Velkjent og rufsete romodyssé
Inni er vi like. 
For like. 

|||FILM: 
Frykten for det fremmede ligger innfelt i oss alle, skal vi tro flinke folk som forsøker å forklare alt fra innvandringsskepsis til motstand mot den amerikanske helsereformen. 

Og så er det den kinkige siden av saken at dersom noen er fremmede for oss, er vi også fremmede for dem. 
I animasjonsfilmen «Planet 51» brer panikken seg blant de grønne romvesenene på en planet ikke ulik vår idet de møter en inntrenger fra jorda og tror de blir utsatt for et angrep. 

EplekjekkOg så er det bare Chuck Baker, en eplekjekk og litt enfoldig astronaut som bare vil hjem igjen. 

Han må ha hjelp av en innfødt, nemlig vår helt, den sekstenårige Lem, for å flykte fra overtente generaler og gale vitenskapsmenn, og i kaoset som oppstår synes ingen det er tiden verd å forklare hvorfor Chuck kan puste på Planet 51, eller hvorfor han og Lem snakker samme språk. 

Det fineste ved «Planet 51» er det alternative universet som er puslet sammen; en søt, sukkertøysfarget femtitallsverden som er spekket med historiske filmreferanser myntet på foreldrene blant publikum — et grep som er blitt nærmest obligatorisk i sjangeren animert familiefilm. 

De grønne har hyggelig mimikk og fine bevegelser. 

DrøvtygdMen historien i seg selv virker uoriginal, drøvtygd. 
Humoren er ikke særlig morsom og hovedpersonene, eller hovedromvesenene om du vil, lite minneverdige. 

Den beste figuren er Rover, en sekshjulet rekognoseringsrobot med en hunds lojalitet og entusiasme, og som igjen beviser at en skikkelse kan være ekstremt uttrykksfull selv om den er en mimikkløs maskin og ikke har noen replikker. 
Det siste er kanskje like greit. 
«Planet 51» skjemmes av replikkene flere steder er oversatt altfor direkte fra engelsk, og rett og slett ikke god norsk. 

«Planet 51» er ikke kjedelig, og nærmest umulig å mislike. 
Men den lille planeten i galaksen langt unna føles rett og slett altfor velkjent, og altfor forutsigbar. 
