Filmen gir en stor og vond klump i magen
Det mest imponerende med «Blindsone» er Pia Tjelta. 
At den er filmet i kun én takning, gjør Tjeltas prestasjon enda sterkere. 

«Blindsone» handler om det som er vanskelig å få øye på. 
Om at et barn sliter, bærer på noe tungt og vanskelig, men holder det for seg selv. 
Helt til det er for seint. 

Vi kommer tett på traumet som Maria (Pia Tjelta) opplever, og følger henne fra tragedien rammer, gjennom det første sjokket. 
Det kommer virkelig brått på Maria, som ikke hadde noen anelse om at datteren Tea gjennomgikk en indre krise. 
Hun forstår ikke hva som har skjedd, skjønner ikke hvorfor. 
Hun vet heller ikke om hun vil få svar. 

Pia Tjeltas prestasjon er enestående, og bærer virkelig hele filmen. 
Hun tar oss med gjennom mange ulike nivå av sorg, fra sjokk til desperasjon, redsel, og dyp, dyp smerte. 
Den hjerteskjærende sorgen er nesten skremmende troverdig. 

Anders Baasmo Christiansen spiller faren Anders, og representerer en annen form for sorgreaksjon, som begynner med sinne og aggresjon. 
Det de to foreldrene gjennomgår preger dem sterkt både fysisk og psykisk. 

Vi får også et innblikk i arbeidet til pårørendesykepleier Martin (Oddgeir Thune), som gir oss det profesjonelle perspektivet. 
Det er han som først avslører for oss at denne familien har en liknende tragedie også i sin fortid. 
Dette kan være et forsøk på å gi en form for forklaring på hva som skjedde, men det kan like gjerne være irrelevant, et blindspor. 
Det er kanskje poenget. 

Det er helt riktig av regissør Tuva Novotny å gjøre denne filmen i en takning, altså 98 minutter uten et eneste klipp. 
Det gir filmen kraft, det er det som gjør den så intens. 
Vi er med i hvert eneste minutt av gråt og hyperventilering, slipper ikke unna, klipper ikke til en time seinere når ting har roet seg ned, når helsepersonellet kan fortelle hvordan det går. 
Det må vi pent vente på. 

At filmen er tatt i en takning gjør selvfølgelig at noen scener føles litt lange. 
Dette er hovedsakelig i starten av filmen, mens alt ennå er hverdagslig. 
Ungdomsprat om ungdomsting er ikke spesielt spennende på film, men er der av en veldig viktig grunn. 
Alt skal virke normalt. 
Tea er en normal jente, og ingen, ikke engang en nær venninne, kan ane at noe er galt. 

Andre scener, som fort kunne blitt kjedelige med en mindre interessant skuespiller i fokus, reddes av Tjelta. 
Hun gir deg ikke lov til å kjede deg, bare tid til å kjenne på Marias smerte. 

Dette er ikke en popkornfilm, det er ingen morsomme pustepauser, men gir en stor og vond klump i magen. 
Og det er nettopp derfor den er så fryktelig viktig å se. 
