Anmeldelse:Den grønne bølgen har gitt Daniel Cohn-Bendits pamflett fra 2013 fornyet aktualitet 

De grønnes dilemma. 

Da økologen Jørgen Randers fylte 70 nylig, uttalte han at alt han hadde kjempet for av miljøvern og klimapolitikk var fåfengt. 
For noen år siden glapp det også ut av ham at han ikke trodde miljøkrisen kunne løses innenfor rammen av demokratiet. 
Man kan forstå skuffelsen en kunnskapsrik idealist som Jørgen Randers kjente. 
Men etter høstens valg er det grunn til å tro at hans sinnsstemning er noe lysere. 

Er det noe valget viste, så var det at opinionsendringer er fullt ut mulig innen demokratiet. 
Folk kan lære - og demokratiet er den eneste styreform som har innebygd mekanismer som gjør at ny informasjon kan endre politikken. 

Den store pioner 

Den store pioner 

Som ung sosiologi-student ble han raskt aktiv i anarkistbevegelsen. 
Han hadde tidligere valgt tysk statsborgerskap for å slippe militærtjeneste, og identiteten som både tysk og fransk satte ham i en sentral stilling i studentbevegelsen. 
Han ble deres offentlige ansikt under demonstrasjonene mot de Gaulle i 1967. 

Europa-parlamentariker 

Europa-parlamentariker 

I 2002 ble han president for de grønne i Strasbourg. 
Cohn-Bendit har de senere år gjort seg bemerket som en klar Europa-orientert politiker. 
Han har uttalt at han anser de grønne som den første byggestein for å få til et europeisk statsborgerskap. 
I 2005 støttet han arbeidet med å få til en europeisk forfatning. 

7.juni 2009 kom gjennombruddet for ham i fransk politikk. 
Da fikk han og koalisjonen Europe Ècologie, 16,28 prosent av stemmene. 
Cohn-Bendit og Eva Joly ble den tredje faktor i fransk politikk, til og med foran PS i Paris-regionen. 

Et partiløst Europa? 

Et partiløst Europa? 

Cohn-Bendit mener at det nåværende partisystem - så knyttet som det er til de rådende forestillinger om ubegrenset konsumerisme og vekst - ikke vil kunne stå for den nødvendige omlegging av politikken i Europa. 
Partiene vil ikke kunne stå for en «dyptgående framtidsetikk», som Rasmus Hansson sier det i sitt forord. 
Her gis et ekko av den pessimisme som Jørgen Randers har gitt uttrykk for. 

På ett punkt er Cohn-Bendit klar: 
Selv om han nå aksepterer parlamentarismen, ser han at de etablerte partiene representerer «en uhyrlig sedvane». 
Demokratiet har en lei tendens til å produsere organisasjonsformer som kveler initiativ og nytenkning (likedan med universitetene). 
Å ta stilling, enten for eller imot noe, erstatter gjerne det å tenke. 

Rom for autoritære tendenser? 

ikke 

Rom for autoritære tendenser? 

Eller partiets program blir lite troverdig og så lite gjennomarbeidet at det tiltrekker seg useriøse elementer. 
Vi så tendenser til det hos MDG nå i høst. 

Cohn-Bendits bok gir en erfaren samfunnsaktørs perspektiver på praktisk, grønn politikk. 
Hans temperamentsfulle belysning av alle de de grønnes dilemmaer er vel verdt å lytte til. 
Ikke minst for de idealister som nå vil styre Oslo sammen med Raymond og Marianne. 
