Ikke akkurat Orientekspressen
Pent dekkede bord med knitrende, hvite duker, bordbestilling, servitører med varm mat på fat, propert bestikk og klirrende glass. 
Det var realitetene i hine hårde tider. 

— JA, JA, NOE VAR bedre før, og noe er bedre nå! 

Smith og Smule var på vei til Oslo, og etter 
Ål stasjon var det på tide å besøke restaurantvognen. 
Etter timer med intens stirring ut gjennom vinduene, vurderte de at de flotteste landskapene var unnagjort, og at god mat og drikke endelig kunne stå for tur. 
De var jo klar over at den fine restaurantvognen dessverre ikke eksisterte lenger, men et kafébesøk var bedre enn å vente i evigheter på trillevogn med varm brus og tørre vafler. 

ET LEDIG BORD klarte de å kapre, ikke verst bare det. 
Smekkfullt tog og mangel på ledige seter førte selvfølgelig til at mange satt i restaurantvognen og ruget på en kaffe eller pils i timevis. 
Ingen drømmesituasjon for noen, verken seteløse passasjerer eller relativt tålmodig personale. 

— Større plass og flere bord! 
Det er jo så koselig å sitte sånn mot hverandre og spise og prate på toget, mente Smule. 

Utvalget på menyen var overraskende stort, sett i forhold til de mikroskopiske kjøkkenfasilitetene. 
Kaffetrakter, pølsegrill og en bitte liten ovn. 
Det var vel stort sett det. 
Men så var det meste ferdiglaget og pakket i plast. 

Grillen var til pølser, den lille ovnen til å varme ferdigpizza og andre halvferdige produkter. 
Frukt, knaskegulrøtter og yoghurt fantes på menyen, sikkert til glede for mange foreldre. 
Smule valgte seg wraps med røkelaks og salat, mens Smith gikk for ostebolle med ost og skinke. 
Smule hadde flaks, for hennes mat smakte relativt fersk. 
Laksen var god, og det var mye knasende sprø salat inni den nokså myke fine tortillaen. 

Smith var ikke like fornøyd. 
Han svevde i villfarelse om at plasten utenpå osterundstykket muligens holdt brødmaten fersk og fin og sprø. 
- Slik plast er nok ikke funnet opp ennå, søte venn! 
NASA er sikkert opptatt med viktigere saker. 

TRAKTEKAFFEN var ikke nylaget, den heller. 
Smule syntes litt synd på ham, og fikk kjøpt noe som var varmt og ferskt - wienerbrød med pekannøtter. 
En skikkelig slager som finnes i mange kolonialforretninger rundt om i form av rå deig som tines og stekes på stedet. 

Vips, så luktet det nybakt i vognen. 
Med litt ekstra lønnesirup var Smiths humør og blodsukker igjen på vei oppover. 

Smules kanelbolle var ikke like fersk, men hun fikk den varmet i ovnen, og da ble den nesten som ny. 
Aldri sur på tur! 

Hva mener du? 
Si din mening her. 
