Ingen god bok
Noen små gullkorn innimellom er ikke nok til å lese boka ferdig. 

«Internasjonal bestselger» står det på forsida av boka, og «En nydelig roman». 
Slike løfter kan slå begge veier, og kan føre til stor skuffelse når en ikke oppdager det «fantasirike og fascinerende» som forlaget lover. 

Victoria Hislops siste bok kommer neppe til å bli noen bestselger, slik hennes første, «Øya», var. 
Det er ikke fordi Hislop har vandret enda et hakk videre inn i kitschen, for det ser ikke ut til å avskrekke den store, kvinnelige leserskaren. 

Problemet med hennes siste kjærlighetserklæring til Hellas er at boka er for usammenhengende, fragmentarisk, og til dels direkte kjedelig. 
Den er komponert som mange bitte små fortellinger inni en stor og en annen mindre stor rammefortelling. 
I starten skaper dette betydelig forvirring og gir ulyst til videre lesing. 

Boka starter med en kvinne som lever et mistrøstig liv alene i en mørk kjellerleilighet og en like traurig jobb i London. 
Så dukker det opp en serie med postkort fra Hellas, skrevet av en mann som savner sin kjæreste, som skal ha samme adresse som hovedpersonen - som forøvrig aldri riktig blir noen hovedperson i boka. 

Postkortene og en liten bok mannen sender gjør kvinnen så nysgjerrig at hun drar til Hellas på ferie. 
Derfra er boka vekselvis mannens referat-opptegnelser fulgt av små punktnoveller i fiksjonsform. 
Vi må forstå dette slik at kvinnen fra London leser disse opptegnelsene. 

Hun forsvinner tidlig fra fortellingen for å dukke opp igjen på side 191, for så å forsvinne igjen, inntil hun er på plass i siste kapittel og alt ender slik underholdningslitteratur gjør, forutsigbart og lite fantasifullt. 

Det som gjør at boka ikke faller helt igjennom er at en del av de små punktnovellene er riktig gode. 
Men noen sammenheng i det hele, er det ikke, annet enn forfatterens konstruksjon om noen postkort som inngang til steder der det skapes en fortelling. 

Dette er en bok jeg aldri hadde lest ferdig om den ikke skulle anmeldes. 
