«Ulvehunden:»Når villdyret slukner 

Så lenge ulvehunden slipper å forholde seg til menneskene, er denne animasjonsfilmen en sann fryd. 

Det er 110 år siden amerikanerne debatterte om romaner som Jack Londons Ulvehunden ga et troverdig bilde av dyrenes verden. 
Denne animasjonsversjonen vil neppe bli gjenstand for samme debatt, selv om den følger romanen ganske slavisk. 
For det første stiller vi ikke samme krav til realisme, for det andre har synet på dyrene og deres rolle endret seg. 

Fortellingen om ulvehunden Hvittann kom mange år etter Londons mest kjente bok, Når villdyret våkner, og har havnet i skyggen av den. 
Denne fransk-amerikanske filmen vil neppe endre på det. 
Det som gjør den interessant – dens gammelmodighet og langsomme animasjon – er samtidig det som vil gjøre vår tids Pixar-frelste barn mindre mottagelige. 

Så lenge regissør Alexandre Espigares holder oss i dyrenes verden, er det et mektig og på mange måter vakkert univers som strekkes utover kinolerretet. 
Men med en gang Hvittann er henvist til å være menneskenes «beste venn», mister filmen, i likhet med ulvehunden, mye av sin kraft. 

Pregløse ulve-venner 

Årsaken til det er en dialog og animasjon som noen ganger er unødvendig stiv. 
Tanken har nok vært å tilpasse den epoken, at det skal være en historie «for veldig lenge siden.» 

Denne ærbødigheten overfor romanen er kledelig så lenge vi følger Hvittann ute i den tidløse og majestetiske naturen nær Alaska. 
Her får Espigares uvurderlig hjelp fra et team av animatører som skaper en genuin atmosfære. 
Det er ikke ofte vi får se en animasjonsfilm der vi blir bedt om å kjenne på stillheten og suset fra naturen. 
Denne magien forsvinner med en gang vi sammen med Hvittann entrer menneskenes verden. 

Paradoksalt nok er det de to kjedeligste figurene, en US marshall og hans velmenende hustru, som gir Hvittann troen på menneskeheten tilbake. 
Det er skurken i filmen, med det herlige navnet Beauty Smith, som gir meg troen på filmens animatører tilbake. 

Ingen Disney-ulv 

Det godhjertede ekteparet blir for skjematisk tegnet og ligger kanskje for nærme den gråsonen (eller «uncanny valley») der de animerte portrettene fremstår som for naturtro. 

Smith er derimot hugget ut til en grovere skikkelse som likevel fremstår med flere overbevisende menneskelige trekk. 
Han representerer ikke bare ondskap, men den darwinismen som London så levende skildret i sine historier fra gullrushet i Alaska. 
Han vil tjene penger på Hvittann, og får sin straff i henhold til Londons moralisme. 

Heldigvis er ikke Hvittann tilført for søte trekk. 
Han kan fortsatt høre ulvehylene fra sine artsfrender. 
Selv om han noen ganger opptrer med en samvittighet, som for å tekkes de aller minste, er filmskaperne aldri i nærheten av den disneyfiseringen av dyrene som de fleste animasjonsfilmer i dag er så gjennomsyret av. 
