Comeback med vellykket referansefest
Datarock beveger seg fra rødt til svart. 

ALBUM: 
Etter nærmere 15 år med humørspredende godlåter framført i deres velkjente røde treningsdresser, har Datarock beveget seg over til svarte farger og truende kjørehansker på comebacket «Face The Brutality» – deres første ordentlige studioalbum siden 2009-utgivelsen «Red». 

Bevegelsen inn i «the dark side» til tross, henger bergensernes humoristiske undertoner heldigvis fortsatt igjen som en munter signatur. 
Det gjør også forkjærligheten for de magiske tiårene som har gitt oss senere tids popkulturelle retrobølge, herlig dominerende allerede fra første spor av. 

«BMX» innleder med lyden av unge sommerferiedager i 80-tallets amerikanske suburbia, en mystisk og drivende synth-herlighet før skivas funky og sterkt musikkvideohintende (når skal vi få lære dansen?) førstesingel «Ruffle Shuffle». 

Med tykke lag av nostalgi og Fredrik Saroeas underholdende livsanekdoter disker «Face The Brutality» deretter opp et smorgasbord av musikalske reinkarnasjoner (for mange klassiske ikonreferanser til å ramse opp i denne anmeldelsen) fra begge sider av Atlanteren. 
Som vanlig signert en elitestyrke av musikk-Norges fremste utøvere. 

Originalmedlemmet Ketil Mosnes er blant annet tilbake i rekkene, og velsigner oss med sin trygge bassretur på fabelaktige spor som «Everything» og «Feathers & Wax», mens Øyvind Solheim (Ungdomsskulen) sørger for en rytmerekke like konsekvent og trofast som vennskapsbåndet til kidsa i «Stranger Things». 

Vi snakker gøy, uanstrengt og spesialkonstruert musikk for et unikt liveband som nå har enda mer ammunisjon til sine episke liveshow. 

Og selv om det ville vært en overdrivelse å kalle de ti sporene for en total musikalsk gjenoppfinnelse, byr «Face The Brutality» på mer enn nok av nye og spennende tvister verdig en svært vellykket tredjesesong. 
