I denne filmen får du kombinasjonsskrekk: klaustrofobi OG haier!
Men «47 Meters Down» feiger ut etter hvert. 

FILM: 
Den bærende ideen i «47 Meters Down», kanskje selve grunnen til at filmen eksisterer, er en kombinasjon av ting å være redd for. 
Klaustrofobi og haier! 
Faktisk er det en situasjon de soon-to-be livredde hovedpersonene oppsøker helt frivillig. 
Lisa (Mandy Moore) er nydumpet og på ferie i Mexico med den mer eventyrlystne søsteren Kate (Claire Holt). 
Kate er så klart den som ivrer for at de to skal slå følge med noen ukjente lokale gutter og la dem senke dem ned under havoverflaten i et bur, for å se haier på nært hold. 
Det er på absolutt alle måter en forferdelig dårlig idé, og argumentet til Kate - tenk på bildene vi skal ta, nå vil ikke ekskjæresten din kunne si at du er kjedelig mer! - desto dårligere. 
Men fordi dette er en skrekkfilm og skrekkfilmer som regel fordrer at folk gjør dumme valg tidlig i hendelsesforløpet, står Lisa og Kate snart klare med dykkerdraktene. 
Det bør være nok å si at ett og annet ikke går som planlagt og at buret jentene befinner seg i snart er på et annet og mindre gjestmildt sted i havet enn planlagt. 
Og at haiene ikke ser noen grunn til å dra sin kos. 

Dermed blir det et klassisk kappløp med tiden, der det er om å gjøre å overleve blant haiene og med raskt minkende oksygen frem til redningen kommer. 
«47 Meters Down» er tiltalende enkel, nøktern og liketil i tilnærmingen, og uten melodrama eller pompøsitet. 
Det er bare snakk om å havne i en farlig situasjon, og komme seg ut av den. 

Samtidig skaper de samme premissene en viss ensformighet. 
Jentenes jobb er å uttrykke varianter av livredd, det de sier, er rene beskrivelser av hva som skjer; hva som skjer, hvor redde de er. 
Det er heller ikke til å komme fra at filmens siste tredjedel fremstår som en litt feig avledningsmanøver basert på et tvilsomt premiss; der den opprinnelige situasjonen var uttømt for spenning og regissør og manusforfatter Johannes Roberts bare måtte finne på noe. 

Intensiteten er jevnt over høy og som sjangerfilm betraktet er «47 Meters Down» helt grei. 
Men paradoksalt nok kunne den trengt litt flere tenner. 
