For den som ønsker å se Johaug-saken i et større perspektiv, er det ingen dårlig idé å begynne her
Mads Dranges bok om dopinghistorien kunne knapt kommet på et bedre tidspunkt. 

De fleste av oss har et bilde festet til hukommelsen, den av en triumferende doper som senere har blitt avslørt og avkledd: 
Ben Johnson med sitt kanonløp i Seoul, Lance Armstrong på vei opp Sestriere, Marion Jones i OL i Sydney, eller Johan Mühleggs gullglis i Salt Lake City, for å nevne noen. 
Nå foreligger det en bok som plasserer de mest kjente dopingtilfellene i en helhetlig beretning. 

Bedre timing enn utgivelsen av «Medaljenes pris – dopingens moderne historie» er vanskelig å tenke seg: 
Samtidig som Johaug-tårene har truffet tabloidene, lanserer idrettsfysiolog og historiker Mads Drange en bok som løfter blikket og ser på dopingkulturen i en global sammenheng. 

Bokas tidslinje strekker seg i all hovedsak fra den engelske syklistens Tom Simpsons dødsfall mot slutten av sekstitallet, frem til McLaren-rapporten og opprullingen av russisk statsorganisert doping nå nylig. 

Myter og sannheter 

Fem av de seks hovedkapitlene innledes med en fortelling knyttet til kapitlets epoke. 
Disse fortellingene gir den tidvis omfattende materien fin flyt og gjør det hele nokså lesbart. 
Derfor er dette blitt en bok som bør snakke til mer enn bare spesielt interesserte. 
For den som ønsker å se for eksempel Johaug-saken i et større perspektiv, er det ingen dårlig idé å begynne her. 

Mads Drange går historisk til verks for å besvare spørsmål som synes å kreve stadig mer sammensatte svar: 
Hvordan skal vi definere doping? 
Er i det i hele tatt mulig å finne fram til en absolutt likhetsnorm i moderne konkurranseidrett? 
Å besvare disse spørsmålene er utvilsomt en krevende disiplin. 
Her handler det om å kunne skille mellom myter og sannheter, orientere seg i gråsoner og grenseområder. 

Forfatteren skriver innledningsvis om grunnene til hvorfor doping ofte har blitt framstilt som en unyansert drakamp mellom de onde jukserne og de gode kreftene som forsøker å bekjempe dem. 
Drange argumenterer for et mer intrikat bilde enn dette. 
Forestillingen om de enslige skurkene som Ben Johnson og Lance Armstrong har senere vist seg, slik forfatteren illustrerer, å være toppen av isfjellet av en konkurransekultur infisert av systematisk doping. 

Hjerteskjærende 

I innledningen til kapitlet «Kald krig og store muskler» gjengis den østtyske svømmeren Christiane Knacke Sommers oppgjør med DDRs dopingprogram. 
«Jeg var femten år da jeg begynte med pillene... 
Det var forbudt å nekte. 
Men pillene ødela meg fysisk og følelsesmessig! 
.. 
De forgiftet til og med min medalje». 
Det påfølgende kapitlet er hjerteskjærende lesning. 
Barn ned i sjuårsalderen ble systematisk dopet med anabole steroider, som igjen fysisk forkrøplet og ødela livene til mange av dem. 

Om det gjelder statsstyrt doping under den kalde krigen, de kommersielle kreftenes inntog i sporten, eller den stadig økende globaliseringen, gjentar den samme historien seg, bare i forskjellige varianter. 
Den om hvordan nasjoners og maktsystemers higen etter triumf og profitt stadig har gått på bekostning av enkeltskjebner innen idretten. 

Leseren tas med gjennom dopingens historie i konsentrerte kapittel. 
Med et såpass stort materiale å ta fra, er det ikke å forvente at forfatteren kan gå i detalj i alt. 
Om boka mangler en dimensjon, er det allikevel dette: 
Utøvernes historier og tankesett i møte med voksende heltestatus og påfølgende dopingdommer kunne fått mer plass. 

Det ville også gitt leserne en bedre forståelse av hvorfor utøverne gjennom historien har reagert på en måte som synes vanskelig å fatte for oss som følger idrett som tilskuere. 

Godt korrektiv 

Best oppsummerer Drange dette misforholdet i omtalen av Tour de France i året for Festina-skandalen: 
«For mange er syklistenes protest mot dopingkontroller under Tour de France 1998 en skamplett for idretten, men for rytterne var det en reaksjon på det de opplevde som et hyklersk regime: 
Først ble de bedt om å presse kroppen gjennom stadig mer krevende ritt, og så ble de straffet for å ta i bruk de hjelpemidlene som gjorde det mulig! 
Institusjonaliseringen av doping i utholdenhetsidretten i 1990-årene var derfor langt på vei et resultat av en felles forståelse av at doping fra utøvernes perspektiv var legitimt.» 
» 

Mads Dranges forrige utgivelse, «Den store dopingbløffen» skapte furore. 
Denne boka er av en annen karakter, kaster ingen mistanker over norske idrettsutøvere, og vil neppe vekke like mange reaksjoner. 

Men dette er etter min mening en enda mer gjennomført og relevant utgivelse enn Dranges forrige. 
Den bør fungere som et godt korrektiv til mediekakafonien rundt doping som omgir oss nå, og som mest sannsynlig vil omgi oss i tiden som kommer. 

Jeg håper «Medaljenes pris» ikke blir Mads Dranges siste bok om denne tematikken. 
Siste kapitel er definitivt ikke skrevet her. 
