Bokanmeldelse:Vigdis Hjorth: 
«Et norsk hus» 

Vigdis Hjorth skriver smart om oss og de andre i sin nye kunstnerroman «Et norsk hus». 

Vigdis Hjorth gir et skråblikk på sosialt rollespill og samhørighet – til ettertanke og underholdning – i sin nye roman «Et norsk hus». 

Alma bor over evne og må leie ut deler av huset for å holde seg flytende. 
Favorittleieboerne er unge menn som jobber 12 timer i døgnet. 
Hennes behov for privatlivets fred er forståelig, men snart blir det tydelig at hun ikke vil ha kontakt med noen. 
«Menneskefobi» er en diagnose hun selv stiller. 

Det eneste hun virkelig bryr seg om, er arbeidet som tekstilkunstner. 
Den dårlige samvittigheten som bygger seg opp før hun endelig kommer i gang med et prosjekt. 
Innspurten der alle praktiske gjøremål settes til side. 

Renselsen og tomheten etter at en fane eller et teppe er levert og godkjent. 
I alle deler av prosessen nytes det store mengder alkohol, og kunstnerlivet er suggererende beskrevet. 

På si syr hun på et bilde om det sosiale rollespillet som heter «Hvordan skal det være blant menneskene», med motiver som klamme parmiddager og plikt-hytteturer. 

De som liker skråblikket og den svarte humoren til Agnes Ravatn, bør gå til kilden. 

Et polsk par som hun leier ut til, opptar tankene og livet hennes mer og mer til det føles som en invasjon. 
Kvinnen og datteren ender på Krisesenteret, mannen må sone i Polen. 
Hva verre er, de sløser med strøm, parkerer på gresset og glemmer å kildesortere. 
Alma er smålig, egoistisk, og jeg synes det blir malt med for brede penselstrøk. 
Solidaritet er et motiv som går igjen i teppene hennes, men i levd liv er det bare Alma som teller. 

En mer nyansert hovedperson og en mindre åpenbar moral, hadde høynet leseropplevelsen. 
Likevel oppleves vendingen på slutten som kraftfull og revolusjonær når Alma endelig innser det åpenbare. 
Og det er kanskje nettopp sånn det er meningen at romanen skal virke. 

Tittelen tvinger leseren til å forstå Alma som representant for «nordmannen», og den polske kvinnen er «utlendingen». 
Det betyr at leseren hele tiden må involvere og vurdere seg selv og sin samtid. 
Det er slitsomt. 
Romanen kan forandre tankesett og handlingsmønster, men krever av sin leser. 

Lanseringene til Vigdis Hjorth involverer ofte presseoppslag der hun avslører hva i boken som er tatt fra virkeligheten – det være seg forholdet til menn, alkohol eller i dette tilfellet, utleierne sine. 
Men ikke la deg lure. 
Bøkene er et eksistensielt slit. 
