Afghansk apokalypse
Carsten Jensen har skrevet en mektig og imponerende roman om Afghanistan. 
Men like mye om krigens landskap, både det fysiske og det mentale. 

Endelig har vi fått den store Afghanistan-romanen, jubler danske kritikere og triller seksere på terningen. 
Og det er mange grunner til å rose Carsten Jensens ferske beretning "Den første sten". 
Men før vi følger ham inn i de afghanske fjellene, tar vi en lynrask omvei. 
Til Vietnam og til Kongo.Jensen har nemlig skrevet en fortelling i nært slektskap med Coppolas klassiske krigsfilm "Apokalypse nå!" (1979) som er lagt til den amerikanske krigføringen i Vietnam. 
Denne igjen lente seg tungt på Joseph Conrads roman "Mørkets hjerte" (1899) om elfenbeinshandleren Kurtz som bygget sitt brutale galskapsrike ved kongoelvens bredder. 

Alle de tre historiene skildrer krigslandskapet, både det fysiske og det mentale, på mesterlig og utfordrende vis. 
Og alle steder står avhopperen helt sentralt, mannen som forlater sine egne og etablerer samfunn, eller psykologier, styrt av regler langt utenfor sivilisasjonen. 

Eller den tilsynelatende sivilisasjonen. 

Kollektivt mangfold 

Så er vi tilbake i "Den første sten", en svær roman. 
Journalisten og forfatteren Jensen spenner opp et svært lerret allerede fra starten av — her møter vi nesten 30 danske soldater i fredens tjeneste. 
På nesten dokumentarisk vis loser han leseren gjennom et mangfoldig og sammensatt bilde av enkeltpersoner og kollektiv. 
Først framstår danskene som en samlet tropp, uniformert og avindividualisert i og utenfor det rutinepregede leirlivet. 

Men raskt slår nyansene inn, vi ser at troppens medlemmer har ulike motiver for å melde seg frivillig til en krig langt hjemmefra, vi ser at de reagerer ulikt på de ekstreme forholdene de lever under - enten det er i venting, i frykt eller i kamp, vi ser at noen preges tungt av realitetene mens andre forsøker å leve som i et dataspil eller under en krigersk gud. 

Smak av reportasje 

Ganske raskt får vi også alt det andre; relasjonene til alle der hjemme, og enda viktigere, stadig flere biter i det store bildet som skal tegnes - av Afghanistan og krigen, eller krigene, som river landet i filler. 
Den lokale ordføreren som gjerne vil samarbeide. 
Tolken som vet at han betraktes som en forræder. 
Krigsherrene som skifter allianser så snart anledningen byr seg. 
Kvinnene som opplever seg som mennenes eiendom uten egenverdi - eller kvinnene som jager sine sønner inn i døden. 

Her er den virkelig store styrken i Jensens prosjekt. 
Han nærmer seg temaet som reporter, han gjengir virkelighetene han har møtt på utallige reiser i landet, og bokens første halvdel både lukter og smaker journalistikk midt inne i det diktede romanuniverset - sterkt fordi det er så saklig, så nøkternt, så beskrivende, så tett på små og store hendelser i en slags krigens skygge. 

Action, folkens! 

Så skifter plutselig romanen tempo og perspektiv: 
En av de danske soldatene bryter ut, velger sin egen avsindige vei helt utenfor alle rammer og regler. 
Resten av troppen starter jakten på ham, og boken blir brått en actionbasert thriller som formelig skriker etter en filmatisering (jada, filmrettene er allerede solgt). 
I tillegg skifter fortellerstemmen: 
Midtveis overtar en dansk etterretningsagent resten av historien og forteller den i jeg-form helt fram til siste side. 

Bruddene er så radikale at de kunne torpedert hele prosjektet, men Jensen har full kontroll både på virkemidler og framdrift. 
Og han etterlater leseren utmattet i grenseområdene mellom Afghanistan og Pakistan, uten klare bilder av rett og galt, helter og skurker, sivilisasjon og barbari. 

Det kunne like gjerne vært i Vietnam. 
Eller Kongo. 

Eller i en annen krig. 

Korrespondentens bok: 

Omdal om krigen: 
