Er du en «ANUSTART»?
Verdens beste tv-komedie er tilbake — heftigere og mer krevende enn noensinne. 

TV-SERIE: «House Of Cards», «Game Of Thrones», «Breaking Bad» og resten av seriene vi har ventet på kan bare ta seg en bolle: 
Gjenopplivelsen av «Arrested Development» er uten tvil den tv-begivenheten det har vært knyttet størst forventninger til i 2013. 

Siden den kritikerroste og prisbelønte komiserien ble lagt ned for sju år siden, har den vervet stadig flere fanatiske følgere — og interessen har blitt holdt ved like av serieskaper Mitchell Hurwitz' kontinuerlige arbeid for å få videreføre universet på film. 
Men viktigst, selvsagt: 
Det var en ustyrtelig morsom serie, som da den kom på skjermen i 2003, ikke lignet noe annet på tv. 

Dysfunksjonell familie 

I de tre første sesongene følger vi den velstående familien Bluth, som mister livsgrunnlaget når familiebedriftens leder, patriarken George sr., havner i fengsel for hvitsnippkriminalitet. 

I en forsamling der det ene familiemedlemmet overgår det andre i latterlig egoisme, uvitenhet og mangel på selvinnsikt, står mellomste bror Michael igjen som den ansvarlige som skal redde stumpene. 
Det går sjelden bra. 

Mens moren Lucille undergraver ham ved å tviholde på familiens livsstil, må alenefaren ta vare på sin godhjertede, men nervøse tenåringssønn George Michael (å, jada). 
Tvillingsøsteren Lindsay sliter med sin egen familie, der mannen Tobias framstår stadig mer homofil, mens den opprørske datteren Maeby forgjeves jakter på deres oppmerksomhet. 

Toppen av kransekaka er den sykelig morsbundne yngstebroren Buster, og eldstemann Gob, som bruker all sin energi på en mer eller mindre vellykket karriere som tryllekunstner (beklager, illusjonist!). 

Forviklinger i høygir 

Med håndholdt kamera hentet «Arrested Development» estetikken fra reality-tv, men uten intervjuene «The Office» hadde gjort til sitt varemerke. 

Samtidig var den i bunn og grunn en situasjonskomedie (Hurwitz hadde blant annet skrevet for «Pantertanter»), bare uten studiopublikum og bokslatter. 
I stedet ble lydsporet bundet sammen av fortellerstemmen til produsenten og den tidligere barneskuespilleren Ron Howard, som til stadighet slo beina under hovedpersonenes uttalelser. 

Sammen med et omfattende galleri av bifigurer sørget Bluth-familien for et hav av forviklinger og misforståelser. 
Vitsepoengene kom som mitraljøser, gjerne i form av en innpakket henvisning til noe som skjedde for mange episoder siden, eller raske, visuelle innklipp. 

Serien perfeksjonerte bruken av verbal tvetydighet for misforståelser og humorpoeng, famøst eksemplifisert i Tobias' selvvalgte yrkestittel «analrapist» (en kombinasjon av ordene «analyst» og «therapist»). 

Komiske navn florerte (George Michael er nevnt), i likhet med fysisk humor — alltid med en grad av absurditet som vitnet om en enestående, tøylesløs kreativitet. 

Intrikat lappeteppe 

Men om «Arrested Development» tidligere har føltes som galskap satt i system, er det bare barnemat mot hva Hurwitz & co har kommet opp med nå. 

Sju år etter at vi forlot Bluth-familien var det nemlig ingen enkel oppgave å skulle nøste opp hva som har skjedd i mellomtiden, og samtidig la veien gå videre. 
Derfor kom Hurwitz tidlig på tanken om å gjøre en antologibasert sesong, hvor hver episode i hovedsak følger én karakter. 

Ikke nok med det, basert på Netflix' «alt på en gang»-strategi bestemte han seg for å forsøke å lage en fortelling der episodene i prinsippet kan sees i hvilken som helst rekkefølge. 

Med det utgangspunktet bør det ikke overraske noen at sesong fire har blitt et vanvittig intrikat lappeteppe. 

Handlingslinjene krysser hverandre i et halsende tempo, og vitsene peker like gjerne framover som tilbake. 
Syntes du du så et kjent fjes passere i bakgrunnen der? 
Ja, det gjorde du nok, og forklaringen får du — men ikke på lenge. 

