Fargesprakende rekviem
Hos Panda Bear kler selv Gamle-Erik seg i neonfarger. 

ALBUM: 
Noah Lennox kan være litt av et enigma. 

I intervjuer framstår trettiseksåringen som selve klisjeen på en amerikansk indieartist, en kakigrå og lykkepilleknaskende sutrefant med kommunebrunt hår. 

Selvutslettende til det kjedsommelige. 

På plate derimot, enten som solartisten Panda Bear eller som en del av Animal Collective, er han en neonsprakende indievisjonær, med helt særegne låtskriver- og vokalteknikker. 

Et kreativt kaos. 

Sakral 
En Panda Bear-låt kan på mange måter minne om forkvaklet kirkemusikk. 
Lag på lag med insisterende, nesten sakral vokal, og pumpende, dirrende, sprakende, prustende, glitrende instrumentalisering. 
Som et orgel som har gått fra konseptene, om du vil. 
Eller apokalypsens fire ryttere i snill, men psykedelisk indie-/elektronika-/pop-/støy-versjon. 

«Panda Bear Meets the Grim Reaper» er Panda Bears femte soloalbum og skal visstnok dreie seg om døden. 

Noe som er mer interessant når det kommer til melodi enn tekst, all den tid det så å si er umulig å tyde det Lennox synger med sin ekko- og loop-leflende vokal. 

Vandrende selvmotsigelse Melodiene er på sin side jublende og melankolske på en gang, repeterende, men uforutsigbare, kompliserte, men fengende. 
Panda Bear er som sagt en vandrende selvmotsigelse. 
Han bruker mye samples, både lyder og instrumenter han selv tar opp - og som han henter fra andre artister - og vrir det til det ugjenkjennelige. 

Tar tid Som på låta «Crosswords», for eksempel, der han benytter seg av en snutt fra The Soul Searchers «Ashley's Roachclip» - uten at det egentlig er mulig å høre. 

I det hele tatt er dette ei plate det tar tid å bli kjent med. 

Labyrinter Som med alle Panda Bear-plater må man sno seg forbi forheng etter forheng, gjennom forvirrende labyrinter, ned underlige avstikkere - før man ender opp akkurat der man begynte. 

Men det er jo det som er gøy, er det ikke? 
