TV-premiere:Marco (soft-)Porno 

«Shogun» (1980) møter «The Karate Kid» (1984) – med nakne kvinnebryst attåt. 

TV-serie i 10 episoder 

Det er nordmennene Joachim «Max Manus» 
Rønning og Espen «Kon-Tiki» Sandberg som har regien på de to første episodene i Netflix’ forsøk på å stable en egen «Game Of Thrones» på beina. 

De har ikke hatt noen takknemlig jobb. 
Seriens første 100 minutter er tunge, traurige saker, fylt til randen av malmfull eksposisjon, uoversiktlige såpeoperaintriger og endeløst pompøst pratmakeri om ære og krig. 

Samt et par saftige slagscener og en haug nakne kvinnebryst. 
Derav «Game Of Thrones»-sammenligningen. 

Men der stopper de. 
«Game Of Thrones»-sammenligningene, altså. 
De to første episodene tyder i alle fall på at «Marco Polo» er for «Game Of Thrones» det «Piranha» (1978) var for «Haisommer» (1975). 
Den kalkundunstende B-utgaven. 

Det handler om tittelens venetianske handelsreisende, som i en tjueårsperiode på 1200-tallet befant seg ved mongolkeiseren Kublai Khans mektige og ekspansjonskåte hoff. 

Oppdageren Polo ble ved sin tilbakekomst en «kjendis» – sin tids Charter-Svein, kan man si – i og med at historien hans ble nedskrevet i bokform og distribuert i et Europa som hadde minimal kunnskap om hva hordene i Asia holdt på med. 

Det er i ettertid blitt sådd tvil om sannhetsgehalten i Polos spøkelsesskrevne «selvbiografi». 
Men en god historie er det jo. 
Mer enn god nok til en dugandes TV-serie. 

Dette er dessverre ikke dén TV-serien. 
Netflix’ gjenfortelling synker kjapt hen i en hengemyr av ytterst tvilsomt skuespill og håpløst oppstyltet dialog (far til sønn: 
«the blood of an adventurer courses through your veins!», prinsessen til sin prins under samleiet: «give to me the nectar!»). 

Khan selv, Benedict Wong, besitter en brukbar dose tjukkaskarisma. 
Men helten, Polo – spilt av unge, usikre Lorenzo Richlemy – har nesten ingen utstråling. 
Treneren hans, den blinde Hundred Eyes (tidlig asiatisk ironi ohoi!), gestaltet av Tom Wu, avleverer kampsport-mumbojumbo i et forrykende tempo, som var han en annen Miyagi. 
«You are a fiery one!». 

Regissørenes skamløse omgang med B-filmestetikken rendyrkes i den klimatiske scenen i den første episoden, som kryssklipper tre klisjeer: 
Den unge mannen som får service på et bordell. 
Kampsportmesteren som kveler en klapperslange. 
Samt det første av en utvilsomt lang rekke kampscener. 

Det gjenstår å se om dette er nok til å holde på det unge, guttete publikummet serien sikter seg inn på. 
De mange nakne puppene kommer jo godt med – dette er en slags «Marco soft-Porno». 
Men de lange, mange strekkene der det snakkes om strategier og ærgjerrighet, er like kjedelige som de er oppblåste. 

Det er dessuten mulig å kjenne på et visst misforhold mellom den mettede kitschorientalske scenografien og det til tider «shaky» kameraarbeidet. 

Netflix-konseptet dreier seg om «binge-watching». 
Man skal nagles til sofaen, desperat etter å sluke «bare én episode til». 
Her er det mer sånn at man blir liggende å vente, rastløs, på at episoden snart skal ta slutt, slik at man kan løpe ut og leke i trafikken. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
