Renberg- Stavangers nye Kielland 

Tore Renbergs tredje roman i Teksas-serien er et formidabelt fyrverkeri av moderne skrivekunst i arven etter mesteren Alexander Kielland. 

I løpet av ti dager oppunder jul i 2012 skjer det rundt Hillevågsgjengen i Stavanger et politidrap og et mord på en leiemorder. 
Omtrent samtidig blir en lokal mafiaboss og hans ferske elskerinne brutalt tatt av dage i gjengens ringe bolig i Hillevåg, alt sammen mens Stavanger flommer over av penger og julehandel. 

Gjennom 500 sider forteller Tore Renberg om de utenfra sett håpløse livene, langt utenfor loven, til forbrytersjef Jan Inge, eller Jani, og hans utkårede amerikadukke og taskenspiller Beverly Hinna, gærningen Rudi og stakkars Cecilie som er gravid i fjerde måned med Steven og Jambolena, guttene Rikki, Ben og Dejan, om Nancy Rose Botnevass fra Kvinesdal og hennes og Rudis pornofilmavlede sønn Leif Arne, om Bjørn Stanley og politimannen Tommy Pogo, hans kone Ingrid og elskerinnen Grace Myrtle Bangsgaard og ikke minst om domkirkepresten Joar Moland fra Kristiansand, «Herrens mellomleder». 

Og ikke å forglemme vesle Shaun som til nå har vært så mishandlet og misbrukt at han opplever det som å komme til himmelen når han flytter inn i rottereiret i Hillevåg der kjelleren skjuler to parterte lik i tre nyinnkjøpte frysebokser. 

Stavangers store forteller fra 1800-tallet kaster skygger. 
Som i Garman & Worse er det fiffen og bermen, klasseforskjellen, avstanden mellom Eiganes og Hillevåg, som danner bakteppet. 
De fine, de rike er her, i motsetning til hos Kielland hvor de har hovedrollene, summarisk omtalt som barn og foreldre av oljeboomen i Stavanger. 
«Stavanger er en permanent ejakulasjon». 

Der Kielland dveler mest ved overklassen på Sandsgaard, dveler Renberg ved vår tids West End- beboere, forbryterbanden på Hillevåg og deres omgivelser. 
Hos begge forfatterne har kirken en viktig plass, og faktisk kommer institusjonen og dens tjenere nesten bedre ut av det hos Renberg enn hos Kielland. 

Dette er tredje bind av Renbergs såkalte Teksas-serie. 
De to første heter 
Vi ses i morgen (2013) og Angrep fra alle kanter (2014). 
I årets bok holder han stilen så det suser. 

Når våknet jeg sist klokka halv seks på morgenen og bare skyndte meg i klærne for å få unna de 200 sidene jeg ikke rakk før jeg sovna dagen før? 

Så kan en jo spørre hva det er med disse fortellingene som stort sett handler om mennesker som er så inni granskauen rammet av dette som i våre dager heter utenforskap, hva er det som løfter og bærer bøkene inn i den store litteraturen? 
Dette er ikke krim, ikke action, ikke skittenrealisme. 
Så hva er Teksas-serien? 

Energi er et nøkkelord. 
Fortelleren holder et voldsomt tempo og har en språklig kraft som blender. 
Hver av personene har sin språk-tone. 
I tillegg har de hvert sitt kapittel vekslende gjennom boka, noen lange og flere korte. 
Og ofte nok sluttes kapitlet med et spenningsmoment så man fristes til å bla litt fremover og finne fortsettelsen. 
Men i mellomtiden slipper andre stemmer til. 

Det som leder meg inn på parallellen mellom disse to gigantene i Stavangers litterære historie er den overvektige, bibelsprengte, liksomintellektuelle men ganske smarte og ikke så lite patetiske gangsterkongen Janis refleksjoner omkring utviklingen i Stavanger: 
«Me komme seint, men me komme godt, pleide folk å si om denne byen». 

Det er et Kielland-sitat fra Skipper Worse: 
«Vi kommer sent – hr Kunsel – men vi kommer godt». 

Ellers er her en sann fryd av litterære allusjoner: 
«Det var den drømmen han bar på» heter det om leiemorderen Bjørn Stanley som ønsker seg et hus så jækla langt fra folk at det er umulig å finne, og ei lita dame fra Litauen som han kan ta bakfra flere ganger om dagen. 
Men bakom synger Olav H. Hauges vakre dikt om Den draumen vi ber på. 
Kontrasten blir nesten blasfemisk. 

Forbryterbanden på Hillevåg stemmer Kristelig Folkeparti og går i kirken på julaften. 
Omtrent samtlige har vokst opp med kriminelle dophuer som foreldre. 
Soknepresten fra Sørlandet, i Stavangers ærverdige middelalderkatedral, skjønner selvsagt ingenting av skriftemålet til Jani, og blir vettskremt når den bekjennende synder vil forsikre seg om at taushetsplikten er absolutt. 

Lovens lange arm i boka, politimannen Tommy Pogo, er alt for kort, ja nærmest amputert av korrupsjon. 
Han møter sin triste skjebne i det han strekker strikken for langt både seksuelt og økonomisk. 
Når sekstenåringen 
Ben knerter ham i ei campinghytte ved Mosvangen, er det nærmest logisk, siden han også får tilbake Hillevågsgjengens mer enn halve million i ransutbytte. 
Politimorderen Ben (16), Rikki og Dejan skilles forresten ut i slutten av boka, og her ligger det an til en spennende oppfølger. 

Mot slutten er hele gjengen i Stavanger domkirke på julenattsgudstjeneste. 
Det er vakkert, og det er fullt av håp for de utstøtte. 
Men når de kommer hjem til forbryterreiret sitt, har julenissen selv inntatt gemakkene. 

Tidligere har vi hørt Cecilie bønnfalle Rudi om ikke å drepe henne: 
«Har vi ikke sett nok eksempler på hvor skikkelig bad det går når papen ikke er heime», hun er jo tross alt gravid med tvillingene man antar er Rudis. 

Og man leser jo ikke dette uten å høre Salhuskvintetten synge om at «Det skal bli andre boller når Papen kjem heim». 

Og så kommer han hjem. 
Oljepappaen fra Amerika som stakk fra sine barn Jani og Cecilie og lot dem så inderlig i stikken. 
Jani, Jan Inge Haraldsen, skriver bok. 
Og vi får noen kapitler under veis. 
I siste kapittel heter det: 
«Far er her. 
Han sier han har kommet hjem. 
Til ungene sine. 
Hjelp meg, for han er djevelen». 

Her er mange opplegg til en oppfølger. 
Det er bare å smøre seg med tålmodighet. 

Så hva er Teksas-serien? 
Den er unik i norsk litteratur. 
Spennende, underholdende, tankevekkende, page-turner, og full av menneskelig varme og sympati for utenforskap, på tross av at blodet spruter og språket tar de mest rabiate vendinger. 
Så la omtalen av en slipsknute bli konklusjonen: 
Shitsepådetherjæklamarakkelset! 
