Idris Elba er et lite lyspunkt i «Dark Tower»
Stephen Kings episke verk reduseres til en kompakt, heseblesende og middelmådig film. 

I New York strever Jake med å takle savnet etter sin døde far. 
På nettene hjemsøkes han av den samme marerittaktige drømmen. 
Samtidig rystes byen av en rekke jordskjelv. 

I en parallell, westernliknende verden jakter revolvermannen Roland på sortkledde Walter, mørkets og ondskapens fyrste, også han plassert i et eget univers. 

Da Jake begynner å forstå sammenhengen mellom drømmene og det som skjer rundt ham, finner han portalen som tar ham over til Rolands verden. 
Der blir han sentral både for revolvermannens jakt på Walter, og for Walters higen etter å rive universet i filler. 

Stephen Kings bokserie består av åtte bøker, inspirert av så vel 1970-tallets spagettiwestern som et dikt av den britiske 1800-tallspoeten Robert Browning. 
Filmen prøver ikke å favne alt. 
I stedet trekker den ut noen essenser og knar dem om til en egen historie. 
Med i dragsuget går nyanser og lag, og bokverkets originalitet reduseres til en middelmådig dystopi av typen det går tretten på dusinet av. 

Fire forfattere er inne på manussiden, og det merkes, blant annet på det hastig og overflatisk presenterte galleriet av personer og skapninger. 

Vi kommer tettest på Jake (Tom Taylor), som gjør en god jobb og er den eneste som får såpass av en bakgrunnshistorie at han blir psykologisk begripelig. 
Til gjengjeld utstyres han med en stefar så stereotyp at han synes skissert på et stykke mellomlagspapir, og en mor som ikke har annet å gjøre enn å se forgrått ut. 

Matthew McConaughey er dyktig nok til å gjøre Walter elegant og forførende farlig. 
Men han gis aldri noen motivasjon for sin kalde, ondsinnede ødeleggelseslyst. 
Dermed blir han en utvendig påstand som aldri blir farlig nok, eller interessant nok som hovedfiende. 

Den som legger en smule sjel og en klype humor til det ellers skjebnetunge materialet, er Idris Elba i rollen som Roland. 
Elba lar det hvile en stor ensomhet over skikkelsen, og samtidig en letthet, der den Clint Eastwood-inspirerte skarpskytter gis samuraiens hurtighet og eleganse. 
Likevel får heller ikke han kjøtt nok på beina til å fremstå med kompleksiteten som trengs for å gjøre ham til noe mer enn en visuelt fascinerende type. 

Dermed får heller ikke filmen hjerte og sjel. 
Den oppleves mer som en illustrert klassiker der ingrediensene presenteres og handlingen ruller og går, men så heseblesende og grunt fortalt at verken personer eller det som står på spill får noen betydning. 
