Bokanmeldelse:Ingri Lønnebotn: 
«En av de andre» 

Ingri Lønnebotns nye, selvbiografiske roman er en stor leseropplevelse og en tankevekkende påminnelse om at det finnes historier om siste verdenskrig som både bør og skal fortelles. 

Fortelleren Marianne, forfatterens alter ego, reiser tilbake til Bergen for å rydde barndomshjemmet som har stått tomt etter morens bortgang. 
Prosessen åpner for et skred av erindringer. 
Et hovedspor er forholdet til den tyskadopterte klassekameraten, bestevenninnen Hannelore, som en «tyskervennlig» tannlegefamilie har tatt hånd om, uvisst av hvilken grunn. 

Vi får et fint innblikk i dette venninneforholdet, som lever seg ut i 50-tallets Bergen, i en tid og et land der tyskerhatet fortsatt ulmer under overflaten og kan slå ut i full blomst, bl.a. som grusomheter i skolegården. 

Hannelore er til alt overmål av det seige og obsternasige slaget. 
Hun har sett og opplevd ting som har herdet henne. 
Følsomhet viser hun sjelden. 

De to jentene leker ofte ved tyskergravene på Solheim Kirkegård, der over 1000 tyske soldater ble stedt til hvile. 

En av dem var korporal Helmut Hein, født i nordtyske Iztehove i 1918, død i 1940. 
Hestepasseren på tante og onkels gård. 
Hvem var han? 
Og hva skjedde egentlig på denne gården som tyskerne overtok? 

Hva skjedde den kvelden i stallen? 
Hva vet faster Fanny? 
Har hun og gamle onkel Trevis holdt en historie og et familietraume hemmelig alle disse årene? 
Og hvor ble det av Hannelore? 

På suverent vis kjeder Lønnebotn romanens mange lag og fortellinger sammen til én sterk og enhetlig komposisjon der krigens ulykksalige og skjebnesvangre konsekvenser blir inntrengende belyst fra mange sider samtidig. 
Man leser seg gjennom romanen med stigende frustrasjon etter hvert som man ser hvordan krigens meningsløshet, fordummende fiendepsykologi, fortielser og løgner finner sine livsvarige avtrykk hos de involverte. 

Men man fryder seg over Lønnebotns turnering av dette komplekse stoffet. 
Effektfullt kontrasterer hun de ulike fortellingene mot en kirkegårdsdialog med den døde selv, som representant for det forfatteren kaller «avdødsfolket». 
Og innslagene av lyrisk prosa er nydelig avstemt til fortelling og faktastoff. 

Syv år etter forrige utgivelse har Ingri Lønnebotn skrevet en god roman som beveger både tankene, hjertet og samvittigheten. 
