Knausgård holder koken
Med femte bok av «Min kamp» tangerer Karl Ove Knausgård den store generasjonsromanen for dagens førtiåringer. 
De som så vidt fikk med seg det svartkledde 1980-tallet. 

Mest av alt handler det likevel fremdeles om forfatteren selv, og nesten like mye om vennene hans. 
For ikke å nevne damene, da. 

En passende tittel på denne anmeldelsen kunne vært «Den unge mannen og kavet». 
For når handlingen tar til i 1988, møter vi den 19 år gamle Karl Ove Knausgård på full fart inn i en ny og krevende rolle. 
Han er kommet inn på Skrivekunstakademiet i Bergen. 
Her treffer han en uensartet flokk medstudenter, og ikke minst lærerne Jon Fosse og Ragnar Hovland. 
I rollen som gjestelærer finner vi Øystein Lønn, og senere i boken drysser det med litterære navn fra Knausgårds egen generasjon: Espen Stueland, Tore Renberg, Bjarte Breiteig, Stig Sæterbakken og Geir Gulliksen for bare å nevne noen. 
Det første oppholdet på det litterære parnass blir imidlertid vanskelig for Knausgård. 
Han får laber respons på skriveforsøkene sine, og har selv store problemer med å forstå storheten i en typisk 1980-tallshelt som dikteren Tor Ulven. 

Det som skulle være en åpning til en helt ny verden av litterære og intellektuelle impulser, blir i stedet en frustrerende erfaring. 
Han er avgrunnsdypt usikker, og ekstremt inntrykksvâr. 
Kort sagt en overspent ung mann full av rastløs energi. 
I en tid og et miljø der alt er personlighetsdefinerende - musikksmak, klesdrakt, lesing - er det vanskelig å finne en trygg plattform. 
Han henger seg på den eldre broren Yngve og hans miljø, men når brutter'n stikker av med drømmekvinnen Ingvild, sier det seg selv at ting blir kronglete. 
Drikkingen tar overhånd, og bokens første del ender med et dramatisk angrep på broren. 

I den andre delen møter vi Karl Ove igjen fem år senere. 
Han er tilbake i Bergen for å være sivilarbeider i Studentradioen, og han har endelig funnet et miljø der han kommer til sin rett som journalist, som bokanmelder og til slutt som forfatter med debutromanen «Ute av verden». 
Han har funnet en ny drømmekvinne i Gunvor, og reiser blant annet etter henne til Reykjavik. 
Det ender med brudd, og så en ny forelskelse i Tonje. 
De gifter seg, men Karl Ove er utro og ekteskapet lar seg ikke redde. 
Igjen søker han tilflukt i det selvdestruktive, et mønster som er særdeles lett å kjenne igjen fra hans egen fars liv. 
Kort sagt angst, ruelse og anger, fremstilt på en nærmest selvnytende måte. 

Knausgård holder koken på imponerende vis i denne nest siste boken av «Min kamp». 
De mange tematiske repetisjonene og de interne referansene kan virke overdrevne, men har en tydelig funksjon når det gjelder å binde handlingen sammen. 

Man skal riktignok grave under mange lag av metaironi for å finne noe som minner om ekte humor og humør i denne boken. 
Men Knausgård skriver med høy energi og stort engasjement, det er et voldsomt driv over handlingen. 

Derfor tviler jeg meg fram til en femmer for femmer'n. 
