Dyster dop-dull
Når pusher-regissørene i to timer har dullet oss smerteorienterte smugkikkere inn i en slags rus-paranoia, blir alt skummelt. 

Hvis en av hovedpersonene strakk seg etter en kopp kaffe, ville du kaste deg fram i stolen og rope på forståelig slumdansk: 
– Naj, naj, det må du igge! 

Dop-filmer har et rusproblem. 

Dop-filmenes idioti er dessuten at alt blir så enkelt. 
Man trenger ikke egentlig dramaturgi så lenge hovedpersonene kan sitte der med slappe lepper og slamre med tomme hjernedører omkring ingenting. 
Man trenger ikke skuespillere heller, av samme grunn. 
Og når bildene får skvette som amfetaminpåvirka gresshopper, og når rocken ligger som konditorpynt over det innholdsløse, da er vi der vi skal være. 

Ludo. 
Smultringer. 
Blomstrete dynetrekk. 
Alle tings opphav. 
Square one. 
Dop-filmen tilhører de ferske regissørenes barndom, for den er så forførende lett å lage. 
Og rundt omkring i de fornøyde filmseeres mange land sitter det tusenvis av uromantiske narkomane og blir behandla som dritt også av kunstnerne. 

I Nordkraft er alt stygt og skittent. 
Pusheren Asger vil bli tatovør og stirrer blodskutt, pusherfrau Maria vil ut og puster tungt, poesimisbrukeren Steso vil ikke slutte, brannskadde Allan blir misbrukt av Frank som jobber for den slangekalde utlåneren Hossein. 
Allans mor er alkoholiker med et hår som likner flerra røykerlunge, Stesos far er visst heller ikke helt nykter – dette er en ugjenkjennelig verden av sentimentale skandinaver uten liv, det er som å høre på når folk overdriver for å tigge penger av deg. 

Vi filmseere vet mer om pusheryrket enn vi vet om tannlegene, rørleggerne, båtbyggerne og lektorene. 
Hvis filmen bare hadde handla om han som trener tatovering på svineribbe, ville den hatt en historie. 
