Postpubertalt tullball
Usedvanlig tåpelig fra Adam Sandler. 

Man forstår vel ganske raskt hva man har i vente når filmen starter med at hovedpersonen blir tisset på av en hjort som har forvillet seg inn på soverommet. 
Akkurat denne vrien var kanskje likevel den mest originale i en på alle måter overflødig oppfølger til en allerede overflødig film. 

Selv om det skjer ganske mye, er det en overdrivelse å si at filmen har handling. 
Den er vel heller en samling løst sammensatte sketsjer, hvis humoristiske sluttpoeng lander plumpt i den pølen hvor slagferdighet kommer for å dø. 

Kort fortalt: 
Fire mer eller mindre veletablerte barndomskompiser bor i en alle-kjenner-alle-by. 
Tre av dem har koner og unger, mens den fjerde lever et slags utvidet fjortisliv og har seg med damene som ikke sto først i køen i noen som helst sammenheng. 
I tillegg får han en halvnifs sønn han ikke visste om i fanget. 

Filmen skildrer bare en dag i denne sjarmerende kvartettens liv, men rekker likevel å få plass til utrolig mange scener som inneholder promp, rap, prosjektilspy, simulert diaré, tjukkasvitser, homsevitser og slapstick-gladvold. 
Gjerne i kombinasjon. 
Sånt kan jo være kjempeløye, men ikke i denne filmen. 
Det er i beste fall egnet til å framkalle lett humring, men mesteparten av tiden er det bare overforklart og teit. 
Aldri dristig, aldri nyskapende, aldri intelligent, selv om Adam Sandler har sin sedvanlige vittighet intakt. 

Rollefigurene utmerker seg også med et uvanlig høyt nivå av stupiditet. 
Som når ingen i aerobic-klassen forstår at den lurvete vaskehjelpen ikke er assistent for instruktøren. 
I stedet følger de instruksjonene hans: 
Rister på puppene og klasker seg på baken. 
Ja, det er akkurat så pinlig som det høres ut. 
