Kelela:R&b for framtiden 

Likte du fjorårets Solange-album, vil du like Kelelas debut. 

Kelela: 
"Take me apart" (Warp) 

«I am a black woman, a second-generation Ethiopian-American, who grew up in the 'burbs listening to r&b, jazz and Björk», har Kelela uttalt. 

Med debutalbumet omfavner hun det som r&b har vært og viser vei til hva det kan være. 
Elektronisk-futuristisk, men aldri kjølig. 
Sjelfylt, men aldri seigt. 
Platen graver seg dypere og kryper tettere innpå deg for hver gjennomlytting. 

Kelela slapp den kritikerroste ep-en «Hallucinogen» i 2015, samme år som jeg først hørte henne på Future Brown-låten «Dangerzone». 
Stemmen hennes er myk og luftig, men har en forførerisk kvalitet. 
Bluferdige lyttere er herved advart. 

Låten «S.O.S» er en eksplisitt demonstrasjon av selvstendig kvinnelig seksualitet, men her er flere låter som drar tankene til soverommet. 
Kelela krever og er utålmodig, hun er rå og sensitiv samtidig. 

Albumet åpner med «Frontline», som skildrer bruddet. 
Flørtende «Waitin» følger opp, før hun med det kaotiske tittelsporet «Take me apart» inviterer elskeren inn. 

«Take me apart» vil appellere til fans av Solange, som mange mente slapp fjorårets beste plate. 
De to er venner og har samarbeidet tett, og begge utvider rommet for svarte kvinner i musikkbransjen. 

Musikalsk har Kelela en sterkere elektronisk signatur, som hun har skapt sammen med produsentene Arca og Jam City. 
Sistnevnte står for flere av de mest «klassiske» r&b-låtene på platen. 
«Truth or dare» har en småfunky soulvibb, mens «LMK» vil fenge på dansegulvet og er det nærmeste en kommer en banger. 

Arca setter sitt kaotisk-elektroniske preg på «Onanon», og den svevende «Enough». 
Her er flere høydepunkter og albumet er godt disponert, men kunne ha vært et par låter kortere. 
Likevel er dette et av høstens aller sterkeste album, og en kandidat til årsbeste-listene som er like om hjørnet. 

Beste spor: 
«Take me apart», «Onanon», «LMK». 
