Deprimert pensjonist
Det ulmer av innestengte aggresjoner og lengsler i den islandske pensjonisten, og det får regissøren til overflaten. 

(Eldfjall) Regi/manus: Rúnar Rúnarsson. 
Med: 
Theodor Juliusson, Margrét Helga Jóhannsdóttir, Þorsteinn Bachmann, Elma Lisa Gunnarsdottir, Ágúst Örn B. Wigum, Kristín Davíðsdóttir. 
Island 2011. 
1 time 44 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: 
Voksen. 

Mens den erfarne islandske regissøren Friðrik Þór Friðriksson ikke lyktes godt med sin film om en mor som får Alzheimers, klarer debutanten Rúnar Rúnarsson på en langt mer gripende måte å skildre fortvilelsen hos en deprimert pensjonist. 

Rúnarssons manus virker friskt og scenisk kreativt slik at vi raskt forstår at hovedrollefiguren, Hannes, er flasket opp med tøffe mannsidealer. 
Av filmens åpning kan man utlede at han en gang var fisker på Vestmannaøyene, men at han sammen med sin kone måtte forlate hjemstedet etter vulkanutbruddet i 1973. 
Siden den gang har han livnært seg som vaktmester på en skole i Reykjavik. 
I filmens nåtid får vi følge ham som nyslått pensjonist. 

Tittelen "Ildfjell" får langsomt en dobbelt betydning. 
Ikke bare er Island preget av vulkaner som rett som det er eksploderer med ildmørje av dødbringende slag. 
Også i pensjonisten ulmer det av undertrykt aggresjon og uforløste lengsler. 
Dette får Rúnarsson gradvis til overflaten. 

Når det er blitt så bra, skyldes det ikke minst hovedrolleinnehaver Theodor Juliusson som med finslepen mimikk levendegjør Hannes, en særdeles maskulin mannemann som slett ikke har vært særlig oppmerksom og kjærlig med kona, ei heller har brydd seg med å stulle og stelle med barn og barnebarn fra de var små. 

Midtveis kan man bli lei av den mugne surheten som pateren i denne islandske familien sprer rundt seg, men hold ut. 
Rúnarsson greier gjennom sitt manus og sin regi å lokke fram en sympati med den biske, bitre pensjonisten etter hvert som han åpner døra til ømhetens og fortvilelsens rom. 
En sengescene med ekteparet i 60-årene er nydelig. 

Det er dumt å røpe hvilke krav livets gang legger inn over Hannes i filmens andre halvdel, og den dramatiske og drastiske slutten kan man saktens diskutere. 
Men at Rúnarsson synliggjør sorg, depresjon og raseri hos en mann som har mye han savner og angrer på, kan jeg love. 
