Julie Byrne:Reisebrev fra en rastløs sjel 

En mørk, myk og mild stemme er hva vi trenger for å restarte en verden uten Cohen. 

Julie Byrne: 
"Not even happiness" (Basin Rock/Border) 

Julie Byrne er fra Buffalo i New York. 
Da faren ble syk og ikke lenger kunne spille på gitaren sin, lånte Julie den og lærte seg å spille selv. 

Noen typisk musiker er hun ikke. 
Hun kan ikke noter, stemmer gitaren på uvanlig vis og hører ikke så mye på musikk. 
Den første vinylen hun eide, var hennes egen. 

"Rooms with walls and windows" kom ut for to år siden. 
Huffington Post kalte det et av 2014s mest undervurderte album, selv om magasinet Mojo plasserte platen som nummer åtte på listen over årets beste. 

I tiden som er gått siden den gang, har Byrne fortsatt reisene sine. 
På kryss og tvers av sitt store hjemland, gjerne alene og ofte uten fast bopel. 
Underveis har hun skrevet sanger. 

Dermed er det blitt en plate om opplevelser og oppbrudd. 
To me, this city's hell, but 
I know you call it home, synger hun i åpningskuttet "Follow my voice". 
På tide å reise videre. 
På tide å følge sin egen stemme, selv om det koster: 

I've been called heartbreaker 

For doing justice to my own 

"Sleepwalker" bringer et ekko av 60-tallets store visesangere som Cohen og Dylan. 
Vashti Bunyans debut i 1970, før hun ble glemt i årtier, kan også tas med. 

Byrne ligner likevel ikke for mye. 
Hun gjenoppfinner mer enn gjenskaper. 
Inntil videre er det en mørk stemme, fingerplukking og folk-røtter vi kjenner henne igjen på, men det kan fort endre seg. 
Vel, neppe stemmen, men instrumenteringen og stilarten. 

Hun har allerede tatt et godt skritt videre på plate nummer to; fra det rent akustiske til et mer sammensatt lydbilde som inkluderer synther. 

"Melting grid" åpner med akustisk plukking, før sangen endrer karakter etter 12 sekunder. 
Andre instrumenter faller inn, forsvinner og vender tilbake i det som vil bli stående som en av årets fineste viser – uansett om vi så vidt har begynt på det. 
Would you ask my permission, the next time you absorb me, synger Byrne. 

"Natural blue" var første smakebit fra platen, en sang skrevet i Boulder i Colorado på et tidspunkt der hun hadde dratt opp alle røtter. 
Byrne har evnen til å skrive tekstlinjer du husker, enten de handler om mennesker, steder eller følelser: 

When 
I first saw you 

The sky, it was such a natural blue 

"Interlude" er vanligvis ikke noe jeg setter pris på, men her fungerer det halvannet minutt lange mellomspillet slik det skal. 
Ørene blir renset og klare for siste halvdel av platen, innledet av fine "Morning dove". 
Deretter får vi gitarklimprende "All the land glimmered beneath" og drømmende "Sea as it glides". 

Som seg hør og bør, er en av de fineste sangene gjemt til slutt. 
"I live now as a singer" er varm og vakker. 
Samtidig er det en sang der hun pakker bort gitaren. 

Kanskje er det også en sang som viser vei mot neste plate. 
Julie Marie Byrne liker å reise, og det er ingen grunn til å tro at hun vil stå stille musikalsk heller. 

Platetittelen har hun hentet fra en varm vårdag ved Atlanterhavet. 
Opplevelsen av naturen som våknet til liv skapte en følelse hun ikke ville byttet med noe. 
Selv ikke lykke. 

Beste spor: 
"Follow my voice", "Sleepwalker", "Melting grid", "I live now as a singer". 
