Skår i turgleden
Se for deg at deltakerne i «Ingen grenser» må begynne å stemme ut hverandre. 
Dersom du sliter med å forestille deg det unorske scenariet, kan du se «Til toppen av Norge». 

TV: 
Tommy vil bare på ferie. 
Marthe vil på tur med bestefar for å bli bedre kjent. 
Anneline har en sjukdom som gjør at hun ser dårlig og kan bli blind. 
Hun vil se verden mens hun kan. 
Herman har vært rusmisbruker og vil på tur med søstera for å finne styrke. 

Ligner «Ingen grenser» 
Dette er noen av deltakerne som i kveld legger i vei ut i norsk natur i realityserien «Til toppen av Norge» på TV 2. 
Alt under ledelse av turdronning Cecilie Skog. 
En serie som gjør at man kan mistenke at noen har lurt på hvordan de skal komme på en idé like god som «Ingen grenser». 
Deres idé ble å lage noe liknende. 

Friluftskjendis 
De valgte også en populær friluftskjendis til programleder. 
Det funker bra, Skog er søt og ujålete. 
Men i stedet for deltakere med fysisk handikap, har de funnet deltakere med ulike motivasjonsgrunner til at de har så ustyrtelig lyst til å padle, klatre og vandre. 
Og i stedet for at alle skal hjelpe hverandre i mål, er dette en konkurranse. 
Én skal ut hver gang til bare én vinner ender opp på Galdhøpiggen. 

Formidabel casting 
Den første vrien, altså at de har valgt deltakere ut fra motivasjon, funker overmåte godt takket være en formidabel casting. 
Her er varme, spennende mennesker som alternative Heidi som vil føle kontakt med elementet jord, og gjerne klemmer trær. 
At hun stiller med trillekoffert, viser hvor deilig forskjell det er fra treningsfanatikerne i «71 grader nord». 
Så er det heller ikke voldsomme utfordringene de får her. 
Den første er å gå sju kilometer. 

Ødelegger Men konkurransen ødelegger alt. 
For akkurat når vi alle har det som mest hyggelig alle sammen, så må plutselig en deltaker velge en annen til duell og så må én ut. 
Det skurrer når en av de sprekeste anslår å ha fair sjans til å slå eksrusmisbruker Herman eller synshemmede Anneline i konkurranse. 
Slik ender det som starter som en kjempekoselig telttur som scene i «Fluenes herre». 
Redd deg sjøl, kast en svakere på turbålet, liksom. 

Hva med lagånd? 
Ingen ville likt «Heia Tufte» om det ikke handlet om lagspill fra start til slutt. 
Vi mistenker at dette vil tape underholdningsverdi etterhvert som deltagerne blir færre, det blir færre historier å følge, og alt vi står igjen med er folk som padler og trasker. 
Bare for å ende opp mutters aleine på et fjell. 
