Et klassisk eksempel på at likegyldighet i mange tilfeller er verre enn hat
«Bigfoot Junior» er så intenst forglemmelig at man tar seg i å ønske at den var genuint dårlig. 

FILM: 
Spider-Mans alter ego Peter Parker; «Harry and the Hendersons»; «Jungelboken»; turtøy inspirert av toneangivende kolleksjoner fra tidlig 90-tall; småby-USA; overfladisk og uforpliktende kapitalismekritikk. 
Omtrent slik må idémyldringskartet til Ben Stassens «Bigfoot Junior» ha sett ut. 
Og ettersom Stassen og hans kolleger ikke gjør stort mer med disse ideene enn å projisere dem ved siden av hverandre, er det omtrent slik filmen ser ut på kinolerretet også. 

Opprør Adam er en venneløs ungdomsskolegutt som en dag får vite at årsaken til at han ikke har sett pappaen sin siden han var baby er faren er Bigfoot. 
På en måte. 
Bigfoot er glad i sønnen sin, men er så redd for det onde konsernet HårCo., som vil bruke genene hans til å kurere skallethet, at han har valgt å late som om han er død. 
Det synes naturlig nok ikke Adam – som har arvet mystiske bigfoot-superkrefter fra faren – noe om, og dermed slår han seg sammen med en flokk ville dyr for å bekjempe de onde hårkapitalistene. 

«Bigfoot Junior» er den moderne ekvivalenten av den typen suspekte lavbudsjettsproduksjoner som pleide å dukke opp på VHS i lekebutikkene i kjølvannet av Disneys store kinosuksesser, men i 2017 er markedet for animerte familiefilmer såpass stort at kinodistribusjon ikke lenger er noen klar indikasjon om kvalitet: 
I likhet med forrige ukes kinopremiere «Ballerina», tilhører «Bigfoot Junior» definitivt den billige og sjelløse enden av spekteret, men den mangler førstnevntes kyniske og effektive manipulasjon av publikums følelser. 

Resignasjon Animasjonen er billig, produksjonsdesignen er pregløs, musikken veksler mellom et «Stranger Things»-inspirert score og den typen anonymt innsmigrende popmusikk som brukes i reklamefilmer for charterturer og drikkeyoghurt, og filmen gjennomsyres av en maskulin primalfrykt for å miste håret som intet barn fortjener å bli utsatt for. 

«Bigfoot Junior» er teknisk sett ikke spesielt dårlig – særlig ikke sammenlignet med Stassens forrige film, den gjennomført begredelige «Robinson Crusoe». 
Samtidig er det svært få ting som føles mer meningsløst enn denne typen harmløst forglemmelig «moro» for hele familien. 
Det motsatte av kjærlighet er tross alt ikke hat, men distré, uoppmerksom likegyldighet. 
