Bokanmeldelse:Kjersti Annesdatter Skomsvold: «33» 

Surrealistisk og besnærende om livet, døden og kjærligheten fra Kjersti A. Skomsvold – som fikk flere priser og mye oppmerksomhet for debutboken «Jo fortere jeg går, jo mindre er jeg». 

Forfatteren har ikke glemt havet heller. 
Hun presenterer axolotlen, en skapning som puster med lunger og har tær der den tusler omkring nede på bunnen. 
Dyremetaforene er mange i det oppslukende universet hovedpersonen K. former for seg selv og noen få andre mennesker. 

Hun vil gjerne elske, både kjæresten Ferdinand som tok livet av seg uten å greie å forsvinne fra hennes virkelighet, og den mer levende Samuel hun sjekker opp på en tur til Irland. 
K. øver seg på de syke og problemplagede elevene på internatskolen, og på en hund hun kaller barnet, for hun vil skaffe seg et barn hun kan både elske og bli speilet av. 

Men denne forunderlige matematikklæreren eksisterer mer enn hun lever, i en ganske surrealistisk forvirringstilstand. 
Tankerekker og assosiasjoner flyter fritt som bekker gjennom et landskap i stadig endring. 
Leseren blir utfordret, handlingslinjer og personskildringer eltes smidig sammen. 
Noen skildringer bygger tett og meningstung klokskap, som innbakte kortnoveller. 

I mer sketsjaktige og visuelle opptrinn fristes leseren til å le både med og av hovedpersonen. 
Hvor sjarmerende og kløktig dette enn gjøres, vil for mye fabulering kunne svekke fortellingen. 
Noe av den poetiske kraften blekner også ved slike overdrivelser, heldigvis er det svært mye av den. 
Lekenheten tilslører altså aldri det dype alvoret på denne lesereisen, eller opplevelsen av å utforske normalitetens ytterste grenseland – med den aller beste guiden. 

Som i tidligere verk står kroppens mysterier, symptomer og muligheter for sykdom i fokus hos Kjersti Annesdatter Skomsvold. 
Denne gangen speiles angst og indre åndenød ved at hovedpersonen må lungetransplanteres, og få kan som denne nå 34 år gamle forfatteren sette ord på fysiske fornemmelser og ren smerte. 
Årets roman er ulik tidligere verk på mange måter, men språket er gjenkjennelig og rikt også når setningene kortes ned og bildebruken er mer kontant. 

Med inspirasjon fra klassiske forfatterskap som Per Olof Enquist og Samuel Beckett drøfter fortellerstemmen også sitt eget prosjekt, det å bruke tall og bokstaver for å utforske og analysere fenomener som håp og kjærlighet. 
Om det styrker eller svekker dette konkrete prosjektet kan diskuteres, men forfatteren lar sin skrivende hovedperson konkluderer selv: 
«Romanen er også noe den ikke kan si noe om, men som den er i kraft av sin helhet og tilblivelse, og dette er hva den egentlig gir til leseren.» 

Uansett er denne korte romanen så finurlig og levende konstruert at den virker organisk, den vokser kanskje til en slik sjelden bok som forandrer innhold hver gang man leser den. 
