Anmeldelse:Den nye serien om Ulla og Bendik er en gave til lesende barn 

Åshild Kanstad Johnsen gir skrotet ny verdi. 

«Kubbe»-skaperen Åshild Kanstad Johnsen fikk en start på forfatterkarrieren som de fleste bare kan drømme om, da Japan tok den lille trerota Kubbe til sitt bryst. 
Nå lager hun en ny serie, om radarparet Ulla og Bendik. 

Hun viser igjen sitt helt unike talent, når hun ved enkle grep gir det tilsynelatende meningsløse mening, og med det lar oss se verden på ny. 

Lager by av skrot 

Lager by av skrot 

Han blir sliten av Ullas entusiasme og går hjem til tegneboka og steinsamlingen sin. 
Der dukker Ulla opp med hendene fulle av skrot, som hun mener kan brukes til å lage en by. 
Bendik ser bare skrotet, inntil Ulla faller og tingene sprer seg utover. 
Ut av figurene og formene ser også Bendik konturene av det som kan bli en by. 
Melkekartongen står som et høyhus, ledningene blir veier, et blad blir et tre, zaloflaska nok et høyhus. 

Gir skrotet verdi 

Gir skrotet verdi 

Hvorfor så stor? 
Det unike med Kanstad Johnsen er blikket hennes. 
Hun gir rusk og rask og skrot ny mening, ved å vise at alt kan ha en funksjon. 

Kubbe kategoriserer og omgjør tingene han finner i naturen, en grein, et blad. 
Ulla i Kanstad Johnsens nye serie gir skrotet verdi gjennom å sette det inn i nye sammenhenger. 
En tekanne kan like gjerne bli en bygning, en bok kan bli et bibliotek. 
Ulla er ustoppelig. 
Når hun spiser middag hos Bendik, blir selv måltidet et landskap - brokkoli blir trær, gulrøtter blir benker, ertene mennesker. 
Om vi bare hadde hatt saus, sier Ulla til Bendik, ville vi også hatt et hav. 
Faren kjefter fordi hun ikke må leke med maten, slik foreldrene til Tommy og Annika ville reagert på Pippi. 

Tingleteren Pippi 

Tingleteren Pippi 

Der ligger den, grå og kjedelig med firkantede hus og parkeringsplasser. 
Dette laget i gråtoner, for å forsterke forskjellen mellom den kjedelige voksenverdenen og barnas fargesterke fantasiverden. 

Skjevt blikk 

Skjevt blikk 

Det er mye humor hos Kanstad Johnsen, og en form for gammelmodighet. 
Telehuset i byen er en gammeldags telefon, operahuset en gammel skrivemaskin, utsikten en lampe. 
Sånn henter hun fram fantasien barn måtte bruke før, da vi laget gårder av kongledyr og fyrstikkmennesker. 
Akkurat dette skjeve blikket er unikt for Kanstad Johnsen, og en gave til lesende barn og det barnelitterære Norge. 
