Bokanmeldelse:Lars Saabye Christensen: 
«Stedsans» 

60 år er ingen alder. 
Lars Saabye Christensen viser at han er mer leken enn før. 

Noveller 265 sider 379 kr. Cappelen Damm 

«Stedsans, er det å finne frem eller hjem?» spør Lars Saabye Christensen i en av novellene fra årets samling, «Stedsans», som nylig ble lansert i forbindelse med forfatterens 60-årsdag. 

For meg er det ingen tvil om at Saabye Christensen hører hjemme i novelleformatet. 
Hans malende og poetiske språk blomstrer innenfor sjangerens korte og strenge rammer. 

Selvsagt har jeg slukt romanverkene «Beatles» og «Halvbroren». 
Men novellesamlingene «Ingens», «Den misunnelige frisøren» og «Noen som elsker hverandre» har betydd mer for meg. 

Saabye Christensen er en korthistoriens mester, som vet akkurat når en historie skal starte og slutte, gjerne med en overraskende tvist på lur når fortellingen er i ferd med å ebbe ut. 

Alle de ni novellene i årets samling starter med «Jeg skulle aldri ha ...». 
Det handler altså om anger og selvrefleksjon etter uønskede hendelser. 

Han pangåpner med «Teater», hvor en mannlig publikummer ufrivillig blir statist under en «Vildanden»-oppsetning. 
Historien er så elegant skrevet at leseren hele tiden tenker: 
Driver Saabye Christensen ap med oss nå? 

«Duett» er den lengste teksten og kan nesten regnes som en kortroman. 
Gjennom 86 svært underholdende sider møter vi ekteparet som har sluttet «å gjøre noe sammen». 
For å bøte på dette, melder kona dem på kurs i synkronsvømming. 

Aller best er «Karneval». 
Forfatteren A.A., som går igjen i flere av de andre novellene, reiser til Nice for å skrive. 
Uheldigvis får han et hotellrom rett ved et bråkete pariserhjul. 

A.A. bestemmer seg for å snu døgnet. 
Han sover mens pariserhjulet går og arbeider om natten. 
Men når han setter seg ved skrivebordet, kommer det høylytte lyder fra naborommet. 
Den underfundige, korte novellen sitter som et skudd. 

«Stedsans» er en sprudlende samling av overskudd og fortellerglede og viser at en av våre største samtidsforfattere ikke har tenkt å hvile på gamle laurbær, men fortsetter å utvikle seg. 
