En smygende eksplosjon
«Limbo» sniker seg under huden din og blir der. 

Jointrøykende menn på en palmestrand er ikke hverdagskost i norsk film. 
I hvert fall ikke den siste biten. 
Men slik etablerer regissør og manusforfatter Maria Sødahl sitt tropiske filmunivers og signaliserer at vi har noe annerledes i vente. 

Det dreier seg om Trinidad i 1973, der Jo (Henrik Rafaelsen), er utstasjonert oljeingeniør på treårskontrakt. 
Kona Sonia (Line Verndal) kommer nå med barna fra Norge for å etablere et nytt hjem på øya. 
Der møter hun det barnløse, noe eldre paret Charlotte (Lena Endre) og Daniel (Bryan Brown) som er i en lignende situasjon. 
De to venneparene blir raskt hverandres speil, og liker ikke alt de får se. 

Det eksotiske miljøet, den dempede 70-tallskoloritten og den bekymringsløse atmosfæren gjør det lett å bli umiddelbart forført av filmen. 
Men akkurat som kinopublikummet, opplever Sonia en økende uro. 

Spillefilmdebutant Sødahl lager film i trykkoker. 
Familiehyggen er hele veien sløret av et sylskarpt lag thriller-stemning som tidvis bobler opp og slår sprekker. 

Line Verndal gjør en imponerende jobb som festrøykeren Sonia som rekker å bli kjederøyker før hun oppdager at festen er slutt. 
Timingen på vekslingen mellom lavmælte nyanser og illsinte kraftutbrudd gjør henne til en karakter vi tror på. 
Mer enn ubalansert er Sonia i en tilstand hvor hun mister fotfestet og havner i - nettopp limbo. 

Filmen har jevnt over et knallgodt cast. 
Barna, spilt av Iben Luel Hersoug og Fredrik Frafjord er ikke engang uslepne diamanter. 
Spesielt 10-åringe Hersoug fremstår ferdig slipt. 

Johan Söderquists filmmusikk klarer kunsten å blande seg sømløst inn i fortellingen, samtidig som den tilføyer, fargelegger og kompletterer. 

Sødahls film oppleves som en reise i stemninger og menneskeskjebner, men med en klar historie å fortelle. 
Den er en visuell nytelse som kjennes på kroppen. 

«Limbo» sniker seg under huden din, og blir der - sakte dirrende. 
