Kongen av unødvendige dobbeltalbum
Ryan Adams klarer rett og slett ikke å begrense seg. 

ALBUM: 
Ryan Adams (36) er det siste tiåret mest kjent for å lage altfor mange plater — som bare unntaksvis kan måle seg med nivået på hans glimrende solodebut «Heartbreaker» i 2000. 

Etter hele tre plater i 2005, med countryalbumet «Jacksonville City Lights» som bestenotering, kom helt brukbare «Easy Tiger» i 2007 og skuffende «Cardinology» i 2008. 

Skriver og skriver låter Den tidligere frontfiguren i americana-bandet Whiskeytown skal ha kuttet ut både dop og alkohol i 2006, og det kan være grunnen til at han tilsynelatende ikke har stort andre ting å gjøre enn å skrive låter. 

De 21 låtene på «III/IV» stammer fra seks måneder i studio i forkant av «Cardinology», der han skal ha spilt inn 60 låter. 

Materialet er altså nytt, men ikke ferskt. 

Dessverre virker det som om det er mer oppsop enn at han har gjemt unna gode sanger. 
Det skal også finnes andre album som er gitt ut i mindre opplag. 
Har han hatt behov for å tømme seg igjen, som i 2005? 

Doptema Folk som er ferdig med dop er som regel opptatt av å skrive om det — og om sitt nye liv. 

Hvordan det føles gir han kanskje uttrykk for i åpningslåten «Breakdown Into The Resolve». 

Den åpner slik: 
«Hi! 
Hello! 
It's me again/Don't worry, I'll talk slow/So, you probably heard 
I went away/Where do we start, oh I know/From the breakdown into the fall/The breakdown, another black hole» («Blackhole» er for øvrig tittelen på enda et ikke utgitt album som i følge nettsteder nå skal ligge klart for lansering). 

Twitter Fjorårets Twitter-melding «George Strait is AWESOME!!!! 
And my word talk about tasteful pedal steel. 
Makes me wish i was playing music like that again.» kunne vært et varsel om at vi kunne forvente noe i nærheten av et countryalbum (Strait er sammen med Alan Jackson den fremste fanebæreren for tradisjonell country). 

Men i stedet er «III/IV» blitt enda et album med ganske kjønnsløs og anonym rock — og av og til punk — med et og annet hederlig lyspunkt. 
Er det lov å savne trubaduren Ryan Adams? 

Uredigert 
Jeg har aldri skjønt vitsen med å skrive og skrive — og gi ut absolutt alt. 

Redigering har vært en mangelsykdom hos Adams i mange år, og «III/IV» er ikke noe unntak. 

Antallet låter (21) kunne godt vært halvert og «III/IV» kunne blitt et enkelt album i stedet for å overfore med to. 

Og fortsatt er det de litt såre og melodiøse balladene som er best, slik vi kjenner dem fra blant andre «Heartbreaker», «Demolition», «Love Is Hell»1 og 2 og «Easy Tiger». 
Men de er for få. 

Fengende pop 
I denne gata ligger også «Death And Rats» helt på tampen, en låt som, tittelen til tross, er blant høydepunktene på et album som altfor sjelden gir grunn til ettertanke. 

Til tross for hederlige unntak som pop-fengende «Ultraviolet Light», «Typecast» og «Kisses Start Wars», pøses det i stor grad på med gitarer (særlig signert Neal Casal) og trøkk — slik vi kjenner Adams fra bunnoteringa «Rock N Roll» i 2003. 

Det låter til tider litt som Crazy Horse, men uten Neil Youngs tilstedeværelse og låtteft. 

Men Norah Jones korer. 
Det er da noe. 
