Størrelsen betyr noe
Så var «Grand Theft Auto» over oss igjen, denne gang med et skråblikk på «gangsta»-kulturen på begynnelsen av 90-tallet. 
Og for en opplevelse det har blitt. 

Jeg kommer fra et lite, landlig sted utenfor Moss. 
Der krydret jeg barndommen med å utforske hver eneste krik og krok av skogen rundt boligfeltet. 
En skummel bondegård, et høyt stup, et mørkt tjern - de fikk alle episke proposisjoner i et barnesinn med god fantasi. 

Det samme skjedde da jeg flyttet til Oslo. 
En helt ny verden å bli kjent med, tusenvis av steder å oppdage. 

Jeg kommer heller aldri til å glemme første gang jeg startet opp «Grand Theft Auto III». 
Frihetsfølelsen og utforskertrangen ble satt på høyeste beredskap. 

Liberty City var en monumental begivenhet i spillhistorien, en gigantisk simulert by å oppdage på egen hånd, følelsen av å få en lekegrind du fritt og i ditt eget tempo kunne utforske. 

Og det handlet ikke om å ligge med prostituerte og banke dem opp etterpå for å få tilbake pengene dine. 

Det handlet om hundrevis av forskjellige ting du kunne gjøre, fra forskjellige stunts med bil til å finne skjulte pakker, skaffe eiendommer og å lete deg frem til den råeste bilen. 
I sum var «Grand Theft Auto III» det nærmeste et spill hadde kommet en virtuell verden uten å være knyttet til rollespillregler. 

Joda, i tillegg var det også et relativt blodig spill med 18-årsgrense, men det var aldri det som fascinerte meg. 

Nå er «Grand Theft Auto: San Andreas» her - tre byer, pluss et enormt, landlig område imellom - inspirert av Los Angeles (Los Santos), San Fransisco (San Fierro), Las Vegas (Las Venturas) og verste «hillbilly-country» på begynnelsen av 90-tallet. 

Det er vanskelig å beskrive hvor stort område vi snakker om uten å bli abstrakt. 

Har du ligget på ryggen, kikket på stjernehimmelen og blitt svimmel av å tenke på at akkurat DEN stjernen der ligger mange lysår unna, med potensielle planeter lik Jorden i bane rundt den, vet du hvor jeg vil. 

Tro meg, det er stort. 
Bare Los Santos, som du starter i og befinner deg i i store deler av spillet, er gigantisk. 
Du kan kjøre og kjøre og kjøre og allikevel oppdage nye steder og gjøremål overalt. 

Etter hvert låser du opp tilgang til både Las Venturas og San Fierro, i tillegg til en god del utforsking av de landlige områdene imellom. 
Det er så mye å ta seg til, så mye å se, så mye å oppleve at det blir umulig å beskrive «San Andreas» på en fornuftig og nøyaktig måte. 
Det er bare så stort og så omfattende at man kunne ha skrevet opptil flere avhandlinger. 

Og nettopp derfor er det umulig å ikke bli imponert. 

Først og fremst er nemlig «Grand Theft Auto: San Andreas» en teknologisk imponerende prestasjon. 
Det at Rockstar North har klart å presse så mye inn i den vesle Playstation 2-maskinen er for meg like uforståelig som at Norge skulle vinne VM i fotball. 

Eller at Valgjerd Svarstad Haugland og Laila Dåvøy skulle miste troen og bli henholdsvis trommis og bassist i et death metal-band. 
For å velge to helt tilfeldige personer, liksom. 

Vi snakker om en virtuell verden det er fullt mulig å leve seg totalt inn i, en verden som for alvor vekker utforskingstrangen jeg kjenner fra barndommen. 

Det mest umiddelbare som slår meg med «San Andreas» er hvor mye mer det er å gjøre, hvor mye større det er i forhold til forgjengeren «Vice City». 
Jeg hadde forventet meg en finpussing, slik «Vice City» var i forhold til «Grand Theft Auto III», men fikk i steden et spill som var radikalt utvidet. 

Ikke bare i størrelse, men også i spilldesign. 
Den største utvidelsen her er at du sanker ferdighetspoeng for alt du gjør - du blir flinkere til å kjøre bil av å kjøre mye, får bedre treffsikkerhet av å skyte mye og så videre. 

Dessuten må du sørge for å holde både vekt, frisyre og garderobe ved like, jo hottere du er, jo større respekt (og drag på damene) får du. 

Dette rollespillsystemet er sømløst og usynlig, men har en stor innvirkning på spillopplevelsen. 
Du oppfordres til å spille en hel masse utenfor selve oppdragene, og belønnes rikelig for innsatsen. 

Og takk og lov for det. 
For spillbarheten er fremdeles bortimot horribelt dårlig de første 10-15 timene. 
Det er for meg uforståelig at det er mulig å lage et så omfattende system for å mislykkes, fra å tilfeldigvis bli overkjørt i det man er i ferd med å avslutte et oppdrag til å lete etter gjengmedlemmer å skyte, bare for å oppdage at de står rett bak deg med Uzi. 

Alt dette blir stadig bedre jo lenger ut i spillet man kommer, helt til du etter flere titalls timer har glemt innledningsproblemene helt. 
Det handler om å investere tid og energi i spillet, å tilpasse deg til hva som er mulig og ikke mulig. 
Å overse de åpenbare manglene. 

Med andre ord: 
Dersom du ikke er villig til å investere masse tid i dette spillet, kan du like så godt la være. 
Så er du advart. 

Når man først kommer så langt, er det bare å nyte det som utvilsomt er en stor spillopplevelse for voksne. 
Glimrende skuespillere, inkludert Samuel L. Jackson, James Woods, Ice T, Peter Fonda og George Clinton, en velskrevet og troverdig historie i gate med «Boyz N the Hood», fantastiske radiokanaler og enormt imponerende omgivelser sørger for en spillopplevelse av de sjeldne. 

Det er også verdt å nevne at voldsaspektet er tonet ned. 
Det er fortsatt mye skyting, blod, banning og sånt, 18-årsgrensen er fullt fortjent, men blind vold får denne gangen større konsekvenser enn før. 

Enkelte hevder at vi snakker om det kanskje aller beste spillet noen sinne. 
Det er å ta alt for kraftig i, det er ikke engang sikkert «San Andreas» er et av ÅRETS beste spill. 

Men Rockstar North viser i det minste evne og vilje til å ta GTA-konseptet videre og tilføye nye dimensjoner. 

Så får den nye revolusjonen for serien, den ultimate blandingen av perfekt spillbarhet og gigantiske, interaktive verdener, vente til neste generasjon konsoller. 
