Borti noe vesentlig
Temmelig vinglete, lenge uklar, men definitivt sjarmerende historie omkring unge Almas eksistensielle berøringspunkt: 
Der Arthur var borti henne med pikken. 

Det er altså etter måten utemmet jentekåtskap som innleder den norske filmhøsten, i form av filmversjonen av Olaug Nilsens roman med samme navn. 
Romanen er frodig og sjangerfrihetslig. 
Filmen må nødvendigvis konkretisere og velge bort elementer. 
Tittelen til romanen og filmen er klar nok i boka; der er dagdrømmen om oppdukkende TV-opptredener på Vestlandsrevyen i NRK som illustrerer behovet for å bli sett. 
Det er ikke så lett direkte fattbart i filmen. 

Likevel: 
Alma er 15 og kåt. 
Hun er selvfølgelig opptatt av mye annet også. 
Men så overveldende kåt i perioder, at hun tror hun er syk. 

Kåtskapens interessante problem i ethvert samfunn, er hvordan den gir seg utslag. 
Ved nærmere ettertanke er det en smule underlig: 
Det store flertallet av oss er jo kåte, i perioder fryktelig kåte. 
Men seksualitet skal - i følge samfunnets normer - temmes. 
I alle fall gis godtakbare former. 

Det «godtakbare» er ikke nødvendigvis vidt definert i en vestlandsbygd kalt Skoddeheimen. 
Alma trår over de fleste grenser med sin kåtskap. 
Og blir utstøtt. 
Hun blir Pikk-Alma. 

Det er sårt og vanskelig og lattervekkende og tragisk og livsbejaende i en eneste stor smørje. 
Denne viktige «smørja» berører filmen så avgjort! 

Men det er et vanskelig terreng, dette, mellom uskyld og viten. 
Hva er vel livet - og særlig noen sprengte pubertetsår - annet enn forsøk på å finne fram, være på leting, søke å beherske og å finne mening? 

Fordi temaene er så svevende og ubestemmelig, hadde en film som dette tjent grovt på en stram regi, klare replikker, synlig vilje. 
Det har den ikke, alt for lenge. 

For mye flyter, for mange detaljer er uklare, de ulike elementene ulne. 
Det går ut over amatørskuespillerne, som burde fått mye mer hjelp. 

De er forresten er mer enn sympatiske nok; Helene Bergsholm i hovedrollen, minner på sitt mest uttrykksfulle om unge Ane Dahl Torp. 

Forresten: 
Slutten av filmen er det aller beste; man går i alle fall oppløftet ut av kinosalen! 

JON SELÅS 
