Nostalgi med energi
Iron Maiden ser seg utelukkende tilbake. 
Men de er noen særs velopplagte veteraner. 

Koengen, Bergenhus festning 

Publikum: 
Ca. 17 500 (nesten fullt) 

Aktuelt album: 
«The Final Frontier» 

Iron Maiden har det fremdeles moro, enten trass i eller på grunn av at de i denne omgangen gangen reiser rundt med en forestilling som er en konsekvent øvelse i å stille klokken tilbake. 

Showet de tar med til Bergen er så å si identisk med det de i sin tid spilte i kjølvannet av det siste klassiske albumet deres, «Seventh Son Of A Seventh Son» (1988). 

Bare en «nyere» låt har fått sneket seg inn på repertoaret. 
Og den er fra 1992. 

Men de hopper inn på scenen som en liten eksplosjon, i «Moonchild». 
Den fascinerende mangtsysleren Bruce Dickinson i front, selvsagt. 
Men også resten av bandet er preget av en energi ingen andre hardrockband av deres generasjon vil kunne vise til, og som er glitrende reklame for moderat livsførsel og de britiske pubenes konservative åpningstider. 

Frontlinjen, de tre gitaristene og bassist Steve Harris, er kledd i «metalbunaden» som først ble perfeksjonert på 1980-tallet, blant andre av Iron Maiden, og aldri har vært uaktuell siden: 
Trange svarte jeans eller knebukser, patronbelter, sure hvite joggesko, T-skjorter uten ermer. 
Dave Murray og Janick Gers stiller endog i Iron Maiden T-skjorter (de kostet tre hundre spenn i merchboden). 
Trommisen Nicko McBrain er kledd for varmere arbeid, og pumper basstrommer og hi-hat barbeint. 

Dickinson er et funn av en frontmann, og kan minne om den unge Jahn Teigen. 
Han er både operafantom og gymnasiast, absurd energisk, høyt og lavt. 
Mellom løpeturene liker han å posisjonere seg bak trommesettet, hvorfra han kan orkestrere begivenhetene og publikum. 
Bandsjef Harris følger vokalen hans som en skygge. 
Han synger tekstene ut i luften, som for å understreke eierskapet til musikken. 

Kubjelleklassikeren «Can I Play With Madness?» er låt nummer to, etterfulgt av «The Prisoner». 
Murray brenner av en av sine Richie Blackmore-raske soloer. 
«2 Minutes 
To Midnight» minner oss om at Iron Maiden i sin tid var et undergrunnsband, og fant opp noe helt nytt: 
Et usannsynlig amalgam av aggressiv punk og snirklete progrock. 
Harris retter bassen som et maskingevær mot publikum, og hele Koengen hopper. 
Den utagerende Gers slenger venstrebeinet sidelengs opp på en høy monitor, og stirrer opp i den store lysriggen mens han spiller solo, tilsynelatende i frykt for at den skal falle i hodet på ham. 

«The Trooper» blir et tidlig høydepunkt. 
Dickinson har litt hastverk i fraseringene, og veiver med to møkkete, fillete engelske flagg, gjennomboret av «kulehull», før han elegant kaster dem ut på scenens høyreside. 

Gers harver vindmølleakkorder i «The Number Of The Beast». 
I bandets første langstrakte metalepos, «Phantom Of The Opera», spiller Harris en bassgang så kompleks at den praktisk talt er en solo. 
Dickinson står bak trommene igjen, og maner frem flammer med fingrene à la «Tim the Enchanter» i «Monty Python og ridderne av det runde bord». 
Alle de tre gitaristene – Adrian Smith er den tredje – spiller de avsluttende Thin Lizzy- og Wishbone Ash-aktige gitarharmoniene. 

«Run To The Hills» er Iron Maiden destillert: 
Den krigersk galopperende rytmeseksjonen, Dickinsons isnende Ian Gillan-skrik. 
Bandets maskot, «Eddie», dukker opp – ikke for første gang, ikke for siste – i yankeemundur, med en blodig korde og en pil gjennom hatten. 
Refrenget i «Wasted Years» er en forkledd powerballade. 

Dickinson kler seg opp som Grev Dracula i «Seventh Son Of A Seventh Son», og hygger seg med sangens latterlige narrativ («so it shall be written!»). 
Det lange instrumentalpartiet er bandet på sitt mest sofistikerte. 
Den eneste sangen skrevet etter 1988, «Fear Of The Dark» fra 1992, kan skilte med utallige takt- og temposkifter, noe som imidlertid ikke forhindrer utstrakt headbanging. 

«Sanctuary», nok en punklåt, blir køddet litt bort helt til sist, men «The Evil That Men Do» og spesielt «Aces High» – sistnevnte innledet av Winston Churchills «We shall fight them on the beaches …»-tale – summerer opp kjernen i bandets virksomhet: 

Iron Maiden er i sine hjerters hjerter en gjeng nostalgikere. 
Seks briter som aldri helt kom over at imperiet glapp, og som i motsetning til sine foreldre i «the greatest generation» aldri fikk en krig å bryne seg på. 
De måtte ut og lage leven på verdens konsertscener i stedet. 
Bedre det, vil de fleste mene. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
