Langtekkelix
En bemerkelsesverdig kjedelig og uinspirert tegneseriefilm. 

FILM: 
Med tanke på hvor mange milliarder Marvel og DC Comics' superhelter har spilt inn på kino de siste årene, er det ikke til å undres over at franskmennene fortsetter å pumpe ut filmer om sin mest populære tegneseriefigur. 
At de europeiske tegneserieheltene synes langt dårligere egnet for spillefilmformatet enn sine amerikanske kolleger later ikke til å bekymre dem nevneverdig. 

Udynamix 

For på tross av styrkedrikken som gir figurene overmenneskelige krefter, ligger tegneseriene om Asterix nærmere Donald Duck & Co. enn amerikanske superheltserier. 
I «Asterix» er humor, gjentakelse og forutsigbarhet de mest sentrale kvalitetene, og historiene er like forutsigbare som karakterutviklingen er fraværende. 
Dette fungerer helt fint i tegneserieform, men i en spillefilm kan det fort bli frustrerende — ikke minst når figurene har blitt filmatisert en rekke ganger tidligere. 

Men selv ut fra disse forutsetningene er «Asterix: Byplanleggeren» en bemerkelsesverdig dårlig tegneseriefilmatisering. 
Regissørene Clichy og Astier henfaller gjentatte ganger til actionscener og visuell humor som er lite annet enn animerte tegneserieruter, hvilket gir filmspråket et statisk og udynamisk preg som gjør den allerede kjedelige historien til enda mer av en tålmodighetsprøve. 

Politix 

Det eneste interessante med «Byplanleggeren» er partiene hvor filmen avslører seg på nærmest freudiansk vis. 
I et Frankrike hvor det innvandringsfiendlige partiet Front national gjør det stadig bedre på meningsmålingene, velger man å filmatisere en historie hvor Julius Cæsar ønsker å ta knekken på Asterix' landsby ved å omringe den med romerske bosetninger. 

Man har altså et plott som involverer en demografisk krigføring som minner om den muslimfiendtlige konspirasjonsteorien om «Eurabia», og som ender med at de heltemodige gallerne sender alle tilflytterne tilbake dit de kom fra. 
Hadde «Asterix: Byplanleggeren» vært en bedre film ville dette budskapet muligens fremstått som problematisk, men når resultatet er såpass kjedelig og forglemmelig som her blir det bare én i en rekke av dårlige avgjørelser. 
