Ellevill dinosaur-action, syltynn historie
Den nye «Jurassic World»-filmen henger på ingen måte på greip, men den er tro mot sitt eget konsept. 

Jurassic World: 
Fallen Kingdom 

Sjanger: Action / Eventyr / Sci-Fi Skuespillere: Bryce Dallas Howard, Chris Pratt, Jeff Goldblum, Toby Jones, Ted Levine, James Cromwell Regi: J. A. Bayona USA, 2018 Aldersgrense: 
12 år 

Hvis man klarer å la være å irritere seg over til tider idiotisk dialog og generelt overspill, er det en del å fryde seg over i den siste filmen om galningene som syntes det var en god idé å sette gigantiske, forhistoriske uhyrer til verden. 
Handlingen starter idet amerikanske politikere skal ta stilling til om det kanskje er like greit om de gjenlevende dinosaurene fra den mislykka fornøyelsespark-øya fra forrige film bare omkommer i et forestående vulkanutbrudd. 
En parodi på Nettverk for dyrs frihet kjemper imot dette, med Claire Dearing (Bryce Dallas Howard) i spissen. 
Sammen med sin gamle flamme, dinosaurhviskeren Owen Grady (Chris Pratt) drar hun tilbake til øya sammen med et team som skal redde dinosaurene, men så viser det seg at noen ikke fullt så hedelige mennesker har andre planer, og dermed baller det på seg med den ene elleville actionscenen etter den andre. 

Dette er første gang regissør J.A. 
Bayona lager film om dette universet, men han viser tydelig at han kan sin historie, ved å skape scener med klare referanser til den originale «Jurassic Park»-filmen. 
Det har åpenbart ikke vært budsjettet det har stått på. 
De storslåtte scenene er mange og animasjonene er proffe og effektfulle. 
Men det er noe halvhjertet ved det hele. 
Det er som om Bayona hele tiden har det så travelt med å komme videre til den neste halsbrekkende actionscenen at han ikke gidde å utforske scenen han holder på med der og da. 
Det skaper etter hvert et påtrengende behov for små pustehull som aldri kommer, men også en merkelig mangel på spenningsfølelse, til tross for et særdeles handlingsmettet plot. 

Bayona presenterer også et litt halvhjertet uttrykt budskap om at det er galt å tukle med naturen, men når man først har sagt a, bør man si b, selv om det fører lukt ut i katastrofen. 
Logikken er tydeligvis at siden menneskene er så dumme, kan vi bare ha det så godt. 
Det legger godt til rette for en spennende oppfølger, men ikke til så mye annet. 
Ønsker du å reflektere over den typen etiske problemstillinger som presenteres her, har du kommet til helt feil sted. 
Dermed er det ikke så lett å forstå hvorfor den døra i det hele tatt blir åpnet. 
