Dørsprengeren
«Den femte statsmakt» jobber beinhardt for å gi et balansert bilde av verdens kanskje mest omstridte organisasjon. 

FILM: 
Et sentralt postulat i «Den femte statsmakt» er at all redigering fordreier sannheten. 
I så henseende må det være et mareritt å velge inn og ut i en film om Wikileaks-grunnlegger Julian Assange, informasjonsidealist og åpenhetsfanatiker og generell torn i øyet på alle som har noe å skjule. 

I «Den femte statsmakt» peker de nese til seg selv ved å la filmens Assange (Benedict Cumberbatch) fnyse av den i et intervju og påstå at den er basert på løgner. 

Selvskreven helt 

Det siste spørs vel. 
Men den er basert på boken til Assanges eks-samarbeidspartner Daniel Domscheit-Berg (Daniel Brühl), noe som muligens kan ha noe å gjøre med at Domscheit-Berg i filmen fremstår som skikkelighetens stemme og en nødvendig bremsekloss for den fanatiske Assange. 
Men Domscheit-Bergs versjon korrigeres av kilde nummer to, en bok av to journalister fra The Guardian, som jobbet med WikiLeaks om de største informasjonsslippene. 

Dette er en politisk film som prøver ikke å være politisk. 
Det balanseres av alle krefter. 
Aktivistene i WikiLeaks jubler med berettiget stolthet over å avsløre korrupsjon og menneskerettighetsbrudd. 
Men så tipper det over, og vi ser amerikanske UD som frenetisk forsøker å lempe sine informanter over grensen til trygghet etter at lekkasjene setter livene deres i fare. 

Sterk Cumberbatch 

«Den femte statsmakt» er en rastløs, overfladisk «hva skjedde»-film. 
Den lille WikiLeaks-ledelsen, som programmerer fra mørke cafeer og klubber, settes effektivt opp som et moderne, smidig alternativ til en stor, tradisjonell, tungrodd avisorganisasjon. 
Men den fundamentale diskusjonen som hele saken spiller opp til, mellom forskjellige verdenssyn, mellom pressens og aktivistenes anstrengelser for å sprenge hvelvene opp og diplomatiets pragmatisme og behov for lempelighet og diskresjon, kommer aldri. 

Benedict Cumberbatch er sterk i rollen som den både karismatiske og usympatiske Assange, som med sine tics og tvilsomme manerer får omgivelsene til å veksle rådville blikk og likevel følge ham. 
Hva Domscheit-Berg angår, er det pussig at han ikke benyttet anledningen til å gjøre seg selv en knivsodd mer spennende. 
