Statuen er ikke interessant nok
BTs kunstanmelder, Silje Sigurdsen, ser på de fem mest omdiskuterte skulpturene i Bergen. 
Hun er ikke imponert over «Skateren». 

Arne Mælands omdiskuterte skulptur «Skateren» sto ferdig i 2011 og ble satt opp i Kronstadparken tre år senere, til tross for at den i første omgang var uønsket av Bergen kommune og Fondet for kunstnerisk utsmykning. 

Tidligere Kode-direktør, Erlend G. Høyersten, var en av dem som mente at skulpturen ikke holdt mål. 
I et senere intervju med BT i 2012 kalte Høyersten skulpturen for uambisiøs kunst: 
«Vi har nok kunst av Mæland i byen. 
Rådet vårt var veldig tydelig. 
Valget av dette kunstverket er for tilfeldig og uambisiøst.» 
Senere kom Knut Galtung Døsvigs kommentar til Høyerstens uttalelser, hvor han i BT kaller Høyersten for «en tusseladd» og «et finkulturelt fjols», og at Høyersten bør overlate til det folket å bestemme hva kunst er. 

Og så var det i gang. 
Det utviklet seg til en krangel i media. 
Skulpturen fikk også journalist og skribent i BA, Erling Gjelsvik, til å se rødt: 
«De stive, klossete, klisjeaktige figurene er så frastøtende i all sin amatørisme at enhver med et minimum av estetisk sans går i en lang bue utenom.» 

Det ble ikke spart på kruttet. 
Gjelsvik beskriver også Mæland som en som får viljen sin gjennom vennskap med de rike: 
«Tydeligvis har [Mæland] en egen evne til å pisse seg inn med de rike og mektige.» 
Og her er vi ved sakens kjerne. 
At nettverk og penger gjør det mulig for noen å omgå faglige vurderinger. 

Men hva med skatemiljøets dom? 
«Jo, de digget den». 
I en NRK-reportasje ble tilfeldige forbipasserende spurt hva de synes. 
Var den fin? 
Passer den i det offentlige rom? 
Svaret var et rungende ja. 

Først og fremst: 
Det er ingen tvil om hva denne statuen er. 
Både tittel og form banker det inn – en skater. 
Fra et kunsthistorisk perspektiv er det også kult at det nettopp er en skater. 
Det er en figur av vår tid. 
For meg representerer en skater lekenhet, relativt god fysikk, ungdommelighet, fremtiden, det urbane, fart, mot og spenning. 

Denne skulpturen får meg dessverre ikke til å kjenne på noe av dette. 
Fra et faglig ståsted har kritikerne flere gode poeng. 
Statuen er ikke interessant nok. 
Den er klossete og klisjeaktig, som Gjelsvik så pent sa det. 
I tillegg fremstår den for meg som klumpete og gammeldags i både utforming og materialvalg. 
Bronseskulpturer er vi litt ferdig med. 

Etter å ha sett på skulpturen i en god time velger jeg likevel å være optimistisk på både Døsvig og Mæland sine vegne. 
Jeg har jo så lyst å elske denne kule og urbane skateren. 

Jeg tar en siste titt. 
Nei. 
Det går ikke. 
Men ideen og viljen er god fra Mæland og Døsvig sin side. 

Optimismen river derfor fremdeles i meg på vei hjem. 
Jeg tenker også på Gjelsviks uttalelse om Mæland som en som smisker for de rike. 
Hvis Gjelsvik har rett, blir jeg fristet til pent å rekke opp hånden og spørre «Lobbykunstner Mæland» og «Onkel Skrue-Døsvig»: 
Kanskje vi kan få penger til en ny? 
