–Jeg heter James, jeg er 17 år og psykopat | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

The End of the f***ing World er Dexter og Natural Born Killers på vindskeiv roadtrip. 
Det blir til en perfekt start på serieåret. 

Få ting er bedre enn å sparke i gang serieåret med en overraskelse fra sidelinjen. 
I fjor la israelske Fauda listen for moderne spionthrillere allerede i januar, i år dukket The End of the f***ing World opp fra sidelinjen før vi var ferdig med årets første uke. 

Mørk komedie eller rørende ungdomsdrama? 
Vindskeiv roadtrip eller voldelig på-rømmen thriller? 
The End of the f***ing World er en mesterlig liten miks av alt sammen, og det fungerer hjertevarmende bra gjennom åtte korte episoder. 

Vil drepe henne, blir kjærester 

Tenåringen James føler absolutt ingenting, hverken da moren dør eller da han pløyer hånden ned i en frityrgryte. 
James snakker sjelden, forstår ikke farens humor og har drept dyr siden han var liten gutt. 

Derfor har han selvdiagnostisert seg som psykopat («I'm James, I'm 17, and I'm pretty sure I'm a psychopath» er det første han sier) og ønsket seg en machete til 13-årsdagen. 
Med jaktkniven han fikk i stedet, planlegger James nå sitt første drap. 

Midt i en av drapsfantasiene kommer freidige, pratsomme Alyssa snerrende inn i synsfeltet. 
James er taus og har planer om å drepe henne. 
Hun babler i vei om all usikkerheten sin, og slik blir de raskt et par. 

Nydelig bruk av musikk 

De er aldeles nydelige sammen, og forholdet er fullt av nerve og filmreferanser fra første møte i skolekantinen. 
Om James er en ung versjon av seriemorderen Dexter, er Alyssa vår tids Mallory Knox fra Natural Born Killers. 

Sammen jobber de seg helt opp til et parnivå vi knapt har sett siden Christian Slater og Patricia Arquettes erobret en telefonkiosk sammen i True Romance i 1993. 

Begge er stylet som apatiske millenials, med lyden av tårevåt melankolsk 60-tallspop som et skjermende fløyelsteppe rundt dem. 
Kombinasjonen av nytt og gammelt er gjort før, men sjelden så treffende som idet Alyssa og James forelsker seg. 

Den nydelige bruken av Janis Ians «At Seventeen» bør gi låten en revival, og «Lonesome Town» er neppe blitt servert bedre plassert enn her. 
Idet Ricky Nelson-klassikeren understreker James nyutviklede kjærlighetssorg midtveis i The End of the f***ing World, oppstår en av flere scener som fort kan bli Youtube-klassikere. 

Perfekt komisk timing blir til stor opplevelse 

Filmatiseringen er basert på en tegneserie av Charles Forsman og benytter seg av det samme økonomiske språket som kan gjøre tegneserieromaner så rike. 
James svarer ofte med megetsigende enstavelser, Alyssa lar sine sarkasmer henge i luften, og kameraet hviler på nesten frosne ansikter, alltid vidåpne for tolkning. 

Den komiske timingen er perfekt, mellom 17-åringene James og Alyssa – sterkt spilt av Alex Lawther og Jessica Barden, som uforståelig nok er henholdsvis 22 og 25 år – og når paret treffer på verden utenfor. 

Den voldelige skolelæreren, den sleske stefaren, den småkjeklende, lesbiske politiduoen som jakter på dem, Alyssas marihuanadyrkende pappa, alle bidrar til å gjøre serien til en stor opplevelse. 

The End of the f***ing World begynner som en litt distansert, ironisk voldskomedie, men ender opp med å tegne et bilde av ung kjærlighet, usikkerhet og fremmedgjorthet. 
Det er tidvis veldig morsomt, men også rørende og nært slik kun et godt ungdomsdrama kan være. 

Og spennende? 
Som i en god krimthriller lurer man på hva som skal skje helt til siste sekund, da rulleteksten kommer smygende og alt står på spill for James og Alyssa. 
