Gutten uten egenskaper
Det er usikkert om heltene i «Arthur 3 og de to verdener» egentlig fortjener noe eventyr. 

FILM: 
Filmskaper Luc Besson er en pedagogisk mann. 
Det er han som har skrevet bøkene om tiåringen Arthur og minimoyene, det millimeterhøye folket han iblant lar seg krympe for å bli en del av, og regissert filmene. 
Og i den tredje filmen om Arthur (Freddie Highmore), som har premiere denne uken, tar han seg først tid til et brysk gjennomgang av hvem som er hvem, hvem som egentlig er liten og hvem som egentlig er stor, hvem som er venner og hvem som er fiender. 
Det trengs. 

Modelltog 

«Arthur 3 og de to verdener» - det er altså filmen og ikke gutten som er den tredje - begynner just i den klimaktiske situasjonen som avsluttet forrige film. 
Skurken Maltazard, en minimoy, har drukket en eliksir og blitt tre meter høy, Arthur er fremdeles i miniformat, og den nye filmen handler om hvordan han og minimoyvennene må ta bilbane og modelltog for å stanse sin nemesis i å gjøre menneskene til sine slaver. 

Botoxbehandlede lykketroll 

«Arthur 3 og de to verdener» er dels vanlig spillefilm, dels animasjon, og det er ingen tvil om hva som interesserer Besson mest. 
Han bygger opp minimoyenes land med stor skaperglede og visuell overflod, mens den amerikanske femtitallssmåbyen som er Arthurs menneskelige hjem er sammenrasket venstrehåndsarbeid tilsynelatende laget av resteplank og pappmaché. 

Men den har et fortrinn minimoyverden ikke har: 
Levende mennesker. 
De animerte miniputtene i «Arthur 3 og de to verdener» ser ut som botoxbehandlede lykketroll: 
De har glatte, pregløse ansikter som nesten ikke beveger seg, hvilket er én av grunnene til at de knapt fester seg som personligheter og eventyrhelter. 

En annen grunn er at de er platte også på innsiden: 
Særlig minimoyprinsessen Selenia, av uante grunner Arthurs utkårede, fremstår som lite annet enn gretten. 
Statelig stormannsgale og høvelig sortkledde Maltazard har mer karakter og ville fortjent mer verdige motstandere fra det godes parti. 

I den engelske versjonen gis han forøvrig stemme av Lou Reed, mens Iggy Pop er sønnen hans, Darko, hvilket umiddelbart skaper interessante indre bilder av familieferien fra helvete. 

Kommers 

«Arthur 3 og de to verdener» er handlingsmettet og actionfylt, pisket fremover av en pragmatisk og kommersiell regissør som vet akkurat hvor fort blomsten av dagens unge henfaller til kjedsomhet, men overfladisk, overspilt og, endelig, likegyldig. 
Ordentlige eventyr krever ikke bare magiske landskap, men også magiske mennesker. 
