Temmet Salander
Personligheten Lisbeth Salander har fått en personlighetsløs film. 

||| 
FILM: 
Du får en grim forutanelse allerede i første bilde av «Jenta som lekte med ilden». 
Kamera zoomer inn på Lisbeth Salander i vakre Noomi Rapaces skikkelse, med langt hår hvit morgenkåpe, med et reisebrosjyreaktig karibisk hav i bakgrunnen. 
Det utenkelige har skjedd. 
De har temmet Lisbeth Salander. 

For pen for rollen 

Den kompetente Rapace gir Lisbeth et innbitt ansikt og et sterkt kroppsspråk. 
Det er ikke hennes feil at hun er for pen for rollen, og at hun har fått en myk bobfrisyre i stedet for hanekam. 
Men filmen taper på at hun ikke får være så frika og kantete som hun var for Stieg Larssons indre blikk. 
En sterk personlighet har fått en personlighetsløs film. 

Tradisjonelt 

Nå er det nok enklere å gjenreise Venstre enn å lage en film som ivaretar de innviklede plottene og den særegne dramaturgien i Stieg Larssons «Millennium»-bøker. 
Larsson brukte stor plass på å etablere intrigen og forholdene journalister og politifolk imellom, før han skiftet gir og akselerte voldsomt mens hypnotiserte lesere klamret seg fast i svingene. 
Filmene «Menn som hater kvinner» og «Jenta som lekte med ilden» er blitt tradisjonelle actionfilmer med sterkt forenklede plott. 

Flink med korte scener 

Daniel Alfredson har inntatt registolen etter Niels Arden Oplev. 
Han gjør en del riktig. 
Pengene som er investert i prosjektet synes i de polerte bildene som gløder i mørkt, brent storbylys, men Alfredson bevarer et ujålete uttrykk. 
Journalister og politifolk ser ut som alminnelige mennesker med billige klær og porete hud. 
Regissøren vet han må fortelle mye på kort tid og er flink med korte scener og effektive klipp. 

Pregløs Blomkvist 

Men dette er ikke spennende nok, i alle fall ikke i filmens første to tredjedeler. 
En lovende biljakt og en innlagt (og fullstendig ulogisk) mordbrann til tross: 
Actionscenene er raske og overfladiske og med svak indre spenningskurve. 
Drapene på en journalist som var i ferd med å avsløre en traffickingbande og hans kjæreste samt den påfølgende jakten på Lisbeth Salander, som kjipt nok har klart å etterlate fingeravtrykk på drapsvåpenet, burde borge for tilstrekkelig med drama. 
Men maktspillene og forhandlingene mellom de som forsøker å henholdsvis redde Salander og bure henne inne, får liten plass. 
Sabotasjene av etterforskningen er skrevet ut. 
Og når den pregløse Mikael Blomkvist (Michael Nyqvist) kneler ned ved siden av den hardt skadde Lisbeth og fikler litt med håret hennes i stedet for å ringe etter ambulansen, er det bare irriterende. 
Hvorfor alle disse damene på død og liv vil ligge med ham, blir stadig vanskeligere å forstå. 
