Dristig vandring gjennom Stavanger-natten
Arild Østin Ommundsen gir ikke ved dørene i «Now It’s Dark». 
Men filmen gir deg litt av hvert å grunne på. 

Bare for å ha sagt det: 
«Now It’s Dark» er ikke filmen for dem som vil ha en rett frem fortalt historie der alle tråder, løse eller ikke, nøstes opp til slutt. 

Filmen er laget med midler fra støtteordningen «Nye veier», som skal gi særmerkede talenter mulighet til kunstnerisk fordypning og utvikling. 
Ordningen åpner altså for eksperimentering. 
Det betyr slett ikke at Ommundsens film kan kalles «eksperimentell», jeg vil snarere kalle den en film som våger å være annerledes. 
Derved gjør den også mye av det jeg savner i norsk film. 

Den begynner med at en kvinne, Lene (Silje Salomonsen), vandrer rundt i et vakkert hus hun åpenbart ikke hører hjemme i. 
Hun overværer et par som elsker, blir oppdaget, og løper ut. 

Derfra og nesten helt til slutt følger vi noe som dels er en vandring gjennom et nattlig Stavanger, dels kan tolkes som drøm, eller mareritt, eller brokker av begge deler, men som like gjerne kan være et dykk inn i en psykotisk eller grensepsykotisk tilstand. 

Langt på vei kan «Now It’s Dark» kalles en landeveisfilm til fots, der Lene på ulikt vis treffer forskjellige mennesker. 
Noe av det fascinerende er hvordan disse møtene gradvis gir brokker og biter av informasjon om hvem Lene er og hva som muligens har skjedd, uten at informasjonen oppleves påtatt og uten at man nødvendigvis skal ta alt for god fisk. 
For her handler det også om hvordan Lene opplever seg selv, i motsetning til hvordan andre opplever henne. 
Det handler om minner som muligens er fantasier og vrangforestillinger, og som farger opplevelsene hennes. 

Inni dette ligger likevel en helt konkret, vond historie, og som tittelen antyder, er dette en mørk, for ikke å si beksvart film. 
Den har sterke thrillerelementer, men er slett ikke uten humor. 
Mye og litt skakk komikk oppstår i Lenes møter med folk, og i referansene og metaaspektene Ommundsen legger inn. 
Som når hun støter på en gammel kjenning ved navn Frode, spilt av forfatteren Johan Harstad, og blir sittende og bla gjennom manuset til boken Frode jobber med, en kriminalroman med tittelen «Ferskenen» – som Johan Harstad nettopp har gitt ut på ordentlig. 
Eller når hun på en cosplay-fest treffer en fyr utkledd som viking og som spilles av David Skaufjord, som blant annet er tegneserieskaper. 

Gjennom filmer som «Mongoland» og «Eventyrland», har Ommundsen markert seg som en original og idérik regissør med et bemerkelsesverdig bildespråk han denne gangen har gjort enda mer markant. 
Han utnytter Stavangers topografi til det ytterste, og særdeles vellykket. 
Han veksler effektivt mellom nydelig bruk av sommernattens særegne lys, skarpe neonfarger som gir assosiasjoner til Nicolas Winding Refns siste filmer, og en dunkelhet som synes talende for Lenes sinnstilstand, eller mer nøyaktig – for de muligens upålitelige minnene hennes, som flyter som bilder gjennom filmen. 

Silje Salomonsen spiller nesten uten mimikk og med en maskinmessig kroppsføring som effektivt gjør Lene til det gåtefulle, blanke arket hun er for oss gjennom store deler av filmen. 

Som vanlig fra Ommundsen, er dette langt på vei et prosjekt bestående av venner og familie. 
Regissøren står selv for foto og klipp. 
Salomonsen er hans kone, og deres to barn fyller sentrale biroller. 
Musikken er av Thomas Dybdahl. 
Salomonsen spiller i backingbandet hans. 
Men den relativt lange rollelisten byr også på navn som (familievennen) Kristoffer Joner, Pia Tjelta, Vegar Hoel, Nils Jørgen Kaalstad, Alexandra Gjerpen og Ole Christoffer Ertvaag. 

Filmen vrimler av referanser til «Alice i Eventyrland», og skal jeg sette fingeren på noe, må det være at Ommundsen kunne holdt tilbake den innledende «veilederen», slik at publikum selv fikk gå på oppdagelsesreise i dem. 

Det hindrer ikke «Now It’s Dark» i å være en fascinerende og original film, kompromissløst levert fra en regissør som tør å utfordre og å gå sine egne veier. 
Det alene fortjener honnør i disse markedstilpassede tider. 

Med dette har han levert en film man ved første gjennomsyn ikke blir helt klok på, kanskje heller ikke ved andre gangs. 
Her er mye å grunne på underveis og i etterkant. 
Derfor er det også en film noen vil mislike og noen vil elske, men som det er vanskelig å være likegyldig til. 
