Utafor:En vakker og viktig forestilling mot radikalisering 

En sunni, en sjia, en jøde og en Utøya-overlevende forteller sine historier på samme scene. 
Det kunne blitt en velmenende konferanse, men er isteden sterk og storslått scenekunst. 

Fire unge mennesker vitner om 22. juli-terroren, islamistisk radikalisme og norsk antisemittisme. 
De er omringet av dansere, vann, sand, og de deler den samme tematiske overskriften: utenforskap. 

Det kunne blitt kleint og klisjéfylt, men det har heldigvis ikke skjedd. 
Isteden er Utafor blitt genuint ærlig, visuelt storslått og tvers igjennom gripende teater. 

Og ikke minst: 
Den føles viktig. 

Best når det er kontroversielt 

Regissør og manusforfatter Svein Tindberg har samarbeidet med organisasjonen Just Unity, som reiser rundt på skoler for å forebygge radikalisering. 
Teksten bærer preg av å være omreisende vitnesbyrd, av det slaget jeg selv husker fra da vi fikk besøk av narkomane og misjonærer på ungdomsskolen. 

I denne sjangeren er budskapet viktigere enn handlingen, og de som står på scenen har noe på hjertet som ikke er til å misforstå: 
Utenforskap avler vold. 
Toleranse er det eneste svaret på ekstremisme. 
Dette er overskrifter det er lett å være enig med, men det er når forestillingen går inn i farligere farvann at den fyller sin misjon: 

Når Faten Mahdi Al-Hussaini vil bære hijab på TV og samtidig kjempe mot Profetens Ummah. 

Når Yousef Bartho Al-Nahi forteller om hatet han møtte på lokalbussen på Nøtterøy da han konverterte til Islam. 

Når Tor Itai Keilen krever å få være jøde uten å forsvare Israel, men fortsatt ikke tør å gå med davidsstjerne offentlig. 

Når Siri Marie Seim Sønstelie innstendig ber oss om å fortsette å snakke om Anders Behring Breivik. 

En smak av historie 

Jeg skulle ønske regissør og manusforfatter Svein Tindberg gikk mer inn i disse smertepunktene og bearbeidet vitnesbyrdene som bedre manuskript. 
Hvorfor er Faten Al-Hussaini så sint? 
Hvorfor tør ikke Keilens jødiske far å gå ut? 
Hva har skjedd med Sønstelie i alle årene etter Utøya? 
Hvert vitnesbyrd inneholder en større historie, som har potensial til å bli langt mer interessante teatertekster. 

En enkel innvending ville være at det er for mange historier. 
At mobbing, jødedom, sunni, sjia og Utøya er å gape over for mye. 
Men den kritikken kommer ikke fra meg. 
Utafor er sterk nettopp fordi den samler ytterkantene. 
Fordi Keilens jødiske familiehistorie kontrasteres med Sønstelies skyld etter å overleve 22. juli. 
At den etnisk norske konvertitten Al-Nahi føler seg like utenfor som sjiamuslimen Al-Hussaini. 

Sammenhengene mellom historiene blir aldri uttalt, men duver over stykket som en felles himmel. 

En stor visuell opplevelse 

Utafor er også en helt fantastisk visuell og audiovisuell opplevelse. 
Ni tenåringsaktører danser hiphop, er et slags gresk teaterkor eller synger klokkeklar guttesopran. 
Det er utrolig vakkert, og disse mellomspillene er den aller største opplevelsen i en allerede sterk forestilling. 

Torkel Skjærvens scenerom er både skremmende og undrende på samme tid. 
En mur på bakscenen der man stadig oppdager nye bokstaver og tags, som gir mening utover i forestillingen. 
Regn, sand, vind. 
Plastforheng over betongblokker, som blir både trapper og dominobrikker. 

Svein Tindberg debuterer som regissør, men har stålkontroll på virkemidlene. 
Hverken regissøren eller koreograf Belinda Braza faller for fristelsen å la det teatrale illustrere teksten. 
Isteden utfyller de vitnesbyrdene. 
Utøya-scenen mot slutten av forestillingen er så varsomt vakker at det er veldig, veldig vanskelig å gå uberørt ut av teatersalen. 
Det samme kan sies om forestillingen som helhet. 

Utafor gjør noe med deg. 
Så vær så snill: 
Lag en ny sesong, det er mer å fortelle. 
