Bokanmeldelse:Karpe Diem - «Dødtid» 

Karpe Diem ville lage noe som ikke var en bandbiografi. 
De endte med en av de beste biografiene over et norsk band noensinne. 

Deres beste plate kom i 2010, de ble Årets Spellemenn i 2011 og styrket nasjonalskatt-statusen i 2012. 
Men med Oslo Spektrum-konserten og «Dødtid» seiler 2013 opp som det største Karpe-året til nå. 

«Dødtid» lanseres som en samling fotografier og skriblerier fra de siste par årenes turnévirksomhet, som ifølge presseskrivet verken er biografien eller historien om Karpe Diem. 

Muligens er det den avslappede innstillingen som gjør utslaget; resultatet er uansett en herlig leseropplevelse, hvor vi kommer godt under huden på både Magdi, Chirag og deres nærmeste - både familie- og bandmedlemmer. 

Fotograf Michael Ray Vera Cruz Angeles («akam1k3») har fulgt dem tett, og har fanget et utall magiske øyeblikk, både de eksplosive og de intime. 
Her er alt med, fra ekstatisk konfettisprut i utsolgt Spektrum til grim hverdag i en kinosal med 46 betalende tilskuere. 

Karpe-guttene kan å skrive; de påpeker selv at det er omtrent det eneste de kan. 
Og de har lagt mye hjerte i disse tekstene, hvor kun én snakker om gangen. 

På subtilt vis fremstår stykkene som rørende kjærlighetserklæringer til duopartneren, selv om de på ingen måte sparer på eddiken - som når Chirag tar for seg det han mener er kortvokste Magdis Napoleon-kompleks. 

Samtidig greier Magdi å skrive om «lillebror» Chirag (seks og en halv uke yngre) uten at det blir pinlig føleri av det. 
I det hele tatt berører disse frittstående tekstene både svulmende sentimentalitet og store, viktige temaer uten at det blir flaut lesestoff. 

I bok som i musikk er Karpe mestre i å balansere mellom det høytidelige og det humoristiske. 

«Dødtid» byr på mye krutt. 
Chirag legger bredsiden til mot både Sirkus Eliassen og Gunnar Greve, mens den hundre prosent straighte Magdis forsvar for cannabis fremfor alkohol må sies å være blant de mer oppsiktsvekkende innlegg i rusdebatten fra artisthold på en stund. 

Bokens styrke ligger i åpenheten. 
Om fedre og mødre, om ekteskap og singelliv, om ubesvarte venneforespørsler til tidligere rapkolleger på Facebook, om 22. juli-markeringer, om mangel på kulturelle referanser. 

«Dødtid» er også med på å utfordre bildet av Karpe som definisjonen av politisk korrekthet: 

«Jeg trodde jeg var blant de beste rapperne i Norge da jeg var 16 år. 
Seksten år! 
Tenk deg hva jeg trodde da jeg var 19 og vi platedebuterte. 
Tenk deg nå.» 

Og duoens ymse spark mot media er lettere å svelge når Magdi røper at han «passer på at jeg ikke har på de samme klærne som på bildene vi tok med Dagbladet i går». 

Boken er samtidig en nydelig hyllest til fans, og et fabelaktig dokument over dedikasjon til eget prosjekt. 
Pretensiøst og jordnært. 
En visuell fest og en lyrisk tivolitur. 

* Slippes torsdag 21. november 
