Men blondinen er bra
I «Greenberg» finnes bare én severdig ting. 
Hun heter Greta Gerwig og har hekla jakke og formiddagsfriskt fjes, en passe utvokst hverdags-blondine av den sorten som kler seg ufrivillig uvørent og fjerner prestasjonsangst hos menn. 

Hun er bra. 
Det dårlige er resten, for Noah Baumbach er en av de kjedeligste regissørene i hele verden, inklusive eventuelle kortfilmskapere i de avfolka delene av Mjøndalen eller trehyttene i bydelen Gulskogen i Drammen. 

Ben Stiller spiller en nevrotiker fra New York, et Mekka for usikre mennesker og et slags psykologisk anagram for nevrose. 
Han er ikke morsom, men han er ganske troverdig. 
Nervevraket skal bo i brorens leilighet i Los Angeles, og dit kommer også brorens assistent Greta Gerwig. 
På tross av partenes nesten narkoleptiske sinnsfravær oppstår et busskur-jabbende parentes-forhold som kommer til å drive dere fra vettet av utålmodighet. 
Samtalene er masete og unødvendige, på samme måte som når jobb-seminarer har oppstylta rollespill. 

Stiller er ikke en dårlig skuespiller, men i denne filmen imponerer han mindre enn en kameleon på hvitt tapet. 
I et feiltenkt forsøk på å være sønnen til Oscar uttrykker mannen fasiken steke meg absolutt ingen ting. 
Historien blir et pinlig forventningsløp: 
Skal Stiller noensinne komme dit hen at vi skjønner hvorfor denne filmen ble laget? 

For de som har lett for å finne spenning i små ting, kan jeg røpe at hunden blir syk. 
