TV-anmeldelse «Prey»:Desperat drapsjakt 

«Prey» starter med så mye action og tragedie at du nesten trenger en hel påskeferie på å hente deg inn igjen. 

Britisk krimserie i tre deler. 

Premiere mandag 30. mars på NRK1 kl. 21.30. 

Sendes over to dager. 
De to første episodene sendes etter hverandre. 

Vi begynner opp-ned i en bil, der Marcus Farrow (spilt av John Simm) henger blødende etter et krasj. 
Han er kledd i fangeklær, og etter å ha hjulpet en medfange ut av bilen, stikker den sårede fyren av. 

Så spoler vi tre dager tilbake i tid. 
Da er politimannen Marcus på fylla med bestevennen og kollegaen Sean Devlin. 
Han passer de to sønnene sine hos ekskona Abi og har et håp om gjenforening. 

Så finner han ut at kona har fått seg ny kjæreste og får et raserianfall. 
På jobb involveres han i likfunnet av en tyrkisk gangster, og blir truet under etterforskningen. 
Og til slutt finner han Abi blødende i hjel i leiligheten hennes. 

I stedet for å ringe nødnummeret, raver Farrow til en bekk og vasker av seg ekskonas blod. 
Og når kollegene ankommer åstedet er han deres hovedmistenkte. 
Men på vei til fengselet inntreffer bilkrasjet. 

Farrow har altså noen skikkelig dårlige dager der livet hans raser sammen, og så har han noen enda dårligere dager der han i dyp sorg desperat prøver å renvaske sitt eget navn mens hans egne kolleger jager ham. 

Britiskblek «Jaget» 

Det er vanskelig å unngå assosiasjoner til filmen (og TV-serien) «Jaget», der Dr. Richard Kimble var mistenkt for konas drap, og måtte finne den virkelige morderen med hele Amerikas politistyrker i hælene. 

Men her er vi i en grovblek utgave av Manchester, hvor utstrakt bruk av håndholdt kamera understreker råhet og nerve. 
Den nybakte sjefen Susan Reinhart, spilt av Rosie Cavaliero, leder jakten på Farrow, og en sidehandling følger hennes usunne besettelse av eksmannen på fritiden. 

På overflaten har vi et ustabilt kvinnfolk som har tatt seg vann over hodet, men setter all ære i å få tak i den drapsmistenkte på rømmen. 
Actionscenene med nærkontakt mellom Reinhart og Farrow er blant seriens beste. 

Simm lykkes med å formidle sorg, sinne og rå desperasjon på samme tid, og bidrar sterkt til å flytte fokuset bort fra et par logiske brister og over på en troverdig rollefigur. 
Cavalieros rollefigur er først irriterende endimensjonal, men hun makter å tegne flere nyanser gjennom episodene, og kjemien dem imellom i stadig endring bidrar til spenningen. 

Når det er sagt, så dabber fremdriften i serien kraftig av og den ender til slutt med å virke langdryg, til tross for sine tre handlingsspekkede episoder. 
Faktisk er det så mye på gang i «Prey» at det rett og slett blir for mye. 
Ørtende gangen du serveres et nytt spor orker du ikke å engasjere deg. 

Men det er heseblesende grøssegøy i perioder. 
