Suverent fiolinspill og mektig korklang
Ingerine Dahl imponerte stort i ny norsk fiolinkonsert. 

KLASSISK MUSIKK: 

Mozart: 
Ouverture til Figaros bryllup 

Jan Erik Mikalsen: 
Fiolinkonsert 

Mozart: 
Ave verum corpus 

Bruckner: 
Te Deum 

Ingerine Dahl fiolin, SSO, Stavanger symfonikor, sangsolister, dir.: 
Eivind Aadland. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Torsdagens konsert bød på en urfremføring av en norsk komponist, Jan Erik Mikalsens Fiolinkonsert. 
Mikalsen er en uhyre produktiv komponist, f.eks. ble hans klaverkonsert ”Just for You” nylig urfremført med Oslo-filharmonien. 

Fiolinkonserten er et bestillingsverk av Ingerine Dahl, som virkelig fikk spilt på alle strenger og vist sin musikalitet i et særdeles mangslungent verk. 
Det begynte med høye, sildrende toner i solofiolinen og strykerne, men etter hvert overtok drønnene fra slagverk og messing som er så karakteristiske for Mikalsen. 
Noen ganger følger det noe foruroligende med disse virkemidlene, men det blir aldri skremmende. 
Snarere assosierer vi til naturinntrykk, kanskje særlig bølger som slår mot klippene. 
I den første satsen, Lontano (fjern, langt borte fra) fløt fiolinen liksom oppå bølgene, som snart var krusninger på overflaten, snart voldsomme i sine urolige bevegelser. 

Mestret suverent 

I andresatsen, Cadenza, spilte solo-fiolinen nesten helt alene, som det seg hør og bør i en kadens. 
Det var en krevende sats for solisten, men enda mer krevende var tredjesatsen, nok en Lontano, siden stemning og uttrykk her var så skiftende. 
Ja, det var en tour de force for solisten, men som hun mestret suverent. 
De høye, lyse tonene Ingerine Dahl tryllet frem, var sylskarpe og klokkeklare. 
Siste sats, Tenebre (mørke), som mot slutten har et godt skjult sitat fra Alban Bergs fiolinkonsert, endte med en ensom, høy tone som liksom knytter an til åpningen av verket. 

En korklang som var både mild og fulltonende 

Konserten åpnet med Mozarts korte ouverture til Figaros bryllup. 
SSO under ledelse av Eivind Aadland spilte den med det rette hurtige tempo og med stor presisjon. 
Aadland var i det hele tatt en ideell dirigent for kveldens mangslungne program. 

Etter pause fikk vi to verk som sto godt til hverandre, begge med religiøs tekst på latin. 
Mozarts korte men uttrykksfulle motett Ave verum corpus (Hill deg, du sanne legeme) ble fremført med en mildhet i uttrykket av kor og orkester som man bare sjelden hører. 
Og både foredrag og tempo var slik at skjønnheten i dette lille verket fikk lyse. 

Bruckners Te Deum, egentlig Te Deum laudamus (Vi priser deg, Gud), er så å si symfonisk anlagt. 
Eller rettere: 
For Bruckner var det kirkemusikkens substans som skulle overføres til symfonien og ikke omvendt. 
Mens Bruckners motetter er beregnet for kirken, er Te Deum skrevet for konsertsalen. 
I Fartein Valen-salen klang den godt både i orkester, kor og fra kvartetten av solosangere som ikke har en særlig stor rolle i dette verket. 
Særlig merket jeg meg korets evne til å øke styrken (crescendo) på en jevn måte. 
Men selv denne gode fremføringen overbeviste meg ikke om at Bruckners Te Deum er et verk jeg gjerne hører. 
Da er det annerledes med symfoniene og en del av motettene. 

I år fyller Norsk Komponistforening 100 år. 
Det blir behørig markert her i Stavanger. 
Torsdagens konsert kan regnes som den første i en serie på ni, alle med norsk musikk. 
Hele 35 komponister vil bli presentert, derav en rekke unge og flere urfremføringer. 
