Sakprosa:Presten som forlot Gud 

Eskil Skjeldal skapte Gud i sitt bilde, og måtte selv knuse gudsbildet for å bli fri. 

Eskil Skjeldal: 

Mange har skrevet om omvendelsen, den brå aksepten av Guds nærvær i livet. 
Eskil Skjeldal, dr. theol. og tidligere prest, skriver om det motsatte, om avvendelsen. 
Etter å ha blitt forlatt av kona og mistet en nær venn, forlater han selv Gud. 
Han finner rasjonelle argument mot det han tidligere har forkynt, og leter i psykologien for å forstå hva han har vært gjennom. 
Konklusjonen er at hans forhold til Gud har vært en tvangslidelse. 

Skjeldals bok er blitt omtalt som et dypt og ærlig oppgjør med troen. 
Den er bygget på artikler han skrev i sjelenød; en slags omvendt huspostill der tekstene beskriver veien til tvil og frafall. 
Men mer enn religionskritikk er boken en psykologisk egenmelding, en knausgårdsk selvstudie. 
”Det er deg sjølv og di eiga tru du dømer hardast”, sier redaktøren i Dag og Tid, som trykket tekstene. 
Det er sant. 

Bort fra barndommens miljø 

De korte hovedsetningen og den nesten hypnotiske bruken av ordet ”eg”, trekker leseren inn i et univers befolket av bare ett, dypt ensomt, menneske. 
Skjeldal har vært deprimert fra tenårene. 
Han forklarer aldri hvordan en ungdom fra et ikke-religiøst hjem i Bærum trekkes mot katolsk klosterliv, og velger å skrive på nynorsk. 
Vi får ikke vite hvorfor han vil så langt bort fra barndommens miljø og språk, men han skriver flere ganger hvordan han trekkes mot den totale konsekvens, mot det ekstreme. 
Han går aldri på fest og er ikke interessert i damer. 
I stedet beskriver han teologien som en grunn til å stenge seg av fra verden. 

Teologi kan være det motsatte, et imperativ til å gå ut i verden, men dette mennesket er dypt inne i seg selv og har lite plass til andre. 
De fire barna klarer han ikke å være nær, depresjonen holder han i sjakk med medisiner, han søker mot klostercellen, og legger seg i fosterstilling på golvet når motstanden velter over ham. 
I etterordet takker han bare to personer, de som har publisert tankene hans, og så barna, som sov, slik at han fikk skrive. 

Som ung gutt leste han om døde kristne tenkere og drømte om å kjenne en levende munk. 
Uten å ha statistikk for hånden, tror jeg det er en uvanlig drøm for unge menn. 

Normale foreteelser som seksuell tiltrekning blir Job-liknende utfordringer fra Gud. 
Skjeldal beskriver hvordan han blir oppsøkt og utfordret av en vakker ung kvinne. 
Kurtisen hennes blir en fristelse han må stå imot. 
Åpner han seg for henne, vil han bli enda mer sårbar. 

Bodde i kloster 

Angsten for å bli forlatt hindrer ham i å binde seg. 
I stedet søker han mot dominikanerklosteret i Oslo, til en celle bak seks låser. 
Men når Gud sier fra, ved å frata ham cellen, går han likevel til kvinnen og får fire barn med henne – før hun forlater ham. 
Han skriver selv at det skjedde fordi han ikke klarte å være nær henne, hun kunne ikke leve med avstanden. 

Boken er full av dype og gode refleksjoner om å det å forlate, og selv bli forlatt. 
Men mest er det en bok om dyp ensomhet, og gudstro som et vernende skall rundt denne ensomheten. 

Skjeldal ble aldri munk, men han beskriver tiden i klosteret som den perioden i livet da han var mest i balanse. 
Andre mennesker er nesten usynlige i teksten. 

Kvinnen blir nevnt med navn én gang, så vidt jeg kan se. 
Barna er der som problem, som noe han ikke vet om han makter. 
Vennene er fjerne skygger. 
Bare pater Arnfinn Haram er nær. 
Men så dør Haram, bare noen dager etter at kvinnen har brutt ut av ekteskapet. 
De få han har, forlater ham. 
Så forlater han selv Gud. 

”Dette djupe mellom meg og Gud” (ikke mellom Gud og meg) bærer ikke lenger. 
Når han våkner en morgen og Gud er borte, opplever han det som en stor befrielse. 
Følelsen er lett å forstå. 
Eskil Skjeldal har beskrevet en psykologisk utvikling som ender med at han ikke lenger trenger Gud som substitutt for alt som gjør livet verdt å leve. 

Det er en fascinerende bok, men den handler mer om sinnets helse enn om tro. 
