Upolert stjerne
«Reisen til Julestjernen» er ikke nær nok eller fjern nok. 

FILM: 
Det er en fin opplevelse: 
Å bli tatt ut av sin egen verden og inn i en annen, mer merkverdig og mystisk og mindre utblandet med daglige utflukter til Ica, enn den man bebor til daglig. 
Og når Sverre Brandts julespill «Reisen til Julestjernen» fra 1924 er blitt en slik ubestridt klassiker, er det i stor grad på grunn av sin evne til å gjøre nettopp dette. 

Selve historien, om den lille prinsessen som er forsvunnet, om kongen som i fortvilelse forbanner julestjernen så den forsvinner, om fattigjenta Sonja som forsøker å finne stjernen igjen, om den onde Greven som forsøker å spenne ben på alle involverte, er moralsk og psykologisk av enkleste slag. 
Men den er eventyrlig, og intenst teatral. 
Den har siden urpremieren åpnet for å la dyktige regissører la hovedscenen på Nationaltheatret sprekke opp i overdådige tablåer: 
Tronsalen på slottet, julemannens leketøysverksted, himmeltrappen som Sonja går opp for å hente den skinnende stjernen. 
Det er ikke få barn som har fått tent en livslang kjærlighet til teatret etter å ha blitt kledd opp i lakksko og hårsløyfer og skyflet inn på Nationaltheatret av dannelsesnidkjære foreldre eller besteforeldre for å ta del i denne tradisjonstunge førjulsriten. 

Det er tiltalende at den klassiske fortellingen blir tilgjengelig også for barn som ikke bor en biltur unna Nationaltheatret, og det er bra at den blir tilgjengelig gjennom noe annet enn den begredelige første filmversjonen fra 1976, som virker mer og mer alderstegen for hvert år statskanalen insisterer på å sende den på julaften. 
Regissør Nils Gaup har valgt å gjøre det NRK burde gjort for lenge siden: 
Ignorere forrige film. 
Hans film er en noe redigert visualisering av teaterstykket. 
Gaup er også en dreven underholder som marsjerer kjekt gjennom handlingsløypa og sørger for at det ikke blir tre sekunder med dødtid. 
Skjønt, kanskje er tre sekunder med dødtid her og der dét som ville hevet filmen til å bli den magiske reisen den burde vært. 

Det første problemet med «Reisen til Julestjernen» anno 2012 er et fotgjengeraktig manus som beveger seg på skalaen fra det prosaiske til det rett ut pinlige. 
«Føler du deg ikke verdiløs når du ser hvor nyttig du kunne vært for meg?», roper røverdronningen (Brit Elisabeth Haagensli) til den hundsede Sonja (Vilde Zeiner), i en ikke helt heldig konstruert sammenligning mellom det ufrivillige pleiebarnet og hennes eget røveravkom. 
Skurketrioen bestående av Greven (Stig Werner Moe), Heksen (Agnes Kittelsen) og Heksens datter (Sofie Asplin) ser ut som om et oversminket norsk emogothband med moderat suksess, men snakker som laveregrads BI-studenter. 
Når Heksen hveser 
«Og du er løsningsorientert som alltid» til den tafatte Greven, har det ikke akkurat den poetiske klangen til «det var en gang» og «lykkelig alle sine dager», og gjør fortellingen mindre og ikke mer fantastisk. 
Og det skøyeraktige tjenerparet Ole og Petrine (Jakob Oftebro og Evy Kasseth Røsten) får ikke nok armslag til å etablere sin småkjeklende flørt. 

