Ujevnt i nisseland
«Julenatt i Blåfjell» lider av mangel på lek og moro. 

|||FILM: 
Rødnissene og Blånissene har siden den norske adventskalenderen «Jul i Blåfjell» (1999) markert seg som den største norske merkevarene rettet mot små barn. 
I en periode var det nærmest umulig å bevege seg utendørs uten å møte en liten pjokk iført blå topplue. 
At det nå, etter to suksessfulle tv-serier og opprettelsen av et eget opplevelsessenter i Målselv, kommer en helaften kinofilm, er ikke spesielt overraskende. 
Men en kjent og kjær merkevare gjør ikke nødvendigvis en bra film. 

Ikke alene «Julenatt i Blåfjell» utspiller seg 100 år før handlingen i TV-seriene. 
Dronning Fjellrose er nå en ung prinsesse og vi blir kjent med blånissenes eldste hemmeligheter. 
I det faren til Fjellrose blir syk, innser den unge prinsessen at hun er nødt til å overvinne sin verste frykt, å bevege seg utenfor fjellet. 
Hos menneskene finnes nemlig penger. 
Og penger er det eneste som kan gjøre kongen frisk igjen. 
På veien oppdager hun at blånissene ikke er de eneste nissene i verden og at regler er til for å følges - i hvert fall nesten alltid. 

Filmen har kostet i overkant av 20 millioner kroner og er en av de mest påkostede norske barnefilmsatsningene. 
Slik sett er det skuffende at filmskaperne ikke har maktet å få mer ut av pengene og skapt et større og mer innbydende univers. 

Sledeturer 
Problemet kan deles i to: 
Estetisk minner filmen for mye om tv-serien, da berget blånissene bor i har et kulisseaktig preg og kostymene noe forfinet husflidsaktig over seg. 
Jeg savner flere detaljer og at det åpnes opp. 
Filmskaperne burde også tatt seg tid til å presentere flere karakterer og gått mer i dybden på de involverte. 
På den andre siden har filmskaperne falt for dataeffektfristelsen. 
En dyr fristelse som ikke nødvendigvis gir ønsket resultat. 
Filmen byr blant annet på et par sledeturer som framstår som alt annet enn fartsfylte. 

Andre effekter, som en lang scene i sakte film, fungerer utmerket, og jeg skulle ønske at filmskaperne våget å leke seg mer i den retningen. 

Også på manussiden kunne ting vært bedre. 
Jeg savner mer lek, mer lidenskap og menneskelighet. 
Slik det står nå, framstår blånissene som en nokså patosfylt, ensformig gjeng, uten at alvoret får bein å gå på. 

Kan bevege Rødnissene er heldigvis langt mer fornøyelige. 
Og forholdet mellom rødnissene og husbonden (Gunnar Røise) gir filmen en sårt tiltrengt varme. 
Røises karakter fungerer godt, da det virker som han lever et liv også utenfor denne 84 minutter lange filmen. 
Noe han så å si er alene om. 
Kanskje burde filmen vart 20 minutter lenger? 

For de minste vil likevel «Julenatt i Blåfjell» antakelig fungere fint. 
Filmen byr på en typisk eventyrfortelling, der de små heltene blir satt på prøve og overvinner farer. 
Filmen er nokså kort, går fort fram i svingene og byr på få dødpunkter. 
I tillegg er musikken så godt gjennomarbeidet og stemningsskapende at det aldri er fare for at man skal unngå å forstå hva man skal føle. 
Noe som muligens kan bevege, men som ikke overskygger det faktum at «Julenatt i Blåfjell» er en nokså middelmådig affære. 
