Hå-utstilling, som et hardt slag i mellomgulvet
Som et slag i mellomgulvet, skriver Anne Therese Tveita begeistret om ny utstilling på Hå Gamle Prestegard. 

Per Inge Bjørlo: 
Velkomen Heim. 
Hå Gamle Prestegard fram til 27. august. 
4 installasjoner, 1 maleri. 

Hva er Hjem? 
Der du kommer fra? 
Dit du søker tilbake? 
Et tilfluktssted? 
Det institusjonelle hjem? 

Tittelen «Velkomen Heim» gir resonans i jærlandskapet rundt Hå Gamle Prestegard. 
Her, i dette vakre landskapet, med lukten av hav, lyset og den lave horisonten der grått hav møter grå himmel, kjenner jeg meg hjemme. 
Selv galleriets bygninger huser gode barndomsminner om søndagsturer, vafler med jordbærsyltetøy. 
Familieidyll. 

Per Inge Bjørlos utstilling er montert på loftet i løa. 
På vei opp trappen kjennes lukten av tjærebredd plank og flere gode barndomsminner bobler til overflaten. 

Slag i mellomgulvet 

Hovedverket, som har gitt navn til utstillingen, ønsker meg derimot velkommen hjem med et kontant slag i mellomgulvet. 
Det neste som slår meg er stillheten. 
Hvordan kan det være så stille her? 
Verket brøler jo! 

Installasjonen Velkomen heim II, er konstruert av 11 sengestammer plassert side om side, som skroget til et marerittaktig skip. 

Tre «master», den ene knekt, forsterker den maritime assosiasjonen. 
De er tynget av lodd i stålkabler, både i og utenfor den hjelpeløse farkosten. 
De kalde, grove stålelementene og knuste glassplater i det som skal være hjemmets tryggeste sted, sengen, understreker en opplevelse av angst og ubehag i denne ugjestmilde versjonen av «hjem» 

Lyset blender 

Jeg prøver å fokusere blikket på detaljene i konstruksjonen, men et intenst lys fra nakne lyspærer hindrer meg i å komme for nær. 
Jo mer jeg anstrenger meg for å se jo mindre ser jeg. 
Lyset blender meg på samme måte som jeg antar underbevisstheten verner og beskytter sinnet ved å fortrenge vonde minner og ubehagelige erfaringer. 

Verket fortoner seg ikke bare personlig men direkte privat, og jeg får med ett en følelse av å ha trådd inn et mentalt landskap med erfaringer og minner som ikke er ment for meg. 
Jeg kjenner en ubehagelig følelse av å ha byttet rolle fra betrakter til kikker. 

Stillheten rundt verket gir en absurd assosiasjon til Gericaults Mèdusas flåte, men nå har flodbølga skylt mannskapet på havet og bare ekkoet etter tragedien henger igjen i materialet. 
lukta. smerten. 
angsten. 
Klisjeen: 
“øredøvende stillhet” surrer i hodet. 

Klokke luft 

Stillheten blir uventet brutt av ett eneste slag mot stålklokken i verket Klokke luft. 
Lyden pulserer og blir hengende lenge i rommet. 
Som klemting, denne sorgtunge takten når kolven slås mot kirkeklokkens slag-ring i det gravfølget følger sin avdøde til sitt endelige hvilested. 
Hjem 

Sjukehuset og Pasienten 

Verket Sjukehuset og pasienten består av perforerte skjermbrett i stål, plassert i formasjon rundt en stabel livbøyer av ulik størrelse. 
Også her hindres (inn)sikten av et blendende lys inne fra konstruksjonen. 

Det kalde stålet, det grelle lyset og de kvasse kantene i de grove perforeringene minner om den avmakt en pasient kan oppleve i møtet med den samme institusjonen hans mentale eller fysiske redning avhenger av. 

Installasjonen opprettholder utstillingens underliggende element av ubehag. 
Men på den andre siden av rommet, i avstand fra det brutale Sjukehuset, tegner refleksjonene fra konstruksjonen, eller kanskje minnene om den, et vakkert drømmelandskap mot den hvite veggen. 
Avstanden gjør at de kvasse kantene i skjermbrettene splitter lyset i regnbuefarger og danner nye, myke former som står i sterk kontrast til det landskapet som skapte dem. 

Bjørlo produserer gjennom verkene sine et indre landskap som best lar seg beskrive som en kroppslig fornemmelse og det er her jeg tror nøkkelen ligger. 
Utstillingen fungerer som en katalysator for betrakterens egne minner og erfaringer. 
På denne måten blir opplevelsen av utstillingen Velkomen heim slik bare god kunst kan oppleves; sterk, nær og personlig. 
