Filmanmeldelse «A Quiet Place»:Taushet er gull 

Hysj, hysj, hysj – vær stille som mus. 
Virkelig. 

DRAMA/SKREKKFILM 

«A Quiet Place» 

USA. 15 år. 
Regi: John Krasinski. 

Med: Emily Blunt, John Krasinski, Millicent Simmonds, Joah Nupe. 

Noe av det fine med horrorfilmen er at det bare skal en justering til, en liten tvist, for at det skal føles som om noen har fornyet den én gang til. 
Denne utmerkede filmen har en slik god, original idé. 

Noen monstre er kommet til jorden. 
Vi får ikke vite hvordan eller hvorfra eller hvorfor (bra, det er alltid skumlest slik). 
De ser ut som gigantiske stankelbein-aliens, og de angriper ikke det de ser eller lukter. 

Det er lyd som tiltrekker dem. 
Den som er ansvarlig for lyden, enten den kommer fra personen selv eller en gjenstand i dennes nærhet, rives i filler i løpet av sekunder. 

Familien Abbott har mot alle odds overlevd i en ellers utryddet amerikansk småby. 
Hemmeligheten er at datteren Regan (Simmonds) er døv, og at familien behersker tegnspråk. 
De har forskanset seg på en gård, som en gjeng «doomsday preppers», kun utstyrt med en hagle og noe fyrverkeri. 
De tror det finnes tre monstre i den umiddelbare nærheten. 

I tillegg til at enhver liten lyd de gir fra seg vil være være skjebnesvanger, bærer de fire på skyldfølelser og sorg for noe som skjedde for ett og et halvt år siden (som vi ikke skal avsløre her). 

Så blir mor Evelyn (Blunt) til alt overmål gravid. 
Det sier seg selv at barneskrik er det siste denne familien trenger. 
Men de har forberedt seg. 
Lagd barneleker av tøy og isolert kjelleren med lag på lag med avispapir og gamle madrasser. 
Det kan gå. 
Evelyn og pappa 
Lee (Krasinski) må i alle fall tro på det, der de gir begrepet «stilledans» ny mening til Neil Youngs «Harvest Moon» (i hodetelefoner, selvsagt). 

«A Quiet Place» er en sjeldenhet: 
Den fungerer like godt både som drama og skrekkfilm. 
Det faktum at store deler av den er uten tale, er stemningsskapende i seg selv, og gir filmen en elegisk atmosfære (filmmusikken er smakfull og sparsommelig). 

Kravene den setter til skuespillerne er – spesielt til en horrorfilm å være – høye. 
Krasinski (fra amerikanske «The Office»), som også regisserer, lar Simmonds og Blunt dra det tyngste lasset. 
Simmonds lydløse gråt, og Blunts lidelse under filmhistoriens mest inopportune barnefødsel, vil bevege deg, jeg lover. 

Det er en skrekkfilm som kan få deg til å gråte, dette her. 
Like mye som slimete monstre og nerveslitende minutter i akutt fare, er det en historie om hvordan de de verste omstendighetene kan få ut det beste i oss mennesker. 

Bemerkelsesverdig. 
Og veldig spennende. 
