Krim:Bedre blir det knapt 

KRIM: Jørn Lier Horst blir bedre og bedre. 
Og han var steingod fra før. 

Jørn Lier Horst: 
Katharina-koden. 
Krimroman. 
384 sider. 
Gyldendal. 

Romanene til den tidligere politimannen Jørn Lier Horst har bare en feil. 
Det er lite troverdig at politimannen William Wisting og hans reporterdatter stadig vekk dumper borti de samme sakene, og at ingen sjefer begynner å snakke om inhabilitet. 
Nåja, krimuniverset er fullt av større logiske brister enn denne, så vi biter det i oss og gir oss i kast med enda enn Wisting-krim med en slags forventningsfull vantro; det kan vel ikke bli bedre enn før, kan det vel? 

Jo, det kan det. 
Hans «Katharina-koden» er en nydelig krimhistorie, hvis det går an å si, en fortettet og mollstemt fortelling om forbrytelser der vi ikke bare jakter på gåtens løsning, men også strever med å forstå menneskene Horst tegner for oss. 
Det er noe Karin Fossum-aktig over enkeltmenneskene til Horst, og det er ment som et stort kompliment. 

Denne gang begynner det med at Wisting plukker fram en gammel forsvinningssak, en kvinne forsvant på denne dato for 24 år siden. 
Hvert eneste år har den rutinerte politimannen tatt saken fram igjen, han har besøkt enkemannen, blitt venner med ham og funnet et slags gråblått skjebnefellesskap i uvissheten om hva som skjedde, også i utilstrekkeligheten i møte med det grufulle. 

Men i år er også enkemannen forsvunnet. 
Så hva nå? 

Herfra og ut briljerer Horst. 
Han leder oss i én retning for plutselig å snu trill rundt, uten at det blir anstrengt. 
Han gir oss frampek som han elegant unnlater å bruke, han viser oss hvordan tilfeldigheter er, ja, nettopp, tilfeldigheter. 
Og hvordan det likevel er en planmessighet i handlingene som menneskene prøver å skjule. 
Og best av alt: 
Spenningen ligger på andre plan enn det enkle hvem-gjorde-det - her er det et indre drama nesten ingen andre norske krimforfattere er i stand til å matche. 
