Ikke akkurat delikat på Delikatessen
Maten står dessverre ikke i stil med ambisjonsnivået på Delikatessen by Foodfighters. 

Delikatessen by Foodfighters har alltid vært en av våre klare favoritter under 100-Ugå i Sandnes. 
Derfor var det ikke fritt for at forventningene var forholdsvis høye til hva restauranten kunne få til på kveldstid. 
Vi ble vist til et bord og fikk utdelt hovedmenyen og en delemeny som kunne bestilles i to versjoner. 
Vi valgte den største, en variant med litt ulik spekemat, salater og kjøttretter som til dels gikk i asiatisk retning. 
Men først måtte vi flytte oss over til et annet bord, fordi sjefen hadde ringt og gjort en ny vurdering av hvor et større selskap skulle plasseres senere den kvelden. 

Les flere restaurantanmeldelser her. 

Kanskje burde sjefen heller ha vært på jobb i stedet for å diktere de ansatte per telefon. 
Det var i hvert fall ingen tvil om at de var for få til å kunne levere god service til så mange gjester som var innom denne kvelden, selv om de var hyggelige og smilende de gangene vi var i kontakt med dem. 

Restauranten har et litt kryptisk vinkart, hvor vinene kun er omtalt ved druetype eller vintype, ikke produsent. 
De har to hvite og to røde på glass, men var utsolgt for den ene røde. 
Servitøren vår anbefalte hvitvin til menyen, nærmere bestemt en «halvtørr chablis». 
Selv om vi aldri har smakt denne vanligvis så knusktørre vinen i halvtørr utgave, kom vi fram til at riesling nok var et bedre valg til maten, og snart kom en variant fra kvalitetsprodusenten Leitz på bordet, stivt priset til 3,5 ganger polpris. 

Grei start, håpløst kjøtt 

Så kom rettene i forholdsvis rask rekkefølge: 
Tre forskjellige, gode spekepølser og parmaskinke på en fjøl, ristet, lyst og godt brød, grei aioli, dvaske oliven. 

Deretter fulgte det som noe uventet ble stående som måltidets høydepunkt, en smaksrik salat av bakt gresskar, grønnkål, nøtter og fetaost, servert med rikelig med sprø og spicy topping. 
Neste servering var en skål kyllingvinger som svømte i en altfor salt, soyabasert saus, samt en salat med sprøtt og tørt lårkjøtt av and, dvaske grønnsaker og appelsinfileter i en salt og pregløs dressing. 
I den siste retten hadde kjøkkenet av ubegripelige grunner kommet fram til at det var en god idé å glasere pinnekjøtt med honning, drysse over sprøløk og sesamfrø og servere med de samme appelsinbåtene som i forrige rett. 
Ved siden av ble det servert en rotmos som var så salt at den ikke klarte å skape den høyst tiltrengte balansen til det salte kjøttet. 

Lang ventetid 

Etter å ha ventet lenge og vel fikk vi bestilt dessert og kaffe. 
Sistnevnte var så absolutt god, men dessertene var ingenting å skrive hjem om. 
Medspiseren er vanligvis lett å blidgjøre så lenge desserten hans er sjokoladebasert, men brownien her var tørr og pregløs, og fylt med en ikke helt vellykket blanding av tørket frukt og nøtter. 
På toppen dukket det opp en kule anonym kjøpe-is og seigt popcorn med karamellsaus. 
Det smakte kunstig og rart. 
Undertegnede valgte riskrem, som var forholdsvis anonym på smak og toppet med god bringebærsaus, ristede nøtter og biter av kritthvit fabrikkmarsipan. 
Ingenting å skrive hjem om, men helt greit. 

Fra vi var ferdige med hovedretten til vi hadde fått dessert og regning, gikk det halvannen time. 
Det er selvsagt altfor mye. 
Det er mye annet som også trenger å bli bedre på dette stedet, og som kan ordnes med enkle grep. 
Ikke lever flekkete menyer til gjestene. 
Vurder om man kan bytte ut de etter hvert ganske godt brukte tallerkenene i hvert fall én gang i løpet av måltidet når gjestene har bestilt mange retter. 
Og sørg for at restauranten er godt nok bemannet når man vet at det kommer mange gjester. 
Det burde ikke være så vanskelig å få til. 
Dessuten vet vi fra tidligere besøk at kjøkkenet er i stand til å lever langt bedre enn de gjorde denne kvelden. 

Delemeny for to, aperitiff, en flaske vin, dessert og kaffe kom på rett under 2000 kroner. 
Det er det ikke verd når opplevelsen er så middelmådig som dette. 
