Nachspiel på lyse ettermiddagen
Helt mutters alene lager Passenger bedre moro enn man kunne tenke seg. 

PUBLIKUM: ca. 5000 

AKTUELT ALBUM: 
«Whispers» 

Mike Rosenberg har på ingen måte noen som helst odds med seg. 
30-åringen står bak en av fjorårets mest spilte låter, og en av årets mest populære bryllupssangerlåter. 
Før suksessen til «Let Her Go» hadde ingen hørt om ham. 
Det nye albumet er ikke særlig bra. 
Døgnflueangsten burde lyst ut av øynene der han står helt alene på Bergenfests største scene i nydelig ettermiddagssol. 

Men neida. 
Han er en rolig, passe høy mann med passe anonyme klær og passe langt 24-dagers skjegg a la Llewyn Davis. 
Du hadde gått forbi ham på gata, og muligens tenkt at han jobbet som AD i reklamebyrå. 

Låtene er, med få unntak, små utilslørte klumper for følelser og akustisk gitar. 
Overraskelsen er hvor selvironisk underholdende disse presenteres: 
«There’s no band, no gospel singers, no fireworks. 
People use to demand back their money when I say that.» 

Han pleide å turnere småscener og puber. 
Like fullt unnskylder han seg for hvert banneord i tekstene. 
Søtt. 

Låtene er fra hele karrieren, bare tre fra nylig utgitte «Whispers». 
Lurt. 
Flere snubler i opplagtheter og smådirrende samfunnskritikk av mobiltelefoner, datamaskiner og ikke minst manglende mellommenneskelig kontakt. 
En helt ny låt, med den oppfølgerklingende tittelen «If You Go», høres mest ut som Tracy Chapmans «Talkin' 'Bout a Revolution», men med et noe mer personlig manifest. 

Så skjer dette: 
En nesten håpløst patosfylt nachspiel-cover av «Sound of Silence» (jada) holder på å tippe konserten over i helt feil retning. 

Da durer et cruiseskip farvel til Bergen rett nedenfor festningsverket og konsertscenen. 

Hadde det vært timet, hadde det vært den mest morsomme versjonen av låten noensinne. 
I stedet snur den malplasserte skipsluren opp ned på alt. 

Improvisatøren og pubmusikeren Rosenberg våkner. 
Skipet dras med, både som avlutning på Simon og Garfunkel-coveren, og som nytt hatobjekt i den trivelige nidvisa «I Hate» (The only funny song I know. 
The rest is gonna go down in the black hole of misery»), sammen med Facebook, X 
Factor og...eh... Cher. 

Og så spiller han et minutt av Aviciis «Wake Me Up». 
Ganske morsomt det også. 

Mot slutten innledes den obligatoriske «Let Her Go» med et «You guys aren't bored of this song yet?». 

Flere hundre filmende mobiler rister på hodet. 

De hørte åpenbart ikke etter tidligere. 

TOR MARTIN BØE 
