Drømmefangeren
Miguels debutoppfølger er et smellvakkert og erotisk bevis på at kunstnerhatten ikke trengs for å lage god, mjuk urbanmusikk. 

Med Kaleidoscope 
Dream fortsetter Miguel nedover den lite kokette stien den mjukeste delen av urbansjangeren har begitt seg ut på. 
Albumet er Los Angeles-artistens oppfølger til debuten All I Want Is You, og den plukker opp tråden fra den sexy Art Dealer Chic EP-trilogien han spedde utover årets første måneder. 
Kaleidoscope Dream er utilslørt og lite tilgjort melankoli-R&B/neo-soul; et solid tilskudd til urbansjangerens emo-retning som avdekker svakhetene ved neo-soulens førstebølge. 
til der den burde være. 
Sjangeren trenger ikke lenger å ha på seg en altfor stor kunstnerhatt for å lage god og solid hjertesmerte-musikk. 
Erykah Badus selvhøytidelige konsert i hovedstaden for tre-fire år siden er det beste eksemplet på at den nevnte førstebølgen vek fra det spennende og eksperimentelle til å bli en parodi på seg selv. 
En bøttestein artist med malingsdekt snekkerbukse, drikkende på grønn te og klimprende på en trommepad, latterliggjorde en i utgangspunktet vakker tanke. 

Kaleidoscope Dream, derimot, er erotisk og melodiøs, lavmælt og oppriktig gjennom albumets tretten spor. 
Miguel drar på litt ekstra på sin andre full-lengder. 
Mer gitar, større trommer og en tydeligere elektronikatilnærming er på nippet til å komplisere en nydelig utgivelse. 

Dette er imidlertid en smart kis, som kniper igjen der det kunne ha sklidd ut (pun intended). 
Sylfrekke "Adorn", stadionrock-balladen "Don't Look Back", synthbaserte og drivende "... All", en opplagt falsettvokalist i "How Many Drinks" og et utrøstelig vaginabegjær i "The Pussy Is Mine" er egentlig mer enn nok til å overbevise meg om at dette er et knallalbum. 
Viktigst av alt: den får min fascinasjon for unge, velkledde, syngende afroamerikanske menn til å blusse opp igjen. 

Miguel trenger ikke å leke soula kunstner. 
Han er oppriktig, og det er mer enn godt nok for meg. 
