Nok en roman som befester Helga Flatlands stilling som en av våre aller fremste yngre forfattere
Bravo, Flatland! 

En storfamilie er på en ukes ferie i Italia for å feire farens syttiårsdag. 
De tre voksne barna merker at noe skurrer mellom foreldrene. 
Under bursdagsmåltidet går bomba av. 
Foreldrene skal skilles. 
De sier de har vokst fra hverandre, og ikke ser noen framtid i hverandre lenger. 
Den ene datteren bryter ut i latter: 
«Ærlig talt, dere er sytti år.» 

Nå er ikke skilsmisse og familieproblematikk en ukjent litterær problematikk, men Flatland har en original vri på temaet. 
Boka sentreres kun rundt barnas reaksjon på skilsmissen. 
Og barna, det er førti år gamle Liv, som har mann og to barn. 
Det er Ellen på 38, som har samboer, og prøver å få barn. 
Og det er den forkjælte lillebroren Håkon, som har forlest seg på Sartre. 

Dette høres kanskje ikke særlig spennende ut, men Flatland har skrevet seg fram til en så formfullendt litterær stil, med så dyptloddende og treffende psykologiske problemstillinger, at denne boka et blinkskudd. 
Vittig er hun også. 

Pinlig utelatelse 

Helga Flatland viste allerede i debuten «Bli hvis du kan. 
Reis hvis du må» (2010), at hun er en helt særegen stemme i samtidslitteraturen. 
Den ga henne både Tarjei Vesaas' debutantpris, Ungdommens kritikerpris, Aschehougs debutantstipend, og en nominasjon til P2-lytternes romanpris. 
Den handlet om tre Afghanistan-veteraner, og ble til en trilogi med oppfølgerne «Alle vil hjem. 
Ingen vil tilbake» (2011) og «Det finnes ingen helhet» (2013). 
To år seinere kom den like solide «Vingebelastning» (2015), noe som fikk kritikere til å spørre om hvorfor i all verden ikke Flatland sto på Morgenbladets mye omtalte liste over beste norske forfattere under trettifem år. 
«En moderne familie» gjør utelatelsen enda mer pinlig. 

Flatland skriver ikke handlingsdrevne bøker. 
Hun tar utgangspunkt i én hendelse, for så å beskrive menneskers reaksjon på den, utforske deres forhold til hverandre – finne alt som ulmer under overflaten. 
I trilogien viste hun det ved å veksle mellom ulike stemmer og perspektiv. 

Den teknikken bruker hun også i denne boka, der vi vekselvis følger Liv og Ellen, mens lillebroren Håkon får avslutningskapittelet. 
Handlingen strekker seg over to og et halvt år, og de ulike stemmene veksler gjennom stafettpinneprinsippet. 

Sjalusi på grensen til hat 

Eldstesøsteren Liv er førstemann ut. 
Hun er en ansvarsfull, pliktoppfyllende storesøster, og overbeskyttende mor, som vil gjøre alle til lags. 
Livet hennes krakelerer da foreldrene postulerer at de skal skilles. 
Den gjør «at det dras et slør av falskhet over alle minner, erfaringer og oppfatninger som har med familien å gjøre, når mamma og pappa tilsynelatende bare kan knipse bort førti års ekteskap, så lett forlate det fellesskapet som har skapt oss.» 
Og om foreldrenes ekteskap bare har vært en løgn, da er vel hennes eget det også. 

Boka handler også om søskendynamikk og om sjalusi på grensen til hat. 
Flatland har aldri vært opptatt av å skape sympatiske karakterer. 
Hun skaper mennesker, på godt og ondt. 
Lillesøsteren Ellen framstår i begynnelsen både kynisk og selvopptatt. 
Hun og samboeren prøver forgjeves å få barn, den sorgen blir etter hvert altoverskyggende, noe som er skremmende godt formulert. 

Vittig forfatter 

Det er sider ved Flatlands borende dissekering av det moderne mennesket, som kan minne om Vigdis Hjorth. 
Også der Flatland lar karakterene dvele ved begrepene vi bruker. 
Hva betyr det for eksempel når faren sier at «det er for lite igjen å hente i ekteskapet»? 
Eller det «å vokse fra hverandre». 
Har foreldrene egentlig noensinne vært nær hverandre? 
På sin dempede måte, har Flatland også mye av Hjorths vidd. 
Som da Liv leser morens dagbok, der det heter at «hun trenger noen som drar henne opp, letter stemningene i henne, som «ler når hun gråter, og roper når hun hvisker». 
Liv som tenker at moren har da aldri hvisket, at hun tvert om snakker høyere enn de fleste. 
Eller da Håkon under en diskusjon postulerer at han mener det han alltid har ment. 
Og Liv «prøver å huske hva Håkon alltid har ment, men synes det forandrer seg fra år til år, nesten måned til måned, jeg klarer ikke henge med.» 

Det spesielle med denne fortellingen er at vi aldri får vite noe om den egentlige årsaken til skilsmissen, eller foreldrenes liv og ekteskap. 
Boka virker ikke uforløst av den grunn, men det ville ikke forundre meg om det kommer en oppfølger eller to. 
Det vil jeg håpe. 
Med denne boka viser Flatland nok en gang hvor imponerende god hun er til å skildre det moderne mennesket. 
Eller nærmere bestemt en moderne familie. 
