Kjellerkos
Høy kvalitet, sympatiske priser; ikke rart det er trangt om plassen hos Stiansen. 

-Oi, se her! sa Robinson, på vei ned de bratte trappene til kjellerlokalene i Statholdergården. 

-Ja, dette er nytt, bemerket Fredag. 
For nå kommer man rett inn i en vinkjeller hvor godsakene ligger på utstilling. 
Etter et opphold grunnet Anette Stiansens tragiske bortgang i fjor, gjenåpnet restauranten i januar, i en oppgradert tapning. 
Nå har datteren Natascha inntatt rollen som hovmester på Statholderens Mat & Vinkjeller, mens far, sjefkokken Bent Stiansen, Norges første Bocuse d?Or-mester, fremdeles har overoppsynet med all maten - både under stukkaturen på gateplan og under de buede hvelvene fra 1600-tallet en trapp ned. 

Et blikk på menyen viste at prisnivået også fremdeles ligger en god del under dét ovenpå, selv vinene - hele 500 i tallet - er 25 prosent rimeligere her. 

En vennlig og imøtekommende kelner brakte to glass Sancerre til bordet, og anbefalte husets spesialitet, en tiretters meny, som skifter tema hver sjette uke. 
Men de fleste rettene finnes også à la carte, så Robinson og Fredag valgte færre smaker denne gangen, og komponerte hver sin treretters. 

Fredag nøt både synet og duften av sin blåskjell- og kokossuppe med skjell- og scampiwonton. 
Smaken var også upåklagelig, deigknyttene fyldige og smaksrike, en fin kombinasjon av Norge og Sørøst-Asia. 
Robinson hadde valgt en andeleverterrine spekket med anderillette og steinsopp, servert med kvedepuré, granateple, salte pekannøtter, salat og sabadressing. 
Et lite nytelsesstønn kom fra Robinson etter første munnfull. 

-En smaksfest! 
Uanstrengt, elegant og veldig godt! 

Fredags hovedrett besto av lettristet torsk med ertepuré og hvitløkskum, sautert spisskål og soya-hvitløksky, samt en «pytt i panne» bestående av blant annet poteter og artisjokk. 
Det er høysesong for torsk, og det skinnstekte stykket som havnet på Fredags tallerken var fast, fint og flakete. 
Den søtlige ertepureen især - med et sting av bitterhet - var et nydelig følge. 

Robinson og Fredag hadde diskutert seg fram til ei flaske rødvin på deling, og havnet på en Ciacci Piccolomini d?Aragona 2008, litt kraftig til fisken, men perfekt til Robinsons indrefilet av okse, som ble servert med sautert spinat, syltede rødløk, bakt sellerirot og shiitakepuré og sjalottløksaus. 

-Jeg vet at det er en klisjé, men dette kjøttet er som smør, sa Robinson, smakte på tilbehøret, lukket øynene og sukket lykkelig. 

Nå er verken Robinson eller Fredag store fans av banansplitt, men etter et så langt vellykket måltid lot Fredag seg friste av det som i dessertmenyen kalles «Bananasplit anno 2011», en banankake med chilibakt ananas og sjokoladeiskrem. 

Det skulle vise seg å være en mektig avslutning, og kveldens eneste nedtur. 
Bitene av nonstop som hadde funnet vei inn i komposisjonen var bare forstyrrende, og sjokoladeisen kunne med fordel ha vært byttet ut med et friskere alternativ, som for eksempel en banansorbet. 

Robinson nøyde seg med å bestille husets petits fours, en kaffe og en cognac, og koste seg med den hjemmelagde konfekten. 
Bitene var nydelige å se på og nydelige på tunga. 

Jo da, Robinson og Fredag var godt fornøyde da de klatret opp den bratte trappa. 
I den grad finanskrisen rammet norsk restaurantbransje, synes det uansett å være over nå, og de eksklusive restaurantene kjører for full maskin. 
Greit å merke seg at det finnes steder som ligger lavere i pris, men som likevel serverer mat som uten problem kunne vært høyere priset. 
Ingen hemmelighet at Statholdergårdens kjeller tilhører denne eksklusive, lille gruppen. 
Her er det stort sett fullt uka gjennom. 
Fullt forståelig. 
