Bristen i alle ting
«Inherent Vice» er en svimmel odyssé gjennom et surrealistisk og svært underholdende syttitall. 

FILM: 
Å bli fraktet gjennom «Inherent Vice» føles litt som å sjangle fnisete gjennom en sommerdag med tre hvitvinsglass i den umiddelbare fortiden og ingenting viktig å se frem til. 
Nå er det ikke slik at etterforskerne, politimennene og femme fatalene i filmen ikke har nok på timeplanen. 
De står midt i et labyrintaktig krimplott som rommer mord, kidnapping, narkotikatrafikk og gjengkriminalitet, uten at dét noen gang skyver dem en centimeter vekk fra sitt steine, undrende ståsted. 

«Inherent Vice» er basert på Thomas Pynchons roman, og den underfundige outsiderhumoren viser seg å passe ypperlig for regissør Paul Thomas Anderson, etter at han skjenet vel mye over i det selvhøytidelige og superalvorlige med «The Master». 

Alle kaver 

Syttitallet står på hell, alle farger virker litt mer dype og mettede enn de skal være, og sollyset synes alltid for skarpt for Doc (Joaquin Phoenix). 
Doc er en uflidd privatetterforsker med koteletter på størrelse med badematter. 
Han plukker alltid på føttene sine eller ansiktet sitt eller det raggete håret, og kan egentlig fremdeles ikke skjønne hvordan han noen gang fikk draget på den langlemmede ekskjæresten Shasta (Katherine Waterston). 

Nå er Shasta tilbake, men bare fordi hun trenger hjelp: 
Hun er elskerinnen til en eiendomskonge som står i fare for å bli utsatt for et komplott. 
Shasta er den første som introduseres i et enormt, eklektisk persongalleri som iblant føles som en virrende samling hodeløse høns. 

Benicio del Toro, Reese Witherspoon og Owen Wilson er blant stjernene som slenger innom for å ta et drag eller en sniff før de forsvinner ut igjen. 
Doc stirrer på hver enkelt av dem med megetsigende blikk, men noterer bare tull på notisblokken. 

Går i stykker 

Alle kaver. 
Alle snakker intenst og alvorlig, men fremstår som absurde for hverandre. 

Det er morsomt på overflaten og trist under. 
Tittelen «Inherent Vice» henspiller på et begrep fra forsikringsbransjen, som brukes i situasjoner der det ikke er til å unngå at noe går i stykker, for eksempel hvis egg skal fraktes over lange avstander. 
Det antydes at dette er noe av forklaringen på at det liksom aldri ordner seg, ikke i kjærligheten og ikke i verden: 
At folk bærer i seg et potensial for å gå i stykker som er vanskelig å komme unna i lengden. 

«Inherent Vice» handler også om hippetiden som slipper en gang for alle, som ikke klarer å finne feste lenger på reaganismens såpeglatte betongvegg. 
«Hippie» er universalanklagen den intenst selvhevende og ubevisst obskøne politimannen Bigfoot Bjornsen (Josh Brolin) jevnlig slenger mot den som måtte stå nærmest. 

Det blir et tegn på en økende utålmodighet med alt og alle som ikke deler det nye verdenssynet. 
Skjønt, også Bigfoot rommer, så klart, uante reservoarer av desperasjon. 

Surrealistisk syttitallsnoir 

Doc blir litt satt ut av både av Bjornsens svært suggestive måte å innta bananer på, og den selvfølgelige, skuldertrekkende seksualiteten som smelles i ansiktet på ham når undersøkelsene bringer ham til Los Angeles? lurvete sjikt. 
Han kjører den falleferdige bilen sin gjennom et urbant landskap som føles som en oppskrudd, surrealistisk versjon av klassisk syttitallsnoir, slik den ble skapt i filmer som «Chinatown» og «The Long Goodbye». 

Det er en duvende, desorienterende verden der det tas mange omveier, noen av dem nødvendige, andre sikkert ikke, noen av dem for lange og virrende. 
Men alle inngår i det unike og underholdende kartet som er «Inherent Vice». 
