I trygge hender
«Solan & Ludvig 
- Jul i Flåklypa» er et hjemmestrikket ullskjerf av en film. 

FILM: 
Det finnes en følelse av kakaoaktig avslapning, av uro som siver ut av kroppen, i øyeblikket du skjønner at du står overfor noen som vet hva de driver med. 
Den tryggheten er det ikke alltid grunn til å ha i møte med sykkelreparatør og tusenkunstner Reodor Felgen, for ikke å snakke om i nærheten av fosterbarna/husdyrene Solan Gundersen og Ludvig. 
Men den melder seg et lite stykke uti «Solan & Ludvig - Jul i Flåklypa», et hjemmestrikket ullskjerf av en film. 

Smeltet sammen 

Animasjonsstudioet Qvisten, manusforfatter Karsten Fullu og regissør Rasmus A. Sivertsen skjønner hva de leser og hva de lager, og klarer å smelte Kjell Aukrusts idiosynkratiske skikkelser, og setninger, sammen med en strømlinjeformet intrige som treffer et par godt utplasserte humper i veien før den tar oss, og den energiske trioen, hjem til jul. 

Det store spørsmålet er om det blir snø til jul, noe som er blitt lovet om og om igjen i krigstyper på forsiden av Flåklypa Tidende av en stadig mer desperat redaktør Frimand Pløsen. 
Når fnuggene uteblir, forsøker Pløsen å få Felgen til å finne opp en snømakermaskin. 
Men både Felgen og naturen viser seg å være vanskelige å kommandere. 
Pressekritikken kommer i skarpe, lekne små jafs og frembrakte selvironisk humring hos journalistene på pressevisningen. 

Unødig gjentagelse 

Det må sies at det gjenstår noe før Qvisten animasjon får helt dreisen på ansiktsmimikk. 
Solan og Ludvig har begge gode, levende ansikter, men trekkene og uttrykkene Felgen og Pløsen, som i større grad krever finsløyd, er stivere. 
Og i en film som klokker inn på en time og et kvarter, er det helt unødvendig å komme med samme poeng flere ganger - som når Ludvig tar ikke en, ikke to, men tre turer ut i skogen for å berolige en skjelvende harepus med vinterpels om at den kamuflerende snøen nok er på vei. 

Dette gjør også at «Solan & Ludvig 
- Jul i Flåklypa» på ingen måte er noen ny urklassiker à «Flåklypa Grand Prix», som er mye raskere og rikere. 
Det må den heller ikke være. 
Det holder at den er seg selv: 
En hyggelig, helstøpt familiefilm, et varmt stykke underholdning, og en ansvarsbevisst ivaretagelse av en norsk nasjonalfabel. 
