Bokanmeldelse:Johan Harstad: 
«Max, Mischa og Tetoffensiven» 

Sperr opp øynene! 
Her er en roman som satser stort og høyt og som strutter av fortellerglede, skarpe refleksjoner og dyp menneskekunnskap. 

Johan Harstad 

Johan Harstads nye bok er oppvekstroman, kunstnerroman, intelligent skrevet «underholdningsroman» og en roman om Vietnamkrigen! 
Men den handler også om krigen vi alle kjemper for å gjøre livet utholdelig. 

Hovedpersonen og jeg-fortelleren Max Hansen har kjørt seg fast. 
Midtveis i 30-årene, men uten klare formeninger om veien videre, begynner den suksessrike dramatikeren og regissøren å skrive sin livshistorie. 

Det starter med oppveksten utenfor Stavanger tidlig på 80-tallet. 
Foreldre er tidligere ml-ere med avsluttet selvproletarisering: 
Nå er faren flyver i SAS, moren driver garnforretning. 
Max viser tidlig interesse for film. 
Coppolas «Apokalypse nå» blir «mind-blowing» for unggutten, og Vietnamkrigen inspirasjonskilde for guttegjengens utagerende lek. 
Om sommeren gjenskapes Tet-offensiven og keiserbyen Hues skjebne på et nedlagt fabrikkområde, med brannslukningsapparater og kattedritt-ballonger som våpen. 

Så følger en smertefull flytteprosess med mor, far og søster til Long Island, New York. 
Max lider taust og innbitt før han møter en intellektuelt likeverdig. 
Jødiske Mordecai blir en livsvenn og ivrig medspiller i skolens teatergruppe. 
Det hjelper også at han får kjæreste; syv år eldre Mischa, godt i gang med billedkunstner-karrieren. 
Foreldrene skilles, og farens bror, Ove, nå Owen, blir en viktig person i boken. 

Owen bidrar med egne jeg/han-erindringer som danner kontrapunkter til Max` livshistorie. 
Max kommer inn på teaterskolen, og det unge paret flytter likegodt inn i Owens fasjonable Manhattan-leilighet. 
Owens bakgrunn rulles opp, med formative år i l960-tallets Oslo, politiske diskusjoner på hybelen til diktskrivende Jan Erik og billedkunstneren Per. 
Owen var også en kunstnersjel, dyrket jazz og spilte piano før han brøt opp, dro til USA og vervet seg til Vietnamkrigen. 
Max kommer til å betrakte ham mer som en venn enn en onkel. 
Hva er hans eget selvrealiseringsprosjekt og beskjeftigelsen med Vietnamkrigens myter verdt, i forhold til Owens krigserfaringer? 

Max hopper av teaterskolen og gjør karriere som dramatiker og teatereregissør. 
Mischa får inter- nasjonalt gjennombrudd med utstillinger over hele verden. 

Langsomt slites forholdet i stykker. 
Mordecai blir skuespiller med jojo-karriere.Og Owens Vietnam-innsats skal få skjebnesvangre konsekvenser. 
«Historien pleide å bli skrevet av seierherrene, Max. 
I ettertid. 
Men nå skriver man den like godt på forhånd, fra seierherrenes perspektiv. 
Som et treatment eller et filmmanus. 
Uavhengig av hvordan det ender», sier Owen: 
Vesten tok aldri innover seg at Vietnamkrigen var vietnamesernes krig. 
Og romanen ruller videre, med orkanen Sandy (2012) som slutt-crescendo. 

Få skriver bedre prosa enn Harstad, men med denne romanen overgår han nesten seg selv. 

Prosadikt-lignende sekvenser og stream-of-consciousness-setninger over tre-fire sider skifter med alminnelig historiefortelling. 
Kunsttekster fra utstillingskataloger, avisartikler, anekdotisk materiale og massiv informasjon fra blant annet teater, litteratur, film, billedkunst og musikk føyes sømløst inn i fortellingen. 

Det er brutalt dyktig gjort. 
Kanskje lider framdrift og persontegning stedvis under forfatterens kreative romslighet. 
Kanskje kunne noen assosiative sidesprang vært sløyfet, eller skrevet mer ut. 
Kanskje er romanen for lang. 
Men hva skal vekk, når Harstad skriver så godt, så engasjert og innsiktsfullt at man gjerne lar seg forføre? 

Og romanen holder stilen. 
Helt til mål! 

ARNE HUGO STØLAN 
