Cally på Det Norske:Når ambisjonene overgår talentet 

Drivende forestilling om teatersjefen som aldri får sitt portrett på veggen. 

På Kvinnedagen 8. mars (av alle dager) gikk teppet opp for et velskrevet og velspilt drama om Det Norske Teatrets eneste kvinnelige sjef, Cally Monrad. 
Hun var nazist og ble innsatt i stillingen av Vidkun Quisling i 1942. 

Hun var overspent og selvsentrert, med et kolossalt selvbilde. 
Monrad «bedrev ord» om klukkende bekker, høstløv, den norske bonden og nynorsk (når det passet), og følte seg kallet til å redde teateret og urspråket. 

Publikum flyktet fra de nazifiserte teatrene, og dilettantene, som Cally Monrad, og noen dramatikere og komponister som ellers aldri ville fått tilgang, flyttet inn. 
Skuespillerinner ble beordret til Terbovens selskaper på Skaugum. 
«Jeg går ikke i selskaper der vertskapet ikke er til stede,» skal Aase Bye ha sagt. 

Patriotiske skuespillere saboterte nazistykker på alle tenkelige og utenkelige måter; fjernet åreknuter, tok parafin for å få diaré, sprengte kuppelen på National, flyktet til Sverige. 
Etter skuespillerstreiken i 1941, skrev en sveitsisk avis: 
«Norske skuespillere viser Hitler vinterveien». 
Cally Monrad ble teatersjef. 

Ingen apologi 

Det er mot denne bakgrunnen man må se på Monrad og hennes valg, og det har dramatikeren Ruth Lillegraven gjort. 
Hun har ikke forskjønnet henne, stykket er ingen apologi, men en avkledning av et menneske med større ambisjoner og forførelsesevner enn talent. 

Hennes venn og beundrer Bjørn Bjørnson, teatersjef på National, der hun debuterte og fikk roller som ikke tilkom henne, ble så oppbrakt over Monrads politiske valg at han krevde en gave tilbake: et skrivebord som hadde tilhørt faren, Bjørnstjerne. 

Monrads ettermæle forteller at hun ikke reddet noen ting, men raskt ble glemt. 
Nå er hun hentet frem igjen og opp i det rampelyset hun alltid søkte. 
Hun ville «bli til noe», og det ble hun. 
Omstridt og utskjelt, en kulturpersonlighet og glamorøs kjendis i sin tid, beundret for sin personlige og moderne romansesang. 

Men Monrad bedrev toneproduksjon fremfor innsiktsfull tekstbehandling, fulgte ikke komponistenes intensjoner eller notasjoner, og valgte nok også til dels feil repertoar (Carmen) på operascenen. 

Slangen Petju 

I hennes tid sto Det Norske og andre institusjonsteatre tomme. 
Etter krigen ble hun stilt for retten og dømt for NS-medlemskap, men ikke for å ha vært teatersjef. 
I retten unnskyldte hun seg med at hun egentlig ikke var klar over at det var krig. 

Nå var det jo også slik at slangen Petju hadde tatt bolig i Callys hjerne fra hun var barn i Valdres, og den var neppe en behagelig gjest. 
Da hun var lykkelig, lykkelig, lykkelig, i det siste av sine fire ekteskap (da med en dansk spiritist), forfattet hun Norges første okkulte roman – egentlig en selvbiografi – om Petju. 
Hun skrev også dikt og leste dem høystemt, slik hun også «fremsa» romanser. 
Et lydklipp med «fjellene selv roper langt hurra!» illustrerer utmerket. 

Bredspektret Raustøl 

Ingeborg Sundrehagen Raustøl har et stort register som sanger og skuespiller. 
Hun er skapt til Cally-rollen, og gjør maksimalt ut av den. 
Hennes «Heidenröslein» er et blinkskudd av en romanseparodi, men helt innafor, ikke Foster-Jenkins. 

På et øyeblikk skifter Raustøl fra ung og naiv til ond og utkrøpen, og hun har adskillig kommenterende humor på Cally i morsrollen – hun som forlater fire menn og barn (tre av fire levde opp) når det passer en dag. 
Raustøl selv er vakker og har sterk utstråling, og hun vet å spille på både uskyld, sex og manglende hemninger, så vel som på ambisjon og egoisme, og en god dæsj galskap. 

Rundt seg har hun tre menn i mange roller – Espen Reboli Bjerke, Petter Winther og Eivin Nilsen Salthe – som alle kaster lys over Monrads skjebne i forskjellige livsfaser. 
Winther imponerer også som hennes akkompagnatør. 

Cally Monrads ambisjon om å få sitt portrett på veggen som alle andre teatersjefer, blir aldri innfridd, selv om hennes skjebne har fått liv på Scene 3. 
Regissør Maren E Bjørseth har laget en strømlinjet og drivende forestilling. 
