«Game of Thrones»-forfatterens nye bok er en mager ventepølse
Vi bader i ild og blod, kan det bli kjedelig? 
Eh, ja. 

For alle oss som har ventet i snart åtte år på at George R.R. 
Martin skal skrive ferdig fantasysagaen «En sang om is og ild», er «Ild og blod» en ventepølse av det magre slaget. 
Det var ikke dette vi ville ha, vi skulle ønske at han hadde brukt tida si på noe helt annet – og boka er ikke engang spesielt bra. 

Deler av den er faktisk så lite lesverdig at jeg er fristet til å tro at det ikke var ment for utgivelse i utgangspunktet, men heller en del av forarbeidet til neste bok i romanserien eller en av de planlagte nye tv-seriene. 
Et oversiktsverktøy som skulle hjelpe ham å holde styr på villniset av slektslinjer og konflikter som utgjør bakgrunnen for storverket. 
Det får være vår fattige trøst. 

Dragenes storhetstid 

«Ild og blod» er en av flere spin off-bøker fra «Game of Thrones»-universet siden foreløpig siste roman kom ut i 2011. 
Store deler av teksten er utgitt tidligere, enten som korttekster i ulike antologier, eller som en del av praktverket «En verden av is og ild» (2014). 
Sistnevnte ga en utfyllende bakgrunnshistorie til landene og folkeslagene i fantasyverdenen. 
«Ild og blod» ligner på den, men går dypere inn i de knappe 150 første åra av Targaryen-slektens herredømme over Westeros: 
Fra Aegon Erobreren samlet de syv riker, og fram til kroningen av Aegon III, kjent som «Dragens bane». 
Den populære romanserien, og tv-serien som er basert på den, starter nesten 150 år etter dette igjen. 

Men det er ikke hvilken som helst tidsepoke «Ild og blod» dreier seg om: 
Disse 150 åra er dragenes storhetstid i Westeros. 

Tida da små prinser og prinsesser fikk nylagte egg i fødselsgave, som senere ble til fryktinngytende beist av noen ridedyr (og krigsvåpen). 
Ikke var det noen rolig tidsepoke heller. 
Targaryen-folka kranglet like mye med hverandre som deres etterkommere gjør med andre Westeros-familier i tv-serien «Game of Thrones». 
Mye av boka går med til å fortelle om borgerkrigen «Dragenes dans», der to grener av familiedynastiet holdt på å utslette hverandre i kampen om den berømmelige Jerntronen. 
Du kan sikkert forestille deg hvordan det ser ut. 
Her bader vi i ild og blod, for å si det forsiktig. 
Det kan da ikke bli kjedelig? 

En saus av begivenheter 

Eh, jo, det kan visst det. 
Tidvis, iallfall. 
For boka er en merkelig utgivelse. 
Den bærer Martins merke – hans lakoniske humor, minneverdige karakterer og episke historielinjer. 
Fantasien og fortellerevnen hans er formidabel, boka er full av avsnitt som kunne blitt til egne romanfortellinger – hvilket lover godt for framtidige spin off-serier. 
Samtidig viser den at det er en grunn til at de fleste romaner teller mer enn ett avsnitt. 

I «Ild og blod» får vi historiene fortalt fra fugleperspektiv. 
Vi gjør sporadiske dykk, med tilhørende beskrivelser av alt fra samtaler og måltider til bestialske torturmetoder. 
Men vel så ofte er fortellingen en endeløs rekke av begivenheter som glir over i hverandre og blir til en saus av ekteskap, barnefødsler, konflikter og likelydende navn. 
Targaryen-folka har, som kongelige flest, sansen for oppkalling, og det er flere enn Aegon som går igjen. 
Her er så mange Rhaenaer og Rhaenyser og Alyser og Alysanner at leseren ikke er den eneste som går i surr. 
Flere steder har også forfatteren eller oversetteren selv blandet sammen navnene, slik at jeg måtte lese avsnittene om igjen og selv tolke meg fram til om det var dattera, mora eller kanskje tanta de mente å vise til. 

Klønete oversettelse 

Jeg har ikke fått lese den engelske utgaven, som slippes 20. november. 
Dermed vet jeg ikke om de mange feilstavede og sammenblandede navnene er følgefeil fra originalmanuset. 
Men mye taler for at skylda ligger hos det norske leddet. 
For teksten er full av andre feil og klønerier, enten det gjelder rene tastefeil, feil bruk av preposisjoner, direkte oversettelser av engelske uttrykk som ikke klinger bra på norsk eller som er direkte misforstått (Eksempelvis står det «ble rådført» der det skulle stått «fikk råd»). 
Her er også en del inkonsekvens. 
Stedsnavn er gjennomgående oversatt til norsk, mens de fleste slektsnavn får stå i fred, selv om disse oftest henger sammen med hverandre. 
For eksempel får vi høre at familien Oakheart er fra Gamle Eik, mens familien Hightower eier «Høytårnet». 

