Oslo Ess er fortsatt litt for Oslo-frelst
Kjapt og gæli. 

ALBUM: 
«Vi er dine naboklager / vi er frie radikaler», erklærer Oslo Ess på tittelsporet til sitt femte studioalbum. 
Fordi rock er teater, sier det seg selv at dette er et spill for galleriet. 

Skatepunk-kvartetten – en del NOFX, en del Jokke – er nemlig en harmløs gjeng, som bjeffer høyere enn de biter. 
Om man har sansen for dem eller ei, avhenger dermed av om man har lyst til å bli med på leken. 

Med åtte hele låter over 24 minutter, er «Frie radikaler» deres korteste fullengder til dags dato. 
Selv om det ikke er snakk om store marginer, betyr det at det går – kledelig nok – hakket mer kjapt og gæli enn det pleier. 
Skivas bedre spor, som «I fritt fall», tittelsporet og «En lur liten jævel», byr på det man forventer av denne typen musikk: allsangvennlige refrenger og god, gammal trøkk. 

I motsetning til forgjengerne er det ingen daffe ballader på plata, mens det faste ska-alibiet er litt mer underholdende enn ellers. 
«Feil folk» burde kanskje heller vært kalt «Døden på Oslo Ess», da tematikken – «nevrotiske jenter som ofrer alt for tyngre narkotiske stoffer» og jages rundt i bybildet av Onkel Politi – er som et ekko av den notoriske ungdomsfilmen fra 1990. 

I likhet med «Døden på Oslo S», finnes det en del utilsiktet komikk i universet til Oslo Ess. 
Deres evinnelige romantisering av Tigerstaden blir fort parodisk, noe Kollektivet-sketsjen «Oslobandet Oslo Føkkings Oslo» var et slående harselas over. 
På «Leter etter deg» befinner de seg på toppen av Ekeberg, og speider utover byen for å få øye på «en jente med en sjel». 

I bandets spede begynnelse kunne man kanskje hisse seg opp over sånne åndssvake absurditeter, men et snaut tiår inn i bandets livsløp kjennes det mer fruktbart å trampe taktfast med. 
Enkelte vil ikke bli eldre. 
Det må være lov det òg. 
