Anmeldelse:«He Named Me Malala» 

Dokumentaren om Malala er en dårlig film laget med de beste hensikter. 

FILM: 
Den pakistanske menneskerettighetsaktivisten og nobelprisvinneren Malala Yousafzai er en imponerende kvinne. 
I en alder av 15 år ble hun skutt av Taliban for sitt engasjement for utdanning for kvinner, men snarere enn å drepe henne skapte skuddene en folkehelt, et ytringsfrihetssymbol og en merkevare. 
Davis Guggenheims dokumentarfilm «He Named Me Malala» har mange svakheter, og de fleste av dem skyldes at den er en film laget for å opprettholde myten og merkevaren Malala snarere enn å forsøke å gå i dybden på den forbløffende historien eller den unge kvinnen i begivenhetenes sentrum. 

Symbol 
I form minner «He Named Me Malala» mest om en kampanjevideo for en amerikansk presidentkandidat, og når hovedpersonenen selv instruerer regissøren om å ikke stille vanskelige spørsmål framstilles det som en gemyttlig spøk. 
Yousafzai er ikke bare en karismatisk taler, hun er også i besittelse av en uimotståelig keitete sjarm, og Guggenheim har gjort plass til såpass mye av begge deler at det rett og slett ikke er plass til kritiske spørsmål. 
Og hvorfor — kan man nå spørre — skulle det egentlig være det? 

Det er vanskelig å ikke beundre Malalas engasjement for kvinners rett til utdanning, og det er ingen tvil om at hun er en kilde til optimisme og håp for veldig mange rundt omkring i verden. 
Men fenomenet Malala betyr ulike ting for ulike mennesker, og i Vesten brukes hennes historie først og fremst som et bevis på den universelle gyldigheten av våre egne verdier og prinsipper i møte med kulturer som ikke deler dem. 

Virkelighet 
Til grunn for den vestlige omfavnelsen av Malala ligger det en selvtilfredshet som det er på sin plass å problematisere i en dokumentar som dette, men det er ikke Guggenheim interessert i. 
Snarere lar han hennes far Ziauddin røre seg selv til tårer med sin egne patosfylte historier — og det uten snev av verken ironi eller skepsis. 

Blant de mange utilstrekkelige fortellingene Vesten griper til i møte med islamske fundamentalister er inndelingen av verden i en konflikt mellom frihet og tvang den mest virkelighetsfjerne og minst konstruktive av dem alle. 
Fascismen skal alltid omtales ved sitt rette navn, men når det kommer til dype kulturkonflikter gjelder det å holde hodet kaldt, og i så måte er det lite hensiktsmessig å se seg blind på sin egen, slagordspregede retorikk. 

Engasjement Misforholdet mellom lettfattelig retorikk og en kaotisk og kompleks verden er tema for årets beste og mest forbigåtte dokumentar «Bitter Lake», hvor regissør Adam Curtis forsøker å forklare hvorfor virkelighetsbeskrivelsene til vestlige ledere de siste 70 årene har blitt stadig mer simplistiske — og da særlig hva gjelder Midtøsten. 

Curtis gjør en imponerende jobb med å trekke opp de lange historiske og økonomiske linjene, men det som framfor alt gjør «Bitter Lake» til en stor film er den virtuose måten han hele veien bruker arkivklipp fra tv, film og sosiale medier til å så tvil rundt fortellerstemmens allvitenhet. 
Resultatet er at man sitter igjen med følelsen av at selv om filmskaperen har mange gode poenger, er kartet han tegner opp i beste fall en grov skisse av terrenget. 

I «He Named Me Malala» er det ikke plass til tvil — faktisk er det ikke plass til noe som ikke aktivt bidrar til å bygge opp under bildet av unge Yousafzai som selve inkarnasjonen av det moderne ytringsfrihetsprinsippet. 
Og mangelen på kritiske ambisjoner er så åpenbar at det er legitimt å spørre om det i det hele tatt er hensiktsmessig å bedømme filmen som en dokumentar i tradisjonell forstand. 

Propaganda Davis Guggenheim har laget en kampsang for jenter i Afghanistan og Nigeria som nektes skolegang; en informasjonskampanje for bistandsorganisasjoner som jobber med utdanning i den tredje verden; en tåreperse for vestlige kinogjengere som i likhet med Malalas far setter pris på å ta til tårene over sine egne moralske prinsipper. 
Han har med andre ord laget et stykke god gammel dags propaganda; en ganske dårlig film som ganske sikkert vil bli brukt til å uttrette mye godt, men som likevel ikke lar seg forveksle med god kunst. 