Thomas Ingebrigtsen 
Lem er en erfaren «Game of Thrones»-oversetter, men her har han nok hatt eksepsjonelt dårlig tid. 
Den norske oversettelsen er i salg fra 27. november, bare én uke etter den engelske utgaven. 
Det er forståelig at Gyldendal stresser litt: 
Venter de for lenge, forsvinner kundegrunnlaget. 
Men når hastverket er såpass synlig som her, og gjør boka såpass slitsom å lese, blir det meningsløst å vente på den norske oversettelsen. 
Samme hvor raskt den kommer. 

Humor og hint 

Boka mangler de mange listene og oversiktelige faktaboksene fra «En verden av is og ild», og Doug Wheatleys actionfylte svarhvitt-illustrasjoner er for få til å løse opp særlig mye. 
Men er du skikkelig «Game of Thrones»-fan, er det likevel gull å finne. 
Boka har mye humor og ironi, både på tekst- og handlingsnivå. 
Den gir seg ut for å være «skrevet av erkemester Gyldayn av Citadellet», en slags Westeros’ svar på den britiske 1700-tallshistorikeren Edward Gibbon, skal vi tro forlagsomtalen. 
Gyldayn baserer sine nedtegnelser på en rekke ulike kilder, som han gjerne diskuterer i teksten, med fornøyelig resultat. 
Flere av kildene mistenkes for å pynte på sannheten, mens andre gjør mer av det motsatte. 
Blant annet møter vi den småfrekke memoarskribenten og hoffnarren «Soppen», som er glad i sladder og bordellhistorier, og som både av utseende og talemåte minner om Tyrion Lannister. 
Her er også en prinsesse Aerea som minner mistenkelig om en viss Arya Stark, og flere andre minneverdige skikkelser. 

Men det morsomste for nerdene er vel å lete etter spor og hint som peker fram mot romanserien og avslutningen av den. 
Martin peprer historien med forsvunne drager, drageegg og Targaryen-barn, og en av sidehistoriene gir oss etter alle solemerker forklaringen på hvor Daenerys’ tre drageegg kom fra. 
Vi får massevis av beskrivelser av hvordan det kan se ut når drager går til kamp mot hverandre, samt bevis på at det er mulig for mennesker å felle de monstrøse dyra. 

Kriger og barneekteskap 

Denne boka er minst like brutal som «Game of Thrones»-universet for øvrig, med masse groteske drap, grusomme voldtekter og voldsomme kampscener. 
Litt forstyrrende er også den svært unge alderen Martin har en tendens til å gi karakterene sine. 
Hans forkjærlighet for barneekteskap slår ut i full blomst her, og kulminerer i beskrivelsen av hvordan en av kongene finner sin perfekte brud i en seksåring (!), etter et Askepott-aktig ball der tusenvis av kvinner og småjenter paraderer foran ham, som i en skjønnhetskonkurranse. 
Bryllupsnatta må riktignok vente til hun er gammel nok, uten at vi får vite når det er. 
Boka gir flere eksempler på prinser og prinsesser som begynner å produsere arvinger i 12-årsalderen. 

Vi får da også vite hvorfor. 
Arvinger er livsviktig i dette universet. 
For få kan bety borgerkrig (men det kan for mange også gjøre). 
Dette er ikke bare fri fantasi. 
God fantasy speiler virkeligheten, og «Ild og blod» gir en imponerende gjennomgang av hvordan kriger og konflikter har kunnet oppstå og forløpe, med sine troppeforflytninger og beleiringer, krigsråd og diplomati. 
Men det aller mest imponerende er slektstrærne, enda så forvirrende de kan være å følge med på (Targaryenklanens tradisjon for både flerkoneri og søskenekteskap gjør det ikke enklere). 
Der Tolkien laget sitt eget språk, viser George R.R. 
Martin sin briljans i omfattende slektskart og tidslinjer. 
Det demonstrerer denne boka til fulle, og ekte «Game of Thrones»-nerder vet nok å sette pris på det. 

Men la det være klart: 
Hvis du kjenner lite til «Game of Thrones» fra før, må du ikke finne på å begynne her. 
