Bare nesten renset
Nationaltheatret gir oss rå sex, ren kjærlighet og blodig lemlestelse. 
Likevel lykkes de ikke å sende publikum gjennom Sarah Kanes renselse. 

Sarah Kane skrev Renset ett år før hun tok sitt eget liv 28 år gammel på Kings College Hospital i London. 
Da hadde hun gjennom flere år skaket opp det britiske teatermiljøet med sine rå stykker, der eksplisitt vold utgjør en stor del av sceneanvisningene. 
I Renset blir hender og føtter amputert rett foran nesa til publikum. 

Det onaneres, kastes opp og elskes uten kjærlighet. 
Men Renset er ikke bare realistisk teater. 
Det er også absurd. 
I teksten blir de avkappede lemmene hentet av rotter, som bærer dem vekk fra scenen. 
Blomster gror opp fra scenegulvet. 

Åstedet for grusomhetene er intet sykehus: 
Det er et universitet. 
Her blir et knippe mennesker blir torturert, avkledd og ydmyket av torturisten Tinker. 

Hvem er Tinker? 
En Josef Mengele? 
En abstrakt tanke? 
En dealer? 
En lege? 
Heldigvis lar Oskaras Korsunovas tolkningen stå åpen. 
Men resten av forestillingen veksler mellom å være overtydelig og energifattig. 

Les anmeldelsene av Korsunovas tidligere forestillinger: 

Skrevet i forelskelse 

Jeg skal innrømme at jeg hadde store forventninger. 
Regissøren sammenligner i programmet Sarah Kanes univers med frykten for det abnormale i Nazi-Tyskland. 

Renset kan fint tolkes slik, men for meg blir det litt banalt. 
Når det elskende paret Rod og Carl først forplikter seg til hverandre på torturistens benk, er det ikke nødvendigvis et apropos til Josef Mengele. 
Det kan like gjerne handle om kjærlighetens kår i HIV-epidemiens tidsalder. 
Eller det mer filosofiske spørsmålet: 
Er kjærligheten noe som må velges? 

Da Kane skrev stykket, fortalte hun dramatikerkollega Mark Ravenhill at hun var forelsket. 
Renset er altså skrevet med ærlighet og i kjærlighet. 

Vold på sparebluss 

Nationaltheatret har advart om besvimende publikummere i London, og gitt forestillingen 18-årsgrense. 
Men det er mye av den ekspressive volden som ikke egentlig berører. 
Det er som om alt er litt på sparebluss. 

Når karakterene bankes til blods, blir det gjort med noen lys- og lydeffekter som om det var en transportetappe. 
Også skuespillerne spiller på sparebluss. 
Det hjelper heller ikke på energinivået at stykket er fortalt i tablåer, med bibelsitater i gotisk skrift som brudd mellom scenene. 

En svært god Kristin Grue 

De beste scenene er de som er helt nedpå. 
For eksempel Graces (Birgitte Larsen) lette samtaler med pasienten Robin (Jonas Strand Gravli). 
En pause fra mørket for henne, en åpenbaring for ham. 
Når Robin senere ydmykes til å spise opp alle konfektsjokoladene han har spart til henne, er det vondere enn amputasjonene. 
Men det er Kristin Grue, som torturistens stripper, som gjør sterkest inntrykk. 

Hun ser på Tinker som en slags vei ut, men resignasjonen overskygger alltid håpet. 
Det er langt mer smerte i hennes orgasme enn når Carl får et balltre opp i anus. 

Store tanker, middels teater 

Korsunovas har laget en estetisk forestilling der Åsmund Bøes videografikk glir friksjonsfritt gjennom kvelden. 
Vakkert? 
Joda, men først og fremst overtydelig. 

Teamet bak Renset har gjort et ballespark av et stykke til en middels kveld i teatret. 
