Film:Dørgende døll 

Det er noe svimlende ubehagelig ved «R.I.P.D». 
Om det kommer av den vinglete 3D-effekten eller frontkollisjonen mellom «Men in Black» og «Ghost», vites ikke. 

Når den superforelskede politimannen Nick (Reynolds) blir drept under en razzia, får han tilbud om å begynne i Rest In Peace Department (R.I.P.D.), avdelingen for avdøde politfolk. 
Disse holder orden på «dauingene» som prøver å unnslippe sin endelige dom. 

Fordelen er at han får vende tilbake til jorda. 
Ulempen er at hverken kona eller noen andre kan kjenne ham igjen. 
Samt at han må redde verden - ved hjelp av en svært uvillig partner. 

Jeff Bridges spiller Nicks partner Roy, som har håndhevet loven på sitt særegne, hardhendte vis siden den ville vestens glansdager. 
Når disse to slippes løs i Bostons gater, avslører de ikke bare dauinger, men også en plan som setter hele universet i fare. 

Om det høres velkjent ut, er det fordi det er det. 
Med unntak av at Men in Black var levende og hadde romvesener å holde styr på, er R.I.P.D. pakket med paralleller til de svartkledde. 
I tillegg til hva det byr på av komiske kontraster, overraskende duppeditter og slapstick-action, forsøker «R.I.P.D.» tidvis å treffe de vare, romantiske tonene i «Ghost». 
Det er ingen god kombinasjon. 

At plotet er forutsigbart og de kjappe replikkene slappe, kommer ikke som noen kjempeoverraskelse når manuset er kreditert «Clash of the Titans»- og «Aeon Flux»-bakmenn Phil Hay og Matt Manfredi. 
Det kunne selvfølgelig tilgis i en slik genrefilm om den bare var spennende og underholdende. 

Men det er her «R.I.P.D.» begår sitt verste overtramp. 
Den er stort sett dørgende kjedelig. 
Mellom de intetsigende dramascenene føles morsomhetene som vitser du har hørt fjorten ganger før. 
Actionscenene er for få, og består stort sett av vesener som slenges langs bygninger og etter biler. 
Spesialeffektene overrasker ikke, 3D-effekten pirrer riktignok litt, men mest i form av smygende kvalme og irritasjon. 

Ryan Reynolds leverer helterollen like uinspirert som i «Green Lantern», og selv om Bridges er den beste av dem, fremstår Roy som en salig miks av Tommy Lee Jones' agent Kay og Bridges' egne roller som The Dude («Den store Lebowski») og Rooster Cogburn («True Grit 
- Et ekte mannfolk»). 
Mary-Louise Parker som den besynderlige politioppsynskvinnen i avdøde-avdelingen klarer heller ikke å redde den komiske balansen. 

Har du det alt for festlig i sommer og trenger en motvekt, er dette filmen for deg. 
Kunne jeg velge, ville jeg heller sett maling tørke. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
