Lunken snømann
Anmeldelse: 
Både Jo Nesbø og Harry Hole hadde fortjent en bedre film enn «Snømannen». 

Snømannen Sjanger: 
Krim / Thriller Skuespillere: 
Michael Fassbender, Rebecca Ferguson, James D'Arcy, Charlotte Gainsbourg, Jakob Oftebro, Sofia Helin. 
Regi: Tomas Alfredson Lengde 2 t. England, 2017 Aldersgrense: 
15 år 

Det kan fort bli en utakknemlig øvelse å skulle filmatisere bøker som mange har et forholdt til. 
De bildene regissøren ender opp med å vise oss er sjelden de samme vi har sett for oss da vi leste, og faren for at nyanser og særtrekk forsvinner, er stor. 
Men kom igjen, det må jo gå an å gjøre det bedre enn dette. 
Spesielt med Hollywood-budsjett. 

Kanskje er vi som ser Tomas Alfredsons «Snømannen» med norske briller ekstra vanskelige å overbevise. 
For selv om han viser oss mange kjente steder i Oslo og Bergen, er det noe fremmed og upresist over miljøene som skildres. 
Alt dette er likevel både forståelig og tilgivelig. 
Dette skal være en fiksjonsfilm og en krimhistorie, ikke et realistisk bilde av Norge i dag. 

Blodfattig 

Da er det langt verre at persongalleriet framstår som så blodfattig og personlighetsløst. 
Aller verst går dette ut over Harry Hole selv. 
Borte er alle Nesbøs tørrvittige formuleringer og skeive blikk på ulike særegenheter ved nordmenn generelt og osloborgere spesielt, sett gjennom Harrys øyne. 
Vi får ingen forklaringer på hvorfor han er så forfyllet og sovner utendørs i minusgrader. 
Og forholdet til hans livs store kjærlighet, Rakel, er så slurvete og temperaturløst skildret at det er vanskelig å forstå hvorfor hun er en så sentral person. 
Smerten over å ikke få til å leve sammen, som de to føler så tydelig i bøkene, er fullstendig fraværende. 

Det betyr imidlertid ikke at Michael Fassbender gjør noen dårlig jobb som den tøffe politimannen. 
Han har glimt i øyet samtidig som han er overbevisende som hardhaus, men vi kommer aldri nært nok innpå hans versjon av Hole. 
Ikke på noen andre heller, for den saks skyld, noe som er ganske underlig med tanke på at filmen kan oppfattes som svært treig på mange måter. 
Dessverre brukes tiden til å vise oss flotte bilder, ikke til å gå nærmere inn på karakterene. 

Tvilsom reklameeffekt 

Hvis tanken er å lage en slags reklamefilm for turistmålet Norge, er jeg også usikker på hvor godt det fungerer. 
Man har falt for fristelsen til å overdrive voldsomt, som når Val Kilmer står på toppen av Ulriken i en scene som har bikket fullstendig over i parodien. 
Samtidig har man forspilt muligheten til å ta noenting som helst som kan karakteriseres som typisk norsk på kornet. 

Et annet problem er alle de løse trådene som blir etterlatt på ulike steder i filmen, i et i overkant rotete og klønete komponert plott. 
Hvorfor får Harry medisiner av eks-kjærestens nye flamme, og hvordan virker de inn på ham? 
Hvorfor møtes to bifiguer på en balkong, hvorpå den ene viser fram puppene til ei dame han har med seg til den andre? 
Hvorfor er det en fremmed fyr som later som om han er håndverker i Harrys leilighet? 
Det kan nesten virke som om man har operert med en mye lengre film i utgangspunktet, for så å klippe bort et knippe scener uten å huske å klippe bort alt. 
Eventuelt er det ment som distraksjoner for at vi ikke skal forstå hvem morderen er før det blir avslørt. 
Det fungerer i alle tilfeller forbløffende dårlig. 
