Lunkne hormoner
Ungdomsfilmen «Skvis» preges av dårlig håndverk på mange plan. 

FILM: 
Når en film ødelegges av hjelpeløs dialog og svært lite troverdig skuespill, sier man gjerne at tærne krøller seg. 
Det som egentlig skjer, er at den empatien man føler på vegne av skuespillerne, gir seg fysiske utslag i form av murrende ledd og en kriblende flauhet som sprer seg i nervesystemet. 
Men nok om meg. 

«Skvis» følger opp fjorårets «Til siste hinder». 
Den handlet om Ida (Julie Nordhuus), som flytter til ei bygd på Helgelandskysten og blir venner med tre jenter som rir. 
Bak alt det sjenerte skuespillet og den amatørmessige dialogen, skjulte det seg en god standardhistorie om hestedilla, vennskap mellom jenter og forskjell på by og land, noe som skapte en viss velvilje blant oss utenfor målgruppa - og mer enn 26000 solgte billetter. 
Likevel er det ubegripelig at filmen vant Amanda for beste barnefilm, en vurdering som forhåpentligvis sier mer om årets jury enn om norsk barnefilm. 

Guttedilla 

Kathrine Haugen, som var med å utvikle TV-suksessen «Himmelblå», skrev og produserte «Til siste hinder». 
Nå har hun i tillegg satt seg i registolen, uten nevneverdig hell. 
Problemene er de samme som sist, men uheldigvis er ambisjonene større. 
Nå er nemlig hestene byttet ut med gutter på moped. 
Jentene må forholde seg til vesener som vrinsker på en litt annen måte, interessante relasjoner må oppstå, hormonene skal koke og vi må føle intensiteten. 
I stedet er det tærne som reagerer. 

Målgruppa er utvidet fra de hestegale til de guttegale - en mye større gjeng - men jeg tviler på at ungdom over tolv vil tro på disse karakterene. 
I stedet vil publikum begrense seg til tiåringer som er nysgjerrig på hva 16-åringer driver med. 
Filmen har da heller ingen aldersgrense. 

Halvhjertet 

Det gir meg lite glede å være slem mot en ungdomsfilm på lavbudsjett, men det er ikke skuespillerne som bærer ansvaret. 
Jeg tror både Julie Nordhuus og Elise Strømberg Mærlie i hovedrollene kunne klart seg godt i en bedre film, men da må de instrueres grundigere og ikke tildeles replikker som selv en veldressert ponni ville nekte å uttale. 
Det halvhjertede ved «Skvis» understrekes ved at enkelte scener er klippet i hop med ei sløv hagesaks. 
