TV-anmeldelse:Besteborgerlig besvær 

«Kampen for tilværelsen» er en TV-serie som ikke lett lar seg sette i bås: 
Den er absurd, stilisert, underfundig, mørk og morsom. 
Den dyrker stereotyper, men overrasker. 
Og den er lavmælt, men sjokkerende. 

«Kampen for tilværelsen» 

Norsk dramaserie i 8 deler 

NRK1, onsdager kl. 21.35 

På overflaten handler serien om den polske lingvisten Tomasz, spilt av Bartek Kaminski, som på oppfordring fra sin gravide kone, reiser til Norge for å kreve penger fra sin ukjente, norske far. 
Letingen fører Tomasz til Ullevål Hageby, der han snubler over en jobb som håndverker. 

Dermed kommer han i kontakt med en bråte kulturkrasjende polakker, samt beboere i hagebyen der brunsnegler er nabolagspatruljens største utfordring. 

Indre uro 

Det hele presenteres i en flettverkshistorie, hvor seerne også møter svært mange overflatetilfredse norske besteborgere med en indre uro. 

Blant dem er ekteparet Anitra og Jørgen Skolmen. 
Hun (Lena Kristin Ellingsen) er en kommende TV-komet og han (Øystein Røger) en fallert filmregissør. 
Når ekteskapet skal oppløses, gjør de det så korrekt at det selvfølgelig blir feil. 

Legen Karianne Vindenes (Trine Wiggen) er blottet for empati, men full av oppussingslyst, og hennes hjemmeværende ektemann Hugo (Mads Ousdal) finner seg i alt fra ordre om opprydding til nitid jakt på hagebyens mest optimale lysforhold. 
Også om det går ut på å flytte hekken 60 centimeter. 

Ousdal bemerker seg i den stoiske tøffelhelt-stereotypien som gir oss en hårfin fornemmelse av noe udefinerbart under overflaten. 
Wiggen er skarp i rollen som irriterende isdronning, mens Kaminski som Tomasz er et av seriens store høydepunkter: 
Varm og tilforlatelig sjarmerende. 

Fortellingen går sakte når manusforfatterne Erlend Loe, Per Schreiner og Bjørn Olaf Johannessen går bananas med NRK Drama-maskineriet. 

For «Kampen for tilværelsen» dveler ved det ubekvemme. 
Dialogen dras ut i ukomfortabel stillhet, som får lov til å henge igjen i et ofte nakent lydbilde. 

Fortellingen lar deg bade i det absurde: 
De tvungne samtalene og forsøkene på å sette følelser i system i hagebyen – som motvekt til lekenheten og impulsiviteten mellom Tomasz og hans kamerat Serafin (Jakub Kamienski). 

Konseptuell regissør Marit Moum Aune haster ikke fra én scene til den neste, men stanser opp ved billedkomposisjonene og lar deg studere dem – som sider i et delikat interiørmagasin. 
Hver scene er som et omhyggelig komponert tablå, komplett med fargekoordinerte familier ton-i-ton med duse vegger. 
Det både gir gjenklang til Christian Krohg-maleriet serien er oppkalt etter, og understreker seriens stiliserte karakter. 

Intim avstand 

Kameraføringen til konseptuell fotograf Lars Vestergaard, som også jobbet på «Halvbroren» og med Moum Aune på «Harry & Charles», er et vesentlig bidrag til fortellingen. 
De lyse bildene gir rollefigurene nærmest glorier og forsterker fasadens glansbildepreg. 

I tillegg jobber påtagelig mange nærbilder for at vi kommer ubekvemt tett på, noe som både står i kontrast til og understreker avstanden mellom menneskene. 
Mange bilder fra lav vinkel gir også serien et uvant tyngdepunkt og betoner at alt ikke er som det ser ut til. 

Serien er som et konsentrat av fremmedgjorte mennesker, noe som kanskje ikke er så rart når de tre manusforfatterne ser ut til å ha fortellinger om den fremmedgjorte mannen som en felles rød tråd. 

«Kampen for tilværelsen» er ikke nok en kosehistorie om hvor snåle vi nordmenn er sett utenfra. 
Den er til tider vanskelig fordøyelig og gjør litt vondt underveis. 

Akkurat sånn den er ment. 

INGVILL DYBFEST DAHL 

Anmeldelsen er basert på de 6 første episodene 
