Tropisk trash-musikal
Carte Blanches nye forestilling er upretensiøs, flåsete og som en fargerik snopeskål for øyet. 

Den belgiske koreografen Pieter Ampe har med forestillingen «Get Lost» et ønske om å undersøke hva det vil si å gå seg vill og hva det vil si å komme hjem igjen. 
Undersøkelsene resulterer i mange svært ulike og kostelige scener. 

Det finnes ikke en helhetlig dramaturgi, men forestillingen veksler mellom å vise individet og fellesskapet, og hvor avhengige vi er av hverandre, men også hvor viktig det er å stå på egne ben. 

Noen ganger klenger danserne seg sammen, andre ganger prøver de å komme inn i andres dans og noen ganger står de alene og ser inn. 
Danserne både snakker, spiller munnspill og synger sjømannsviser, country og italiensk korsang. 

Forestillingen fortoner seg som en speiset musikal. 
Uttrykket er utadvendt og tar mye plass, det er masse å la seg begeistre av. 

Scenerommet er fullt av fargerike kostymer, papir og treliknende gjenstander som heises opp og ned. 

Scenebildet utvikler seg lekkert gjennom forestillingen, og utgjør en mer integrert del av fortellingen enn mange andre produksjoner på Carte Blanche. 

Innledningsvis kommer Guro Rimeslåtten inn og forklarer tørt at mønsteret på tightsen hennes forestiller et fjes der hun har vagina. 
Og at det skal være kult. 

Danserne fremfører sine replikker på en avvæpnende og nedstrippet måte, men samtidig ser de alt annet enn nedstrippet ut. 
Alle kostymene er fargerike og spektakulære, vulgære og iøynefallende. 

Øynene vet ikke alltid helt hvor de skal hvile, for danserne popper frem med det ene oppsynet mer oppsiktsvekkende enn det andre. 

Forestillingen innledes med nærmest dyriske sekvenser. 
De spytter, peser og svetter på hverandre. 
De er grunnleggende fysiske, tette, og ofte løfter de hverandre på mer eller mindre (mest mindre) grasiøse måter. 

Dansen fremkaller ofte en slags inneklemt, snøftende latter hos publikum. 
Det er masse humor i «Get Lost», som gjerne oppstår i møte med de intime og kjønnslige detaljene i dansen. 
Og dem er det mange av. 

Dansernes lyder gir gjenhør i musikken, som om de sampler seg selv underveis. 
Lysdesign er av Robert Roespel, videodesign er av Miwa Matreyek og scenedesign er av Jelle Clarisse. 

Belysningen er også en av hovedaktørene i den fabelaktige massescenen, der danserne beveger seg rundt på scenen som om de var en seig, seig væske. 
Gruppeformasjonene forsterkes av det fargerike lyset de bader i sammen. 

«Get Lost» oppleves som å være fanget i et kaleidoskop sammen med noen spastiske og energiske figurer. 
Figurer man ikke forstår seg på, men som man heller ikke kan la være å se på. 
