitte Annakin fikse i kompaniskap med ei jente som har fjortis-solliv og manga-øyne. 
Doku har også fått dame: 
En skallete Nefertite med stripete tights og elefantmannen-nese. 
Forheksende flott. 
La oss heller ikke glemme at Padmé drar til storbyen og blir kidnappa av den onde Jabba-onkel Pizza Hut, eller noe. 

Her smeller det forbilledlig, og lasersverdene voomer gjennom lufta som feiring av genrens neon-romantikk. 
De norske stemmene er ikke det helt store denne gang. 
Men figurene er. 
Nå venter vi på spillet. 
