Romanen «Dammyr» er full av frityrfett og tenåringsbegjær
Hormonfylt epos fra en av norsk samtidslitteraturs mest spennende stemmer. 

Hvis du tidvis blir lei av at norske samtidsromaner repeterer de samme temaene – gjerne utroskap og middelklassetristesse i et heterofilt ekteskap hvor begjæret er parkert sammen med Teslaen i en forstad med sirlig friserte tujahekker – kan denne boken med pudderrosa omslag med gullskrift være romanen for deg. 

«Dammyr» ligner nemlig lite annet av det jeg har lest av norsk samtidsprosa i år. 

Hovedpersonen er en kvisebefengt, hormonsprengt fjortenåring, Aurora, som i romanens åpningssekvens onanerer på toppen av et parkeringshus. 

Boken har en tydelig forankring i Fredrikstad-området, med småbyens gjenkjennelige karaktertrekk: gudsforlatte kjøpesentre, amerikanske hamburgerkjeder, og belastede boligfelt. 

Fortellerstemmen følger Auroras bevegelser gjennom småbyen. 
Samtidig spiller de mørkere kapitlene i Fredrikstads historie en viktig rolle. 
Ingeborg Køber (spiritisten som ble fengslet og mistenkt for å ha drept sin far, byfogden i Fredrikstad) møter til og med Aurora i et shoppingsenter. 

Også øksemordene i «Lille Helvete» vies plass i dette universet. 
Alt dette mens Aurora vanker i nærheten av «bygjengen» utenfor McDonald's. 

Da Kielland ble nominert til Tarjei Vesaas’ debutantpris for debutboken «I lyngen» (2013) var begrunnelsen at hun skrev «rått, sanselig og suggererende, med et høyt detaljnivå og stort fokus på rytmikk og repetisjon» og at dette språket tar oss inn i «et til dels brutalt og ubehagelig univers». 

Denne karakteristikken stemmer også for «Dammyr», hvor tenåringens begjær sømløst kobles sammen med den mystiske Ingeborg Køber som har kontakt med døde, og historien om Fredrikstads geologiske tilblivelse. 

Her er mange kroppsvæsker i omløp. 
Kielland skaper forbindelse mellom alt som surkler og sanser, både i nåtid og fortid. 
For eksempel har hovedpersonen tidvis ketchup i munnvikene. 
Når hun smører den utover leppene blir det også en etterligning av blodet på Ingeborg Købers lepper og av sistnevntes døde brødre som «smører hele munnen med glede». 

Her er i det hele tatt mye frityrfett: 
«Jentene rensker kyllingbeina og brusken gnisser mot tennene, fettet renner nedover fingrene, og sola ligger i røde striper bak kjøpesenteret, ryggsøylen buler, og suset fra Oslo-togene glir med vinden, bussen til Skjærhalden svinger inn på perrongen, og jentene står på parkeringsplassen ved terminal 5 og slikker fingrene sine.» 

Romanens styrke er et gjentakende, rytmisk og poetisk språk som virkelig får frem tilværelsens gjørme. 
Kielland slekter på sin dyktige forfatterkollega Inger Bråtveit, ved at hun skaper særegne poetiske univers hvor også reell historie og litterære myter spiller med. 

Men der Bråtveit skriver seg opp mot Tarjei Vesaas («Siss og Unn») og Lewis Caroll («Alice A4»), benytter Kielland seg av reelle rettssaker og byoriginaler. 

Det er blitt nevnt at Kielland følger eventyrets logikk i sin sammenkobling av tilblivelsesmyter, døde byoriginaler og gåtefulle mord, og det er en god beskrivelse. 

«Dammyr» er en suggererende og stor leseropplevelse. 
Hvis du bare skal lese én roman om en malplassert tenåringsjente med et stort begjær i en småby hvor den blodige historien pipler frem gjennom linjene, så kjør Bybanen til biblioteket nå. 
