«Unknown Soldier» er et ujevnt finsk nasjonalepos
Dette er tredje gangen finnene forsøker å lage den definitive filmversjonen av Ukjent soldat, og det spares ikke på kuler og krutt. 

Å lage film av Vaino Linnas krigsepos Ukjent soldat (1954) er kanskje enda mer dristig enn å lage en ny film om Jan Baalsruds flukt fra nazistene. 
Det er laget to filmer fra før, hvorav den ene har klassikerstatus i hjemlandet. 
Dessuten har romanens status som et slags nasjonalepos om en av finnenes mange blodige kriger, den såkalte fortsettelseskrigen med Sovjetunionen under Andre Verdenskrig. 

I Norge er vinterkrigen i 1939 mellom Finland og Sovjetunionen godt kjent, ikke minst fordi vi lot oss imponere av finnenes forsvarsevne. 
Men fortsettelseskrigen (1941–44) var mindre heroisk, og resulterte i 50 000 falne og 60 000 invalidiserte soldater. 
Det er disse menneskelige omkostningene Ukjent soldat handler om, og som regissør Aku Louhimies har strukket til drøyt 140 minutter i det som er Finlands mest påkostede film noensinne. 

Krigens meningsløshet 

I likhet med nordmenn synes finnene å ha et umettelig behov for å gjenoppleve krigen på film, og filmen er den best besøkte på mange år. 
Men i motsetning til i Max Manus møter vi en kontinuerlig krig ved fronten der soldatene gradvis bryter sammen. 

Louhimies baserer seg på boken, men tar seg friheter i måten han fremhever den opprørske soldaten Rokka og den krigstrette kommandanten Koskela. 
De er begge i starten drevet av patriotisme og ønsket om å vinne tilbake de områdene i Karelen som russerne erobret under Vinterkrigen. 
Men i skyttergravene blir krigens meningsløshet stadig mer påtrengende, og den tvilsomme alliansen med Nazi-Tyskland hjelper heller ikke på moralen. 

Strålende enkeltscener 

Skyttergravenes redselsfulle og absurde tilværelse har vi sett i mange filmer før, og det er scener her som kan måle seg med de ypperste i sin sjanger. 

I en scene ser vi en såret soldat med bind før øynene som forsøker å hjelpe en annen såret soldat. 
Men han kan ikke se at medsoldaten mangler bein, og kaster ham ned på bakken som en dukke. 
Du finner ikke et bedre bilde på krigens meningsløshet enn det. 
Eller den militære ledelsens insistering på at man ikke må oppgi sine stillinger, uansett. 

En halvtime for lang 

Selv om både Eero Aho i rollen som Rokka og Jussi Vatanen som Koskela gir oss humane portretter av menn i krig, må også de gi etter for den dominerende rollen selve krigsmaskineriet får i filmen. 
For Aho sin del reduserer det Rokka noen ganger til en Rambo som kan vinne et slag på egen hånd. 

Louhimies gir oss voldsomme krigsscener som gjør at filmen ser mer kostbar ut enn den er. 
Men han lar disse scenene vare for lenge, og ganske snart begynner de å ligne for mye på hverandre. 
Jo, slik var sikkert monotonien på slagmarken, men som publikum blir vi slitne og mister det menneskelige dramaet av syne. 
Filmen kunne hatt godt av å bli trimmet ned med en halvtime. 
