Ufarlig menneskejakt
Hans Olav Lahlum og Solveig Kloppen har reist verden rundt og funnet ut at etterkommere etter Eidsvollmenn er som folk flest. 

TV: 
Nå skal du høre! 
Dersom du farter rundt i vårt lange rike, ja, til og med til utlandet på jakt etter et knippe etterkommere etter et knippe av våre 112 Eidsvollmenn, så vil du oppdage at de er - trommevirvel! - som folk flest. 

De jobber med diverse, har diverse interesser, på noen områder deler de likheter med sine fjerne forfedre, på andre ikke. 

Heldigvis er det historiker, forfatter og riks-nerd Hans Olav Lahlum og programledersjarmtroll Solveig Kloppen som leder an når TV 2 byr på nettopp en slik grunnlovsetterkommerjakt, for «De utvalgte» flyter mer på duoens evne til å underholde og deres sjarmfulle møter med vanlige mennesker enn på dyptpløyende historisk eller analytisk tilnærming til 1814, Eidsvoll og det derre derre. 

Vellykket hop 

I hver episode (av seks) blir vi introdusert for én av seks utvalgte grunnlovsmenn, visstnok seks av «de mest innflytelsesrike». 
Så får vi møte fem forskjellige etterkommere, hvorav én hver gang kåres til å være den som liksom er best på å bringe arven videre. 
(Vinnerne? 
De får æren av å få fjeset klistra inn i en ny versjon av Eidsvollmaleriet. 
Jaja. 
Gratulerer.) 

Det kunne vært interessant å vite hvorfor akkurat disse etterkommerne er valgt ut. 
Det kommer ikke klart fram. 

Mest sannsynlig er kandidatene valgt ut fra hvorvidt de kan sies å ligne litt på forfaren i den forstand at de har litt å fare med — og dermed snakke om i programmet. 
Her møter du alt fra gårdbrukere til en prest, en eks-statsråd, en varaordfører, en burlesquedanser og et par kjendiser skal komme også. 

De narkomane med DNA-spor til grev Wedel Jarlsberg glimrer imidlertid med sitt fravær, for å si det slik. 
Nuvel. 

Mer ull, takk! 

Kloppen har formidabel evne til å besørge gode, engasjerte intervju med Ola og Kari Etterkommer om omtrent hva det måtte være de holder på med. 
Hun byr på seg sjøl og skaper driv, selv når vi etter tre etterkommere begynner å bli lei og tenker at det ville holdt med tre per episode. 

Lahlum supplerer og byr på små historiske fakta om Eidsvollmenn og Norge anno 1814, men ikke videre dype analyser. 
Mest av alt pusler han rundt med gummifjes og er Lahlum, hvilket er underholdende, men det hadde ikke hadde gjort noe om han hadde fått slippe til med mer av alt han kan. 

Å «møte» Eidsvollmenn gjennom sammenlikninger med etterkommere er en god idé, men mest av alt er det etterkommerne vi blir kjent med. 
De gamle forblir dunkle skikkelser, som på det berømte Eidsvollbildet. 
Litt synd! 
