Mas, mas, mas over hele linja
«Svampebob Firkant-filmen 
- Svamp på land» er bare utmattende. 

FILM: 
Å være småbarnsforeldere har alltid bydd på noen prøvelser. 
En ikke ubetydelig en er at den voksne med jevne mellomrom blir tvunget til å ta inn populærkulturen som poden og markedsføringen prakker på dem, betale dyrt for opplevelsen og late som om de har hatt det morsomt etterpå. 

Manisk omdreining 

«Svampebob Firkant»-franchisen, som har gjort sine maniske omdreininger siden 1999, virker designet spesielt for å gjøre opplevelsen enda litt mer sjelssviende for de som har barn i egnet alder. 

Svampebob og vennene hans bor i en liten by under havoverflaten, der særegne naturlover gjør at alt må skje i et Bippe Stankelbein-aktig tempo og alle har utestemme, hele tiden. 
Kinoversjonen serveres for sikkerhets skyld i 3D, som bare forsterker følelsen av å få alle sanser invadert av en fremmed og fiendtlig makt. 

Svampebob og de andre hever å komme i fred og holder en tilsynelatende uskyldig interesse for iskrem og hamburgere opp foran seg. 
Men så begynner bombardementet av intens blunking med tallerkenstore øyne, skrikende ordre og tegnet gladvold. 

Uforklarlig Banderas 

Oppstandelsen skyldes rivaliseringen mellom den undersjøiske hamburgersjappa der Svampebob jobber, og den betraktelige mindre vellykkede konkurrenten over gata, drevet av Svampebobs nemesis Plankton. 

Det dreier seg om å få kloa, evt. tentakkelen, i en hemmelig burgeroppskrift, og jakten foregår over og under vann, i to forskjellige animasjonsmodi og i levende bilder, der Antonio Banderas av uforklarlige grunner dukker opp i rollen som sjørøverkapteinen som drømmer om å bli gatekjøkkenkonge. 

Banderas har alltid hatt god komisk timing, og en og annen av popkulturreferansene myntet på de voksne treffer tålelig bra. 
Men de fyker fort forbi, og resten av tiden må tilbringes i selskap av en stirrende og skrålende kompisgjeng med ulik anatomi og varierende mål. 
De fortjener hverandre. 
De fortjener ikke deg. 
