Om fengselsfortid og narkodealing
Mørk rapdebut fra Jesse Jones. 

ALBUM: 
Rapper Jesse Jones — selverklært «kriminell svarting» — platedebuterer med en samling fortellinger om fengselsfortid, narkodealing og drabantbyoppvekst på Haugenstua i Groruddalen. 

Her er ingen formaninger, pekefingre eller sensur — bare dyster sosialrealisme fra Oslos underverden og trykkende høyblokklaustrofobi. 

Som han snakker 
På sitt beste har Jones en personlig, intens og nedskåren stil som gjør at du er nødt til å høre etter. 
Flere av sporene her er også gode låter, fundert på harde, men detaljrike Tommy Tee-produksjoner, med aparte refreng som skrur seg fast i hjernebarken: 
«Si til svina, slutt og stress meg, jeg blir i City» eller «Jesse Jones, jeg kommer fra drabantbyen. 
Ber dem sette seg på'n. 
Livet mitt er vanskelig». 

Samtidig har Jones fått en del pepper for sine kvaliteter som rapper. 
Og selv om rapmusikk ikke handler om teknisk briljering (skjønt enkelte hiphop-fundamentalister på nettet mener det) eller rettskrivning, blir enkelte av Jones sine språklige og rytmiske bommerter distraherende for lytteopplevelsen. 

Likevel kan man kjøpe dette som en del av en autentisitetspakke. 
Han rapper rett og slett som han snakker — lik det eller hat det. 

Annerledes stemme 
I mine ører er det mer problematisk at Jones tidvis virker noe likegyldig og uentusiastisk. 
En hustler/gangsterrapper bør hele tiden virkelig høres sulten ut. 
Tilstedeværelse er alt. 
Hør bare på Maes (også kjent som Opaque) gjesteopptreden på «Blokk til blokk»: verset han legger er kort og forholdsvis enkelt, men han ruver i låten med sitt nærvær — han virkelig vil viderebringe disse linjene. 
Den samme følelsen får man de gangene svenske Ken Rings dukker opp på platen. 

Beskrivende er det når Jesse Jones skusler vekk en mulig banger ved å bare et minutt ut i seige, klebrige «Heroin hovedstan» (sic) avbryter midt i et vers: 
«Det er egentlig det eneste jeg har her, ass», hvorpå produsent Tommy Tee vantro repliserer: 
«Hæ?! 
Kødder'u?». 
Virker altså ikke som om jeg er helt alene om å høre lyden av en tapt mulighet her — et skikkelig biffmåltid av en låt som slurves bort i serveringsfasen. 

Utviklingspotensial Jesse Jones har likevel langt på vei lyktes med å nå sin uttalte målsetning om å lage «underholdning av noe som er alvorlig». 

Han er en annerledes, særegen stemme i norsk musikkliv og tilbyr et fortellerperspektiv vi sjelden får tilgang til. 
«Blir i City», «Blokk til blokk», «Sorgen» og «Drabant» er eksempler på spor som fester seg og gjør inntrykk. 

Vi får bare håpe at Jesse (gjerne i samarbeid med sine mange gode hjelpere) evner å se at han har et åpenbart utviklingspotensial, slik at han fortsetter å skrive, jobbe hardt og i ennå større grad klarer å formidle at dette er historier han må fortelle oss. 
For det er jeg overbevist om at det er. 
