3 av 4 holder i massevis
Jo, vi savnet Lillebjørn, men 3/4 av Gitarkameratene er fremdeles en opplevelse. 

Kvartetten Sunde, Eggum, Sivertsen og Nilsen gjorde et sjakktrekk nesten uten norsk sidestykke da de slo seg sammen i 1988. 
Ikke alle supergrupper fungerer like godt, men disse fire har klart kunststykket å spille hverandre gode. 
De har også en balanse seg imellom som er helt super. 
Ikke for mye eller for lite av noen, ingen som stikker av med alt lyset eller som faller gjennom. 
Gitarkameratene er balansert som et regnskap som går i null, og der alle har fått et stort utbytte. 
Det har de ennå, noe drøye 100 minutter i konserthuset viste. 
Før vi går videre: 
Elefanten i rommet. 

Visesangere på Club 7 drakk alt mulig, også ananas (Øystein Sunde) 

Lillebjørn Nilsen gikk på en smell i Bergen og er sykmeldt. 
Den offisielle forklaringen var ananasreaksjon. 
Ok. 
At en fjerdedel av kameratene ikke er med må adresseres, og det gjør de slik: 
Halvdan Sivertsen kommer ut før konserten og sier, som sant er, at Nilsen er sykmeldt. 
De som vil kan få tilbake pengene, hvis de vil forlate salen. 
Helt alvorlig, og helt kurant. 

Ingen går. 

Litt senere, under konserten, forteller Øystein Sunde en skrøne om visesangere på Club 7 der «de drakk alt mulig, også ananas». 
Man hopper litt i stolen, humrer litt og så er saken ute av verden. 
En spade er i nærheten av en spade, og det hele er fint løst. 

Ulike veier 

Nilsen er i alle tilfeller ikke med, og det merkes. 
Han gir naturlig nok kameratene enda flere strenger å spille på. 
Mannen har også skrevet en håndfull klassikere. 
Vi kan vanskelig anmelde det som ikke er der, men de har vært fire av en grunn. 
Der «Tanta til Beate» ikke kommer, får vi mer av de tre andre. 
Og det er ingen dårlig erstatning. 
Mer halloi fra Sunde, mer saltvannsvisdom fra Sivertsen og litt flere knuste hjerter og omganger bergenstrøbbel fra Eggum. 

Gitarkameratenes suksess ligger i at de kan høste det beste fra tre (mot normalt fire) mann, og de beskriver det godt selv. 
I Øystein Sundes sanger begynner det bra, så går det til det elleville helvete. 
I Sivertsens sanger begynner det litt trått, men bare vi holder sammen løser det seg i det siste verset. 
Jan Eggums sanger representerer de gangene det er vanskelig i starten, så blir det bare verre. 
Humor, melankoli, håp og alle livets opp— og nedturer på ett brett. 
Hvis det er ett sted i verden det er noe for en hver smak, så er det i dette selskapet. 
Sivertsen synger fint og vart om moden kjærlighet i det ene øyeblikket, Sunde overtar med gitarister på gamleheim før Eggum snirkler inn en kjærlighetstragedie via omveier. 
Balansen er suveren, de spiller hverandre gode og de er kanskje Norges beste til å snakke mellom sangene. 

Et par glipptak fikk vi denne kvelden. 
Litt rusk i det musikalske maskineriet et par steder, og var det en eller to sanger som normalt ikke står på programmet, som gikk litt over styr? 
Mulig det. 
Gitarkameratenes versjon av Sivertsens versjon av Vinnies versjon av Pete Seeger and The Weavers' versjon av «Lonesome Traveller» er kveldens svakeste punkt. 
Den gikk i sirup. 

Kveldens øyeblikk 

Det meste gikk imidlertid riktig, riktig godt. 
De tre har et enormt publikumstekke og de kan by på et dusin kanongode sanger. 
Alle tre synger fint og de har med seg et godt band bestående av trommer, dobro, bass og fiolin. 
Det er fremdeles en opplevelse å høre Øystein Sunde spille gittar når han tar et magadrag og lar fingrene løpe. 
De har det moro, og publikum elsker dem. 
Selv om materialet for en stor del er gamle hits er det aldri antydning til nok-en-dag-på-jobben-rutine på scenen. 
Masse latter, masse humring, nikking og en og annen tåre. 
Øystein Sunde soper golvet med «Soga om Harald Jordfreser», Eggum står for kveldens beste låt («Kor e alle helter hen») og Sivertsen serverer kveldens øyeblikk når han i all halloien taler asylbarnas sak og spiller «Sommerfugl i vinterland». 

Gitarkameratene har nesten alt, selv om en mann er ute. 
La oss alle ønske Lillebjørn Nilsen god bedring, god helse og velkommen tilbake når tiden er inne. 
Kameratene hans klarer seg utmerket, men den fjerde mikrofonen venter på Lillebjørn. 
