Hjernedød popkornaction på autopilot
«The Hitman’s Bodyguard» prøver å sy sammen så mange elementer at stoffet rakner. 

I Haag står den hviterussiske ekspresidenten Vladislav Dukhovich (Gary Oldman) tiltalt for forbrytelser mot menneskeheten. 

I et fengsel i Manchester får leiemorderen Darius Kincaid (Samuel L. Jackson) et tilbud han ikke kan avslå: 
Hvis han vitner mot Dukhovich, vil hans elskede Sonia (Salma Hayek) bli løslatt fra Amsterdam-fengselet hun soner i. 

I London, i en bil som lukter ræv (blir vi ettertrykkelig fortalt) sitter Michael Bryce (Ryan Reynolds) og pisser på flaske, degradert fra jobben som bodyguard av topp klasse. 
Han gir ekskjæresten Amelia Roussel (Elodie Yung) skylden for degraderingen. 
Men han elsker henne fortsatt. 

Hun jobber nå i Interpol og har ansvaret for å frakte Kincaid til Nederland. 
Da ting floker seg til, gir hun Bryce oppdraget med å få ham til Haag innen tidsfristen. 
Noe som i sin tur kan få ham tilbake på sporet, hvis han lykkes. 

Kincaid og Bryce hater hverandre, av mange grunner. 
Men det er ikke eneste årsaken til at ferden mot Nederland blir humpete og blodig. 
På hjul ligger Dukhovich’ fotsoldater, og de skyr ingen ting. 
Som heller ikke Kincaid gjør. 

Et opplegg som skapt for to timers popkorngnafsing og moro, med andre ord. 
Og visst er her noe å le av. 
Særlig i replikkvekslingene mellom Jackson og Reynolds, og i en liten sekvens der de haiker med en minibuss full av syngende nonner. 
Men mesteparten av tiden ligger en uggen stemning av manglende inspirasjon over både skuespillere og filmen som helhet. 
Det er som om hver og en kjører på autopilot med de ansiktsuttrykkene, frasene og gestene de er eksperter på og ble berømte for. 
Reynolds med sitt lett fårete oppsyn, Jackson med sitt gjentatte «motherfucker», Hayek med sin aksent. 

Det kunne fungert, gitt at filmen synes å ville være en action med hint av tegneserie og 90-tallsparodi. 
Og hadde den vært modigere, mer renskåret, mer elegant og leken – og betydelig mer oppmerksom på sin egen kjerne – kunne den blitt nettopp det: en hurramegrundt-farse av en B-filmparodi som samtidig pirket borti de utydelige skillene mellom institusjonalisert vold, politisk vold og personlig inkarnert vold. 

I stedet får vi en film som bare dundrer av gårde, der likene ligger strødd etter «the good guys», mens en annen og stor, menneskelig tragedie danner et aldeles likegyldig bakteppe for et sammensurium av blodig vold, situasjonskomikk, biljakter, utallige skytescener og romantikk, men der ingen av delene henger riktig i hop. 
Særlig romantikken virker påklistret, som om filmskaperne trengte et ekstra hjelpemiddel for å putte en smule menneskelighet inn i figurene sine. 
Eller som et frieri til kvinnelige publikummere. 

Amsterdams kanaler og smale gater utnyttes relativt bra i noen biljaktscener, men rotete klipp og kameraføring gjør dem mer heseblesende hektiske enn godt er. 

Og så er det den menneskelige faktoren, som innimellom blir vanskelig, også når man ser en tullefilm som dette. 
For det er jo ikke slik at man legger verdens realiteter fra seg når man setter seg i kinosetet, selv om man har lyst. 
Å se biler meie rundt langs fortauer fulle av mennesker og en bombelastet trailer dundre inn på en åpen plass i en europeisk storby, er verken spennende eller gøy i disse dager, bare ekkelt. 
