Para-politisk tullball
La meg bare si til innledning at bluray-versjonen av «Body of lies» er skarpere enn kinobildene var, kanskje fordi det ennå hang igjen CO-fragmenter fra den pensjonerte filmsjefens Marlboro Light i kulturhuset da jeg så den på kino. 

Hvem vet i klimatider. 

Det forferdelige ved Ridley Scotts konvensjons-politiske analfabetisme er at Leonardo DiCaprio er en Clooney som vandrer rundt og trekker sammen fjeset sitt i filmer. 
Det er et nesten førskole-pedagogisk forsøk på å virke tøffere enn de guttene som ikke tilbrakte livet i nattklubb-plysjen. 
Og det virker ikke. 
Leonardo var søt i barndommen akkurat som Daniel Radcliffe, men puberteten kom og forvandlet begge til nyper. 
Sure og sammentrykte. 
Det kommer antakelig også en film der Leo spiller Dirty Harry og en der han spiller ringeren i Notre-Dame, men rollevalgene er ikke bra. 
Han skulle ha sittet i kalifornisk ettermiddagssol og hatt truseskli-samtaler med litt eldre kvinner. 
Han skulle ha ledd og klint og båret mammas turist-tanga på hodet mens han helte champagne på kaninene. 

Sånn er det ikke her. 
Ridley har oppdaget Midtøsten, og han sender DiCaprio inn som feltagent med anlegg for samvittighet. 
Oppe i himmelen våker ikke Gud lenger, men Russell Crowes satellitter. 
De ser alt, de gjør alt, de angrer intet – og de representerer en grasat overvurdering av teknologi. 
Halloo! 
De lette et halvår eller mer etter Saddam Hussein, for han hadde fått skjegg. 
Julenissen hadde skjegg, men sønnen min så det var onkel, på skoene. 

Leo kommer til Amman og blir en slags papirløs venn med ammanernes etterretnings-sjef, en mann i hvit høyhalsa bomull som ser ut som en playboy som skaffer horer til det engelske kongehuset etter hardpolo. 
Men ingen kan stole på noen, og alle lyger, og alle har ville utendørsblikk også bak fire øyne. 

Det går ikke så bra. 

Egentlig liker jeg filmer som denne. 
Men de bør være urimelige på en underholdende måte, for det finnes ingen troverdige ting å si om Midtøsten. 
