Banalt julejuggel på Hå gamle prestegard
UTSTILLING: 
Hvis du vil se lysdekorasjoner med glitter og stas, og mye bling, besøk da heller et handlesenter. 
Ikke Hå gamle prestegard, skriver Trond Borgen. 

Hå gamle prestegard: 
Ron Haselden, lysskulptur. 
T.o.m. 15. jan. 

Når den britiske kunstneren Ron Haselden fyller utstillingssalen på Hå med en omfattende lysinstallasjon, gjør han det både med bakgrunn i tegninger laget av representanter fra lokalbefolkningen og i sin egen opplevelse av det jærske landskapet og jordbruket der. 
Så kunne vi kanskje tenke oss at resultatet ble kunst med et visst sosiologisk perspektiv – et dypdykk ned i det jærske lynnet og i enkelte av dets manifestasjoner i et flatt landskap med mye stein. 

Men i stedet får vi en kunst som kun surfer på overflaten, for alle inntrykkene Haselden har tatt med seg inn i sitt atelier, kommer ut igjen som rene klisjéer. 
De lange perlerekkene med lys former de enkleste figurer, menneske, hest osv. 
Disse er statisk stilt opp i rommet, med en korridorstripe mellom rekkene. 
Selv kaller han det labyrintisk, men det finnes ikke noen labyrint i denne installasjonen, for her er det bare én vei å gå, ingen blindveier du kan gå deg vill i, og denne ene veien leder ikke inn til noen kjerne. 
Ingen hemmelighet. 

Kvalitet? 

Kvalitet er i dag et tøyelig begrep i kunsten, men en viktig del av begrepet dreier seg om å kunne skape interessante metaforer for et innhold som strekker seg utover det aller mest banalt kjente. 
Og å vise at den kunsten som stilles ut, faktisk har relevans for publikum. 
Denne utstillingen svikter i begge deler. 
Den føles rett og slett irrelevant, fordi den ikke fyller de tomme formene med noe av betydning. 

Klisjéer er dette fordi Haselden gjentar enkle figurasjoner som i klasserom og i tegneserier allerede er gjentatt så mange ganger at de for lengst er tømt for alt innhold. 
Hadde han enda maktet å bruke klisjéene i en meningsfull sammenheng, løftet dem ut av trivialitetens hengemyr, og satt dem inn i en kontekst som kunne ha belyst livet på Jæren, før eller nå. 
Når så ikke skjer, ser jeg kun en installasjon som liksom skal representere Jæren, men som kun kommuniserer at Jæren er innholdsløs, og meningsløs. 
For her er Jæren sammentrengt til en kjempestor, lysende klisjé, paradoksalt nok et sort hull som det ikke lar seg gjøre å opplyse, når lysene kommer fra en kunst som er så banal som denne. 

Slapt tenkt, slapt utført 

Haseldens utstilling demonstrerer mer enn tydelig at elektrisk kraft ikke alltid er det samme som kunstnerisk kraft. 

Den virker slapt tenkt og er slapt utført. 
Kanskje kunne noe ha vært reddet hvis lysinstallasjonen ikke hadde blitt plassert midt i et lyst, åpent rom; hvis den faktisk hadde vært organisert som en labyrint som det krevde noe å ta seg inn i, og gjennom. 
Men Haseldens installasjon krever ingenting av sitt publikum, og derfor forlater jeg lysene fullstendig uberørt. 

Skal du besøke 
Hå gamle prestegard, er det utstillingen til kunsthåndverkeren Sidsel Hanum du skal se, for her ikke ett gram overflødighet i hennes suverent formede porselensobjekter. 
Mens Ron Haselden ikke nekter seg noen ting, inntil alt er overflødig. 

Hvis du i denne førjulstid vil se lysdekorasjoner med glitter og stas, og mye bling, besøk da heller et handlesenter. 
Der kan du oppleve lysglitteret uten å trenge å bry deg med det vanskelige kvalitetskriteriet. 
Ron Haseldens lysfigurer på 
Hå hever seg ikke over banalt julejuggel. 
