Årets beste påskekrim på tv er ingen klassisk krimserie
Stjerner i storslag i «Top of the Lake». 

Vær advart: 
Årets store påskesatsning på TV2 er mer en dramaserie enn en tradisjonell krimserie. 
Det vet du hvis du har sett første, kritikerroste sesong av «Top of the Lake», også tilgjengelig på TV2 Sumo. 
Men du kan gjerne hoppe rett til andresesongen. 

Serien føyer seg inn i rekka med populære storserier, som «Big Little Lies» og «Alias Grace», som kretser rundt oppklaringen av en forbrytelse. 
Men samtidig som mysteriet rulles opp, avdekkes vel så spennende sider ved karakterene og relasjonene dem imellom. 
Her er stjernespekkede «Top of the Lake: 
China Girl» noe helt for seg selv. 

Vakkert og uhyggelig 

I årets sesong er etterforsker Robin Griffin tilbake i Sydney etter en lengre periode hjemme på New Zealand, der hun besøkte sin kreftsyke mor og deltok i jakten på en forsvunnet, gravid 12-åring. 
I Sydney får hun en ny sak i fanget, som også involverer gravide ungjenter. 
Også denne gangen angår saken henne personlig. 

Det starter med en koffert som dyttes utfor et stup av to klønete skikkelser. 
Kofferten får en sprekk da den treffer vannskorpa, og ut flommer langt, svart hår. 
Håret i havet blir en visuell effekt – vakkert og uhyggelig – som utnyttes maksimalt som klippbilder i de første episodene. 
Det er også et godt eksempel på det visuelle språket og den kontrastfylte stemningen i serien. 
For selv om spenningen bygger seg langsomt opp, er uhyggen til stede fra første stund. 
Men den glir ofte over i lett absurde og corny scener, som kløningen med kofferten på klippekanten er et eksempel på. 

Surrogati 

Obduksjonen viser at kvinnen i kofferten var gravid, men fosteret hadde ikke hennes DNA: 
Hun var ulovlig surrogatmor. 
Siden hun var asiatisk, blir hun døpt China Girl av politiet. 
Derav sesongtittelen, men den kan også vise til Robin, som på serieplakaten er portrettert med krakelerende rygg. 
Merket av vonde erfaringer. 
Deriblant datteren hun adopterte bort da hun var 16, og som hun nå endelig møter igjen. 
Hun har blitt en opprørsk og gifteklar 17-åring, med en langt eldre slamp av en kjæreste. 

Slampekjæresten holder hus i annen etasje på et thai-bordell, og han er en av seriens mange spesielle karakterer, fint og frastøtende spilt av svenske David Dencik. 

Men det er damene som briljerer mest: 
Elisabeth Moss som Robin, Gwendoline Christie som hennes sosialt klønete partner, Alice Englert som datteren Mary, og en nesten ugjenkjennelig sminket Nicole Kidman, i rollen som Marys frustrerte adoptivmor. 

Forskrudd moral 

For øvrig møter vi flere kjipe menn og sårbare kvinner. 
Men kjipingene er stakkarslige - fra kvinnemishandleren i rullestol, til guttegjengen som sitter på kafé og diskuterer bordellerfaringer, av mangel på andre erfaringer. 
Ikke at funksjonshemming eller få sexpartnere er stakkarslig i seg selv - men når det fører til en form for selvmedlidenhet som du tar ut på noen som er svakere enn deg, så er det patetisk så det holder. 
Også Marys kjæreste hører til denne gruppen. 
Adoptivforeldrene er fortvilte, men maktesløse tilskuere når datteren forsvinner i klørne på en manipulerende svigersønn fra helvete. 
De tør ikke å gripe ordentlig inn, av frykt for å miste henne fullstendig. 

Men selv de verste av de kjipe følger en forskrudd moral. 
Vi forstår dem på et vis, det er noe av det uhyggelige. 

En innvending kan være at det er noen litt for spesielle tilfeldigheter som binder historien sammen. 
Og i en serie der nesten alle vi møter er komplekse skikkelser, smaker det dårlig at jentene på bordellet forblir en nokså anonym masse med fnisende thai-jenter. 

Men for all del, se denne! 
For skuespillerprestasjonene, for tankeprosessene den setter i gang, og for et mysterium som ikke ligner noe annet du får se på tv denne påsken. 
