Krator hodetelefoner testet
Design betyr mye, men det betyr ikke alt. 
Det er disse hodetelefonene dessverre et godt bevis på. 

Interiørblader er ett av de reneste uttrykkene for at design skal overgå funksjonalitet. 
Hvorvidt stolen eller bordet er komfortabelt eller praktisk er fullstendig underordnet stolen eller bordets utseende, det er det som dikterer gjenstandens verdi. 
At eieren ødelegger ryggen er et nødvendig onde, det som skal tilfredsstilles er blikket. 

Så går vi over til disse hodetelefonene. 

Hadde vi brukte de samme prinsippene på Krators lekre, lekre øreklokker hadde dette vært en innertier. 
Retrodesign er ikke noe nytt, men det har inntatt stadig nye områder, nå også hodetelefonene. 
Her er inspirasjonen hentet fra femti- og sekstitallets mikrofonestetikk, og Kraton-settet har nesten like mye karakter som Jon Hamm fra «Mad Men». 

Komfort på skråplanet 

De sitter likevel ikke spesielt godt på mitt hode. 
En litt pussig skråstilling gjør at de klemmer hardere øverst på øret enn nederst, og dermed føles det hele tiden som de ikke sitter skikkelig. 

Strammebøylen er heller ikke kjempefleksibel, men det er strengt tatt ikke den som er problemet. 

Krator-hodetelefonene er i utgangspunktet ikke støydempende, men fordi de er heldekkende stenger de ute deler av støyen som måtte være rundt deg. 
De lekker heller ikke spesielt mye, til glede for medpassasjerer på buss, t-bane, trikk og båt. 

Men det låter ikke bra 

Det er på lydkvaliteten at disse hodetelefonene svikter, og det ganske kraftig. 

Bassen er ikke problemet, den er stram og behagelig nok, selv om vi skulle ønsket den gikk enda litt dypere. 

Mellomtonen og diskanten er en helt annen historie. 
Førstnevnte er mer eller mindre ikke-eksisterende, og det er som om noen har lagt et teppe over alt som finnes av vokal, strykere, gitarer og det meste annet som arbeider i dette frekvensområdet. 

For høy pris 

Dette gjenspeiler seg i de fleste musikksjangre vi prøvde, inkludert tyggegummipop fra Lily Allen og rawk og roll fra Motorpsycho. 
Sistnevnte låter sjokkerende dårlig, og både diskant og mellomtone fratar musikken alle former for åpenhet. 
Det er nesten som å høre musikken gjennom veggen til naboen. 

En overdrivelse, javel, men likevel ikke så veldig langt unna sannheten. 

Diskanten og stereoperspektivet lider også av at mellomtonen svikter, noe som summa summarum gir en skuffende opplevelse over nesten hele fjøla. 
Tatt i betraktning det råtøffe designet er det livløse lydbildet desto mer irriterende. 

Til en pris på 995 kroner skal det ikke låte så dårlig som dette. 
