Bjørnens lover
«Ernest og Celestine» er en sjarmerende liten skildring av et usannsynlig vennskap. 

FILM: 
Noe av det som forblir forunderlig med tegnede barnefilmer, lenge etter at man strengt tatt har strukket seg ut av målgruppen, er hvordan noen få, rene linjer kan være så uttrykksfulle. 
Akkurat dette var kanskje noe av det som gjorde mer inntrykk ved de tilårskomne, todimensjonale tegnefilmene, som 3D-animasjonen, for alle sine imponerende tryllekunstner, ikke helt klarer å gjøre etter. 

Den store styrken til «Ernest og Celestine» er nettopp dette: 
Fine personligheter, gode, åpne ansikter, skildret i en enkel strek som lykkes i å gjøre dem karakteristiske. 

Stemningsfullt 

«Ernest og Celestine» er basert på en billedbokserie av Gabrielle Vincent, og det synes. 
Bakgrunnstegningene er statiske, tenkt for boksidene. 
Men de er stemningsfulle, vakkert komponerte, i duse akvarellfarger. 

Det er i et disig vinterlandskap musen Celestine møter bjørnen Ernest. 
Han er en del av en bråkete bjørnekultur som hersker over bakken, mens hun bor i en musemetropol i kloakksystemet der alle er effektive, ambisiøse og snakker bergensk. 
Rovdyr og gnagere betrakter hverandre med en blanding av uvitenhet og mytebasert mistenksomhet, og omgås aldri. 
Men den nyfikne Celestine og den buldrende Ernest trosser reglene og begynner å samarbeide, først med gjensidig nytte for øye, siden av genuin velvilje. 

Odde detaljer 

Historier om vennskap på tross av fordommer og ytre forskjeller fortelles hyppig nok, og som sådan er det ingenting skjellsettende ved «Ernest og Celestine». 
Men filmen berikes av underfundig humor, de odde, eklektiske detaljene i skildringen av byene over og under bakken, og små, sosiale observasjoner både blant bjørner og mus. 

Så er det en liten ulempe at streken tydelig ikke er beregnet på bevegelse, linjene skjelver litt og kunne vært tilpasset det nye mediet bedre. 
Men «Ernest og Celestine» er en varm og sjarmerende tegnefilm i ordets rette, opprinnelige forstand. 
Gi den en god klem. 
