Enestående Eili i fantastiske «Thelma»
Original. 
Uforutsigbar. 
Uhyggelig. 
Romantisk. 
Ekstremt velspilt. 
Utfordrende. 
Vakker. 
Alt dette er sant om Joachim Triers «Thelma». 
Og om Eili Harboe. 

Thelma 

Sjanger: 
Thriller. 
Nasjonalitet: 
Norge 2017. 
Regi: Joachim Trier. 
Manus: 
Eskil Vogt og Joachim Trier. 
Skuespillere: Eili Harboe, Kaya Wilkins, Ellen Dorrit Petersen, Henrik Rafaelsen. 
Lengde: 
1 time 56 min. 
Aldersgrense: 12 år. 

En liten jente og hennes far vandrer over et islagt vann. 
Under isen ser de fisk svømme. 
Det drikkes kakao fra termos. 
Vakkert og stille. 
Et dådyr dukker opp. 
Faren løfter geværet. 

Åpningscenen er et sjokk. 
Og når «Thelma» er over, har scenen fått en enda dypere, sterkere mening. 
Og antakelig har også filmen slanget seg inn i deg så du aldri glemmer den. 

Thelma (Eili Harboe) ankommer Oslo for å starte studier i biologi. 
Hjemstedet hun har forlatt er en liten bygd på vestlandet, der de sterkt religiøse foreldrene Unni (Ellen Dorrit Petersen) og Trond (Henrik Rafaelsen) bekymrer seg konstant over hvordan det går med barnet i storbyen. 
Thelma føler seg overvåket og invadert av foreldrenes beskyttertrang, men blir etter hvert mer opptatt av medstudenten Anja (Kaya Wilkins). 

Elektrisk tiltrekning 

Tiltrekningen mellom de to er - elektrisk. 
Nesten mystisk. 
For Thelma åpner møtet med Anja døra til et ras av forvirrende følelser og vilje til å forlate den sylsmale stien hun er oppdratt til å vandre på. 

Omtrent samtidig som Anja kommer inn i Thelmas liv, får hun det første dramatiske, epilepsi-liknende anfallet. 
Finnes det en medisinsk diagnose? 
Eller er det et varsel om noe skremmende og uforklarlig? 
«Thelma» er Joachim Triers første norskpråklige film siden «Oslo, 31. august». 
Sjangermessig er den et langt steg videre fra hans tidligere filmer ved å bevege seg inn i det overnaturlige, gåtefulle og sitrende, nesten kriminelt spennende. 
Men tematisk kretser også «Thelma» rundt det emosjonelle og eksistensielle. 
Men mest om gråsonene mellom det gode og onde: hva er man, når man mener godt, men gjør ondt. 
Og hva skal velges når det som godt for meg er ondt for deg? 

For Thelma viser seg etter hvert å være en svært så kompleks rollefigur, utstyrt med ekstraordinære krefter. 
Hun har så mange flere lag en det kristne gudsordet fra landet som konstant ber om unnskyldning. 
For fra første blikk aner vi at det ulmer under det tynne laget av tekkelighet og fornuft. 
Her er en kvinne som ikke helt har greid å undertrykke sin sanne natur, men som kanskje ikke vet det selv. 

Talentfulle Eili 

Eili Harboe mestrer alle Thelmas fasetter med like stor troverdighet, og med imponerende kraft og følsomhet. 
Tenåringsjenta som først fascinerte oss med sin sjarmerende utstråling i «Kompani Orheim», viser her at en helt ekstraordinært talentfull skuespiller er i full blomst, og at den udefinerbare ustrålingen er intakt. 

Også Henrik Rafaelsen gjør et fantastisk portrett av Thelmas far Trond. 
Med mild stemme, logisk empati, bibelvers og brennende blikk har han jernkontroll på datterens sinn og psyke, og skaper isnende uhygge. 
Den kristne legen har valgt fortielse og bønn som sine virkemidler for å tåle ufattelige påkjenninger, både for seg selv og andre. 
Akkurat som Thelma, er Trond en gåte. 
Hva vil han oppnå? 
Hvem er han egentlig? 

Joachim Trier og Eskil Vogt har lykkes til de grader å flette overnaturlige elementer, drømmer og hallusinasjoner sammen med en reell virkelighet som både engasjerer og gir innsikt. 
Legg til fantastisk rollebesetning, musikk, klipp og effekter. 
Og «Thelma» er allerede en moderne, norsk filmklassiker. 
