Kjære verdensstjerne, kan du overraske meg neste gang?
Bryn Terfel følger vante spor på Festspill-konsert 

Jeg har vært Bryn Terfel-fan lenge. 
Sangeren fra Wales tok verden med storm for rundt tredve år siden med sin fenomenale stemme og blendende personlighet. 
Operahusene kastet seg over den karismatiske bassbaritonen som med et stort antall konserter og plateutgivelser raskt bygget seg opp til en artist i verdensklasse. 

Det er et problem som lett dukker opp: 
Når du er sanglig superkjendis, er det fristende å tråkke i gamle spor og bruke en oppskrift som virker. 
Eller du kan fornye deg selv og finne på uventede og spennende ting som overrasker. 
Konserten med Bryn Terfel under Festspillene i Bergen ble en trivelig affære, men jeg hadde egentlig hørt alt før. 

Innledningen var vakker, to sanger av Robert Schumann (1810-1856) - «Belsatzar» og «Mein Wagen Rollet Langsam» ble inderlig og konsist framført. 
Verbale introduksjoner og små stunts viser en artist som eier scenen fysisk og musikalsk. 
Lek og alvor er gjerne to sider av samme sak, og Bryn Terfel inviterer også publikum med på allsang med glimt i øyet. 
«My dear friends: 
Could you please sing, so you can help me..» sier han med sterk påskrudd sjarm. 
Som om Terfel skulle trenge slik assistanse. 
Seansen fungerer likevel overraskende bra når hele Grieghallen synger med på «Loch Lomond» - en av de viktigste sangene for mange mennesker. 
En rekke sanger fra Irland, Skottland og Wales blir deretter formidlet med kunnskap og finesse, diksjonen er fremragende og innlevelsen er stor. 

«Home on the Range» 
- Det Ville Vestens uoffisielle nasjonalsang og hymne for delstaten Kansas – fikk i versjonen til John Charles Thomas (1891-1960) en avdempet, men virkningsfull utførelse av Bryn Terfel. 
Den amerikanske aksenten er tilstede på forbilledlig vis, men ikke for mye, slik at opplevelsen framstår som autentisk. 
Terfels opera-erfaring gjennomsyrer tolkningene, og vi tror på det som avleveres fra scenen. 
Den engelske komponisten Frederick Keel (1871-1954) har laget «Salt Water Ballads», et verk som syder av forfriskende og beskrivende sekvenser om livet. 
Særlig populær er satsen «Trade Winds», og igjen er diksjonen til Terfel knivskarp og når fram til bakerste benk i salen som rommer 1500 tilhørere. 

Høydepunktet for meg var likevel Franz Schuberts «Auf dem Wasser zu singen» og ikke minst «Die Taubenpost». 
Sistnevnte er den siste sangen Schubert komponerte før sin død i 1828, 31 år gammel og med ensomhet, sykdom og depresjoner som følgesvenner. 
Teksten er av Johann Gabriel Seidl og formidler at det finnes en brevdue som heter «Sehnsucht» (Lengsel). 
Med ett var budskapet fra scenen fritt for fakter og fjas, og opplevelsen løftet seg til et helt annet nivå. 
Less is more. 
Slike innslag kunne konserten hatt flere av. 

Ekstranumrene var greie, men ganske forutsigbare. 
«Mack the Knife» (Kurt Weill/Bertolt Brecht) fra «Tolvskillingsoperaen» hadde spenst og farger, mens «If I were a rich Man» (Sheldon Harnick/Jerry Bock) fra «Spelemann på taket» viste fram en Tevje i en nokså jovial versjon. 
Det var vakkert, uten at jeg egentlig ble berørt. 

Caradog Williams var musikalsk påpasselig og elegant på klaveret, og konserten var definitivt ikke dårlig. 
Kjære Bryn Terfel, kan du overraske meg mer neste gang vi møtes? 
