Setter rekord i antall penisvitser
«Funny People» er Judd Apatows beste film. 

|| 
| 
— Jeg masturberer så mye med håndkrem at jeg glemmer at folk bruker det til noe annet enn å masturbere, sier en ung mann fra scenen i «Funny People». 

— Når jeg er ute et sted og ser noen ta frem håndkremen, tenker jeg: «jøss, denne fyren skal til å ronke». 

«Funny People», skrevet og regissert av Judd Apatow, de siste årenes kanskje mest innflytelsesrike komedieregissør, er kanskje den filmen i filmhistorien med størst tetthet av penisvitser. 
Kanskje ikke så rart, ettersom hovedpersonene alle er mannlige, single standup-komikere i Los Angeles. 
Gjett hva de er mest opptatt av. 

— Vi diskuterte hvor mye en komiker kunne snakke om penisen sin og testiklene sine før det ble for mye, sa Apatow selv i et intervju med Time Magazine. 

— Svaret er at det aldri blir nok. 
Bruken av fuck er på «Goodfellas»-nivå. 
Folk tror navnet til David Mamet kommer til å dukke opp i rulleteksten. 

Slik sett er «Funny People» nært beslektet med tidligere Apatow-filmer som «The 40 Year Old Virgin», «Knocked Up» og «Superbad». 
Humoren i filmene er grenseløs, glinsende av kroppsvæsker, drevet fremover av seksuell frustrasjon, språklig lekenhet og indre uro. 

Den eksplisitte humoren eksisterer i det særegne fellesskapet mellom gutter i tyveårene, et trygt og innforstått klima der bleke unge menn som på enhver annen arena blir nervøse kan dyrke sitt eget spill med referanser og ironi. 
Men hemmeligheten til Apatow ligger i kombinasjonen mellom det rå og det uskyldige. 

Ingen i publikum er noen gang i tvil om at de nerdete og ofte umodne hovedpersonene i Apatows filmer er gode gutter. 
De har mye varme i seg. 
De vil ingen noe vondt. 
Selv om de spytter ut sexvitser som maskingevær, lengter de etter å møte en bra jente og leve i et trygt og trofast forhold. 
Men forelskelsen og parforholdet, som krever at man legger vekk ironien og finner frem det oppriktige og ufullkomne og ansvarlige i seg selv, skremmer dem nesten like mye som det tiltrekker dem. 

«Funny People» har alt dette. 
Den er en rik og morsom komedie med overskuddet og tempoet man har kommet til å forvente av Apatow. 
Gjengangere som Seth Rogen og Jonah Hill er på plass. 
Men utover dette har «Funny People» et metaperspektiv som er nytt for Apatow, og som gir filmen et ekstra lag. 
Fordi hovedpersonene alle er komikere, kan den ene knapt si noe morsomt uten at den andre legger tankefullt til: 
«Det der er morsomt. 
Jeg kan bruke det et sted». 

Ira (Seth Rogen), Leo (Jonah Hill) og Mark (Jason Schwartzman) bor i kollektiv i Los Angeles. 
Ira og Leo er standupkomikere, Mark spiller i en forsøksvis gatesmart sitcom som de to andre med rette synes er skrekkelig, men innser innbringer kameraten både penger og damer. 
Ved en tilfeldighet snubler Ira over George Simmons (Adam Sandler), komiker og filmstjerne og milliardær og damemagnet, og blir til sin vantro lykke bedt om å bli Georges vitseforfatter og personlige assistent. 

Det han ikke vet er at George er alvorlig syk og dypt ulykkelig. 
Han er også, for det meste, kald og egoistisk. 
Han knytter Ira til seg fordi han trenger selskap, han trenger en å sparre med, bruke, manipulere, bli beundret av, lokke med vennskap og fortrolighet for så å avvise. 
I et forsøk på å bøte på sitt forfeilede liv tar George kontakt med gamlekjæresten Laura (Leslie Mann). 
Hun var den han egentlig ville ha, men lot slippe unna. 
Nå er hun tobarnsmor og gift med en bredskuldret og knurrende australier (Eric Bana). 

Det sier sitt om Apatows evner som personinstruktør at han med høyre hånd klarer å forme Adam Sandler til å bli en finstemt dramaskuespiller og med venstre klarer å gjøre Eric Bana genuint morsom. 

