Praktverk om vårt eget hav
En praktbok om havets betydning mellom oss og våre nærmeste naboer. 

Dette forfattende firkløveret har tidligere fortalt oss om hummer, makrell og sjøørret; tre bøker så langt; og her kom så den fjerde: 
«Skagerrak». 

Boken beveger seg innenfor en linje strukket fra Lindesnes til Hanstholm, fra Skagen til Trubaduren (Gøteborg); til Færder og nedover vår hjemlige kyst tilbake til Neset. 

Det er et havområde som alle egder har et forhold til, gjennom alle tider. 
Steinøkser av bergarten diabas, brudt på Skarvøya i Ny Hellesund er gjenfunnet i danske steinaldertufter. 

Her øyner man en gryende samhandel over det som den dag i dag er vår viktigste ferdselsåre: 
Sjøveien. 
Gjennom Skagerrak gikk hele østersjøflåten, og omfanget av trafikken gjenspeiles i Sundtollregisteret (Øresundstollen ) som gjennom de siste år er blitt tilgjengelig på nettet. 

Da forstår man viktigheten av fyrene og hvorfor Lindesnes ble anlagt som det aller første (1656). 
Fyrene har fått fyldig omtale. 
Og selv for dagens seilere med radar, GPS og kartplottere, gir fyrene i det minste en betryggende bekreftelse på at teknikken virker. 
Som kulturhistoriske monumenter er de formidable. 

Trelastfarten på Østersjøen ble gjennom 1800-tallet en av hovednæringene for sørlandsk sjøfart, men i krig som i fred og under skiftende konjunkturer var der stadig trafikk mellom Agder og Vendsyssel. 
Jern og trelast ut - og landbruksprodukter hjem. 

I eldre tider snakket man om ”skutefart”. 
På 1800-tallet ”sluppefart”. 
I humoristiske vendinger også ”kjerringfart”. 
For Skagerrak formidlet også en hyppig blanding av gener. 

Det bringer tema over på det mer diffuse og mindre målbare ”kulturutveksling”, som kortfattet og fleipende gjør at danskene betrakter oss som ”fjellaper”, og øvrige nordmenn har omtalt sørlendinger som ”reservedansker”. 
Kontakten til Bohuslän kommer tydeligere til uttrykk da vi gjennom siste halvpart av 1800-tallet fikk en godt synlig innvandring av fagarbeidere i stein og anlegg. 

Om fiskeriene sier «Skagerrak» at sjøen har mange fiskeslag, men ikke så mange av hver art. 
Men bokens behandling av fiskeriene og fiskerihistorien forteller at innsig av sild og makrell til tider undergraver påstanden. 
Og hjemmefisket var og er viktig. 

Det er alltid interessant når geologer, botanikere og naturhistorikere går gjennom landskapet sammen med kulturhistorikere. 
Da forklares den underliggende basis for menneskelig liv og virke. 

I «Skagerrak» har marinbiologen viktige ting å fortelle. 
Her og nå ligger utfordringene i skjøtsel av sjøen: 
Sjøen som gjennom århundrer har fungert som søppeldunk, tilsynelatende uoppfyllelig. 
Men nå vet vi bedre. 

Boken viser til havarier og organiserte dumpingplasser fra Den 2. Verdenskrig. 
Den viser hva vi alle ser av plastavfall langs våre strender. 
På stille vann, ser man bakevjer i Den norsk strømmen, så fulle av plast, paller, nøter og tauverk at de er ugjennomtrengelige for båter med propell. 

Historien om, og beskrivelsen av Skagerrak er godt og folkelig fortalt, flott illustrert. 
