Når musikk er best på tv
«Hver gang vi møtes» er mindre verdt uten bilder og prat. 

ALBUM: 
Man skal være bra grinete for ikke å anerkjenne de åpenbare kvalitetene i tv-konseptet «Hver gang vi møtes» på TV.2. 

Programserien er mange ting: 
En optimalisering av det intime, «gode samtalen»-kjendisskravleformat, type «Skavlan». 
En forfriskende og musikalsk oppdatering av «realityaktig» musikk-tv, befriende ikke-idolsk i ånd og utførelse. 

Dernest begavet casting — høydepunktet er Vinni-programmet, hvor rusbefengt bad boy ble klok svigermorsdrøm i løpet av lørdagstacoen. 

Og: tidvis gode, mildt overrumplende musikkopplevelser. 
Lun, norsk kos, varme, raushet og hjertelighet, alt i tråd med bredt aksepterte premisser for hva lørdagsunderholdning skal være. 

Når føleriet blir borte Alt dette på skjermen altså. 
«Hver gang vi møtes» som isolerte musikkopplevelser, eller som her i et kuratert albumformat, mister mye av interessen i det føleriet fra skjermen er borte. 

For hva er det egentlig som er storheten i Halvdan Sivertsens nedpå country/viseversjon av Vinnis «Lonesome Traveller»? 

Jo, det er når kameraet zoomer inn på Vinni når han kjemper rørt mot den store klumpen i halsen mens han bivåner Sivertsens solide, norskspråklige tolkningshåndverk. 
Bildene er en helt vesentlig del av denne musikkopplevelsen; iscenesettelsen, dramaturgien, klippingen og musikken er et uatskillelig hele. 

Få sanger vil leve lenge Man skal igjen være bra grinete for å synes dette rent musikalsk er genuint makkverk, selv om programmets dominans på hit- og nedlastingslister i øyeblikket utgjør et «demokratisk problem» for resten av Musikk-Norge. 

Artistene i programmet er generelt dyktige (Sivertsen har vært gjennomgående imponerende) på å tilføre egen artistisk personlighet hver gang de møter en ny coverlåt. 
Men samtidig er det neppe mange av disse sangene som har noe potensielt langt liv foran seg utenfor dagens aktualitetssfære. 
Vinnis versjon av «Sommerfuggel i vinterland» er allerede en ihjelspilt slager. 

Det er også påfallende å se hvordan programmets karriereoutsider Elvira Nikolaisen har tatt noen av seriens mest delikate tolkningsvalg, eksemplifisert med den svale latinosoulen i «Barcelona». 

Masseprodusert souvenir «Hver gang vi møtes»-albumet vil aldri kunne bli noe annet enn et postkort eller en souvenir fra den personlige opplevelsen hver enkelt har hatt med denne musikken i sofaen på lørdagskveld. 

Og som alltid: en masseprodusert miniatyr vil aldri kunne erstatte opplevelsen av å være der. 
