Nordnorsk soul som får snøen til å smelte
Bylarm-aktuelle Heidi Solheim går fra blues til soul/pop på solodebuten. 

ALBUM: 
Ikke hørt om Heidi Solheim? 
Kanskje kan det skyldes at hun holder til i Tromsø og ikke har vært å høre så mye i Oslo-området. 
Men det bør endre seg raskt. 

Vi har å gjøre med et stort talent som er midt i blomstringstida. 

«Jente med rett til å heve stemmen», skrev jeg om Heidi Solheim etter å ha hørt Tromsø-bandet Pristine under Bylarm i fjor. 
Som soloartist har vokalist Heidi Solheim tatt tempoet ned betraktelig - men uten at det et øyeblikk blir tannløst. 

Memphis Som vokalist i Tromsø-bandet Pristine har Solheim såvidt rukket å lande etter en meget vellykket tur til Memphis, USA, der bandet kom til semifinalen i International Blues Challenge. 

Tilsammen 118 band og 85 artister deltok i konkurransen. 
Som vinnere av Union Blues Cup for 2011 representerte Pristine Norsk Bluesunion, og etter rapportene å dømme gjorde de seg kraftig bemerket i bluesbyen. 

En annen side Men Solheim nøyer seg ikke med å fronte og skrive låtene til bluesrockbandet Pristine, hun har også ambisjoner som soloartist. 
Når hun nå albumdebuterer med «Found», har hun virkelig også funnet en annen side av seg sjøl. 

Hun er et funn, for å leke litt videre med albumtittelen. 

Den andre sida av Solheim er ikke den hissige og litt hypre bluesdama, men en myk singer/songwriter-stemme i soul/pop-landskapet. 

Samme produsent 
Hun er ikke gått langt for å finne samarbeidspartnere, heller. 
Jaga Jazzists Andreas Mjøs trakk også i trådene da Pristines utmerkete debutalbum «Detoxing» ble spilt inn i fjor, og flere av musikerne i bandet er med. 
På «Found» lener produsent Mjøs og Solheim seg mer mot stemninger enn rå kraft. 

Solodebuten begynner ganske så stille og sakte, men bygger seg opp med mer og mer energi og styrke, før hun tar ned tempoet igjen mot slutten. 
Dermed får hun utnyttet stermmen maksimalt. 

«My Bad» Åpningen «I Give In» kan minne om Ane Brun i uttrykket. 
«Seduce Me» fortsetter i samme leie, i slekt med Karen Jo Fields «Embrace Me», med var og fin fargelegging av gitarist Espen Elverum Jakobsen (Pristine/Adjágas). 
I «Come What May» kommer autoriteten i stemmen bedre fram. 
Låten er krydret med varsomme blåsere og fløyelsmyke harmonier. 

«Alone» kunne vært en Björk-låt. 
Og så singelen «My Bad», da. 
Det er tidlig på året ennå, men jeg tør likevel å påstå at dette kan komme til å stå igjen som en av de fineste balladene du forhåpentligvis fikk høre i år - sjelfullt og vakkert. 

«Too Little Too Late» er ikke stort dårligere, mens oppfordringen «Undress Me» slår hardere. 
Tittellåten «Found» og «Enough» er deilig, myk soul. 
«Erase my name», synger hun i avsluttende «Away From You». 

Ikke ta det bokstavelig. 

Pristine spilte på Bylarm i fjor, og i år stiller hun som soloartist - under Østkanten Bluesklubbs Bylarm-konsert på Herr Nilsen i Oslo tidlig i morgen kveld (lørdag). 
