Spillanmeldelse:Skrekkelig bra 

Det å komme ut av sitt skall regnes som en fin ting. 
I «F.E.A.R. 2» vil du ønske skallet var sveiset fast. 

I «F.E.A.R.» møtte du den mentalt ustabile Alma. 
Og små jenter med mentale problemer kan være guffent nok i seg selv, men koblet med enorme psykiske krefter blir det horribelt. 

Det var et vestlig skytespill blandet med asiatisk horror fra filmer som «Ring» og «The Grudge», og med Alma som den onde arkitekten bak noen av spillhistoriens mest grusomme sekvenser snakket vi om et heidundrende mareritt. 

I «F.E.A.R. 2» har Alma ålet seg ut av sitt skall - både i form av de fysiske sperringene hun var fanget i og i mer overført betydning. 
Det er som om bryterne på originalen er skrudd opp til 11, alt er mer ekstremt. 

Monolith har med en sadistisk iver gått inn for å skremme deg så ofte som mulig - både med BØ! 
-effekter og med mer subtil, klaustrofobisk redsel. 

Og det er i utgangspunktet dårlige nyheter for en pingle som meg. 
Jeg blir fremdeles mobbet av min bedre halvdel etter at Voldemort ga meg mareritt. 

Samtidig elsker jeg skrekk som underholdning. 
Det er noe med det å kjenne hjertet hamre, kjempe mot det nådeløse angrepet på sansene og puste lettet ut når det hele er over. 

Her er «F.E.A.R. 2» en triumfferd. 
Skrekken er så sitrende intens at spillets øvrige mangler blir vag bakgrunnsmurring. 
I regi, presentasjon og audiovisuell effektmakeri er spillet bortimot perfekt. 

Men spillet har unektelig noen skavanker jeg vil anta blir ganske tydelige hvis man ikke er så lettskremt som meg. 
Dersom man utelukkende skal se på spillbarhet, kommer «F.E.A.R. 2» til kort når det måles mot genrekonger som «Bioshock», «Call of Duty 4», «Killzone 2» og «Half-Life 2: Episode Two». 

Fiendene angriper som regel når du mest venter det, de står gjerne i kø for å bli meid ned og de er såpass høflige at de tar oppstilling ved siden av tønner og beholdere med eksplosive gasser eller bensin. 

Monolith står litt i stampe her, og med noe mer uforutsigbarhet og en dæsj gameplayinnovasjon kunne vi ha snakket om en genuin klassiker. 

Det at «F.E.A.R. 2» allikevel kommer nær et klassikerstempel er et bevis på de mesterlige fortellerteknikkene Monolith briljerer med. 

Ja, fiendene er dumme, men det er til gjengjeld mange av dem, som alle oppfører seg på svært forskjellig vis. 
Fra brautende machosoldater til difusse ånder og genmanipulerte misfostre. 

Ja, actionsekvensene er forutsigbare, men de foregår i såpass mange forskjellige miljøer og har en såpass sylskarp regi at de aldri blir kjedelige. 

Til tross for at man kan pirke på «F.E.A.R. 2» og finne utbrukte skytespillklisjeer, kjedet jeg meg ikke et sekund. 
Tvert imot: jeg storkoste meg fra ende til annen. 

Og ikke minst har «F.E.A.R. 2» fremdeles Alma. 
Det siver deilig skrekk ut av hver eneste pixel på skjermen. 

Derfor er det også lett å kalle «F.E.A.R. 2» skrekkelig bra. 

PS: 
Spillet er ute på PC, PS3 og Xbox 360. 
Det er PC-versjonen som er testet, og anmeldelsen er basert på enspillerdelen av spillet. 

Her er VG Netts videoanmeldelse av horror-skytespillet FEAR 2: Project Origin. 
