Keisernes store triumfmarsj
Noen ganger er man så heldig å få oppleve konserter som tar tak i hele kroppen og fillerister den. 

Etter at det er over, skriker kroppen etter mer, selv om den har stått oppreist og sett konserter i ni timer. 
En slik opplevelse fikk 1500 heldige publikummere på Infernofestivalen langfredag. 

Da var keiserne tilbake, fem år etter at de hadde abdisert. 

Her om dagen hørte jeg Emperor-vokalist Ihsahns eminente soloalbum for n'te gang, og tok meg i å tenke at det kanskje ikke gjør så mye at Emperor er oppløst. 
Det var en direkte tåpelig tanke. 
For det er utrolig synd at Emperor har valgt å ikke spille sammen lenger. 
De skal ha en konsert på Wacken Open Air i sommer også, men etter det har de varslet full innleggelse av årene. 
Det er til å grine av. 

Konserten de serverte natt til påskeaften var av det slaget som gjør at man må ta i bruk de helt store ord, og helst skulle man hatt den terningen med sju øyne som en av Aftenbladets filmanmeldere etterlyste etter å ha sett King Kong. 

Ihsahn og hans usammenlignbare a-lag presenterte en triumfmarsj gjennom sin lange karriere, og hentet fram det absolutt beste de har å by på. 

En ting er at de har en lang rekke fabelaktig bra låter. 
Men det som løfter konserten opp til de helt store høyder, er at det er så ekstremt bra gjennomført, både musikalsk og visuelt. 

Det småkjipe lydbildet fra tidligere på dagen var erstattet med en kremlyd jeg sjelden eller aldri har hørt maken til på Rockefeller. 
Alle instrumentene kom klart og godt fram i lydbildet, og det hadde vært lett å avsløre om noen spilte feil, sang surt, var ute av takt eller på en annen måte ikke var helt på g. 

Men det hørtes faktisk ut som om denne gjengen er ufeilbarlige. 
Ihsahn vekslet mellom fresende og snerrende grimvokal, høye King Diamond-hyl og mer tradisjonelle vokale uttrykksformer, og det var hele tiden så sinnssykt bra gjennomført at mange så ut til ikke å tro sine egne ører. 
Når han i tillegg er en trollmann med gitaren, er det nesten grunn til å tro at han faktisk har overnaturlig blod i seg. 

Emperor-gutta har gått hver til sitt. 
De er og blir oppløst. 
Men det må likevel være lov til å håpe at de ombestemmer seg. 
Det er dårlig gjort å snyte verden for et live-band av dette kaliberet. 
