Hvilesteg på vei mot vår
Den klassiske actionfilmen har et edelt bruksområde: 
Når triadene skyter yakuzaene og korøvelsene av «øh»-lyder uttalt på anglo-japansk liver opp en ellers rutinestøvet kveldsstue, da slapper du av. 

Da yakuza-prinsessen kommer til San Francisco, har hjerteforma manga-fjes og låter som når sushi snakker sammen. 
Da Jason Statham mister etterforsknings-kameraten sin (tilsynelatende) til mytemorderen Rogue (tilsynelatende) og blir en så dedikert hevner at ekteskapet ryker. 
Av alt dette blir du velgjørende oppspilt og glad. 

Action-filmer er til enkel og uforstilt glede. 
Ikke mange har skjønt at lykken og sannsynligheten kjemper på forskjellige stadioner. 

«Rogue assassin» består av ca. 100 minutter sammenfatta krigskonsentrat. 
Stathams fjes er som vanlig mandigere enn Monsen, og Jet Li har et minespill som vil være en utfordring for elektroniske mikroskoper. 
Det gjør ikke så mye. 
Det skjer stort sett bare vanvittige ting, og FN griper ikke inn en eneste gang, og ingen sier at Bush står bak eller at det i ettertid viste seg at CIA hadde plantet opplysninger som førte til at Bastillen ble stormet. 
Juba juba. 