Ambisiøst format 

Formen er ekstremt ambisiøs, og ekstremt krevende — både for produksjonen og for seeren. 
De tre første episodene er mer utmattende enn underholdende. 
Skal man få med seg alt, bør man sitte klar med notatblokk og pauseknapp, og kjenne forhistorien til punkt og prikke. 
Skriftlige punchlines som for eksempel magasinoppslag er det bare å glemme. 

Men så er det heller ikke meningen at alt skal gå inn med en gang. 
I en naturlig forlengelse av at «Arrested Development» aldri var en serie som egnet seg særlig godt til lineær, ukentlig tv-titting, er den nye sesongen laget for å utnytte Netflix-formatet til fulle. 

Du kan rase gjennom de femten halvtimesepisodene i ett strekk, og lettere huske oppspillet til vitsen som først dukker opp episoder senere. 
Men moroa er langt fra over. 
Sannsynligvis har du bare fått med deg en brøkdel av vitsene (og, for å være helt ærlig, hva som egentlig skjer). 
Dermed blir dette en tv-opplevelse som gir enorm avkastning når man ser den for ikke bare andre gang, men tredje og fjerde og femte. 
Minst. 

Og slik er den et genialt «in your face» til alle tv-industri-hoder som mente det var galskap av Netflix å gi kundene mulighet til å få med seg serien ved bare å betale for én måneds tilgang. 
Er det én ting denne sesongen vil gjøre, er det å inspirere til mer tv-titting. 

Fiksjon og virkelighet 

Det er ganske fåfengt å prøve å «sette» denne historien, men en av trådene som plukkes opp, er Maebys innsalg av familiens historie som grunnlag for en film. 
Ron Howard får denne gang en sentral rolle også foran kamera, når han (som seg selv) setter Michael til å hente inn tillatelse fra alle familiemedlemmene. 
Denne refleksive leken med filmbransjen og «Arrested Development»s egen historie er kostelig. 

Spillet mellom seriens fiksjon og virkelighet er også kilde til mye moro når Michael Ceras figur, George Michael, utvikler software-firmaet «Fakeblock». 
Plottet får etter hvert store likheter med Facebook-filmen «The Social Network», der grunderen Mark Zuckerberg spilles av Cera-lookaliken Jesse Eisenberg. 

Ellers spiller serien videre på en lang rekke etablerte, løpende poenger og fraser, fra «a huge mistake», blå kroppsmaling og sensurert banning, til misforståelser på spansk og skader påført av håndprotese. 
En rekke nye kommer til, som Tobias' håpløse forsøk på en ny start, bilskiltet «ANUSTART». 

De sparker som vanlig høyt og lavt, om det er til Jerry Bruckheimer eller Google (i serien konsekvent sladdet og omtalt som «noe»), eller sjefen sjøl (Gob når han skvetter av et bilde av Jesus: «jeg trodde det var en virkelig fyr»). 
I tillegg dukker det opp en horde av høyt skattede bifigurer, og selv om noen mangler, gjør andre en ærefull entré. 

Gavepakke til fansen 

Hvor vellykket er så dette eksperimentet? 
Det som er helt sikkert, er at det er umulig å bedømme utelukkende basert på førsteinntrykket. 

De nye episodene presenteres i en «anbefalt rekkefølge», og i første omgang er nok den grei å holde seg til — om ikke annet med første og siste episode. 
Nybegynnere vil også ha stort utbytte av en runde med de tre opprinnelige sesongene før man kaster seg ut i denne. 

Men for fansen er dette en gavepakke som kommer til å vare lenge. 
Når det flyter, er det ubetalelig morsomt og genialt kreativt, og etter hvert som historien setter seg, vil også resten av detaljene få skinne. 

«Arrested Development» var alltid en serie som skapt for streamingalderen, og Netflix visste veldig godt hva de gjorde da de la pengene på bordet. 
For dem er det et drømmeprosjekt, som ikke bare har gitt voldsom omtale fra alle tv-journalistene som brant for serien, men også passer seernes smak og vaner. 

For selv om informasjonstettheten, tempoet og de interne vitsene har fått skylda for den manglende seeroppslutningen i begynnelsen, var det akkurat de samme egenskapene som ble grunnlaget for kulten som dannet seg. 
Ikke minst er det de som har gjort at dette beistet av et nybrottsarbeid kunne bli til. 
