Janet Jackson:Popens overflødighetshorn 

Etter syv års pause gjør Janet Jacksons et ujevnt comeback. 
Albumet har et par fulltreffere, men de gode sporene blir dessverre begravd blant middelmådigheter. 

Etter å ha trukket seg vekk fra familiens grep rundt midten av åttitallet, fikk Janet Jackson en svært suksessfull solokarrière, fylt av platinasalg, rekorddyre musikkvideoer og prisdryss. 
For nyere musikkgenerasjoner er hun kanskje mest kjent for den gangen Justin Timberlake blottet brystet hennes under en opptreden i Super Bowl 2004. 
Angivelig en av de mest googlede mediahendelsene noensinne. 
Nå er hun uansett aktuell med sitt ellevte album; hennes første på syv år (det lengste oppholdet hun har hatt mellom utgivelser). 

Et par fulltreffere 

Et album av opp— og nedturer. 
Og et par fulltreffere. 
Andresporet «Burn it up» utføres med friske bidrag fra rapikonet Missy Elliot. 
Enkel dance, med et komprimert bassriff og en spretten beat. 
Det fenger, uten å være spesielt originalt. 
«The great forever» sentres rundt et tungt elektrisk piano, som legger en enkel groove under en god vokalprestasjon. 

Burde vært kuttet ned 

Unbreakable er utgitt på hennes eget, nyetablerte plateselskap, Rhythm Nation Records. 
Singlene har allerede gjort det godt på hitlistene, og har fått mye oppmerksomhet i sosiale medier. 
Albumet er produsert av Jackson selv sammen med produsentteamet Jimmy Jam og Terry Lewis, som tidligere har jobbet på flere av Jacksons mest hyllede utgivelser. 
Det er altså god grunn til å håpe på en triumferende tilbakekomst fra en av pophistoriens store navn. 
Men det er et langt album – sytten spor spredt utover en drøy time. 
Materialet kunne med fordel vært kuttet noe ned. 
Det blir rett og slett for mye fyllstoff. 

Les ukens TV-anmeldelse: 

Følsomme vokalprestasjoner 

Det er for all del lyspunkter her. 
Et av dem er den avmålte pianoballaden «After you fall». 
Et nedstrippet pianoarrangement, med innslag av stemningsskapende strykere og en aldri så liten gitarsolo, legger grunnlaget for Jacksons følsomme, dynamiske vokalprestasjon. 
Den følges av «Broken hearts», som bygger videre på en lignende idé, men med mer energi, og et mer utfoldet arrangement. 
Jackson har alltid hatt et noe avgrenset vokalspekter, men gjør allikevel mest mulig ut av stemmen sin, ofte med hell. 

Satser på minimalistisk soul 

Med unntak av et par mer energifylte, R'n'B-inspirerte låter, sentrer Unbreakable hovedsakelig rundt mer minimalistiske soullåter. 
Smakfulle lydbilder med en varierende grad av detaljrikdom. 
«No sleep» er en småsvett, myk sak som kunne glidd rett inn som b-side til noe av arbeidet Jackson gjorde på nittitallet. 
Rapinnslaget fra J. Cole bringer inn noe variasjon, men som helhet er det en lettglemt låt som spiller mer på nostalgi enn noe annet. 
«Black eagle» er nok en nedstrippet ballade, ledet an av rytmisk knipsing og enkle synthdetaljer. 
Jackson virker kanskje mest hjemme i denne typen sound, men det blir ikke spesielt minneverdig av den grunn. 

Les flere ferske plateanmeldelser: 

Ikke ulikt Janelle Monae 

«Dream maker euphoria» er et av de mer interessante innslagene i samlingen. 
Drømmeaktig, ikke ulikt noe Janelle Monae kunne kommet opp med. 
Dessverre blir låten redusert til et relativt kort mellomspill. 
Neste spor, «2 be loved», er en god, leken poplåt med noen stilige vokalmelodier og et glidende, småeksentrisk komp, som hadde fremstått enda sterkere om ikke deler av skiven var fylt opp med utvannede versjoner av den samme ideen. 
Albumet avslutter med kraftsalven «Gonna be all right», som skrur opp tempoet, og er betraktelig mer funky enn det foregående. 
Det er medrivende, og svært fengende. 

Janet Jackson er helt klart i stand til å hente inspirasjoner fra et bredt musikalsk landskap inn i musikken sin, og gjøre dem til sine egne. 
Men denne gangen blir resultatet for halvveis, og de gode sporene blir begravd blant middelmådigheter. 

Trenger du TV-tips? 
Her er 10 serier verdt å sjekke ut: 
