Teateranmeldelse:«Prisen» – Velspilt kammerspill 

Det er en sår og vemodig bunnklang i dette velspilte kammerspillet i Kjetil Bang-Hansens sobre regi. 

Vi står overfor en brytningstid – 1968 – og voksne mennesker som preges av en gammel tid og gamle minner, og som ikke helt vet hvordan de skal håndtere sine liv i et Amerika som er i total endring. 
Dette belyser den aldrende dramatiker Miller gjennom en fortelling om to brødres ulike veivalg, der de dunkle og mørke sannheter gradvis trekkes ut av skuffen. 

Rammen er salget av en bygård der de engang bodde før faren gikk konk under det store krakket. 
På loftet er familiens gamle møbler samlet. 

Millers historie spinnes rundt verdier; hva er et gammelt møbel verdt? 
Er den reelle pris forenelig med den verdien den har for eieren? 
Og hvordan er sammenhengen mellom pris og verdi i ens egne liv. 
Hvorfor velger noen plikten, mens andre blir ”et redskap for berømmelse i en hengemyr av suksess og bankbøker” – for å sitere Miller. 

Millers tekst preges av erfaring og levd liv. 
Det samme kan sies om teamet foran og bak scenen. 
I Alsakers scenografiske loftsrom kjenner du eimen av tid som er forsvunnet, og i Bang-Hansen regi er det ofte små nyanser som antyder det symbolske i hvilke arvegods vi tar med oss i livet, enten vi vil eller ikke. 

Det som i utgangspunktet var en konflikt mellom han som ble den pliktoppfyllende sønn og broren som ble den suksessrike legen, vokser til en noe langt større og mer tragisk sannhet. 
Den ene broren droppet studiene for å støtte faren økonomisk, og ble en traust politimann. 
Naget til broren slippes løs når de endelig møtes etter 16 år etter farens død, på det gamle loftet. 
Den suksessfylte bror søker nåde, men ikke for enhver pris. 

Kim Haugen og Per Frisch veksler sømløst om å ha ”retten” på sin side. 
Det er en brødreduell som bunner i hat og kjærlighet. 
Haugen viser med små nyanser hvordan den trauste politimann veksler mellom et lite håp om forsoning og et raseri som skyldes både misunnelse og innsikt. 

Iren Reppen er et velfungerende eksempel på en kone som ”stand by her man” i etterkrigstidens Amerikas, men som likevel benytter enhver anledning til å gnåle om hans karriereplaner. 

En sann svir er det å se ringreven Helge Jordal i manesjen igjen. 
Han karikerer med glans den gamle jøden Solomon, brukthandleren som skal sette prisen på loftsmøblementet til de to brødrene. 
Han bringer inn humor med sin blotte tilstedeværelse og med sine herlig overdrevne og veldreide formuleringer. 

Arthur Miller var selv av jødisk opphav, og denne rollen er en liten fortelling i seg selv om jødens evne til å reise seg. 
Der brødrenes konkursslåtte far satte seg i stolen og levde på sønnen, er Solomon en skikkelse som gjenkjenner verdien av et liv, og griper sjansen når den byr seg. 
Særlig hvis han øyner muligheten til å tjene noen kroner. 

Forestillingen manglet noe driv under premieren, men den har alle muligheter til å løsne på det under en lengre turné med Riksteatret. 
Den byr på godt spill og en god tekst – begge deler vokser etter at man har sett stykket. 

Borghild Maaland 
