Preben Hodneland skaper en uforglemmelig Hamlet
En Hamlet som er bedre enn «Hamlet». 

For en Hamlet Preben Hodneland ga oss! 
Virtuost, mangfoldig og med stor energi gestalter han en sceneskikkelse som med sitt sterke nærvær bærer hele forestillingen. 
Han spiller på så mange strenger og utstråler en slik kraft at fraværet merkes litt for godt i de få scenene hvor han ikke er med. 
I Stefan Larssons moderniserte versjon møter vi også en Hamlet som har frigjort seg fra de fleste sceniske konvensjoner, som med den største sikkerhet veksler mellom nærhet og avstand i sitt spill og utfolder seg på måter som får en til å lure på om det er gamle, gode Shakespeare vi er vitne til. 

Det er det, uten tvil. 
Men også en svensk regissør uten altfor stor respekt for verken manus eller dem som har omskapt dette til teater før ham. 
Sist Stefan Larsson satte opp «Hamlet», i 2011 på Aarhus Teater, gjorde han stykket til en komedie med revyinnslag. 
Den tankegangen har ikke helt forlatt ham denne gangen, heller. 
På DNS serverer han det han selv kaller en «dødsfarse», hvor spillet på det humoristiske og karikerte skikkelser skaper en effektiv kontrast til det dypt tragiske som dette stykket jo handler om. 

Noen ganger blir det likevel i meste laget. 
Allerede i de første scenene truer det med å skeie ut i fyll og spying. 
Dette slår an en tone som ikke bærer gjennom hele forestillingen – og takk og pris for det! 
For selv om brodermorderen kong Claudius (Bjørn Willberg Andersen) og dronning Gertrud (Ane Skumsvoll) gjøres til karikaturer innledningsvis, og hun forblir drukken og vulgær ganske lenge, er «Hamlet» fortsatt å anse som en tragedie – og bør spilles deretter. 

Forestillingen går rett på Hamlets møte med farens gjenferd. 
For en regissør som er mest opptatt av hovedpersonens indre kamp, virker det som et fornuftig valg. 

Allerede da Hamlet entrer scenen, bærende på en liten «røykmaskin», skjønner vi at det er ikke den tragiske helten i klassisk tapning vi har foran oss. 
Snarere en ung, nevrotisk opprører som ønsker seg bort fra et hoff han ikke trives ved, som dypt sørger over sin fars død og som opplever Kronborg slott som en verden hvor kjærligheten ikke lenger har noen plass. 
En verden som fyller ham med avsky. 
Et litt problematisk trekk er at den sorgtyngede, melankolske Hamlet gjøres så frisk og uvøren i mange scener, også der han ikke spiller gal. 

Larsson gir oss en moderne Hamlet. 
Men får han sagt noe nytt om denne personen og hans indre konflikter? 

Ikke som jeg er i stand til å se. 
Preben Hodneland løfter frem ulike sider ved Hamlet-skikkelsen, absolutt ett og annet vi ikke har vært vant til å se. 
Men vinklingen gir likevel ikke et nytt totalbilde. 
Underveis tenkte jeg på noe forfatteren Aldous Huxley engang skrev, at Hamlet ikke har noen personlighet i det hele tatt, han er bare en serie mer eller mindre uensartede tilstander. 
Jeg kan vanskelig se at DNS-oppsetningen direkte «motbeviser» en slik tese. 

Moderniseringen innebærer også at det trumpske «grab them by the pussy» og Brexit veves inn i teksten, til liks med andre referanser til vår samtid. 
Eller at publikum dras med i forestillingen, f.eks. ved at Hamlet gir oss begynnelsen på det berømte sitatet «Å være eller ikke være …», så skal salen si resten. 
Dette er typisk moderne påfunn som ikke tilfører noe som helst. 

Den problematiske sluttscenen, med sitt mannefall, er ikke lett å gjøre troverdig i vår tid. 
Larsson lager en slapp fektekamp, som ikke er ment å skape illusjon av noe som helst, og en dødsscene som forekommer meg å være demonstrativt anti-patetisk. 
Men heller ikke denne løsningen er noe å juble over. 

Mye må kuttes når Shakespeares lengste drama skal settes opp. 
Både den mest berømte scenen av alle, der Hamlet fremfører sin monolog med hodeskallen til narren Yorick i hånden, og sluttreplikken «Nå brast et edelt hjerte» er strøket. 
Disse er bare to av mange eksempler på regissørens intensjon om å gjøre tonen mindre høytidelig. 
I lys av det, stusser jeg over at man har valgt André Bjerkes snart 60 år gamle og litt gammelmodige riksmålsgjendiktning. 
Det fins langt nyere, som også bringer oss tettere inn på personene. 
F.eks. 
Shakespeare-kjenneren Kristian Smidts litt mindre «opphøyde», mindre poetiske, lettere forståelige og språklig klarere versjon. 
All den tid denne oppsetningen i kostymer og scenografi også har et klart samtidspreg, blir dette valget desto underligere 

Det er stygt å si det, men Hodneland reduserer sine medspillere til statister. 
Noen henger seg også så mye opp i de shakespearske blankvers at de blir for deklamerende, om det da ikke er et pålegg fra regissøren. 
Men de gjør alle en fin jobb, ikke minst Stine Robin Berg Hansen som den romsdalstalende Ofelia. 