Dette handler om komikeren som art, comicus americanus, og i kanskje enda større grad underarten som er den jødiske komikeren, comicus iudaicus. 
For disse mennene er det å være morsom et instinkt, en slags default-posisjon. 
De griper til humor i enhver situasjon, den hjelper dem å takle skuffelser og pinlige situasjoner, og å dempe angsten de alle har i seg. 
Den kanskje mest bisarre og beklemmende situasjonen oppstår når en lege alvorlig og omsorgsfull tone forteller George at sjansene for at medisinene hans vil virke er små — og George øyeblikkelig går i angrepsposisjon og bruker legens tyske aksent for det det er verd. 

— Jeg elsker alle filmene dine der du prøver å drepe Bruce Willis, sier George. 

— Er du sinna fordi du døde på slutten av «Die Hard»? 

Humoren til George blir mørkere, mer hatsk og absurd jo sykere han blir. 
Han er en intelligent mann som lirer av seg enkle vitser og avskyr publikum fordi de ler, avskyr seg selv fordi han gir dem det de ler av. 
Selv om Adam Sandler i det virkelige liv er en kjernesunn familiefar, er det tydelige paralleller mellom Sandlers historie og Georges. 

Klipp og plakater fra idiotiske filmer George har spilt i finnes stadig i bakgrunnen i «Funny People», og gir oss en pekepinn om hva Sandler selv tenker om noen av verkene som vil stå igjen etter ham. 
Sandler og Apatow har vært venner i over tyve år, og «Funny People» innledes av et klipp av en langt yngre Sandler som bølleringer til en restaurant og gir seg ut for å være en gammel dame som er blitt matforgiftet. 
Det var Apatow selv som fanget øyeblikket med et håndholdt kamera den gang de var unge og ukjente og bodde i samme leilighet. 

I «Funny People» låner regissøren også ut sin egen familie: 
Det er Apatows kone, Leslie Mann, som spiller Georges gamle flamme Laura, og det er parets to døtre som spiller Manns og Banas barn. 

Mye er skrevet om kvinnesynet i filmene til Judd Apatow, særlig etter at Hollywoods yppige blondine du jour, Katherine Heigl, sa i et intervju at hun oppfattet «Knocked Up», der hun selv spilte den kvinnelige hovedrollen, som sexistisk. 
Og det er sant at kvinnene i Apatow-filmene som regel står på utsiden, er mindre viktige for den mannlige hovedpersonene enn kompisene og i liten grad tar del i humoren deres. 

De representerer det seriøse og forpliktende som blinker i det fjerne, situasjoner der en velformulert penisvits ikke hjelper noen. 
Det er lett å forstå at jenter som er begeistret for Apatow-humoren reagerer på at de ikke er inkludert i den. 
Denne anmelder har imidlertid aldri opplevd Apatow som kvinnefiendtlig på noen måte. 

Snarere tvert imot skinner det gjennom at regissøren, som selv er hysterisk lykkelig gift på tolvte året, har stor sympati for kvinnene som prøver å leve sammen med disse guttemennene, og at han ser på konfliktene mellom kjønnene som en del av oppdragelsen som for antiheltene i filmene hans er helt nødvendig. 

For om de hadde fått lov, ville de fortsatt å bygge ut gutterommet i all evighet, helt til gutterommet blir et monster, som den groteske viktorianske villaen der George trasker rundt med caps og treningsjakke. 
Apatow har mye varme til overs for disse gutta. 
Han ler med dem. 
Men han ser at humoren deres ofte er et utslag av utilpasshet, og mer enn antyder at det eneste botemiddelet mot usikkerheten er å vokse opp og ta ansvar. 

Når George i «Funny People» kræsjer inn i kjernefamilien til Laura som en meteor på ville veier er det ikke som en redningsmann, som en ironiker som gjennomskuer hulheten i det etablerte og forutsigbare forstadslivet. 
Han er en katastrofe. 
Han er ute på et oppdrag som er dømt til å feile, og det han prøver å gjøre, er ikke riktig. 

«Funny People» er en veldig morsom og dypt alvorlig film om veldig vittige og dypt usikre menn. 
Den er Apatows beste og mest sammensatte så langt, og den klarer på en sofistikert måte å formidle at humor egentlig ikke er noe å le av. 
