Persrevyen 2018:Absurditetens fantastiske teater 

En leksjon i å få mye ut av lite. 

Persrevyen er, kort oppsummert, to timer med sjarm og latterkuler. 
Noen sketsjer er nok til å få publikum, inkludert anmelderen, til å hyle av latter – og det blir ekstra imponerende av et lavt budsjett og smarte løsninger. 

Etter at Persbråten ikke hadde revy i fjor, presenteres årets mystiske konsept uten stor fanfare. 
I forkant avslører de ikke hva tittelen Hvor er fu? betyr, og det kommer ikke denne anmeldelsen til å gjøre heller. 
Gjennom kvelden bygges en klassisk kjærlighetshistorie mellom to tenåringer opp i små drypp, men den er ikke avgjørende for å bli underholdt av skuespillere og manus som viser sjeldent høyt nivå av spilleglede og komisk talent. 

Men best av alt er den åpenbart grundige tankeprosessen bak Hvor er fu? 
Her har erfarne og smarte instruktører klemt ut maksimalt potensial fra de tilgjengelige ressursene. 
Manus og kreativitet er i hovedsetet, og det kan gjøre en like god jobb som et kjempebudsjett og storband for å gi publikum en minneverdig kveld. 

Nær umulig å ikke le 

Det sparker i gang en kveld fylt av latterkuler og sjarmbomber. 
Det er for mange høydepunkter til å liste opp, men noen sketsjer fortjener å trekkes frem: 
Den væpnede revolusjonen i hønsehuset, en snill rap-battle på konfirmasjonsleir og utdatert teknologi – Internet Explorer, CD-platen og FM-båndet – som viser sin frustrasjon over at vinylplaten blir kul og retro. 
Alt er lystig og oser av overskudd. 

Det absolutte høydepunktet kommer sent i revyen, med en ultralokal referanse til de korte holdeplassene på T-banen mot Holmenkollen. 
I det beskjeden om at reisende bare kan gå av fra fremste vogn er ferdig, løper et helt sirkus av skuespillere og statister over scenen. 
Det er veldig enkel humor, men det blir nær umulig å ikke le seg fillete mens det innleide bandet spiller «Benny Hill» og skuespillerne tar runde på runde i ulike kostymer. 

Ikke perfekt, bare nesten 

Persrevyen er ikke perfekt. 
Vitsene er morsomme, men forsiktige og mangler brodden som de aller beste revyene serverer. 
At de heller ikke tar et saftig grep rundt tidsånden, gjør at Persrevyen mangler nerven som de aller beste kan trylle frem. 

Den overhengende historien presenteres i små drypp – noen scener der Sondre Stokke Kleppe vrir seg i frustrasjon og Facebook-statuser som kommenterer forrige sketsj. 
Det er en voldsom oppbygning mot avslutningen, men Persrevyen klarer ikke å ta med seg konseptet helt i mål. 
Avslutningsnummeret blir utydelig og alvorlig. 
Det kommer på tvers den gode stemningen fra resten av kvelden, og det er sørgelig når resten har vært så bra. 

Likevel er det ikke et avgjørende minus for en alt i alt strålende gjennomført revy fra Persbråten videregående skole. 
De teiteste sketsjene er de beste, og svakere sketsjer redder seg alltid inn på utrolig mye sjarm. 
