Tafatt, banal og full av nødrim
Alexander Rybak på randen av artistisk selvmord. 

||| 

LÅT: 
Det er ikke småtteri hva en fiolin, et bredt smil og en over gjennomsnittet vanedannende melodi kan utrette. 
Om litt over en uke benker over 100 millioner seere seg foran TV-apparatet for å bivåne musikalske postkort fra hele Europa. 
Sendt fra Oslos nye storstue, Telenor Arena. 

Det skal Alexander Rybak ha all ære for. 

Ett år har gått, og den frittalende MGP-helten har allerede begynt å snakke om å abdisere som popartist. 
Avgangen kan komme fortere enn forventet. 
Skal man dømme etter «Oah», Rybaks ode til «en altfor ung jente», er han på god vei til artistisk selvmord. 

Ingen unnskyldningKatastrofale «Fela igjen» var muligens et humoristisk sidespor, i så måte er det ikke mye bot å hente i «Oah». 
Musikalsk er den minst like banal, uten selvironialibiet å gjemme seg bak. 

Med håndklapp, ompakomp og gneldrende fioliner, lekser Rybak i vei den ene loslitte kjærlighetserklæringen etter den andre: 
«I liked you from the start, you melt my icy heart». 
Nensomt servert etter alle nødrimenes kunster og regler. 
Det gjør det heller ikke bedre at han etter «Oah» høres ut som en ku når han synger «mooah». 

Mangler det mesteMest av alt låter fesjået som om et kobbel med rallende amatørmusikanter, av typen du ser på et lasteplan når det er fest i den lokale handlegaten, tolke The Beatles i bakrus. 

Det er ikke noe galt i å være folkelig, og det er nok mange som måtte spise en hatt og to etter at «Fairytale» tok jerngrep om folkesjela. 
Problemet er bare at «Oah» verken overrasker, har den eksotiske x-faktoren eller er under noen omstendigheter morsom. 
Det er bare en håpløs tafatt og plump affære som ikke kommuniserer i noen retninger. 
