Chip Taylor:Ryggen er fortsatt rak 

Cohen og Cash leverte noe av sitt beste på slutten, plater lik det Chip Taylor gjør nå. 

Chip Taylor: 
"Fix your words" (Train Wreck/Border) 

Artisten fra Yonkers i New York nærmer seg 78 og kan ha noen gode år igjen, men Chip Taylor er likevel i gang med oppsummeringen. 

Brødrene Jon og Barry Voight dukker nok en gang opp på omslaget, en skuespiller og en geolog som har nådd langt. 
Denne gang bruker han også sitt eget navn, James Wesley Voight, ved siden av artistnavnet. 

Taylor er mannen som skrev "Wild thing" og "Angel of the morning" før han ble gambler. 
Etter mange år vendte han tilbake sammen med Carrie Rodriguez og gikk siden solo med en hyppig utgivelsestakt. 
I 2016 ble han omsider innlemmet i Songwriters Hall of Fame, fire år etter at han skrev en av de fineste visene på denne siden av årtusenskiftet: 
"Fuck all the perfect people". 

De siste årene har han samarbeidet tett med den norske pianisten og produsenten Gøran Grini. 
I studio har vi også trommeslager Tony Leone (Chris Robinson Brotherhood), bassist Tony Mercadante og gitarist John Platania (Van Morrison), folk som har jobbet med Taylor i årevis. 

Han er med årene blitt en lavmælt herre, denne gang enda varsommere enn vanlig. 
Stemmen er redusert til rusten snakkesynging, assistert av kordamer à la Cohen. 
De holder seg godt nedpå, i likhet med musikerne. 
Sangene glir over i hverandre, mens Taylor forteller om hvordan livet var, er og kan bli hvis vi legger godviljen til. 
The power of kindness. 

Han deler det inn på vinylvis, der A-siden likner bønner mens B-siden vender blikket bakover. 

Mot slutten får vi "When I was kid" der han minnes Hank Williams som Luke the Drifter, et alias Williams brukte på starten av 50-tallet. 
Musikk i slekt med det Taylor gjør nå. 

Hans begrunnelse for å spille inn en sang er enkel nok: 
Rører den ved noe langt inni ham, gir ham en "chill", tar han vare på den. 

Sjelden har chill-faktoren hans vært like høy. 

Beste spor: 
Alle. 
