BOK:Krigens gru 

Mørk dystopi om identitet, utenforskap, tilhørighet og foreldreløse barn på flukt fra krigen. 

Merethe Lindstrøm: 
Nord. 
Roman. 
214 sider. 
Oktober. 

Noe av tematikken i Merethe Lindstrøms (f. 1963) prisbelønte forfatterskap kan gjenfinnes i ”Nord”, men romanen er ellers nokså ulik det hun før har gjort. 

Vi befinner oss i et navnløst, krigsutmattet vinterlandskap, men stedsnavn som Welcherweg og Abenddorf, som gir assosiasjoner til kvantemekanikk og Spengler, peker i retning av Tyskland, slik navnet Aneska (ungarsk) og det at hovedpersonen kommer fra øst, kan tyde på at frigjøringshæren som omtales er Den røde armé. 
Holocaust nevnes ikke eksplisitt, men ligger der som en resonansbunn. 

Det viktige er imidlertid at mekanismene Lindstrøm beskriver, representerer en universell og tidløs brist som kan forekomme hvor og når som helst: 
Andre verdenskrig, Balkan, Rwanda, Syria mv. 
Eksemplene er dessverre altfor mange, i romanen bl.a. der landsbyboerne møter den utenforstående flyktningen med fiendtlighet og forakt, når han egentlig bare trenger et plaster på såret og et klapp på skulderen. 
Men en av ”oss” blir han aldri. 

Hovedpersonen er en tenåringsgutt som har unnsluppet fangeleiren og er på flukt nordover. 
Han er navnløs, som landskapet, men omtales vekslende som Jol (Yo-El, Gud er Gud) og Martin (krigersk, modig). 
Han har utstikkende skulderblad som likner avskårne vinger, som på en fallen engel. 
Hans identitet og selvforståelse knytter seg til denne skavanken og annerledesheten han føler på grunn av den. 

Fortellingen har tre nivåer: 
Et nåtidig, preget av bevegelse og innslag av ymse minnebrokker; et fortidig, tilbakeblikk på en rekonvalesenstid da han pleies av Aneska (Guds lam), som kaller ham Martin etter sin formodentlig falne ektemann og gir ham et kompass i gave, slik at han alltid skal finne tilbake til henne; og et tredje perspektiv, der Jol/Martin blir til Sønnen og betraktes utenfra. 

På sin vandring kommer han først over en avmagret gutt og deretter en jente, et bleiebarn, som begge blir med ham videre, som ”avleggere av sine falne fedre” (s. 80). 
Det kan altså minne litt om McCarthys ”Veien” og litt om Simons ”Veien gjennom Flandern”, enkelte sekvenser har også noe kafkask ved seg. 

På sin hvileløse ørkenvandring konfronteres det unge trekløveret med alskens uhyrligheter, fra landsbyer i ruiner og voldtatte jentunger til skoger av hengte menn og gutter. 
Det er et dystert, mismodig lavtrykk i romanens stramme, billedrike språk, en dunkel sorg over det som er tapt og smerten som ikke blir borte. 

Rystelsen, behovet for å beskytte seg selv, driver hovedpersonen inn i en drømmeaktig tilstand, der ulike biter av virkelighet synes å gli over i hverandre: 
Aneska er gutten, gutten er jenta, hovedpersonen er både Jol og Martin, og samtidig ingen av dem, men en annen. 

”Nord” er en nokså krevende roman, og den blir kanskje litt vel gåtefull og monoton til tider, men et sted uttaler hovedpersonen, i tilknytning til en anatomibok han har lest: 
”Jeg likte ikke at sammenhengen var så åpenbar”. 
Dette er en roman som krever sin leser og gir få ferdigtygde svar, men som reiser desto flere viktige spørsmål. 
