Høyresiden er livredde «Borat»-stjernas nye serie.Med god grunn 

Men får Sacha Baron Cohen oss fortsatt til å le til vi får vondt i magen? 

Tolv år etter «Borat» er sjokkstunt-komiker Sacha Baron Cohen, som også står bak figurer som Ali G og Bruno, tilbake for å få deg til å sette aperol spritz’en i halsen. 
Men har mannen som gjør alt han kan for å utfordre god smak, folkeskikk og selvhøytidelighet fortsatt evnen til å provosere, åpne øynene våre, og ikke minst få oss til å le til vi får vondt i magen? 

Svaret på de to første spørsmålene er et gedigent «jeg vet ikke», noe som egentlig sier mer om tiden vi lever i enn om kvaliteten på SBCs ferskeste prosjekt. 

Svaret på det siste er heldigvis et rungende ja. 

Sniklansering 

«Who is America?» ble sniklansert denne uken, med god drahjelp fra engstelige høyrevridde politikere (blant andre Sarah Palin) som i et forsøk på forebyggende damage control innrømmet at de hadde latt seg lure til å intervjues av en av Cohens karakterer og prøvde å sverte ham som en gudløs sosialist som gjorde narr av krigsveteraner. 
De skal ha for forsøket, men han kunne vel ikke bedt om bedre reklame. 

Vanvittige verdensbilder 

Formmessig er ikke serien veldig langt unna ting han har gjort tidligere: under dekke av å være en dokumentarserie med høyrevridde tilbøyeligheter intervjuer en ugjenkjennelig Cohen forkledd bak imponerende sminke diverse representanter for dagens Amerika. 

Noen av segmentene virker mest å være en showcase for Cohens figurer, der intervjuobjektene utfordres til å nikke høflig til de vanvittige verdensbildene som presenteres i diametral kontrast til deres eget. 

Først ut er den uføre «patrioten» Billy Wayne som benytter seg av insinuerende konspirasjonsteori-filmspråk da han prater med en høflig Bernie Sanders og gir Obamacare skylden for at han gikk fra å være frisk til plutselig å bli diagnostisert med diabetes I og II og kalkavleiringer, og årsaksforklarer tingenes tilstand med et analyse- og argumentasjonsnivå på linje med den gjengse Resett-kommentator. 
(Dette er figuren som også skal ha intervjuet Palin. 
Innslaget med henne er ikke med i denne episoden, noe som til min store glede svekker påstandene om at forargelsen hennes bare er et oppkonstruert PR-stunt.) 

Høyrehumor 

Neste innslag, og episodens morsomste, leveres av den briljante venstreliberale stereotypen Dr. Nira Cain-N’Degeocello, som introduserer seg som «en cis-kjønnet, hvit, heterofil mann, og det beklager jeg». 

Å sitte å se Dr. Nira spise middag hos et kristenkonservativt republikanerpar og med både fortvilelse og selvutslettende forståelse fortelle om da kona bedro ham med et stort sjøpattedyr er fabelaktig «høyrehumor», paradoksalt nok levert fra en mann som åpenbart tilhører den liberale siden av det politiske spekteret. 
Det avkler på samme tid både grenseløs politisk korrekthet hos virkelighetsfjerne, venstrevridde akademikere, og de parodiske fordommene mange har mot dem, med en selvironi som den dundrende selvhøytidelige høyresiden aldri har evnet å utvise. 

Tredje innslag er det med minst satirisk slagkraft, der en britisk eks-fange besøker et kunstgalleri for å vise maleriene han har laget i fengselet, med samtlige av sine egne kroppsvæsker som råmateriale. 
Det er litt uklart hva Cohen egentlig prøver å oppnå her, men galleristens rause entusiasme gjør i hvert fall at det hele egentlig ender opp som ganske søtt, oppi alt det ekle. 
Kanskje det også er meningen, å minne oss på hvor ålreite og åpne amerikanere faktisk kan være. 

Skarpladd satire 

Det er først i fjerde innslag at det er intervjuobjektene som blir målskive, og satiren bokstavelig talt blir skarpladd. 
Så er det også først nå han går for de store, republikanske fiskene. 
Her er Cohen den israelske obersten Erran Morad, «terrorist-terminatoren», som med så tullete aksent at det virker som han egger intervjuobjektene til å avsløre ham, lokker en håndfull våpenlobbyister og politikere fra GOP til å støtte sitt prosjekt «The Kinder Guardians»: våpenopplæring for småbarn fra 4 år og oppover. 
«My son was in the very first program, may he rest in peace. 
He died doing what I love», forteller Morad, uten at intervjuobjektet fortrekker en mine. 

Politikernes velvillighet til ukritisk å delta, selv da det skal spilles inn en nusselig reklamesang for maskinpistoler med kosedyrhoder (The Gunny Rabbit, The Uzicorn, osv) rettet mot barnehagebarn, eller Morad drar voldtektsvitser om kona si til rungende latter fra nok en gammal, hvit pamp, sier hvor utforbakke det har gått med Verdens Besteste Demokrati™ de siste årene. 

Ingen feller 

Provoserende? 
Forhåpentlig, men kanskje ikke på den måten man ønsker. 
Har du sett ekte NRA-reklamer, eller følger presidenten på Twitter vet du at satiren i praksis aldri vil kunne overgå virkeligheten, og at de ikke engang prøver å pakke inn sine totalitære holdninger og angrep på demokratiets grunnmur lenger. 
Og i en tid der de kognitive rullegardinene så til de grader er trukket ned, der ethvert motargument ikke blir møtt med selvransakelse eller et ønske om å forstå, men heller med å grave seg lengre ned i skyttergravene, støtte sitt lag samme hvor moralsk forkvaklet det er – bare fordi fordi, og heller spore av debatten ved å diskreditere sendebudet, er det kanskje ikke realistisk å forvente at et program som «Who is America?» vil føre til annet enn ytterligere polarisering. 
Den skinnmoralske forargelsen er allerede i gang, for hvor uanstendig er ikke Cohen når han seiler under falskt flagg og lurer deres høflige, velmenende politikere til å si ting som vil få selv en reinspikka fascist til å rødme? 

Det er selvsagt å bomme grovt på ballen. 
Cohens genistrek denne gangen er at han egentlig ikke gjøre noe som helst for å avkle noen. 
Det er ingen feller her, ingen lures til å gå på akkord med en eneste av sine verdier. 
Til tross for forkledningen er han 100% åpen med det han får dem til å gjøre. 
Disse politikerne promoterer ikke våpentrening for fireåringer fordi de er høflige, eller fordi de har misforstått hva han sier. 

De gjør det fordi de er enige. 

De er Amerika, 2018. 

Anmeldelsen er basert på første episode. 
