En konsert med stor spennvidde
Konserten i Domkirken torsdag kveld spente i tid usedvanlig langt, skriver Aftenbladets anmelder. 

VURDERING: 

William Byrd: 
Messe for fire stemmer. 

Edward Elgar: 
Introduksjon og allegro for strykekvartett og kammerorkester. 

Nikolai Mjaskovskij: 
Sonate for cello og klaver nr.1 

Bach: 
Dobbeltkonsert d-moll for to fioliner. 

The Choir of Trinity Wall Street; et Festivalensemble; Torleif Thedéen cello, Yejin Gil klaver; Arve Tellefsen og Jan Bjøranger fiolin. 

Domkirken torsdag kveld. 

Konserten i Domkirken torsdag kveld spente i tid usedvanlig langt: 

Fra engelskmannen William Byrd (1540-1623) til sovjetiske Nikolaj Mjaskovskij (1881-1950). 
Og mellom disse: Bach og Elgar. 
Byrd dominerte så å si alene Englands musikk i andre halvdel av 1500-tallet og var uvanlig produktiv. 
Hans geistlige musikk er preget av sorg, fortvilelse og håpet om Guds forbarmelse. 

Ni sangere i firestemmig 

I den firestemmige messen som innledet konserten torsdag kveld, hørte vi ni sangere fra The Choir of Trinity Wall Street, New York. 
Vokalklangen fra koret i kirken var virkningsfull og vakker. 
Sangerne hadde en fin balanse seg imellom, selv om én av sangerne skar ut av og til. 
Jo, domkirken egner seg for denne type vokalmusikk. 

Elgar har på kontinentet helt inntil det siste blitt sett på som en typisk engelsk komponist: konservativ, for behersket og kontrollert. 
Et unntak har alltid vært cello-konserten, Enigma-variasjonene. 
Men i dag har dette bildet forandret seg. 
Dirigenter som Daniel Barenboim ser i hans to symfonier drama og en umiskjennelig fremdrift. 

Av Elgar fikk vi torsdag høre hans Introduksjon og allegro for strykekvartett og kammerorkester, en merkelig kombinasjon. 
Men Festivalensemblet, der vi særlig merket oss Adrian Brendels ypperlige cello-spill, fikk en vidtspennende uttrykksradius til å utfolde seg, og med den raffinerte og utpenslete instrumentering. 

De ga også rom for de mange fantasifulle innfallene i et verk som det er vanskelig å engasjere seg i. 

Mjaskovskij 

Med den dystre og grublende grunntonen i mye av sin musikk fikk Mjaskovskij etter hvert mange problemer med den sovjetiske kritikken. 
Cello-sonaten er imidlertid fra hans yngre dager. 
Thedéen og Gil spilte førstesatsen sangbart og vakkert og med vekt på det innstendige i uttrykket. 
Et ypperlig samspill var dette, i et verk som ikke målbærer den kjente slaviske melankolien. 

Jan Bjøranger og Arve Tellefsen 

Dobbeltkonserten i d-moll hører til Bachs mest populære verker, med den berømte largoen som høydepunkt. 
Her er det likeverd mellom de to solo-fiolinene, noe Jan Bjøranger og Arve Tellefsen visste å ivareta. 
Årets festivalensemble, en blanding av unge talentfulle og etablerte musikere, fulgte opp med imponerende godt spill. 
Selv om det ikke var helt knirkefritt i den hurtige og energiske sistesatsen, var det desto mer ro og sangbare, lange buespenn i largoen. 
Og midt i ensemblet sto 80-årige Tellefsen med sin evne til musikalsk kommunikasjon og sitt milde smil til de unge musikerne. 

ANDRE ARTIKLER FRA KAMMERMUSIKKFESTIVALEN: 
