ROMAN:Aldrende kvinne gis myndig stemme 

Modig selvoppgjør med overføringsverdi for flere enn «kvinner og andre skakke». 

Wencke Mühleisen: 
All gjeldende fornuft. 
Brevroman. 
155 sider. 
Gyldendal. 

Wencke Mühleisens (1953) to tidligere romaner, «Jeg skulle ha løftet deg varsomt over» og «Kanskje det ennå finnes en åpen plass i verden», tar begge utgangspunkt i forfatterens forhold til de aller nærmeste, den ene til den døende moren, den andre til hennes slovenskfødte far, Hitlers frivillige soldat, som hele livet forble trofast mot sine fascistiske og rasistiske fordommer, samtidig som de forteller om hennes eget uvanlige liv. 

De beveget seg i grenseområdene mellom fiksjonslitteratur og sakprosa. 
Årets «All gjeldende fornuft» er en brevroman, en litteraturhistorisk velprøvet og akseptert sjanger, intim, personlig og privat, der en brevskriver tar opp det som ligger henne på hjertet mens hun henvender seg til en annen, en Du. 
Brevene i «All gjeldende fornuft» er skrevet over et drygt år, fra 2. februar det ene året til kvinnedagen det neste, og så finurlig konstruert at leseren ikke vet hvem som er mottaker/mottakere av de femtitalls brevene, stilet som de vekselvis er til «kjære livsledsager», til en «venninnne», til et «du», til «kjære ukjente deg», «gamle kamerat», «min ukjente kjære». 

Brevene blir urovekkende nok aldri besvart, ihvertfall ikke så leseren får se det; her er bare noen henvisninger til korte mailresponser innimellom all snail-mailen. 
Slik blir «All gjeldende fornuft» en monologisk, inniblant hektisk monoman roman fra en eneste brevskriver, Wencke Mühleisen selv – og uviktig om brevene er adressert til en eller flere personer, for i romanens miniverden har de bare én mottaker, leseren. 

Brevene er skrevet av en aldrende kvinne i personlig, privat og profesjonell krise: 
«maskindelene mine faller fra hverandre». 
Hun nytter den til en modig revisjon av, og nådeløst oppgjør med, hele sitt liv og de sammenhengene hun har gått inn i oppigjennom. 
For henne selv blir det en punkthistorie over «selvrealiseringens nytelse og kollaps», for leseren også en vidtfavnende, morderisk beskrivelse av et samfunn som målstyres etter forbeinete bedriftsøkonomiske prinsipper, helt opp til universitetsnivå, der (ånds)friheten kunne tenkes å herske. 

Det er ikke å holde ut for Wencke Mühleisen, i denne gripende personlige og systemkritiske romanen. 
