Musikk fra en familie av musikalske genier
SSO under Reinhard Goebel ytet det maksimale og viste oss hvor forskjellig musikken til Bach-familien kan lyde. 

J.S. Bach: 
Konsertsats for fiolin og orkester; W.F. Bach: 
Symfoni i D-dur; 

C.P.E. Bach: 
Cellokonsert a-moll; J.C.F. Bach: 
Sinfonia B-dur; J.Chr. Bach: 
Amadis des Geules, Ouverture & Suite. 

Bruno Delepelaire cello, SSO, dir.: 
Reinhard Goebel. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Johann Sebastian Bach selv og fire av hans sønner sto på programmet torsdag kveld: 
Wilhelm Friedemann (1710–1784), Carl Philipp Emmanuel (1714 –1788, Johann Christoph Friedrich (1732–1795) og Johann Christian (1735–1782). 
Moren til de to eldste var Johann Sebastians kusine, Maria Barbara Bach; Anna Magdalena Wilcke (hun med ”Anna Magdalenas Notebok”) var mor til de to yngste. 
Programmet foregikk i denne kronologiske rekkefølge, med ett verk av hver. 

Stavanger symfoniorkester er fortreffelig innen tidligmusikk 

SSO har opp gjennom årene hatt mange dirigenter, både faste og gjestedirigenter, som har vært og er spesialister på tidligmusikk. 
Det er nok det symfoniorkesteret i Norge som mestrer best tidligmusikken, dens artikulasjon, frasering, tempo og (etterligning av) historiske instrumenter. 
Torsdag kveld hadde de besøk av Reinhard Goebel, the grand old man innen tysk oppførelsespraksis og i over 30 år leder for det legendariske Musica Antiqua Köln. 

Og Goebel fikk SSO til å yte det maksimale. 
Vi hørte det straks i fader Bachs Konsertsats pluss en adagio- og en allegro-sats – en slags fiolinkonsert – der Mari Poll, kveldens dyktige konsertmester, ledet an. 
Her var høyt tempo, presisjon og en siste sats som hadde den rette festivitas over seg. 

Sønnene utviklet seg selvstendig 

Selv om alle de fire sønnene hadde sin far som lærer, utviklet de seg forskjellig og delvis med helt ulik stil. 
På C.P.E.s tid var det han som var den store Bach. 
Berømt er Adolph Menzels maleri ”Fløytekonsert i Sanssouci”, der Bach spiller cembalo med ryggen til betrakteren og i halvprofil, mens kongen, den musikkelskende fløytespillende Fredrik den store som Bach var ansatt hos, viser seg på elegant vis i sentrum for en gruppe av fornemme mennesker. 
Stilbetegnelsen ’rokokko’ kan nok passe på noen av hans verker, men ikke på cellokonserten som vi hørte torsdag, der Bruno Delepelaire spilte fjærlett, teknisk briljant og med syngende melodilinjer. 
Snarere viser konserten oss ”den nye følsomhet” og rekker langt utover enhver stil- eller epokebetegnelse. 
Ikke for ingenting var C.P.E. et forbilde for Beethoven. 
Mens fremstillinger av affekter i barokken var allmenne og statiske, er det individets følelser C.P.E. vil formidle. 
Originalitet og det å skape ’nytt’ er det dreier seg om nå. 
Mozart sa om Haydn og sitt eget forhold til C.P.E: 
”Han er faren, vi er sønnene. 
Den av oss som er god til noe, har det fra ham.” 

Vitalt og fengslende 

Johann Christoph Friedrich var representert med symfoni i B-dur, der orkesteret har vokst i forhold til de eldre brødrenes. 
Dette var det mest konvensjonelle på konserten, men godt spilt, med høye tempi og en herlig nøyaktighet i intonasjonen. 

I ouverture & suite til operaen Amadis des Gaules av Johann Christian kunne vi høre en annen form for følsomhet, kombinert med dramatisk høyspenning. 
Her er det også mye ”Sturm und Drang”. 
Siste satsen i suiten, Tamburin, satt i SSOs storartede fremføring, som et skudd. 

Den eldste av Bach-sønnene, Wilhelm Friedemann, var farens yndlingselev. 
Den korte sinfonia i D-dur er karakteristisk for denne komponisten: vanskelig å innordne stilistisk, preget av både orden og følsomhet. 
Det er egentlig en avansert komposisjon, og når den spilles slik som SSO gjorde under Reinhard Goebel, klang den også vitalt og fengslende. 
