Bokanmeldelse:Lena Andersson: 
«Uten personlig ansvar» 

Ester Nilsson, den bedratte og bitre hovedpersonen i Lena Anderssons forrige og meget populære bok «Rettsstridig forføyning», treffer en ny mann i denne romanen. 

Men heller ikke denne gangen blir Esters forhåpninger til det perfekte kjærlighetsmøtet honorert med fullbyrdelse. 

Olof er skuespiller, Ester er akademiker, både foreleser og forfatter, han får en rolle i Esters stykke, de møtes og hun faller pladask. 

Lena Andersson er ikke redd for å benytte seg av «kjærlighet ved første blikk» – stereotypen for å beskrive Esters forelskelse i Olof som, selv om han er gift, også viser interesse for henne. 

De går ut, tar et glass vin, fører dype samtaler som for Ester bekrefter at kontakten mellom dem er ekstraordinær, og hun kan ikke tro at han ikke føler det på samme måte. 

Om han ikke uttrykker det like kraftfullt, finner hun talløse indikasjoner på at det er slik, ved å fortolke hans utsagn og handlinger inn i sitt forståelsesmønster. 
Hun vil at Olof og hun skal være tvillingsjeler. 

Slik blir hun overbevist om at Olof lever et utilfredsstillende ekteskapelig liv og bare leter etter den rette anledningen til å bryte ut. 
På det realistiske planet går det derimot temmelig lang tid før Ester greier å få lokket Olof til sengs, hvilket for henne betyr den definitive sammensmeltingen både fysisk og sjelelig. 

Da hun antyder at det nå bare er kona hans som står i veien for deres lykke, svarer han at han aldri kunne tenke seg å forlate Ebba. 
Et hardt slag, selvsagt, men Ester vet å trøste seg; i sin tolkning av den fullkomne inderligheten i deres samvær, ser hun at det bare må være et tidsspørsmål før Olof kommer samme visshet: 
Det er de to som hører sammen. 

Det kunne vært mulig å avfeie dette som en variant av den traurige, gamle historien om en intelligent, begavet og oppegående kvinne som forelsker seg hodeløst i en dust av en mann, hadde det ikke vært for kvaliteten i Lena Anderssons prosa. 

Esters triste saga er gjennomlyst av forfatterens analyserende evne, temperert av forfatterens moralske indignasjon over mannens kjærlighetssvik. 
Men hun avstår fra romantiseringens patos. 
Selv den (ikke altfor hyppige) erotiske fullbyrdelsen beskrives på armlengdes avstand. 

I stedet legger hun Ester og Olof under lupen, et forskerblikk ingen av dem slipper heldig unna. 
Selv om sympatien, som i de fleste slike tilfelle, i livet som i litteraturen, til syvende og sist blir liggende hos kvinnen. 

Kvinne med store krav til kjærlighetsmøtet, treffer en svak og ansvarsløs mann. 
