Vakkert og unnvikende om villfarenhet
Helle Helles nye roman er en sterk beretning om de små og store eksistensielle spørsmålene. 

Du har vært utenfor rekkevidde i flere døgn, mobilen din er uten batteri. 
Når du så får ladet den igjen, hvem vil trekke et lettelsens sukk ved den velkjente lyden av stemmen din? 
Vil noen i det hele tatt ha merket at du var borte? 

I danske Helle Helles siste roman, som for øvrig har gitt henne en nominasjon til Nordisk råds litteraturpris, ligger dette eksistensielle spørsmålet implisitt i handlingen, slik også så mye annet gjør det. 
Bokens omfang er på knappe 150 sider, og står i så måte til fortellingens enkelhet: 
To mennesker, som begge har gått seg vill etter en joggetur, møtes i skogen, og i løpet av det neste halvannet døgnet utvikler de en nærhet og øm forståelse seg imellom. 

Det stadig sterkere båndet som knyttes mellom disse to, kommer frem gjennom et slags skifte i form. 
Roar, romanens mannlige hovedperson, har fortellerstemmen, men da han møter kvinnen (vi får bare vite at hun heter Vejmand til etternavn), er det hennes historie vi får høre, tilsynelatende fortalt gjennom hans stemme, som en tredjepersonfortelling. 

Fortellermessig blir dette retrospektive blikket på livet hennes før joggeturen et effektivt grep, men mer enn dette utgjør det et flott bilde på hvordan mennesker finner plass og gis mening i hverandres liv. 
Klart er det i hvert fall at etter et knapt døgn i skogen, er det plutselig de to — den ene like villfaren som den andre - som blir hverandres voktere, kanskje i mangel på andre. 

Helles språk og fortellermåte har en unik knapphet ved seg. 
Hver replikk dirrer av alt som ikke uttrykkes, hver handling føles ladd med noe usagt. 
I dette ligger mye av hennes storhet som forfatter, for med denne stadige underspillingen antydes et hele bak dette lille utsnittet av livet, en dybde som hele tiden åpner for nye fortolkninger. 

Iblant føles det nesten som at hun zoomer så langt inn på personene og væremåtene deres at helheten er utenfor rekkevidde, men av dette oppstår også mye humor, idet hverdagens banaliteter løftes frem i lyset. 

Det ser ikke bra ut. 
Ikke i det hele tatt, sier Vejmand da hun ser Roars vannblemme - en kommentar som i Helles sparsommelige, realistiske prosa tilfører et komisk gravalvor. 

Det behagelig underspilte i spåket får en egen funksjon i romanen, blant annet i hvordan det former inntrykket av personene - slik de fremstår for leseren og slik de fremstår overfor hverandre. 
I den kvinnelige hovedpersonen kan en for eksempel ane at hun har et forstyrret forhold til mat, om enn ubevisst, noe som kun antydes gjennom subtile hint og handlinger. 

På samme måte kan en også utlese de voksende følelsene hun bar på overfor kjæresten hun en gang hadde: 
Han hadde en måte å sitte med avisen på, mellom fingerspissene. 
Det ligger mye kjærlighet i minnet om en slik forsiktig observasjon. 
Så er det da også slik romanens personer trer frem gjennom Helles språk, som sammensatte produkter av alle de små egenskapene, rykningene, vanene, nykkene, som til sammen utgjør en hel person. 
