Vittig og vulgært om den arabiske våren
Sacha Baron Cohen er tilbake, tungt bevæpnet med satirisk vidd. 

General Aladeensatomvåpenekspert, kledd i ahmadinejadsk fritidsjakke. 

Ben Kingsley, alias general Aladeens høyre hånd Tamir, med et umiskjennelig anstrøk av Afghanistans president Hamid Karzai. 

«Ta natten tilbake«»-påskriften på den rosa T-skjorten Aladeen ikles da han, ribbet for såvel skjegg som pontifikalier, mistas for å være anti-Aladeen-demonstrant, og tas entusiastisk hånd om av Zoey (Anna Faris), økovennlig ultrafeminist med solidarisk fairtradesjappe i Brooklyn. 

For meg er det slike små detaljer og gjennomtenkte pek som virkelig løfter parhestene Sacha Baron Cohen og Larry Charles' siste film. 

Men la oss nå plassere denne Aladeen; diktatoren i det nordafrikanske landet Wadiya. 
En jålete, imbesil krysning av Saddam Hussein og Gaddafi, en undertrykker og despot som beordrer henrettelse av alle som ikke danser underdanig etter hans pipe, og bedriver nytale etter oppskrift fra George Orwell. 

Hans pågående atomvåpenprogram vekker internasjonal vrede. 
FN har kalt ham inn på teppet. 
Mens han inntar Manhattan ridende på kamel, bevoktet av en ... krmt ... velutstyrt jomfrugarde, planlegger demokratiforkjemperne et kupp i kulissene. 

På sitt beste er «The Dictator» vilt underholdende. 

Som skikkelse minner Aladeen mer om en gammel Peter Sellers-figur enn om sine forgjengere Borat og Bruno. 
Cohen tar de kostelig overdrevne gagsene mange hakk lenger, men som Sellers greier han å gjøre en i utgangspunktet irriterende figur ganske likandes. 
Nå er ikke Aladeen bare irriterende, han er helt uspiselig. 
Likevel greier Cohen å grave frem en snodig appell dypt der innenfra. 

Så kan man si at brodden dermed forsvinner fra kritikken, for det gjør den. 
Til gjengjeld hjelper det komikken. 
Og kanskje er dette det verste man kan gjøre med en despot: 
Å redusere ham til en barnslig mannsling som aldri har lært å masturbere, og mest av alt lengter etter kos. 

Manglende kjennskap til eget kjønnsorgan tar han igjen i freudiansk fallosdyrkelse. 
Han blir rasende ved synet av den butte, langt fra imponerende atombomben. 
Han vil ha en stor, spiss bombe: 
«Alle andre har det! 
Til og med Ahmadinejad, og han ser ut som en tyster fra Miami Vice!». 

Men hvor har Aladeen sin kunnskap om bomber fra? 
"En film der hovedpersonens munn ligner et nebb, og der bombesmellet får denne munnen til å flytte seg til bakhodet hans, sånn at han må dra det tilbake på plass på denne måten," spør atomvåpeneksperten, pedagogisk gestikulerende. 

Som i «Borat» og «Bruno«» er filmen full av situasjonskomikk, enlinjere og vulgære vittigheter med størst appell til vår indre, analfikserte 4-åring. 

Sacha Baron Cohen har alltid balansert hårfint mellom plump smakløshet og presis satire, og denne gangen står fornærmelsene i kø. 
De byr på overraskelser, slår i alle retninger og rammer med ulik styrke. 
Trøsten er at det knapt finnes noen som ikke på ett eller annet tidspunkt kjenner at der , der gikk han over streken min. 

Subtilt er det ikke, Cohen har vært både mer spissfindig og krassere før. 
Scenen der Borat får amerikanere til å synge «Kast jødene i brønnen«», er blant de mest bitende, minneverdige. 

Når Aladeen lover å gjøre Wadiya demokratisk – og samtidig risser opp et USA med diktatoriske trekk – blir han forbausende Michael Mooresk i retorikken. 
Men som sådan sparker den dobbelt – mot amerikansk selvgodhet så vel som vestlig ditto. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
