Her skal ingen sitte igjen med en god følelse når de ser filmen
Allerede i første sekund tok den dystre stemningen i «Beast» tak. 
Den slapp ikke opp før lenge etter jeg forlot kinosalen. 

Det er mange kontraster i «Beast». 
Det åpne havet som slår inn over Jerseys dramatiske, bratte klipper, og det lille, isolerte lokalsamfunnet. 
Et nyforelsket par, og den truende skyggen som hele tiden henger over dem. 
En kvinne som frigjør seg fra sin undertrykkende familie, samtidig som sørgende foreldre må begrave sine drepte døtre. 

27 år gamle Moll (Jessie Buckley) bor fortsatt hjemme med familien. 
Hun hjelper til med å ta vare på sin syke far, i tillegg til å ha en jobb hun betegner som «midlertidig». 
Molls mor Hilary (Geraldine James) er kontrollerende, og behandler henne ennå som en ustyrlig tenåring. 
Alle forventer at Moll skal stille opp, alltid. 
Selv i sin egen bursdagsfest blir hun satt i andre rekke. 

Moll møter den mystiske Pascal Renouf (Johnny Flynn), som slett ikke passer med familiens forventninger. 
Han er uflidd, skitten, langt fra svigermors drøm. 
Men Moll og Pascal faller for hverandre, og ser seg ikke tilbake. 

Så blir Pascal mistenkt for å ha noe å gjøre med en rekke bortføringer og brutale drap. 
I løpet av fire år er fire jenter blitt drept, og politiet aner et mønster. 
Det siste offeret, en 16-åring, forsvant samme kveld som Moll og Pascal møttes. 
Men Moll føler for første gang at hun blir forstått av noen, og velger å forsvare Pascal, koste hva det koste vil. 

Handlingen i «Beast» snor seg sakte fremover, og avslører ingenting for tidlig. 
Det gjorde at jeg hele tiden funderte over de samme spørsmålene som Moll etter hvert må ta stilling til. 
Er det riktig av henne å lyve til politiet for å beskytte mannen hun elsker? 
Er han uskyldig, eller er Pascal faktisk en seriemorder og voldtektsmann? 

Jessie Buckley gjør en kraftanstrengelse av en prestasjon som Moll. 
Buckley får frem at Moll er plaget, skjør og usikker, og ikke minst helt desperat etter å slippe fri. 
Molls kamp for å finne styrke nok til å takle familien og det fordomsfulle lokalsamfunnet er vond å se på. 
Hun er ikke bare undertrykt av andres demoner, men har et indre mørke selv. 

Det kommer frem at Molls mor har en grunn til å behandle henne som hun gjør. 
Moll har nemlig en ubehagelig hemmelighet, noe fælt hun gjorde som ung. 
En slik hendelse finner hun ut at også Pascal har i sin fortid, enten han er seriemorder eller ei. 
Men er forklaringen han gir henne et faretegn, eller et bevis på at han også før har blir mistolket og mislikt? 
Hvor like er de to, egentlig? 

Alle aspekter av denne filmen bidrar til å mane frem en mørk, utrygg stemning. 
Selv de scenene som burde være lette og romantiske domineres av noe uhyggelig. 
Lydsporet er like dystert som blåtonene på skjermen er kalde. 

Jord blir brukt som et symbol på både liv og død. 
Jord finnes under en mistenkt morders fingernegler, og lager befriende skitne merker på en altfor hvit sofa. 

Dramatisk klipping, som tidvis er overdreven, gjør det også klart at noe mørkere, mer voldelig, vondere, kan komme når som helst. 
Her skal ingen sitte igjen med en god følelse. 
Men dette evige dystre gjorde at jeg alltid følte en viss distanse til karakterene. 
De rørte meg aldri helt inn til sjelen. 
Det er kanskje til det beste, hvis ikke kunne det rett og slett ha blitt for mørkt. 

«Beast» er en sterk og virkelig lovende spillefilmdebut fra regissør Michael Pearce, som brukte hele syv år på å lage den. 
Jeg (gru)gleder meg til å se hva det neste fra Pearce blir. 
