Ei ny countrystjerne er født
Overbevisende fra texaneren Robert Ellis (25). 

ALBUM: 
Alle som hører mye på country kan sikkert skrive under på at mye låter likt, særlig om det kommer ut fra «Nashville-fabrikken». 

Derfor er det så befriende å høre en som er annerledes. 
Det er sjelden en artist treffer meg så umiddelbart og så hardt og brutalt - på en behagelig og fin måte. 

Liveartist også 
Et par gjennomlyttinger av «The Lights From The Chemical Plant» og litt god gammeldags fuzz skjerper nysgjerrigheten, og gledelig nok framstår han som en glimrende liveartist også. 

To konserter under South By Southwest-festivalen i Austin i forrige uke, en ute i solsteika og en på en mørk klubb, har overbevist denne lytter enda mer: 
Robert Ellis fra Houston, bosatt i Nashville, er en mann for framtida. 

Jazzflørt 
Og da bærer jeg glatt over med en unødvendig, liten frijazz-øvelse et stykke ut i konsertene. 
På plate er han mer strømlinjeformet, sjøl om jazzflørten på «Pride» er helt på sin plass og han tar i litt i en over sju minutter lange «Houston». 

Den avsløses av klassisk honky tonk i «Sing Along», med banjokomp. 

Ellis' miks av tradisjonell honky tonk/country og folk, med en dæsj jazz og rock, framstår som original - i ei tid hvor veldig mange dilter etter hverandre. 

Townes og Willie Ellis har et særpreg innenfor denne sjangeren som du må tilbake til folk som Gram Parsons, Steve Earle og Townes Van Zandt for å finne. 
Sleng gjerne inn litt Willie Nelson også, han har den samme forståelsen av at noen jazzakkorder kan funke utmerket i countrymusikken. 

Særegent Ellis trekker veksler på de musikalske særegenhetene som kommer ut fra Nashville og hans fødestat Texas - og miksen fungerer optimalt i hans univers. 

Stemmen hans er dessuten skummelt fin, med et særpreg og en frasering som kjæler med deg. 

Det samme kan du si om nydelige «Steady As A Rising Son», der stemningen settes av strykere, pedal steel, gitar og vokal. 

I «Bottle Of Wine» er det en saksofon som «gjør det». 

Tør mer Hans andre album, «Photographs» (2011), er mer nedtonet og tradisjonelt countrypreget i uttrykket. 

På oppfølgeren tør han mer, og han har mer tro på seg sjøl og uttrykket sitt. 

Han klarer til og med å gjøre Paul Simons «Still Crazy After All These Years» til en troverdig countrylåt - med en herlig gitarsolo på toppen. 

Han er stor fan, og det inspirerer. 

Avsluttende «Tour Song» er forsåvidt en klassisk turnésang, som det er mange av, men hans skjøre framføring vinner over klisjeen. 
Det er godt gjort. 
