Film:Morbid monstermoro 

Tim Burton skuffer ikke når han syr sammen nye ideer og gamle klassikere. 
«Frankenweenie», som han først skapte som en live-action kortfilm i 1984, blir her gjenopplivet som en sort-hvit stop-motion-animasjonsfilm - i 3D. 

Og eksperimentet er i stor grad vellykket. 
Stop-motion-teknikken skaper nydelige bilder av Burtons skranglete skrekk-verden. 

Unge Victor Frankenstein har bare én venn, nemlig hunden Sparky, så når en ulykke inntreffer, er å bringe kjæledyret tilbake fra de døde det eneste Victor vil. 
Da kommer den eksentriske naturfagslærerens undervisning godt med. 
Men Victors hemmelige prosjekt kompliseres av at klassekameratene kniver om å vinne skolens vitenskapskonkurranse, og at han er konkurrenten de følger med på. 

«Frankenweenie» settes kun opp i tekstet originalutgave, og retter seg naturlig nok mot eldre barn og voksne Burton-etusiaster. 
Filmen er proppfull av referanser til klassiske og nyere skrekk-verk, og det er underholdning i seg selv å forsøke å få med seg alle. 

Den største sjarmøren er Sparky selv - død eller levende. 

3D-teknikken tilfører dybde i dukkelandskapet, uten at du merker deg nevneverdig ved det - noe som er en god ting. 
Og komponist Danny Elfman klarer igjen å balansere uhygge og underholdning og kompletterer Burtons varme blikk på kald skrekk. 

Mens filmen ikke er regissørens mest originale, viser den ham tilbake i «Corpse Bride»-form, etter fjorårets «Dark Shadows»-nedtur. 
At «Frankenweenie» fremstår som lappet sammen av litt løse og velbrukte historiedeler, er jo også passende teamet tatt i betraktning. 

De yngste bør definitivt holdes hjemme når Burton vekker sine morbide monstre til live - selv om det gjøres med hjerte. 
For resten er filmen en gotisk godteskuff. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
