Kan norske maoisters valfart til Albania sammenlignes med dagens fremmedkrigere?
Rune Ottosen har skrevet bok om 70-tallets politiske pilegrimer i Albania. 

I 1968 besøkte den amerikanske historikeren og diplomaten George F. Kennan Blindern. 
Mellom Frederikke og Sophus Bugges hus traff han på en student og spurte vennlig hvilket samfunn norske studenter så opp til for tiden. 
«Albania», kom det snurt. 
Kennan fant ikke ord. 

Vi finner heller ikke ord. 
Denne følelsen av avmakt stilt overfor en slik himmelropende trosbekjennelse, vokser også i leseren av Rune Ottosens blanding av reiseskildring, selvoppgjør og ideologianalyse. 
Vi vet ikke om det er latteren eller gråten som skal ta oss. 

Ottosen, tidligere redaktør av magasinet Røde Fane, synes selv å være usikker. 
Unge, relativt godt utdannede mennesker – omkring tre tusen – gir seg en totalitær ideologi i vold og reiser til sitt personlige utopia, et primitivt stalinistisk agrardiktatur. 
At de må skifte bukser og klippe håret ved inngangen til dette puritanske anstendighetsriket, irriterer noen, men ødelegger ikke kadrenes tro. 
Ingenting gjorde det. 
Da. 

Drømmen om det perfekte 

Det første spørsmålet som Ottosen kunne viet mer plass til, er hvorfor ml-erne mente det Norge de forlot, var så ille. 
Ottosen skriver vagt om at noe av grunnen ligger i en illusjonsløshet med Norge. 
Han ser seg tilbake og skriver litt om at Norge var et «skinndemokrati». 
Var ml-bevegelsen så en streben etter et mer direkte demokrati? 
Et ønske om et Annerledesland som skulle vokse seg fram i skyggen av deres partidiktatur? 

Hvorfor trodde de et diktatur kunne råde bot med Norges bedrøvelige tilstand? 

Demokratiet ble åpenbart ansett som kapitalismens håndlanger. 
Ottosen er selv klar på at han tok uendelig lett på demokratiets kjerneverdier, ytrings-og organisasjonsfrihet, rettssikkerhet og prosedyrer for maktskifter, valg. 
Og beklager det. 
Vi tror ham. 
Men han burde gått kraftigere inn i en egenanalyse på dette punkt. 
Han kommer fra et levende sosialdemokratisk miljø, med en far som satt i Nacht und Nebel-leir under nazistene, og Rune sjokkeres når han oppdager at faren absurd nok overvåkes som en sikkerhetsrisiko. 

Det rasjonelle valg burde vært å gå inn i demokratisk politikk, SV for eksempel, for å endre en slik uhyggelig praksis, som vi vet at Ap drev (for) lenge med. 
Men AKP? 
Denne primitive krets av troende som ikke skjønte hvilket farlig tankestoff de blandet seg i. 
Og underkastet seg ledere med åpenbart autoritære tendenser. 

At mangelen på rettssikkerhet og liberalitet her hjemme skulle lede til kaderpartiet, det er for denne leseren fremdeles et paradoks. 

Demokratiforakt 

Denne vendingen bekrefter det vi alt vet: forakten for demokratisk politikk har lange tradisjoner hos venstreintellektuelle. 
Men at Ottosen, fra et så bevisst politisk miljø, visste så lite om demokratisk kultur, er nokså nifst. 
Det sier også mye om datidens høyere skole. 

Norge da Ottosen var ung var et samfunn uten økonomisk krise, med en optimisme på vegne av ungdommen vi ikke ser i dag (få problemer med å få jobb, for eksempel). 
Venstresida hadde nettopp vunnet EEC-avstemningen, kapitalismen var nokså strengt regulert; ingen norske jagerfly i Libya. 
Likhetssamfunn før jappetiden. 
Hva var så foraktfullt her? 

Samme spørsmål kan gå til dagens fremmedkrigere på vei til jihadismens Shangri-La. 
Men her dreier det seg om tapere i ulike former. 
Det var ikke ml-erne, desto mer paradoksalt. 
Og de ble ikke voldsfantaster. 

Ottosen kunne ha viet plass til refleksjoner om likheter og ulikheter mellom ml-psykologien og fremmedkrigerne til IS. 
Begge drev «de/oss»- mentaliteten tett. 
Begge stod for ekstrem kontroll med livene til tilhengerne, ned til bosted og ekteskapspartnere - og deres tankeliv; begge presset universet sammen til enkle handlingsforskrifter ut fra en betongaktig historiefilosofi; begge hadde utopiske drømmer av metafysisk karakter som ga historien og egne liv mening. 
Men igjen: ml-erne ble ikke terrorister. 
Og vi ser selvfølgelig ingen tegn til identitetspolitikk av religiøst merke. 

Ikke psykologisering 

Ottosen viker tilbake for sosial-psykologiske betraktninger omkring sitt eget og ml-eres engasjementet. 
Her slipper han et tema som kunne gitt ham mye. 

Han kunne formidlet viktige innsikter om autoritære personlighetstyper, underkastelsesbehov, spørsmålsløse ja-samfunn, indre kontrollmekanismer og renhetslengsler. 
Nå kommer disse innsikter indirekte. 
I stedet samler han seg om politiske forklaringer: harme over urettferdighet hjemme og internasjonalt, temmelig velbegrunnet USA-skepsis. 
Men igjen, at dette skulle føre dem til underkastelse under Mao og Pol Pot, to av historiens verste massemordere, er og blir en gåte. 

Dagens Rune Ottosen er klar: 
Han tok for lett på frihetspørsmålene og politikkens menneskerettslige forankring. 
Han oppsøker tidligere politiske fanger og folk han traff på 1970-tallet, og er voksen nok til å be om unnskyldning for å ha skjønnmalt diktaturet (når ser vi Pål Steigan gjøre det samme i Kina og Kambodsja?) 
Fangene aksepterer hans unnskyldning, men føyer til at de helst så den komme fra regjeringen og Enver Hoxhas etterkommere. 

Rune Ottosen har skrevet en gjennomarbeidet og interessant beretning om en fase i eget liv og i Norges politiske historie, som åpner for sentrale spørsmål om årsakene til politiske drømmeforestilinger og vilje til selvoppgjør. 
Mange av Rune Ottosens gamle partifeller har mye å lære her. 
