Endelig en heldekkende biografi om Obstfelder
Sympatisk, grundig og litt omstendelig om en av våre betydeligste diktere. 

Hanne Lillebo: 
Obstfelder. 
En biografi. 
699 sider. 
Gyldendal. 

Dette er den første ”heldekkende” biografien om Sigbjørn Obstfelder, og det var sannelig på tide! 
Hanne Lillebo tar ikke lett på oppgaven, og leverer 700 sider (hvorav 100 siders noteapparat). 
Hun snur hver stein på stien fra vugge til grav – og den fører i dette korte 33-årige livsløpet ut på langvandringer i Europa, ledsaget av en mye kommentert paraply og en ofte underspilt fiolinkasse. 
Men hun sier knapt noe om de ettertidige ekkoene av en av våre mest internasjonalt orienterte kunstnere. 

”For Obstfelders ordkunst er speilblank diktning, helt og fullt skapt med diktningens midler. 
Den når dit hvor musikken begynner, og gir hva maleriet ikke kan gi …” 
Når en av det siste århundrets aller største diktere, Rainer Maria Rilke, får seg til å skrive slike ord i en tidlig anmeldelse av en tysk oversettelse, og dessuten modellerer hovedpersonen i sin ene roman langt på vei over en nordmann han aldri møtte, men åpenbart følte seg hjemsøkt av – da fremstår noen av prioriteringene i denne omfangsrike biografien noe skjeve. 
Rilke er for eksempel ikke nevnt med ett ord. 

Når dette er sagt: 
Det er en viktig bok i kraft av selve emnet og seriøsiteten og den brede humaniteten det møtes med, og det er litt av en vandring Lillebo tar oss med på. 
Fra barndommens Stavanger, via ekskursjoner i Ryfylke til Jørpeland (der moren døde i forsøket på å sette sitt syttende barn til verden), til farsslektens Hjelmeland (der han fant sin første, ugjengjeldte kjærlighet), til studier i Kristiania og landmåler- og ingeniørarbeid i Chicago og Milwaukee i USA. 
Under det hele syder det av kunstnertalent, og koker over ved hjemkomsten med sammenbrudd og innleggelse på nerveklinikk. 

Han kommer seg, debuterer som forfatter og blir på ny en hvileløs vandrer i Europa, i kamp med sine kreative demoner og i de siste par årene med en likedan kunstnerisk anlagt ektefelle, som i alt annet var hans rake motsetning, og som føder ham en datter samme dag som han begraves i København. 

Med sin samvittighetsfulle metode dokumenterer Lillebo også hvordan Obstfelders etter alt å dømme makeløse personlighet og stillferdige karisma nesten alltid fikk frem det beste i folk – selv hos de ikke alltid direkte joviale Ibsen og Hamsun. 
Men midt oppi en i og for seg fortjenstfullt nitidig detaljdokumentasjon av et liv med evige pengesorger, i både stedig og rastløs jakt på geniets inspirerte øyeblikk, tar jeg meg iblant i å savne et myndigere og friere grep om stoffet. 

Skaper- og erkjennelseskraft var det viktigste for Obstfelder, uansett sjanger. 
Han skrev innsiktsfullt om de visuelle kunster i artikler om vennene Vigeland og Munch, dessuten salig Rembrandt. 
Og helt til og med det mer eller mindre sykeleiepregede siste halvåret av hans liv fremholdt Obstfelder at det egentlig var komponist han var eslet til – men beklaget samtidig at hans bakgrunn og situasjon her i verden hadde gitt ham så få muligheter til å tilegne seg det nødvendige håndverket. 

Han trollbandt iallfall sine venner med sitt selvlærte fiolinspill; han foretrakk ofte å stå i et sideværelse og spille fremfor å blande seg i samtalen. 
Men kanskje var det takket være denne uoppfylte drømmen og dette uforløste talentet han beriket vår litteratur med en helt umiskjennelig stemme, en språklig musikalitet som ikke er avhengig av firkantede, ytre rammer (enderim og marsjtakt) for å gjøre sin rytmiske og klanglige individualitet og intimitet uimotståelig gjeldende. 

Ut over dette var han mer enn tilstrekkelig begavet med en uttrykksevne for den sjelelige nakenhet som beredte ham mang en pine her i det korte livet og har sikret ham like mange triumfer i hans lange etterliv. 