Det andre problemet er estetikken. 
«Reisen til Julestjernen» ser ganske billig ut. 
Dels har det å gjøre med den tegnede introen, som er underlig Barbie-aktig med sine karikerte figurer og skarpe tusj-streker, dels har det å gjøre med noen halvkokte spesialeffekter, dels skyldes det scenografien og kostymene. 
Støvete saler med mørke tremøbler og tunge kostymer i brunt og mosegrønt gir filmen en følelse av renessanse filtrert gjennom kaffefarget syttitall. 
Flere muligheter til storslagen billedlek er skuslet bort, som når kongen (Anders Baasmo Christiansen) og en håndfull slukørede hoffmenn tøfler inn i et rom for å la seg narre av en falsk stjernetyder (Jarl Goli). 
Riktignok er det et noe nedstemt hoff vi møter, men filmen trenger puls også på punktene der historien ikke har så mye av det. 

Julenissens verksted farer forbi uten at verken hjelperne hans eller de forunderlige lekene de bærer på får vist seg frem. 
Det er vanskelig å si om denne fattigsligheten skyldes et for lite budsjett, et feildisponert budsjett — eller det faktum at «Reisen til Julestjernen» rett og slett egner seg bedre for scenen enn for filmmediet. 
Den som prøver seg på å feste disse opptrinnene til filmrullen, bør ha midler og mulighet til å få bildene til å bugne, slik regissører som Lise Fjeldstad og Kjetil Bang-Hansen får til med Nationaltheatrets hovedscene. 
Og de produsentene som kan stille opp med så tunge pengesekker, skatter ikke til Norge. 

De scenene der Gaup finner sin indre David Lean eller Peter Jackson er da også de beste. 
Eksteriørbildene av kongens slott i disig morgenlys er nydelige. 
Sonjas ferd på bjørneryggen gjennom granskogen er filmet i et flott sveip fra luften. 
Hennes første inntrengen på slottet har den nødvendige ro, her får kamera dvele både ved de snirklete interiørene og barnets undring i møte med dem. 
Det samme gjelder filmens fineste stund, nemlig samtalen som utspiller seg mellom Sonja og Julenissen (Knut Walle), mens trolske grantrær virvler rundt dem i en lydløs dans. 

Originalteksten er uttalt kristelig 
— Jesusbarnet som rekker Sonja Julestjernen i Brandts skuespill er skrevet ut av filmen — og trærne er Brandts versjon av kristendommens synderegister: 
Enhver har sitt tre, og om et menneske gjør noe ondsinnet, visner en av grenene på treet. 
Her utnytter Gaup premisset maksimalt til å skape en trolsk og svært filmatisk scene som illustrerer samtalens tema: 
Balansen mellom godt og ondt. 

«Reisen til Julestjernen», skuespill som film, foregår i et gammelmodig moralsk univers der de snille må vinne over de slemme og der de fromme og uselviske belønnes fremfor de egenrådige og ambisiøse. 
Egenskaper som er til stede i rikere monn hos barnebokheltinner fra nyere tider, som for eksempel ønsket om å være fri og selvstendig og realisere seg selv, finnes ikke hos den prektige Sonja. 
Og det er fint at det er slik. 
Alt trenger ikke å oppdateres. 
Norsk barnekultur er tjent med mangfold, og med protagonister som utmerker seg ved å være eiegode og oppofrende. 
Men dette er også et dramaturgisk problem ved «Reisen til Julestjernen». 
Sonja har ingen skarpe kanter, og gjennomgår ingen indre forandring. 
Hun kan bli flat i lengden. 
Nils Gaup kunne instruert vakre Vilde Zeiner til å spille mer utadvendt og følelsesfullt, for å kompensere for disse sidene. 

Innvendingene til tross er Gaups stjerneferd en kvikk, kompetent film. 
Foreldrene vil ikke føle seg snytt. 
Barna vil ikke kjede seg. 
Men den som vil filmatisere et av de mest livskraftige moderne eventyrene i norsk kulturhistorie, bør stile høyere enn som så. 
Ambisjonen bør være å få store og små til å glemme trafikklysverdenen utenfor og hengi seg helt til en oppdiktet verden som både er lik og annerledes. 
Men årets «Reisen til Julestjernen» er verken nær nok eller fjern nok. 
