Konsertanmeldelse:Mayhem 

Black metal er ikke lenger farlig - det er for oss, massene. 

Sted: Sirkus, Øyafestivalen 

Publikum: 
Ca 2000 og stigende 

Aktuell plate: 
Esoteric Warfare 

46 år gamle Jørn «Necrobutcher» Stubberud tilsynegjør ufarligheten når han introduserer kveldens hemmelige gjest 
- Bjørn Müller fra Backstreet Girls (som får synge på en pen, men vel vennskapelig «Teenage Kicks»). 
Da er lyset så avslørende slått på at ingen kan stikke av, heller ikke bak avgrunnsløs tung basslyd og en gitar så skarp at den kan skjære brød bare ved å se hardt på kniven. 

Verken Bjørn eller Jørn er imidlertid i nærheten av The Ramones denne kvelden, ei heller The Undertones. 

Mayhem forsvinner også, dessverre. 

Kanskje er dette svanesangen til bandet som fremfor noen har risset black metal-navnet inn i hukommelsen til alle som er opptatte av norsk populærkulturell-historie. 

Det er svartmetall - riktignok ikke Mayhem, men følgerne i Dimmu Borgir - som har akslet de samme hitlistene for album i USA som Nico & Vinz smykker seg med akkurat nå på single-listene derover. 

For i starten i den stolte, norske svartmetall-historien var det Mayhem, og ikke så mange andre. 
Bandet må derfor tåle å bli påminnet sin egen historie når de selv insisterer på Conrad Schniltzlers marsjerende trommer i «Silvester Anfang» som varsler at bandet kommer ut på scenen. 

Det er et realt, momentant «Deathcrush». 
Og da siterer vi selve begynnelsen av bandet også, da en av tre grunnleggere - Øystein Aarseth - uttrykte strenge, idealistiske tanker rundt dette tungrock-bandet han var i ferd med å starte. 

Noen av tankene var så ekstreme at Necrobutcher i en periode sa takk for seg, dette ville han ikke være med på. 

Og det sitter som ville helvete, eventuelt et satan-styrt paradis, i den trange heste-stallen som for nye Øya i Tøyenparken har fått navnet Sirkus. 
Mye på grunn av nykommer Teloch på gitar - kanskje bandets fremste musikalske oldschool-medlem - er Mayhem fremdeles et band som fra scenen får tenårings-fans til å gape som troster. 

Likevel. 
Mayhem fyller 30 år i år, ifølge seg selv. 
Men hvor mange ganger har vi nå sett Attilas liksom-skumle lek med mini-galgen han støtt svinger mellom hendene mens han brøler ut sine anti-kristelige dogmer gjennom sin patenterte hodeskalle-mikrofon? 

Hvor mange ganger har vi ristet på hodet i stedet for å bli genuint rystet over kadaverene som utgjør bakteppet på scenen, saue- og grisehodene som nå er bare rekvisita, ikke publikumsskyts? 

For å gjøre en lang historie kort; vi snakker om bandet der Greven - Varg Vikernes - ble dømt for drapet på en av Mayhems tre grunnleggere - Øystein Aarseth. 

Vi snakker også om et band med en historie som teller både selvmord, hårreisende rasisme-uttalelser (legg til anti-semittisme også), dyrehode-kasting, knivbruk og selvbading i knuste glass-skår. 

Det var de mildeste eksemplene. 

Vi skal ikke nevne smykkene som ble lagd av knoklene fra bandets svenske vokalist, Dead, tidlig på nittitallet. 
Heller ikke Aarseth, som ifølge vitner, løp til nærmeste kolonial den gangen for å kjøpe seg et engangskamera, slik at Dead - helt død av egen hånd - ble ferskt foreviget på film. 

Fotoet ble cover på en bootleg-utgivelse, men Mayhem har eksemplarisk nok vært ekstremt opptatt av å skille seg fra sin ekstreme bakgrunn. 
Musikalsk lykkes de, mytisk vinner de altfor mye på å ha beholdt band-navnet. 
Og - ironisk nok, kanskje; sin grunnleggende musikalske visjon har de også intakt. 

I klartekst ender det beklageligvis likevel slik; nyvinningen er minst tyve år gammel, selv om bandet er tredve. 
Fremtiden synes utløpt for Mayhems del. 

Akkurat nå lever Mayhem aller mest på navnet. 

Jeg vet at Mayhem hadde sett frem til Øya-opptredenen fredag kveld, fordi det var deres store tilbakekomst til Oslo (og Follo!) i jubileumsåret. 
De er ikke lenger «farlige», selv om dyrehodene og faklene brenner allerede før konsertstart. 

De har også tatt stilling mot det de selv engang startet - uniformen. 
Dagens bandsjef - og grunlegger - Jørn Stubberud, kommer ut glisende over bassen og koser seg uten liksminke, mens Hellhammer på trommer, er overalt i lydbildet. 
Med trommesettet tronende langt frem på scenen er tryslingen Jan Axel Blomberg – Hellhammer, altså - helt essensiell for konsertens fremdrift og rytmebrekk. 
Han er en helt tiltet og presis Duracell-kanin i en strak time - begge beina dundrende konstant på stortromme-huden, mens begge armer utøver kontrollerte slag over det som er igjen av skarp, hi-hats og cymbaler - en utrolig prestasjon! 

Du møter han for øvrig på Toppidrettssenteret i morgen tidlig, helt sant. 

Joda, det kan være «Pure Fucking Armageddon» å se svartmetallens forkjempere som 30-årsjubilanter. 
Det er jævla gøy, ikke bare høyt. 

Skummelt som i 1994 blir det aldri. 

Jeg tillater meg delvis å sitere en kollega etter Øya-konserten med OutKast torsdag kveld; 

Var ikke denne sjangeren mye bedre den gangen, da disse navnene definerte seg selv for et par tiår siden, og veldig mange av dem som kom etterpå? 

Det er noe der. 
