Uventet lys i mørket
En liten perle fra Stord. 

Stordabuen Cecilie Anna Rønhovde er sannsynligvis et nytt bekjentskap for de aller fleste. 
33-åringen har så langt bare et album med bandet Familieforetaket og en singel under eget navn på samvittigheten, men det er en liten mulighet for at det kan endre seg nå. 
Hennes ordentlige solodebut er nemlig et sterkt, rent og stilsikkert album hvor slående melodilinjer, direkte tekster og fengslende stemninger får stå i fokus. 

«I'm Here» er en personlig og meditativ debut, blottet for overflødige dikkedarer. 
Det er et album med enkle virkemidler, kompliserte følelser og en sterk visjon, men som trenger en lytter som er villig til å gi det tid og rom til å puste. 

Dette er nemlig et forsiktig album. 
Det tvinger seg ikke på, men sirkler lytteren gradvis inn. 
Ved hjelp av piano, trompet og flerstemt sang forsøker det å si noe meningsfullt om savn, samhold, styrke og sårbarhet. 

Musikalsk sett slekter Cecilie Anna mye på artister som Nick Cave, Leonard Cohen, Maria Mena, Jenny Hval og Susanne Sundfør. 
Ikke bare fordi albumet drøfter alvorlige temaer over til dels mørke melodier, men fordi det er preget av en sterk fortellerstemme med en sterk tilstedeværelse i tekstene. 

Med tekster som «They say women bleed, men just work at daytime / they say sisters weep, boys just blow their brains out / they say babies cry to find out what their voice is / they say old folks die to find out where their souls hide», snakker Cecilie Anna veldig direkte til lytteren, som regel med små ord og mye innlevelse. 

Cecilie Anna er en helt grei sanger. 
Hun har et noe begrenset register, er litt for glad i luft som virkemiddel og kan fremstå som i spakeste laget for melodiene sine. 
Spørsmålet er likevel om det egentlig spiller noen rolle. 
Man kan fint være en teknisk dårlig sanger og likevel synge på en måte som fester seg i sjelen og hjertet til lytterne. 
Til syvende og sist vil det alltid handle om tilstedeværelse: 
Den beste sangeren er den som får sitt publikum til å tro på ordene som synges. 
Og det skal godt gjøres å ikke tro på Cecilie Anna: 
Hun formidler med en upolert hjertelighet som langt mer garvede sangere kan se langt etter. 

Dette er et personlig album, til minne om faren. 
Det er imidlertid ikke privat; Cecilia Annas historier er gjenkjennelige og jordnære. 
Det er også et saktmodig album som tar seg veldig god tid, og det er lite utvikling underveis. 
De få virkemidlene skaper en helt særegen stemning, men samtidig gjør det at albumet også kan oppleves som noe monotont og langtekkelig. 
Det krever en omtenksom lytter som vet å ta seg tid til det albumet forsøker å fortelle. 

Det pleier ikke å skorte på smakfulle, rolige album rundt juletider, og i år er intet unntak. 
Likevel er det muligens den hittil noe ukjente Cecilie Anna som vil gjøre størst inntrykk på oss i disse dager, når året er på sitt mørkeste og kaldeste. 
Hun bringer med seg et lite lys som både varmer og viser vei. 
