Tyskere som forsøker å fille-sjarmere
Etter på ha irritert meg lenge over at tyske skuespillere uten påviselige eksistensberettigelser kledde seg i stygge klær og prøvde å fille-sjarmere meg i hjel, fant jeg ut av filmen er en god investering. 

Den varer ikke lenge, men den føles svært lang. 
Det vil si at du får mye for pengene. 

Den tysk-tyrkiske regissøren Faith Akin er han som laget litt kjedelige «Solino» i 2002, og han presser fram en uelegant og forstoppa komedie som etter hvert trenger farse-klyster for å komme til enden. 
Enklere sagt: 
Filmen er urimelig helt fra starten, men etter hvert som den prolapsa restaurant-grekerens skjebne blir tungvint, kommer overdrivelser av Olsenbanden-format. 
Som når hovedpersonen i tallerken-øyna sjalusi dytter kista med eksens døde bestemor prematurt i hålet, og svartkledde sorg-tyskere kaster seg over ham og dasker på gravens kant. 
Mange Bud Spencer-filmer var fiksere. 

Det er gråværsdag i Tyskland. 
Oppvaskmaskinen ødelegger alle tallerknene, og Zinos' rosa-tyske Vogel-Gesicht skal reise til Kina. 
Bror hans sitter i fengsel, og han arver Hamburgs mest hysteriske perfeksjons-kokk. 
Kniv-kokken erstatter den stygge maten i Zinos restaurant med annen stygg mat, og så blir restauranten så diger suksess at hans blonde gamle tyskervenn Neumann kommer og vil ta hele sjappa, men tar kemneren i stedet. 
Dette er en sånn film der personene skifter personligheter etter hvert som regissøren trenger det eller ble ramma av kunstnerisk Alzheimer. 
Dette er også en sånn film der det finnes en søramerikansk bark som man blir steinkåt av. 
Da er det rett før Rolv Wesenlund stiger inn i rutete Rivirævva-jakke. 

Når den digitale kinoen kommer, forsvinner kanskje filmer som dette. 
Hold ut. 
