American Pudding-kliss
Forferdelig amerikansk komedie om verdens rareste familie som kommer sammen til verdens rareste bryllup og gjør verdens rareste ting mens de fniser som en krinolinehekler i en asbest-fyrt, jeg mener absint-fyrt bohem-orgie. 

The big wedding 

USA. 
2013. 
1 time, 29 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Justin Zackham.Med: Robert De Niro, Katherine Heigl, Diane Keaton, Susan Sarandon, AmandaSeyfried, Ben Barnes, Robin Williams. 

Som trøst for de som ble fornærma da jeg kalte Trintignanti "Amour" for Schubert-kompost, vil jeg gjerne starte med dennemai-hyllesten av veteraner: 

Robert De Niro (f. 1943) likner på far min og Ole S. 
Nerheimog ser følgelig fantastisk ut med flagrende kunstnerhår og blidt svineblikk.Han innleder dagen med å snakke flytende cunnilingvistisk før frokost. 
DianeKeaton (f. 1946) er så stilfullt sminka at munkepuss-seksjonen i murerlauget vilapplaudere, og Susan Sarandon (f. 1946) framstår som ulastelig ildfull, såskulle noen få for seg at de vil legge ei pute et sted, så er det ikke overansiktet, men under rumpa. 

Folka er festfine og i farta, for Amanda Seyfried spillerung brud igjen, og hun skal giftes bort til brunsminka Ben Barnes som gjørtjeneste som overmenneskelig begava adoptivbarn fra Combulina eller noe. 
Hankan alt. 
Han kan kinesisk og nynorsk og snakker sikkert også Faremo, mensKeaton har beholdt sitt røffe, gamle "Førstekoneklubben"-form. 

Den trenger hun, for hun er skulptøren De Niros eks som måtjenestegjøre som eks-eks-hustru for ikke å sjokkere Bens biologiske mor, somga fra seg barnet sitt for at det skulle få det bedre i Amerika og følgelig eren moralsk overlegen skikkelse. 
Robin Williams mumler rødmusset som dansk pølseog bryllupspresterer nok en gang i Guds hus, Topher Grace har bebiglattsitcomtryne, Katherine Heigl er hormonelt kvinne-indignert og Seyfriedsdeltids-homofile Doris-mamma snakker slik katten vår piper når den kommer innfra regnet. 

Alle disse folka gjennomfører en feelgood-komedie som førstog fremst utmerker seg med stiv og militær metronom-rytmikk. 
Replikkene kommerpå samme måte som når folk presenterer seg i selskap – nå er det deg, og så erdet deg, og så er det deg osv. 
TV-seriene gjorde det der. 
Ingen stil. 
Ingeneleganse. 
Rett fram. 
Dessuten fniser rester av nypensjonert American Pie-humor,og filmen vil funke best for de som blir muntre av å forestille seg DianeKeatons ni timer lange buddhist-orgasmer. 

Norge er et rart satanistland der "Oh my God" bliroversatt med "Å for faen!" 
