Spillanmeldelse:«Heavy Rain» 

«The Sims» møter «Seven» i PS3-spillet «Heavy Rain» - en hypnotisk spillopplevelse ulik alt annet du har sett til nå. 

Jeg vil alltid huske følelsen jeg hadde da jeg snublet ut av kinosalen etter å ha sett «Seven». 
Hvordan blodet bruste i ukesvis etter å ha hørt «Music for the Jilted Generation» for første gang. 
Suget i magen etter «House of Leaves» og den kaklende latteren etter «Twin Peaks». 

Av og til dukker det opp filmer, skiver, spill, TV-serier og bøker som roper med sin egen, unike stemme. 
Som bryter med konvensjoner og ser på sitt medium med nye, friske og selvsikre øyne. 

«Half-Life» gjorde det, «Portal» likeså. 
Og selv om det vil være delte meninger om underholdningsverdien: du har aldri sett et spill som «Heavy Rain» heller. 

Det nærmeste man kommer er Quantic Dreams forrige spill, «Fahrenheit», men det er ingen tvil om at de her pløyer ny, fruktbar mark. 

Dette er settingen: 
En seriemorder har i årevis bortført og drept unge gutter. 
Nå er en ny gutt forsvunnet, og hver for seg forsøker en far, en privatdetektiv, en journalist og en FBI-agent å komme til bunns i mysteriet før det er for sent. 

Du styrer selv alle de fire hovedrollene i dette regntunge, beksorte og dystre kappløpet mot klokken, og her finner du også kilden til spillets fjetrende genialitet: 

Alle de fire rollefigurene, samt flere av birollene, kan dø hvis du gjør feil valg. 
Hvis det skjer, skrives de ut av historien som nå utvikler seg i en ny retning. 

I tillegg vil du åpne og lukke historieretninger basert på en rekke andre handlinger, noe som gjør «Heavy Rain» til en fullstendig interaktiv historie med mange forskjellige utfall. 

Og det er i det hele tatt rollene og historien som står i fokus her. 
«Heavy Rain» har ingen tradisjonelle puzzles - faktisk ingen tradisjonell spillbarhet som sådan. 

oddsern: 
Utifra demoen ville spillet fått en 4'er hos meg. 
Diskuter Heavy Rain her! 

I steden har Quantic Dream skapt det kanskje mest troverdige og interessante rollegalleriet i et spill noen sinne, og verdien man henter ut av spillet er direkte knyttet til hva disse rollene opplever. 
Det ligger nærmere en interaktiv film enn et spill dette her, hvilket vil både fryde og forarge. 

Du har ingen hoppe-, skyte- eller handlingsknapp. 
Spillet handler ikke om å agere, men om å reagere. 
Du trykker på knapper og skyver på spaker når du kommer i nærheten av noe som er interaktivt i spillet. 

For interaktiviteten ligger ofte i tilsynelatende helt meningsløse gjøremål. 
Du bruker håndkontrolleren på nye måter til å skifte bleie på en baby, legge på mascara, drikke kaffe, gå på do og en mengde andre handlinger som ligger trygt plantet i det dagligdagse. 

Men så eksploderer spillet plutselig i vanvittig intense katt-og-mus-scenarier, hvor man må handle lynkjapt for å unngå å bli spiddet av en elektrisk sag. 
For eksempel. 

Kombinasjonen av det dagligdagse og det adrenalinpumpende er simpelthen magisk. 
Man kommer svært tett på rollefigurene i det dagligdagse, og stirrer vantro på skjermen når de blør ihjel. 
Det skjedde meg to ganger i første gjennomspilling. 

Man vil med andre ord få enormt mye igjen for å spille gjennom flere ganger, enten fra start til slutt eller ved å velge et kapittel hvor du følte du tok et feil valg og forsøke nye varianter. 

Etter å ha vendt tilbake til spillet en rekke ganger, kan jeg love at det ligger enorme mengder med nytt innhold og nye avsløringer og venter på deg etter første gjennomspilling. 

Utrolig nok mister de franske utviklerne (selvfølgelig er de franske) aldri grepet. 
Historien er stram og engasjerende hele veien gjennom, uansett hvilken retning den har tatt. 
Behovet for å finne den forsvunne gutten er en nesten fysisk tilstedeværelse, og den gradvise avdukingen av hvem «The Origami Killer» egentlig er byr på klassisk «hvem-har-gjort-det»-krim. 

Troverdige spillroller med et menneskelig følelsregister er ikke akkurat dusinvare i spillenes verden. 
«Heavy Rain» er deilig fjernt fra pappfigurene vi er vant til, det representerer en dybde spillmediet i mine øyne trenger mye mer av. 

Jeg må også få trekke frem den helt vanvittige grafikken, de utrolig troverdige og interessante miljøene og den særdeles effektive musikken (som helt opplagt er inspirert av «Seven»). 
Håndverket er unektelig på svært høyt nivå, og i tillegg er presentasjonen helt makeløs. 

I sum snakker vi altså om et høyst utradisjonelt spill. 
Et nyskapende adventure-spill som det sannsynligvis vil være delte meninger om, men som er obligatorisk for alle som har et snev av interesse for nye, spennende retninger innen spillmediet. 

Jeg vet ikke om «Heavy Rain» setter en ny standard for interaktivitet i spill. 
Sannsynligvis gjør det ikke det. 

Men det er uansett en hypnotisk og sinnssykt spennende opplevelse som er ulik alt annet jeg har spilt til nå. 
Det utvider våre forventninger om av hva et spill kan og bør være. 

Er det rart mitt hjerte smelter? 

PS: 
I salg fra onsdag 24. februar. 
Spillet kommer kun ut på Playstation 3. 
