Plateanmeldelse:One Direction – «Made In The A.M.» 

Retningsløst farvel. 

«Made In The A.M.» 

«All my favourite conversations. 
Always made in the A.M», åpner Harry Styles «Made In The A.M.»’s siste bonusspor og tittellåt (hvorfor i alle direksjoners navn man holder på med bonusspor i streamingåret 2015 er et helt annet spørsmål). 

Og så slenger han på et «yeah, yeah». 

Med de to basisordene for popen har guttene (eller mennene – snittalder på 22), egentlig oppsummert hele 1Ds femte på like mange år. 

Den er et jublende «Yeah! 
Yeah!» fra den globale fanskaren. 
Og et skuldertrekkende «yeah... yeah...» fra de utenfor. 

De fem britiske X-Factorfinalistene har herostratisk nok blitt fire (skummelt framspådd av forrige albumtittel «Four»), og det virker som om de fire snart skal bli til null. 

Selv kaller de det en pause. 
Tjæh. 
Boyband sine pauser har samme troverdigheten som pauser i forhold. 
Den dårligste løsningen er alltid å fase ut – som den (i går) 70 år gamle Neil Young fremdeles postulerer. 

Men jeg rabler. 

Det gjør vitterlig 1D på sin femte også. 
De snakker med engler, takker fansen og innrømmer at de ikke er perfekte. 
Det vil si, om man ikke da vil ha en kar som liker de tingene man ikke burde gjøre, «if you like going places we can’t even pronounce». 
Da snakker vi. 

Senere: 
Filosofisk eksistensialisme 
(«How many nights do it take to count the stars?», Bon Jovi-pop som brekker over i å bli en ganske dårlig New Kids on The Block-låt (spør bestemor) og noe om å reise til jordens ende og kaste seg utover kanten, fordi vi trenger ikke hjertet vårt, du kan knuse det, knuse det, knuse det. 

Og hva er dette «oh, baby let me love you goodbye»? 
Der de beveger seg over i det mest eksplisitte de har gjort siden de mer vennlige Kiss-assosiasjonene i «No Control». 
Helt klart en låt som ikke kan spilles før etter kjernefansen for lengst skulle ha lagt seg. 

Men her er også den mer enn godkjente balladen «If I Could Fly», der Styles synger sterkt og troverdig. 
Og der bridgen passer perfekt til å lage hjerte av hendene og løfte dem i været til (en gest passende nok første gang massekommunisert av Styles eks, Taylor Swift). 
«Olivia» høres ut som Kinks (en gjenglemt C-side). 

«I Want To Write You A Song» er en skatt av lettbent akustisk gitar. 
Som tatt direkte fra verdens beste MGP jr.-finale. 
Twee-søt, blid og mild og vanskelig å ikke like. 

Louis Tomlinson har som vanlig vært involvert i skriveprosessen av flest låter, og kunne fint fått på plass flere. 
For hovedproblemet er fremdeles for mange produsenter som roter og sparkler på helheten til at dette har varig interesse for andre enn de som allerede roper «Yeah! 
Yeah!». 
De skal heller få ha den gleden. 

Til å være en åpenbar svanesang er dette altfor mange uinspirerte skuldertrekk til å tro at vi sitter med et sjette One Direction-album i november 2017. 

BESTE LÅT: 
«I Want To Write You A Song» 
