Filmanmeldelse:Golgata i Irland 

Intens og problematisk spenningsfilm spunnet rundt helt sentrale kristne dogmer. 

Irland/Storbritannia. 
15 år. 
Regi: John Michael McDonagh. 

En røff, høyst menneskelig og temmelig uortodoks prest på den irske landsbygda får et nærmest vanvittig budskap i skriftestolen: 
Om en uke skal han henrettes. 
Ikke fordi han er skyld i de massive og ødeleggende seksuelle overgrep som er dokumentert i Den katolske kirken i Irland. 
Men fordi han er en god prest, fordi han i dette er skyldfri, fordi han må ofres om en slags «rettferdighet» skal skje. 

Hele utgangspunktet for filmen og dens henvisning til retterstedet der Jesus en gang ble henrettet, er det aller mest problematiske. 
Greit nok at man skaper et emosjonelt og faktisk utgangspunkt for hva man forsøker å fremstille i en film. 
Men å gripe til Golgata og den opprinnelige pasjonshistorien for å gjøre seg forstått? 

Mange vil utvilsomt føle seg støtt. 
Med all mulig grunn. 
På den annen side ligger det et dypt menneskelig engasjement, her. 
Og en gjennomgripende fortvilelse. 
Som alt i alt kanskje gjør filmen til en moderne og anskuelig lignelse om lidelse, soning og død i vår tid. 
Det er godt mulig å se det sånn. 

Det er den aldrende fader James som får sitt eget dødsbudskap. 
Han er en uvanlig prest: 
Enkemann og far til ei ulykkelig jente. 
Brendan Gleeson fremstiller ham med en intelligent stauthet: 
Hans tro er urokket, trass hans sognebarns til dels grassate og alltid uttrykte vantro. 
Fordi han aldri tviler på Gud, er all tvil og all viderverdighet omkring hans oppgave som hyrde for menigheten, knyttet til det dennesidige livet. 
Han vet så inderlig vel at han ikke kan tilgi noe som helst på vegne av de groteske og ødeleggende synder hans prestekolleger har gjort gjennom tidene. 
Men han kan være til stede når mennesker trenger ham. 
Selv når disse menneskene trenger å få kjeft eller et solid slag på kjeften. 
Her svinger filmen fra noe utrolig vakker og vart, helt frem til opprørende aggresjon. 
Hadde man kunnet ane snev av spekulasjon over dette, hadde filmen gått totalt på grunn. 
I stede blir det en historie som roper med intellektuell og emosjonell ærlighet. 
Tross alt. 

Presten vet hvem som skal drepe ham. 
Vi vet det ikke. 
Det legger et thrillerelement til det hele, spenning som suppleres med prestens gradvis stigende desperasjon og/eller avklaring frem mot det som synes hans uavvendelige skjebne. 

Så underlig det høres: 
Synes du hele dette filmopplegget høres ytterst tvilsomt ut, er dette først og fremst en film for deg! 
