TV-anmeldelse:Fyllefest hos Kloppen 

Til tider minner «En kveld hos Kloppen» om Ylvis-parodien på «4-stjerners middag». 
Men koselig, lettbeint og jovialt er det på festen du aldri helt får være en del av. 

«En kveld hos Kloppen» 

Norsk underholdningsserie i 8 deler 

TV 2, mandager kl. 20.00 

At Solveig Kloppen inviterer et knippe kjente mennesker hjem til seg, er ikke noe dårlig utgangspunkt for et uhøytidelig slarveprogram. 
Det finnes vel knapt TV-personligheter som fremstår varmere eller hyggeligere enn Kloppen. 

Hun har, etter eget utsagn, invitert folk hun er nysgjerrig på eller fascinert av. 
Tre gjester av gangen får komme hjem til Kloppen på Tåsen Hageby, mot at de står for hver sin rett til middagen. 

Allerede i åpningssekvensene er vi sikret empati med Kloppen, der hun må bruke krakk for å se seg selv i speilet når hun skal vurdere kjoler for kvelden. 

I programbeskrivelsen forklarer hun at ved å bli invitert hjem til noen, slapper folk av og viser sider vi ellers ikke ser så mye til. 
Det stemmer nok. 
Og ikke minst stemmer det når sjenkefrekvensen er så hyppig som den fremstår i dette programmet. 

For to ting en legger merke til i de første episodene, er hvordan Kloppen får gjestene til å åpne seg opp i små øyeblikk, og hvor hyppig glassene løftes. 

På en tilsynelatende tilfeldig måte, midt i kutting av rødbet eller fennikel, spør Kloppen om forholdet til kjæresten, eller hvordan skilsmissen har påvirket barna. 
Det fører til gode historier, kuriøse historier, tårer og latter. 

For langt fra alt er alvor. 
Størsteparten av kvelden vies god, gammeldags tant og fjas: 
Allsang, karsk og banjospilling. 

Det er der «En kveld hos Kloppen» ikke bare minner om «4-stjerners middag», men også Ylvis-brødrenes parodi på fylleslabberaset. 
Ikke at gjestene nødvendigvis er fulle, men aftenen oppleves absolutt animert. 

Samtidig klarer Kloppen å balansere mye av rølpepreget med tilforlatelig sjarm og avvæpnende naivitet. 
Når hun og Truls Svendsen er uenige om hvilken del av purreløken som egentlig skal brukes - ringer de Solveigs mor. 
Middagsambisjonene generelt er på folkelig nivå - ostesmørbrød og spaghetti i kjøttsaus er gangbar valuta. 

Tidvis gjøres grep i klippingen som minner om boligannonsetrenden for noen år tilbake, med brå ekstremnærbilder av en krydderplante, en fugl i hagen, eller ølflasker mot et stemningsspredende stearinlys. 
Det fungerer som små pauser, men er samtidig noe distraherende. 
Men at Kloppen av og til ser lurt rett i kameraet, bidrar til at vi føler vi deler en liten hemmelighet. 

Den korte veien mellom de store kontrastene, og hoppene i samtaleemner, gir veldig sprikende inntrykk. 
Programmet er sjarmerende lettbeint, men samtidig hverken fugl eller fisk. 

Å se «En kveld med Kloppen» er litt som å komme på en fest to timer etter alle andre. 
Du får med deg glimt av moro, men du føler aldri at du blir en del av festen. 
