Bløtt med bein i nesen
Strange Hellos mestrer poprock med hjerte og bitt på «Chromatic». 

Det er noe så vanvittig sjarmerende med bandsammensetningen i Strange Hellos; to unge, lovende musikere satt sammen med to av byens best kjente musikktryner. 
De to førstnevnte er Birgitta Alida Hole, bedre kjent fra Lumikide, og Even Kjelby fra Great News. 
«Mentorene», om man får være så frekk, er supermusikere Fredrik Vogsborg, fra blant annet Casiokids og The Megaphonic Thrift, og Odd Martin Skålnes, som sist har turnert land og strand med byens stolthet, Aurora. 

O. 
Martin, som han også går under, har dessuten fungert som produsent på debutalbumet «Chromatic», som helt klart er en slags maktdemonstrasjon av den subtile typen. 
Det er et åpenlyst stilmessig avtrykk på produsentsiden, samtidig som Skålnes legger opp til og fremhever spesielt Holes sterke vokal. 

Bandet har hatt intet mindre enn fem singler spillelistet på P3, og det slår meg ikke som annet enn ytterst selvsagt. 
Det er noe med Strange Hellos lyd som kjennes duggfriskt og lettbeint, uten at det mangler kompleksitet. 
Det er mer rock enn indie, men ikke uten at de slipper inn akkurat passe vennlige mengder shoegaze – i likhet med, men ikke akkurat på samme måte som kompisene i Misty Coast. 
Her havner referansene etter deres egen mening hos det legendariske skotske bandet Cocteau Twins, og kanskje enda mer presist hos noen andre skotter, Teenage Fanclub. 

Det er nettopp Teenage Fanclubs tilgjengelighet og relaterbarhet man kjenner igjen i Strange Hellos. 
Dette kommer best frem på den nærmest bamsete og naive «Is It Me?», som fremstår som uimotståelig keitete og sender tankene til britpop på sitt mykeste. 

De andre låtene følger en rød tråd, men har ytterpunkter. 
Høydepunktene kommer som perler på en snor, i form av shoegazepowerpoplåten «The Prime», som stråler av spilleglede og eimer av bein i nesen. 
Det er verken bløtt eller hardt, rock eller pop – det er en egen hybrid som høres ut som Strange Hellos destillert. 
Så møter man en helt annen side av bandet på platens kanskje beste låt, «Monumental», hvor Hole briljerer som sårbar og stormforelsket, noe som merkes både på lyrikk og vokalbruk. 

«Albert», derimot, er et delvis mislykket forsøk på noe som katastrofalt lander mellom First Aid Kit, Abba og Oasis. 
Det er en folklåt som faller gjennom, fordi den mangler den nerven og selvsikkerheten man finner på resten av albumet. 

Ironisk er det da at den følges opp av bastante og episke «The Way Home», en låt som får frem ståpelsen fra første trommeslag. 
Det er et eksempel på hvordan de alle tilføyer noe større til et felles lydbilde, og er kanskje det aller sterkeste argumentet for å kalle Strange Hellos en «supergruppe». 

Generelt sett er det nettopp dette samspillet mellom musikerne, deres musikalske preferanser og tilhørigheter som gjør Strange Hellos så attraktive. 
De har en voldsom fornemmelse for sjangertrekk som de liker å leke med og kombinere til nye uttrykk – egne uttrykk, om man får si det. 
Det kjennes som at «Chromatic» skal bli hengende ved i lang tid fremover. 
