The Jesus And Mary Chain:Ingenting er som sure skotter 

19 år er gått siden forrige plate, uten at det kan høres. 

The Jesus and Mary Chain: 
"Damage and joy" (ADA/Warner) 

Da The Jesus And Mary Chain ga ut sin første singel, gikk "Upside down" til topps på den britiske indielisten og ble værende på listen i 76 uker. 
Året var 1984, og brødrene Jim og William Reid kom et som et friskt gitarpust i en synthtid. 

For ikke å ligne for mye på Ramones, tilførte de støy og feedback. 
Etter første singel overtok Bobby Gillespie trommene. 
Før han konsentrerte seg om Primal Scream, rakk han å bli med på debutalbumet "Psychocandy", utropt av "NME" til årets beste plate i 1985. 

Brødre i samme band kan bety trøbbel, og i 1998 vaklet William av scenen i Los Angeles og forlot bandet. 
Jim sa det slik: 
Etter hver turné hadde vi lyst til drepe hverandre, og etter den siste prøvde vi. 

I 2007 var de likevel venner nok til å gjenforenes på Coachella-festivalen. 
De begynte å snakke om et nytt album, men det skulle gå ti år til før det kom. 
Så hvordan veier et av tidenes tøffeste band opp for 19 år med manglende album? 
De er seg selv. 
Ingen forandring. 
Ingen ambisjoner om å sende rocken i en ny retning som i 1984. 

For noen er dette negativt, for andre av oss er det badedag i ungdomskilden. 
Åpningen "Amputation" sender deg 30 år tilbake. 
Jesus og Mary Chain var steintøffe da, og de er det nå. 
Skurring, en løpsk tone, halvtunge gitarer og uuuuh-koring. 
Musikk fra mellomgulvet med en tekst født av en svartsynt Reid-hjerne: 

Fucked-up girls like drugged-up guys 

That won't keep him warm at night 

It's just like a grape in a bottle 

It's wine today but piss tomorrow 

"War on peace" åpner akustisk sparsomt, men ender i et kappløp mellom trommer og gitar. 
"All things pass" har bassen på plass og et driv hentet fra Ramones. 
Låten ble opprinnelig gitt ut i en tammere utgave på soundtrack-albumet til tv-serien "Heroes" i 2008. 

Halvparten av de 14 kuttene er nye versjoner av soloutgivelser eller ting gitt til lillesøster Lindas band Sister Vanilla. 
Dermed blir albumet unektelig noe sammenrasket, selv om lydbildet er det samme. 

Det er damene som redder dagen. 
"Song for a secret" er en duett med skotske Isobel Campbell. 
Hun er alltid mer enn velkommen, også på "The two of us". 

"Always sad" med Bernadette Denning på "Always sad" kan konkurrere med bandets vakreste ballader. 
You ain't like those other girls, synger JIm. 
You ain't like those other guys, svarer hun. 
De er sammen da ting skurrer: 
I think I'm always gonna be sad, 'cause you're the best I've ever had. 

Lillesøster Linda korer på "Loz Feliz (Blues and greens)" og vender tilbake i avslutningen "Can't stop the rock", mens Sky Ferreira korer på tøffe "Black and blues". 
På denne finner vi også gitaren til Phil King fra Lush. 

Brian Young er trommis. 
Produsent er Martin "Youth" Glover, bassist i Killing Joke og kollega med Paul McCartney i The Fireman. 

Første halvdel av albumet er nirvana for gamle fans. 
Så går de en stund på tomgang, før nye krefter hentes til innspurten. 

Uansett: 
Det er fantastisk å ha Reid-brødrene tilbake. 
De er de samme gretne gubbene med solbriller, og ære være dem for det. 

Beste spor: 
"Amputation", "Always sad", "Song for a secret", "The two of us", "Black and blues", "Can't stop the rock". 
