I hodet på en babusjka
Inni en babusjka skal det finnes flere lag av kvinner. 
I denne russiske mora finnes knapt én dimensjon, for Andrei Zvyagintsev har minimalisert hovedpersonen så langt ned at hun mangler personlighet og dermed troverdighet. 

Russisk. 
2011. 
1 time, 49 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Andrei Zvyagintsev. 
Med: 
Nadezhda Markina, Andrej Smirnov, Jelena Lyadova, Aleksej Rozin. 

Denne russiske filmen handler i all sin uutgrunnelige tungnemhet om at en fattig sykepleier med rik mann velger å hjelpe den teite sønnen sin. 
Det vil du ikke se. 

Hjelpen er ufortjent og uskjønn. 
Men sånn er verden. 
En mor er en mor. 
Mødre er arts-fanatikere og hevet over moralen. 

Vi møter Elena når hun står opp og børster håret og rydder øyenbrynene. 
Hun er gift med den rike gamlingen Vladimir, som tilber sin opprørske datter. 
Men han liker ikke sønnen til Elena, for han er en udugelig fyr som sitter og drikker øl hele dagen i stygg slumblokk og setter nye barn på kona si som han tyranniserer. 
Vladimir vil ikke betale skole for Elenas dumme barnebarn. 

Nå skal vi ta to pauser i handlingen. 
Den første fordi kollega Henning Larsen før forestillingen sa at han hadde sjekket filmtilbudet i vår, og det kommer bare deprimerende filmer fram til juli. 
Den andre er tittelrollen i «Elena». 
For at figuren verken skal fungere patetisk eller demonisk må den russiske regissøren Andrei Zvyagintsev skildre henne uten personlighet. 
Elena er på en måte en milepæl i filmhistorien, som den første kvinnen helt uten personlighetstrekk. 
Eufemisering av middelaldrende offer-kvinner er ikke ukjent i filmdramaer, men hovedpersonene pleier å være overstadig modige eller stillferdig oppofrende eller kloke som profeter eller aldeles hjerteskjærende undertrykte. 
Elena er en tom babusjka. 

Stilen er seinhet, for den skal forføre de forfengelige. 
Etter en del eksposisjonstræl kommer handlingen dit at Elena tar sitt desperate valg. 
Etter det skjer egentlig ingen ting. 
Himmelen burde falt ned. 
Bibler burde brent. 
Barkebiller burde ha spist parken. 
Ble alt bedre? 
Er folka like håpløse? 
Den russiske tomheten synker tilbake i sin hjemløse, fatalistiske melankoli, og så skjønner du at våren betyr noe: 
Du skal gjøre noe helt annet enn å gå på kino. 
