Tvetydig roman med underfundig humor
I den pågående krigen mellom kunst og virkelighet bidrar Vigdis Hjorth med en vittig og lett satirisk roman. 

Høstens roman fra Vigdis Hjorth, «Lærerinnens sang», har fått blandet mottakelse fra kritikerhold. 
Det er gått to år siden hennes forrige bok, «Arv og miljø», kom ut. 
I fjor kom motsvaret fra søsteren Helga Hjorth i form av romanen «Fri vilje». 

Flere enn meg har nok ventet i spenning på hvordan Hjorth vil håndtere situasjonen. 
Vil hun skrive en giftig roman om en advokatsøster? 
Vil hun angre sine synder og be om unnskyldning i romans form? 

Eller vil hun late som ingenting og fortsette som før? 

«Lærerinnens sang» er en snedig løsning på flere problemstillinger som debatten har reist. 

I fiksjons form leker Hjorth her med ulike tema som har rast i mediene i lang tid, uten å verken forsvare, forklare eller utdype noe som helst. 

«Lærerinnens sang» er mer teoretisk og abstrakt enn «Arv og miljø», og tilhører den siden av Hjorths forfatterskap som tester ut og analyserer problemstillinger. 

Dette i motsetning til de febrile, besettende romanene der «Arv og miljø» hører hjemme, sammen med den enda mer besettende «Om bare» fra 2001. 

Hjorth skriver om kunst og krig med en viss klang av selvbiografiske elementer, men fortettet og vridd slik gode forfattere gjør. 

Hovedpersonen i «Lærerinnens sang» er den 57 år gamle kunsthøyskolelæreren Lotte Bøk, som underviser i Berthold Brechts dramatiske verker. 

Hun er meget godt fornøyd med sin innlevende og dramatiserende undervisningsmetode. 
Det hun derimot ikke er fornøyd med er studentene, spesielt deres mobilbruk og lite engasjerende oppførsel under forelesningene. 

Hjorth har valgt å fortelle om Bøk i tredje person. 
Fortellerstemmen har en munter, nesten slentrende stil. 

Det signaliserer en humoristisk distanse til Bøks refleksjoner og kvaler rundt livet, undervisningen, og alt som ellers vederfares henne i løpet av romanens handlingsforløp på noen uker. 

Lotte Bøk blir rystet ut av komfortsonen av studenten Tage Bast. 
Han er i gang med et kunstprosjekt, en slags reality-dokumentar rundt problemstillingen rundt forholdet mellom liv og undervisning, eller liv og lære som det heter. 

Prosjektet setter i gang en identitetskrise hos Lotte Bøk, som bare lar seg dempe av hyppige skogsturer. 
Satiren er såpass neddempet at Bøk aldri blir en karikatur på en intellektuell kvinne med korrekt moralsk samvittighet. 

Moralismen fra virkelighetsdebatten er elegant bakt inn i Bøks forelesninger om Brecht. 

Boken byr på interessante refleksjoner rundt krig som unntakstilstand, og vi får gjengitt innholdet i forelesningene underveis. 

Interessant nok er det i vurderingen av disse forelesningene at kritikken spriker mest. 
Ingunn Økland i Aftenposten mener de er dårlige, mens Erik Bjerck Hagen i Morgenbladet mener de er noe av det beste i boken. 

Spriket i kvalitetsvurderingen får frem det som synes å være romanens hovedpoeng; nemlig at vi vurderer og oppfatter ting avhengig av sammenhengen den står i, hva man forventer å se, og vårt eget ståsted. 

En litteraturprofessor leser med andre briller enn en journalist. 

Plottet i «Lærerinnens sang» er bygget ganske tydelig rundt denne tematikken. 

For Vigdis Hjorth må det ha vært en selsom opplevelse å erfare hvordan elementer fra forrige bok ble satt i en ny kontekst og brukt i krigen mellom kunst og virkelighet. 

Lest med satirebriller på, er «Lærerinnens sang» et intelligent og tvetydig tilsvar i debatten rundt forrige bok og en av høstens mest underfundige romaner. 
