«Now it’s dark» byr på en hypnotisk natt i Stavanger
Bli med Alice ned i kaninhullet. 

Det etterlyses ofte både mer originalitet og vågemot i norsk film. 
Regissør Arild Østin Ommundsen har hørt kallet, og leverer her en intens og mørk dramathriller om en natt i Stavanger. 

Ommundsen debuterte i 2000 med Mongoland, og satte tonene for en ny, frisk og ung bevegelse i norsk film. 
I Now it’s dark er han tilbake med en film som både overrasker og imponerer med sitt sammensatte filmspråk som leker et sted mellom realismen og surrealismen. 

Fra mystiske spåmenn til skrikende katter 

En ung kvinne, Lene (Silje Salomonsen) heter hun, vandrer rundt i et vakkert hus. 
Hun sovner, og mørket senker seg. 
Da hun våkner ser hun en mann ha sex med en kvinne. 
Hun sjangler ut døren og vandrer målløst ut i bynatten. 
Er vandringen målløs? 
Hvem er egentlig denne Lene? 

Den ytre handlingen er bare en liten del av Ommundsens historie. 
Inspirert av David Lynchs Lost Highway, Mulholland Drive og drømmenes bisarre og ulogiske språk, tar han med seg både Lene og publikum og hopper ned i kaninhullet. 

Referansene til Lewis Carrolls Alice i Eventyrland blir tydelig fra første scene. 
Kaninhullet blir et bilde på en kvinne som har rotet seg for dypt ned i sin egen mørke psyke. 
Karakterene hun møter på sin vandring, fra mystiske spåmenn til skrikende katter, gir henne små hint om hva som har skjedd. 
Det er blant annet en helt bisarr og snodig te-seanse med forfatteren Johan Harstad hvor han jobber med sin nye roman Ferskenen. 

Er vi i en drøm? 

Silje Salomonsen bærer hele filmen, og er helt fantastisk som kvinnen du aldri blir klok på. 
Likevel er ikke filmens mest interessante og spennende trekk nødvendigvis Lenas reise i seg selv, men like mye den reisen du som publikum tar i løpet av filmen. 
Ommundsen vet at du kjenner filmsjangre og filmhistorien, og han leker med dine forventninger hele veien. 

Noen av sekvensene er holdt i et dypt realistisk filmspråk, mens de gradvis beveger seg over i marerittaktige sekvenser – noen av dem er direkte nifse – hvor realismen må vike for det surrealistiske. 
Slik balanserer filmen hele veien mellom virkeligheten og fantasien, og du som publikum forblir usikker på hva slags film det er du sitter og ser på. 

Eneste ankepunktet er at det blir litt vel mange sekvenser hvor Lene vandrer gatelangs alene. 
I starten setter de stemningen, men etter hvert blir det monotont. 
Når det er sagt, er likevel reisen hypnotisk fascinerende, men det er nok ikke en film som faller i smak hos alle. 
Er vi i en drøm? 
Skjærsilden? 
Er historien komplisert à la Lynch? 
Du får ikke løsningen i denne anmeldelsen, men jeg anbefaler deg en tur inn i mørket. 
