«Om kropp og sjel:»Romantikk i slaktehuset 

I denne Gullbjørnvinneren fra Berlinalen finner to einstøinger i et slakteri hverandre gjennom sine drømmeliv. 

Det er 18 år siden den ungarske regissøren Ildikó Enyedi lagde en spillefilm sist. 
I hennes nye film, som vant Gullbjørnen i Berlin tidligere i år, viser hun en skarp formbevissthet som på ingen måte gir inntrykk av å ruste. 
Enyedi viser også en uvanlig djervhet ved å introdusere oss for to einstøinger som hverken er sympatiske eller ferdes i tiltalende omgivelser. 

Filmen er omtalt som romantisk, og på sett og vis er den det, om en romanse kan utspille seg i et slaktehus med en scene helt i starten der en levende ku blir partert av maskiner (ingen dyr måtte lide på initiativ fra filmskaperne, heter det usentimentalt i omtalen). 

Men før denne scenen, har vi blitt introdusert for Maria og Endres drømmeliv – eller det vi etter hvert vil forstå er deres felles møteplass i drømme: 
En hjortebukk trasker alene i villmarken, og etter hvert oppnår den kontakt med en kolle. 
Mon tro om de vil slå seg sammen? 

Viagra på ville veier 

Endre (Géza Morcsányi) er økonomiansvarlig på slakteriet, Maria (Alexandra Borbély) er kvalitetskontrollør. 
De har ingen forutsetninger for å finne hverandre, og de første møtene preges av misforståelser. 

Dessuten lider Maria av en form for Aspergers som aldri blir klart definert, men som hemmer henne i sosiale sammenhenger. 
Hennes sammenstøt med de andre ansatte kunne vært hentet ut av en pinlighetskomedie, om de ikke var så vonde. 
Heldigvis løfter regissør Enyedi dramaet opp av tristessen når hun knytter Maria og Endre sammen gjennom filmens morsomste sekvens. 

Den inntreffer når en dose ”okse-viagra” blir stjålet fra slakteriet og ledelsen innkaller de ansatte til avhør. 
For å komme til bunns i saken hyrer de en slags bedriftspsykolog som går grundig til verks – ja, så grundig at hun ber de ansatte fortelle hva de drømmer om. 
Det er da hun kommer på sporet av Maria og Endres felles drømmeliv, og innkaller dem til et møte. 

Utenomjordisk 

En middelmådig regissør kunne kokt denne røren sammen til noe helt uspiselig. 
Men hverken Maria eller Andres personligheter, eller Enyedis regigrep, innbyr til det. 

Jeg er generelt skeptisk til dramaer der skjebne får en avgjørende betydning for handlingen. 
Men Enyedis kraftige ørefik i starten inne på slakteriet gjør noe med våre forventninger. 
Vi blir delvis svimeslått og geleidet inn i Maria og Endres parallelle univers og den logikken som styrer forholdet deres. 

For Marias vedkommende vokser kjærligheten til en frigjøring fra et liv bokstavelig talt i skyggen. 
Enyedis fanger inn Marias kamp for tilværelsen med presise visuelle tablåer, enten det er hennes lek med legofigurer for å øve seg på det sosiale spillet i den virkelige verden, eller hennes ”tics” med bevege seg vekk fra sollyset. 

Hun fremstår som langt mer utenomjordisk enn Endre. 
Når de til slutt finner en måte å leve sammen på, og skal teste ut hverdagslivet, er det bare naturlig at filmen slutter. 
For da tar den banale lykken over for det som er det magiske ved denne filmen – de innledende møtene mellom to skjøre, ensomme individer. 
