Bokanmeldelse:Richard Flanagan: 
«Den smale vei til det dype nord» 

Richard Flanagan vant fjorårets Man Bookerpris. 
Det burde han ikke ha gjort. 

Dorrigo Evans er en gammel kirurg og australsk krigshelt fra annen verdenskrig som lever i et ulykkelig ekteskap og forsøker å glemme fortiden ved å hengi seg til hyppige sidesprang. 
Mange år tidligere satt han i japansk krigsfangenskap og arbeidet på «Dødens jernbane» i jungelen mellom Burma og Thailand, der titalls tusen fanger mistet livet. 

Hans andre store ulykke i livet er at han før krigen forelsket seg hodestups i den egenrådige Amy Mulvaney, besværlig nok hans onkels kone, med en påfølgende kjærlighetsaffære preget av ulykkelige drømmer om en felles fremtid. 

«Den smale vei til det dype nord» er i høyeste grad en roman om livet selv, om valg som tas og ikke kan gjøres om på. 
Det er også en episk kjærlighetsroman og en til tider temmelig grafisk utleverende fortelling om hvordan krigens grusomheter setter menn på prøver som forandrer dem for alltid. 

Forfatteren har uttalt at han har latt seg inspirere av opplevelsene til hans egen far, en av få australske soldater som overlevde slavearbeidet under byggingen av «Dødens jernbane». 

Flanagan skriver med en bred og tidvis ganske grov penn, som stadig veksler synsvinkel fra Dorrigo til Amy, til medfanger og japanske fangevoktere. 
Dessverre fører bruken av tredjeperson til overforklarende psykologisering av karakterenes følelser – en svakhet som blir tydeligere utover i romanen, når innholdet går på tomgang og sideantallet vokser. 

Når jeg for n'te gang hører om Dorrigos voldsomme ensomhet i et ekteskap uten dypere kjærlighet, nærmer det seg et triviallitterært nivå både i form og innhold. 
Forfatteren stoler rett og slett for lite på leseren – et typisk tegn på en middels god forfatter – og er for bundet av konvensjoner og lettkjøpt «visdom» av typen «verden er, den bare er». 

På sitt beste har Flanagan et mandig og metaforisk blikk som fungerer: 
«Han sov godt uten kvinner. 
Han sov aldri uten en bok». 
I andre tilfeller blir hans metaforglade skrivelynne lettere komisk: 
«Pupillene hennes var store som tinntallerkener». 

Det skal ha tatt Flanagan tolv år å få boken ferdig. 
Ikke overraskende, gitt romanens store spenn i tid og geografi, og et krevende historisk materiale. 
Det er tydelig at det ligger svært mye research til grunn for skrivingen, med høyt detaljnivå og overbevisende tidskoloritt. 

Av en Bookerpris-vinner forventer jeg likevel langt mer, og noen litterær feinschmecker er denne forfatteren ikke. 
