Pit Stop
I Mjåvannslia nord for Lyngdal, i krabbefeltet på toppen av en bakke, ligger Pit Stop. 
Og la det være sagt med en gang. 
Dette er frityrens Mekka. 
Det er her svaret finnes på et av kulinarisk sektors store uløste spørsmål: 
Hvor drar frityren når den kjenner at det går mot slutten? 
Svaret er at den drar til Mjåvannslia, hvor den mett av dage lar seg oppvarme en siste gang og trekker sitt siste sukk i form av en kraftig eim av døende frityrolje, en eim så kraftig at den sporenstreks sendte oss utendørs, i den ærlig talt iskalde vinden som minnet oss om at vi var på vei mot Rogaland. 

Pit Stop tilbyr ikke NOE annet enn frityr, kanskje med unntak av den sørlandske særegenheten «snadderloff». 
Det vil si, is og brus er ikke fritert, heller ikke kaffe eller tyggegummi. 
Men man skal ikke se bort fra at dette kan tilbys kremert til dem som spør pent. 
Denne gang var det hun som bestilte nacho-tallerken, etter å ha kjent litt på matmisunnelsen på forrige stopp. 
Han gikk på kamikaze-maner inn for burger med pomfri og det hele.Nachosen var det alle med et eneste kresent gen i kroppen vil karakterisere som uspiselig. 
Fæl, oransje, udefinerbar kjøttdeigblanding, ost som bare var litt svett, ikke smeltet, søt, kunstig smakende salsa. 
Retten ble forlatt så godt som urørt. 

Burgeren, det vil si selve burgeren, rundingen av kjøtt midt i, var faktisk ikke så ille. 
Alt annet var helt forferdelig. 
Det vasne, kalde burgerbrødet. 
Den døde salaten. 
De bleke, fettete potetstrimlene. 
De som synes dette er godt, burde fått utdelt nye smaksløker på blå resept. 
