Krakow sikter mot eliteserien
Metallbandet Krakow fra Bergen er i ferd med å forløse sitt potensiale. 

Allerede på debutalbumet «Monolith» (2009) var det tydelig at Krakow hadde potensial. 
Bak de seige dommedagsriffene skjulte det seg et lysere og mer melodisk, søkende lydbilde, og for hvert album fikk dette lysblaffet stadig større plass. 
På tredjealbumet «Amarna» (2015) falt endelig alle puslespillbitene på plass, og nå har kvartetten foredlet dette på nær sagt alle måter. 

«Black Wandering Sun» hugger mot deg med tunge gitarer og øredøvende trommer, før et luftig parti åpner opp for en hysterisk gitarsolo fra selveste Phil Campbell (Motörhead). 
«Sirens» starter som en relativt streit postrocklåt, før de reneste diskotaktene smeller til rundt tominuttersmerket og deretter kaster låten ut i de seigeste stoner doom-riffene bandet har disket opp med siden debuten. 

«The Stranger» er et syrete progrock-ritual med funky bassflørt og hissige aksenter, hvor lyst og mørkt er perfekt balansert, mens «From Fire, From Stone» er deilig hypnotisk repetitiv. 
Tittelsporet tar det hele ned igjen på landjorden med varme, fine riffmønstre, før «Tidlaus» får avslutte festen med et feiende flott mannskor bestående av noen av Bergens beste metalvokalister. 

Det er håpløst å plassere Krakow i en spesiell sjanger. 
Bandet blander hard metal med myk postrock, lekne takter med øredøvende gitarvegger, jordnære riff med sjamanistiske mantra. 
Problemet med slike ambisjoner er at de ofte fisler ut i noe som i beste fall kan kalles fascinerende stilstudier – men ikke noe man er særlig lysten på å høre om og om igjen. 

Det problemet har ikke Krakow. 
