Filmanmeldelse:«Jupiter Ascending» 

Et fantastisk univers. 
En fantastisk klein historie. 

«JUPITER ASCENDING». 
USA. 
Regi: 
Andy Wachowski, Lana Wachowski. 
11 år. 
MED: 
Mila Kunis, Channing Tatum, Douglas Booth, Eddie Redmayne, Sean Bean, Terry Gilliam, James D'Arcy. 

En gang i verden skapte Wachowski-navnet kultstemning med sitt eksistensielle sci-fi-univers i «Matrix»-filmene. 
Visuelt er «Jupiter Ascending» like fenomenal; det er faktisk ikke måte på denne åpenbaringen av fremtidens grenseløse univers, dens kloder, den ulike skapninger - og selvfølgelig det vakre mennesket Mila Kunis, som går fra do-vasker til noe - til la oss si: langt mer opphøyd. 

Problemet er filmens syltynne historie. 
Som ikke er noe annet enn en litt komplisert jomfru-i-nød-reddes-av-ridder-i-rustning-greie. 
Det er riktignok ikke noen spøk rustning supermannen Channing Tatumer utstyrt med. 
Ikke på noe vis. 
Men filmens fortelling er så klein, så klein! 
Og dessuten langt fra enkelt å følge med på; her streves adskillig med å få historien til å passe til den vidløftige innpakningen. 

La gå: 
Den som er villig til å tolke, kan finne et svakt spor av sivilisasjonskritikk; kapitalismen er noe jævelskap. 
Universelt. 
Vvar det et par gram om utenforskap og aksept av fremmede skapninger, tro? 
Og dessuten er det jo vakkert å bli fortalt noe om at de sanne verdiene i livet ligger mye nærmere enn all verdens ære og berømmelse og rikdom. 
I familien, for eksempel. 

Men det virker bare så utrolig teit at man skal fraktes Melkeveien rundt, i mange ulike dimensjoner, for å bli fortalt noe slikt. 
I alle fall når historien er grunn som en minimal sølepytt. 

Altså: 
De som elsker den animerte filmverdens storslagne muligheter, bør absolutt få med seg denne. 
De som er mer interessert i film som sådan, kan trygt la være. 
