Når tomheten fylles med flukt
Hvor selvopptatte kan vi egentlig bli? 
Hvor hekta på å kjenne etter om vi er lykkelige? 
Sergei Belbel ber oss ta vare på kjærligheten selv om den ikke er perfekt. 

Av Sergei Belbel. 
Oversatt av Tove Bakke. 
Regi/musikk: 
Øyvind Osmo Eriksen. 
Scenografi/kostyme: 
Bård Torbjørnsen. 
Lys: 
Thomas Bendiksen. 
Maskør: 
Jill Tonje Holter. 
Med: 
Øystein Martinsen, Marco Kanic, Nina Ellen Ødegård og Ragnhild Arnestad Mønness. 
Sted: 
Intimscenen, Rogaland Teater. 
Varighet: 1 time 30 minutter. 

Hva har han fått ut av livet, denne barnløse Marc, en mann tidlig i 40-årene med arkitektjobb og vakker kone? 
De beste arkitekttegningene laget han visst i yngre år, de mest lidenskapelige øyeblikkene med Joanna overskygges altfor ofte av trivielle krangler. 
Livet er sannelig blitt en rutine. 
Er dette alt? 

Selv ikke Joannas forlokkende tilbud om en tur til Toscana kan hindre at da de kommer hjem igjen fra den vellykkede reisen, hjemsøkes Marc av hyppige mareritt. 
Føler han sterkt nok for henne? 
Er kroppen hans full av svulster? 
Kommer han snart til å dø? 

"I Toscana" som Rogaland Teater spiller på Intimscenen, er en absurd og surrealistisk komedie av den katalanske dramatikeren Sergei Belbel. 
Gjennom en rekke slående dialogscener følger vi hvordan Marc gradvis går i mental oppløsning og ekteskapet henger i en rykeferdig tråd. 
I dette sammenbruddets tomhet blir han turist i den tredje verden, en ørkesløs reise som han etterpå ikke har noe å fortelle fra til vennen Jacob. 

Når denne sørgelige historien likevel blir en lattervekkende opplevelse, skyldes det at regissør Øyvind Osmo Eriksen levendegjør Marcs mareritt på overrumplende, gjerne komisk vis. 
De vonde drømmene varsles alltid av en plagsomt velkjent ringetone i Joannas mobil. 
Straks ektemannen tar telefonen i hennes fravær, skjer skremmende ting, som da han skyter venninnen Marta fordi hun røper at Joanna er utro, eller da rene krigsscener omgir dem. 

Scenografien til Bård Torbjørnsen symboliserer lenge de sommerlige omgivelsene i Toscana med en svær stein i et hav av sand. 
Fra veggene bak henger noen ekle, gule plastforheng som de fire skuespillerne kan gå inn og ut mellom. 
Steinen tjener til alt fra ekteseng til sykeseng, fra bardisk til gravsted. 

Musikken og sangene som regissøren har skrevet, fungerer fint. 
En stor trøst er forvandlingen mot stykkets slutt da den gule plasten rives ned og steinens kjerne åpenbares – jeg sier ikke mer. 
Her inntreffer et vidunderlig, magisk teaterøyeblikk som må oppleves uten at noen røper det på forhånd. 
Nydelig! 

Skuespillerne mestrer å pendle raskt mellom ulike stemninger, fra dagligdagse samtaler som går i stå til marerittscenene der Marc mister kontrollen. 
Marco Kanic spiller utmerket vennen Jacob som er lut lei av at Marc aldri bryr seg om hvordan han har det – det er faktisk Jacob som er alvorlig syk. 
Ragnhild Arnestad Mønness er freidig venninne som forteller Marc sannheter, men også gir ham en herlig åpenbaring mot slutten. 
Og så er det Øystein Martinsen og Nina Ellen Ødegård som utfolder seg glitrende som Marc og Joanna, ellevilt vekslende mellom glimt av ømhet og sjokk av aggresjon og såre følelser. 

Det er lenge tragikomisk og trist. 
Men med den overrumplende sluttscenen vekkes kjærligheten til live igjen. 
Slik ender "I Toscana" i håpets tone, symbolisert med en gravid mage, den naturligste ting i verden å lage. 
Da kan ikke en mor og en far bare være opptatt av seg selv. 
