Jonathan Wilson:En utypisk oppbruddsplate 

Brudd gjør vondt, men Jonathan Wilson lindrer smerten. 

Jonathan Wilson: 
"Rare birds" (Bella Union/Border) 

Jonathan Wilson har gitt ut plater i 20 år, men entret ikke banen for alvor før med "Gentle spirit" i 2011 og "Fanfare" i 2013. 
Deretter kom det bare en ep inntil nå. 

Isteden har 43-åringen produsert plater for Father John Misty, Conor Oberst, Roy Harper og Karen Elson, samt vært en viktig brikke i revitaliseringen av Laurel Canyon som et musikalsk senter i Los Angeles. 
I tillegg har han turnert med Roger Waters. 

Hans tredje album er en oppvisning i elegant produksjon og vakre partier, men krever også at lytteren følger ham på ferden. 
De korteste kuttene er snaue fem minutter, mens to passerer åtte minutter. 

De to første platene var preget av californisk 70-tall og inneholdt gjester fra den tiden. 
Nå tar han i bruk synther og trommemaskiner og er opptatt av hva den britiske produsenten Trevor Horn gjorde på 80-tallet. 

Samtidig skildrer platen et samlivsbrudd, men uten bitterhet. 
Wilsons mål med albumet har vært lindring. 
Singelkuttet "Over the midnight" handler derfor om et sted der elskende kan eksistere i fred: 

This world it is burning 

but don’t it feel incredible? 

Whisper in my ear and tell me 

what you see in the flames 

Musikken er av det livsbejaende slaget, og teksten er rene "Imagine": 
No fear, no hatred, no killers, no guns. 

I "There's a light" synger han om lyset som skinner over oss alle, om kjærlighetens mirakel og om noe som blåser i vinden: 

There is a feeling in the California air 

There is lust for peace 

And righteousness everywhere 

Wilson er kanskje en neohippie, men det kan verden trenge. 

Han åpner platen med "Trafalgar Square", en sang fargelagt av jobben i bandet til Roger Waters. 
I det minste til vi kommer til refrenget, for Wilson følger sjelden den strake veien. 
Brooklyn-bandet Lucius er med. 

Selvransakende "Me" åpner på Lennon-vis, mens "Sunset Blvd" er om kjærligheten som kom og forsvant igjen. 
Strykerne pakker oss mykt inn før vi når et forsiktig klimaks. 

Tittelkuttet "Rare birds" er en energisk sang på tur i verdensrommet, som plutselig får et countryvers. 
Vakre "49 hairflips" starter som en kjærlighetssang med Father John Misty i koret, men det går galt mot slutten: 

I believe in you 

Do you believe in me? 

No, we don’t believe in anything. 

"Miriam Montague" lyder som et utelatt kutt fra "Sgt. 
Pepper" eller "Village Green", pluss et avbrekk som inkluderer en jazzblåser. 
"Loving you" ble improvisert fram da new age-pioneren Laraaji kom innom studioet og handler om den kompliserte kjærligheten. 
Fortell det til jenta og deretter til psykologen. 

Wilson er også innom religion, som i "Living with myself" med Lana Del Rey: 
I'm living with the fear of God every single day. 

"Hard to get over" smaker av et hardt samlivsbrudd. 
En forholdsvis komplisert sang og en sterk kontrast til country-folken i "Hi ho to righteous". 
Sistnevnte har riktignok noen taktskifter underveis. 

"Mullholland queen" inneholder bare et piano, inntil strykerne kommer mot slutten. 
På nytt er konstruksjonen førsteklasses. 

Dermed er vi ved veis ende, både for platen og for et forhold. 
Wilson ønsker helbredelse framfor bitterhet, det beroligende framfor det opprivende. 
80 minutter med naturmedisin. 

Beste spor: 
"There's a light", "49 hairflips", Sunset Blvd". 
