Anmeldelse:Beate Grimsrud normaliserer galskapen med forbløffende bilder 

Beate Grimsrud viser igjen hvor suveren hun er. 

Beate Grimsruds sjette roman har en helt fantastisk åpning. 
Fra fugleperspektiv zoomer hun inn på Stockholm anno 2014. 
Mot Gamla stan og siden Sødermalm, som for noen hundre år siden var en av Europas fattigste bydeler. 

Nå har de fattige blitt skjøvet ut og de rike flyttet inn. 
Noen har klamret seg fast. 
Evighetsbarna, som Grimsrud kaller dem: 
«De som ikke har hengt med, men heller ikke har ramlet av». 

Tragikomisk 

Tragikomisk 

Tematikken? 
Våre tragikomiske forsøk på å leve livene våre som best vi kan. 

Samtlige av de fire kunne fått diagnoser, slik det ofte er i Grimsruds forfatterskap. 
Men hennes særegne styrke ligger i å gå så langt inn i eksistensielle tilstander at hun normaliserer galskapen. 

Hun vrenger innsiden ut, og skriver om de mest smertelige tilstander med en komisk letthet og de mest forbløffende bilder: 
«Dagen en hanske. 
Natten en naken hånd.» 

Pulserende organisme 

Pulserende organisme 

Og hvem andre enn Grimsrud kan lage følgende bilde? 

«Verdensrommet et kjempeøre. 
Evighetsbarna en tankens kjempemunn. 
Kosmos knekker alle koder. 
Spionerer og samler drømmer og liv. 
Men det er ingen oppdragsgiver. 
Ingen Gud som samler spor. 
Ingen Gud som setter en fast. 
Ikke noe feil og ikke noe rett. 
Bare en ekspansjon av liv som veier like tungt ved den aldri kommende slutten.» 
