Filmanmeldelse:Gjengjeldelse i stampe 

«Hevn» sliter med å lette fra hoppkanten. 

Turistmyndigheter på Vestlandet har mange grunner til å gni seg i hendene etter den norske filmhøsten. 
«Bølgen» og «Villmark 2» har tatt pusten fra alle og enhver med lekre – og skremmende naturbilder fra vest. 

Her kommer «Hevn», spilt inn i Fjærland i Sogn – og aldri har du sett bygda mer slående vakkert presentert. 

Fjordporno kan vi kalle det, uten at jeg kan se at dette er det eneste stedet filmen kunne blitt spilt inn. 
Journalisten Andrea ankommer et hotell i en ikke navngitt fjordbygd (her snakker selvsagt alle hver sin dialekt uten at det alltid blir forklart. 
Det har vi dessverre blitt vant til i norsk film). 

Hun har ingen avtale, men sier hun skal intervjue innehaverne, den populære ordførerkandidaten Morten og kjæresten Nina. 
Vi aner kjapt at Andrea kanskje ikke snakker sant – og om vi ikke ante det selv får vi ganske høylytt hjelp fra et nærgående lydspor. 
Selv om hun altså ikke spiller med åpne kort, er det likevel for mye som skurrer og irriterer i fortellingen: 
Hun ankommer sent på kvelden ganske langt fra allfarvei og har ingen overnatting booket – ingen øyenbryn heves. 
Hun blir boende og blir ganske kjapt en nær venn av paret, i hvert fall Nina. 
Snodig på flere måter. 

Og det er mer, uten at det skal «spoiles» her. 
Man mister tiltro til universet med slikt. 

Vonde hemmeligheter vaker under overflaten: 
Vestlandsidyllen skjuler maktmisbruk, overgrep og fortielser. 
Det er ikke vrient å se likheter med Øygard-saken i Vågå. 
«Bygdedyret» som lurer i bakgrunnen. 
Det blir nøkternt behandlet uten hang til store bokstaver. 
Intelligent løst – publikum får lov til å tenke selv her. 

Hovedproblemet med «Hevn» er at vi handlingsmessig ser hvor det bærer ganske tidlig, og det er kun Baasmo Christiansens bartender «Bimbo» som er interessant nok av bikarakterene til å dra oss ut fra hovedstien. 

Det er grenser for hvor mange nærbilder vi trenger for å se for oss hva den (den ellers meget gode) Siren Jørgensen tenker på: 
Det psykologiske spillet mister momentum og filmen står i stampe. 
Da det tar av har vi nesten falt av lasset allerede. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
