Den nakne sannhet
«Nymphomaniac» finnes ikke sensuell. 
Men den er dypt fascinerende. 

FILM: 
Det er rart, egentlig. 
«Nymphomaniac» er blottet for sensualitet. 
Lars von Triers fem timer lange seksuelle epos er kuttet ned til fire i den norske og danske kinoversjonen, men er likevel en særs åpenhjertig katalog over legninger, fetisjer og situasjoner, med ufravendte bilder av parate kjønnsorganer. 

Fascinerende 

Men den er også distansert, klinisk, kald og flombelyst, det er som om von Trier ser på sine nakne, gispende hovedpersoner som om de var laboratoriedyr i glassbur. 
Ofte føles den oppstilt, som en utforskning av matematiske formler snarere enn noe levende og pustende. 
Den har ikke den hypnotiserende kraften til sin filmatiske kusine, mesterverket «Antichrist» fra 2009. 
Og likevel er den dypt fascinerende. 
Fire timer, fordelt på to filmer, flyr unna. 
LES OGSÅ: 
Intervju med Charlotte Gainsbourg (Krever abb.) 

Nattlig dialog 

Ungkaren Seligman (Stellan Skarsgård) finner den forslåtte Joe (Charlotte Gainsbourg) i et smug, tar henne med seg hjem og gir henne en seng å sove i. 
Samtalen mellom dem røper snart at de er to ytterpunkter: 
Joe er nymfoman, Seligman en aseksuell jomfru. 

Gjennom natten forteller hun ham om livet sitt, og sine mange, mange kroppslige møter. 
Det befriende for henne er at hun snakker med noen som er som et blankt ark, som ikke - tilsynelatende ikke - har noen fordommer eller forkjærligheter å vurdere henne utfra. 
Han, på sin side, parerer med pareller og historier fra den verden han kjenner - fra musikk, fra dyreriket og naturen, fra myter og skjønnlitteratur. 

Det mudrete livet 

Dette er noe av det Von Trier gjør aller best: 
Å koble opphøyde referanser fra kunsten og filosofien på historier om det dyriske og driftsstyrte, og veve det sammen til et forseggjort klede der alt er forbundet med alt, alt er en del av det samme, mudrete livet. 
Det metafysiske og det banale er forbundet. 
Hans genuine nysgjerrighet og mangel på sperrer overfor det seksuelle gjør at han kan plukke det opp og pille det fra hverandre uten den blandingen av skyhet og spekulativ fryd som preger mange lignende verk. 

Provoserer 

Ikke at «Nymphomaniac» ikke har en spekulativ side. 
Det har den selvfølgelig. 
Provokatøren Lars von Trier elsker å pirke i publikum, og i opplistingen av erfaringer med forskjellig seksuelt fortegn, er det som om han trykker på alle knapper han vet om, én etter én, og spør den som sitter i salen: 
Virker dette på deg? 
Ikke? 
Hva med dette, da? 

Og han ville ikke vært seg selv om han ikke hadde latt historien bli gradvis mørkere og ubehagelig, og inkludert former for seksualitet de fleste ikke liker å tenke på at finnes. 
«Nymphomaniac» er også en historie om makt og avmakt og hvem som styrer i en seksuell relasjon, og om seksualitet som det mykeste punktet, det som åpner for utnyttelse og utpresning fra den som kan finne det. 

Gode veteraner 

Den unge Joe spilles av smellvakre Stacy Martin. 
Hun er troverdig som mystisk drømmedame som mennene kan tolke dit de lyster, men trer ikke frem som noen sterk personlighet. 
Dessverre bidrar spillestilen til at film som trenger å komme nærmere, blir enda mer distansert. 
Shia LaBoeuf, som mannen Joe av uante grunner blir besatt av, virker mest anspent. 
Von Trier-veteranenen Gainsbourg og Skarsgård, derimot, er i sitt ess, de hengir seg til prosjektet og besjeler den iblant i overkant skriftlige dialogen. 

«Nymphomaniac» har sine mangler. 
Og, for ordens skyld: 
Du kommer neppe til å gå yr og oppildnet ut av kinosalen. 
Sannsynligvis føler du større behov for en dusj. 
Men når du sitter i sofaen i morgenkåpe etterpå, er det gode sjanser for at linjene, symbolene og ideene fra det du har sett, sirkler rundt inne i hodet ditt, og at Lars von Triers ravende urealistiske historie likevel har slått borti en streng av noe virkelig. 
