Usalig smørje
«Immortals» kommer knapt til å leve evig. 

FILM: 
Jeg er visst kommet på en feil klode. 
Her er så underlig. 
Hvert skur er bygget på kanten av en klippevegg, hvert landskap er malt av Odd Nerdrum og hvert interiør ser ut som en overdesignet hotellobby. 

Så skjønner jeg det. 
Dette er antikkens Hellas, gjendiktet i fantasien til produsentene av «300» og regissør Tarsem Singh. 
De som kjenner herrenes tidligere verker, vet at fantasien ikke vil være komplett før både folk og fe og fancy tronsaler er oversprøytet av blod. 
I løpet av to ulidelig lange timer får de da også den nødvendige behandlingen. 

Godt definert 

Blodbadet begynner idet kong Hyperion (Mickey Rourke, full av campy sadisme) får det innfall å legge menneskeheten under seg. 
Den eneste som kan hindre kongen i dette er av uante årsaker den fattige, men kroppslig godt definerte Thesevs (Henry Cavill), og orakelet Fedra (Freida Pinto). 
Og om du mistenker at de to estetisk sett plettfrie eksemplarene av menneskearten på veien kommer til å ende opp i samme seng, så er du ikke helt på villspor. 

I labyrinten 

I de greske mytene som anes som et svakt ekko gjennom «Immortals», var Thesevs helten som drepte uhyret Minotauros, som var halvt okse og halvt menneske og holdt til i labyrinten på Kreta. 
Han fikk hjelp av kongens datter Ariadne og hennes røde nøste for å finne veien ut igjen av labyrinten. 
Thesevs forlot Ariadne, men giftet seg etter hvert med hennes lillesøster Fedra. 

For de som er glade i de gamle fortellingene, er det noen ikke helt uefne paralleller å plukke opp i «Immortals»: 
Thesevs bekjemper en kjempe i oksemaske, inne i en labyrint, før han vakler ut til Fedra. 

Også her vokser han opp med en alenemor, skjønt filmen ikke tar med at moren Aitra ifølge myten hadde hatt samkvem med kongen av Athen og havguden Poseidon samme natt — og at Thesevs derfor kunne påberope seg kongelig blod når han trengte det, og guddommelig herkomst når det var mest beleilig. 

Lavprisvold 

Men mest av alt minner dette om hvor stringente de opprinnelige fortellingene var sammenlignet med grumset som er «Immortals». 
Voldsorgier kan være artige å se på, de, som den visuelt kraftfulle «300». 
Men «Immortals» er en lavprisversjon, en ekkel og surklete film. 
Persongalleriet er oppblåst og uhåndterlig, og knekkende likegyldig. 
Ellers er det påfallende hvordan de greske gudenes bolig Olympos til stadighet, her som i «Clash of the Titans» og «Percy Jackson», fremstilles som en slags marmorert homseklubb der glatte modeller gjør lite annet enn å posere ubekvemt i syntetiske lendekleder og intrikate hodeplagg. 

Regissør Singh forsøker seg på noen poetiske klipp, der bildene gradvis og forsåvidt innovativt glir over i hverandre. 
Men det flyter ikke fint nok. 
Det gjør heller ikke slåsskampene eller slagene, som skjemmes av ustyrlig bruk av effekter og sakte film, og forøvrig knapt kan skimtes gjennom 3D-tussmørket. 
Denne vemmelige fortiden fremkaller følelser som må kunne kalles antinostalgiske. 
Få meg tilbake til 2011. 
