Glimrende om Bea
Regi: 
Petter Næss. 
Med: 
Kaia Foss, Kamilla Grønli Hartvig, Ida Thurmann-Moe, Maria Gullaksen Brinch, Kim S. Falck-Jørgensen, Espen Klouman Høiner mfl. 
Norsk ungdomskomedie. 
15 år. 

For «Bare Bea» er en lekende og spøkefull blanding «Hollywood-college» og «absolutt godt norsk» - nærmest overrumplende i sin lette, lekende og alvorlig humørfylte form. 

I enkelte øyeblikk kostelig, og imponerende spilt av en rad 16-årige talenter - med Bea (Kaia Foss) og gjengleder Mia (Kamilla Grønli Hartvig) i front som markante venner og motpoler. 

Det vil si: 
Egentlig er det lumpent å trekke noen frem foran andre i denne «firerbande» av skolevenninner - samt Beas to menn - som hver mestrer sin rolle ypperlig, med hver sin markante karakter. 
Men som har én ting veldig felles: en intensiv interesse for sex. 

For hovedperson Bea handler det heldigvis også om mer: om fremtid, evner og planer. 
Denne filmens Bea har både talenter og handlekraft. 
Samt en sterk bevissthet om det. 
Et tema manusforfatter Johan Bogaeus og regissør Næss nøye passer på å la ligge som en alltid nærværende streng - en avgjørende overbygning over alt Bea gjør. 
Det gjør «Bare Bea» til en friskere, mer moderne variant av ungdomskomedie enn svært mye annet i genren. 
Det dype alvor derimot, som Beas situasjon så absolutt innebærer, blir nesten usynlig i denne (tilsynelatende) så lettlekte filmform. 

Ingen avgrunn åpner seg bak hennes valg, intet sluk truer. 
Det er da også en helt annen type ungdomsfilm om sex, løsrivelse og gjengtilhørighet enn den fortsatt norgesaktuelle «Thirteen», som var både opprivende og skremmende. 
I «Bare Bea» handler det om trendy og svært ressurssterk ungdom - frontfigurer i enhver skolegård, privilegert og fra de åpenbart helstøpte hjem. 
Slik sett har Bea lite å kjempe med. 

15-årsgrensen er høyst diskutabel. 
Dette er ikke en film som griper om alvorsmuskler, trygler om samtaler og skriker etter voksenfølge. 
Her er absolutt eksplisitt sex, utført med fomling, seier og skuffelse. 
Og i en forfyllet «voksenscene», som Bea og vennen Anders ufrivillig bevitner: omgjort til satire, med en «urofaktor» omtrent som med Harald Eias skrukk, sett på TV en hel sesong. 

Filmens rytme holder «Bare Bea» sammen gjennom alle skiftende stemninger, brå kast, kjappe kutt og vitale innspill. 
Det samme gjør musikken (Surferosa) - som svinger fra heftig rock til myk poesi. 
I full harmoni med sin Bea. 

ELLEN MARGRETHE SAND 
