Dramatisk mageknip-slutt på emo-eventyr
Så kom omsider slutten på det høytidelige og dramatiske emo-eventyret fra Twin Peaks-skauen. 
Det vil si: 
Historien fortsetter. 
Men egentlig slutter det her. 

Det har vært en behagelig tur, for det finnes ikke mange filmer som tar kjærligheten på blodig alvor, og det er ikke mange filmpar som har hatt sjansen til å love hverandre en hel evighet. 
Men dynamikken i historien slutter med denne filmen 

«Twilight»-sagaen har vært inspirerende annerledes i pragmatisk tid som dyrker foreløpigheten som gud og alltid er mentalt innstilt på forandring. 
Med Bella og Edward og den klumpnesa bondegutten Jake har det handlet om å finne bestandigheten i seg mens byens sitcom-støy langsomt henføres til glemsel. 
Det er et fristende eksistensielt landskap, og det har filmserien fått mye kjeft for. 

I «Eclipse» er det heftigere følelser enn noensinne. 
Bøybare kjærlighets-skalaer og magasinerte motivkrefter får det til å smelle vårvarmt i vintersevja når trekanten sitter nedtelta i fjellsnøen og venter på at hæren av vampyrhvalper skal angripe. 
For sheriffens arme datter er det tilsynelatende et valg mellom mannstyper, slik det ofte blir når jentunger har vært romslige med omgangsformene sine. 
Vampyren Edward er den subtile, den resonnerte, rasjonelle og den sofistikerte som aldri egentlig ønsker noe for seg sjøl fordi han tilhører en hjerteløs slekt av kultiverte dauinger. 
Der er en psykologisk metafor for deg til å ta med hjem. 
Den teite indianeren Jakob (for øvrig ulv) er kjøtt— og blod-mannen som trygler og banner «det er meg du vil ha, du vet det bare ikke». 
Så ser det plutselig ut som om dama vakler, det ser faktisk ut som om dama tuller med plutselige ekstra-sympatier, og kall meg gjerne ei pingle, men da fikk jeg skikkelig vondt i magen. 

Jeg kan jo ikke røpe stort mer. 

Det skjer mye dramatisk her. 
Filmen starter i et fremmed thrillersmug i Seattle og flytter seg umiddelbart til ei Elvira Madigan-mjuk blomstereng der Edward og Bella snakker om ekteskap med snille stemmer. 
Men trøbbel oppstår i mange lodne og svette nivåer. 

Fra byen kommer de onde vampyrene for å ta Edwards kjærlighet. 
Hun drar på «Last song»-tur til mammas strandhus og snakker om livets valg. 
Mens vi innbiller oss at Kristen Stewart med det skjeglete, flyktige blikket strir med valgets kvaler, kaster vampyrer og ulver seg ut i en heftig nakkekamp. 
Og hovedfienden Bryce Dallas Howard hekseflyr mellom trærne med flagrende, farlig rust-man – egentlig filmens visuelle poengvinner. 

Vi som hele tiden har regnet med å bli like sinte som av Tyskland-England-kampen, ser for oss både uforutsett død og elendige framtidsutsikter. 
Vel, dere får se. 
Eller kanskje ikke. 

Om skuespillerne i de tre filmene kan man si mye. 
De bruker et annet uttrykksnivå enn resten av verden, som om de var medlemmer av et litt dyrt symfoniorkester og egentlig snakker mest inni seg. 
Til og med sheriffer tok det med ro. 
Jeg har likt det. 
Kanskje et frynsegode ved varulver og vampyrer: 
De er sånn vi skulle ønske vi var. 
Takk for påminnelsen. 
