CD-anmeldelse:No Doubt 

No Doubt er tilbake. 
Det var ikke nødvendig. 

På omslaget til No Doubts tredje album, millionselgende «Tragic Kingdom» trykket bandet de fiffige punktlinjene «Bought and sold out in U.S.A.» 
Tygg litt på den. 

Californiakvartetten debuterte for 20 år siden, ble droppet av plateselskapet, men jobbet seg fram til å bli monstrøse i 1995. 
Etter en pause der vokalist Gwen Stefani fant seg selv som soloartist med «Love Angel Music Baby» og etterpå rotet seg fullstendig bort som soloartist på «The Sweet Escape», har de funnet tilbake til hverandre. 
Det vil si, tilbake og tilbake. 

I motsetning til forrige utgivelse, helglansede «Rock Steady» (2001) som klarte kunststykket å være både skapunk-annerledes og dagradioformatert, er det lite og ingenting igjen av dette elleve år senere. 
I stedet har de sauset sammen en nedleggingstruet fornøyelsespark av tullereggae, liksom-ska, tøysedisko og flust med sanger som har vært utsatt for grov omsorgssvikt. 
Nevnte jeg den irriterende falske jamaica-aksenten? 

Med unntak av det dancehalldinglende diploproduserte tittelsporet er det veldig lite som egentlig fester seg, selv om man leter og lytter i dagevis. 
Slik skal ikke popmusikk være. 

Sjangerkaoset lander etter hvert albumet på et slags tredjesortert støpt stykke popmusikk, som låter gammeldags, rotete og liksomhipt. 
Og er for det meste, tross Gwen Stefanis visstnok personlige tekster, følelseskaldt fjas på en overfladisk utgivelse. 

For om de tullet med sellout-begrepet i 1995, har de i 2012 ingenting annet å vise til enn nettopp det. 
Hele utgivelsen bærer preg av å være et desperat forsøk på å ta tilbake et moment fra den tiden da popalbum fremdeles kunne tilpasses en ikke-nedlastbar hverdag, og kombinere det med Gwen Stefanis erfaring med popsingler fra den første delen av solokarrieren. 
De presser og presser, men det gir ingen resultater. 

BESTE LÅT: 
«Push And Shove» 

TOR MARTIN BØE 
