Ine Hoem med sterk søknad om «årets beste låt»
«When We Collide» topper moden albumdebut. 

ALBUM: 
Det er imponerende mange «flinke piker» i Norge for tida, i positiv forstand. 
Ine Hoem blir gjerne satt i jazzbåsen - godt hjulpet av en eksamen fra jazzlinja ved Institutt for musikk (NTNU) i 2009. 
Dessuten ble hun tidlig dratt med til jazzfestivalen i Molde av faren, forfatteren Edvard Hoem. 

Elektronika 
Men det har ikke satt varige spor. 
Og mens Hoems første band, Pelbo, hadde elementer av elektronika, jazz og rock, er solodebuten «Angerville» først og fremst et popalbum med mer svevende lydbilder. 

Du kan riktignok høre jazzelementer, men da i fraseringa mer enn i musikken. 

Ep 
Det mektige albumhøydepunktet «When We Collide» er eneste låt som er blitt med over fra ep-en «The Island» fra 2013. 
Et par andre kunne gått rett inn. 
Det er ikke noe å si på kvaliteten, og det er sikkert ikke er så mange som har fått med seg den. 

Men det betyr jo bare at du må oppsøke ep-en også. 

Mer sofistikert 
Det er noe både gammelmodig og modig over albumet. 

Hoem høres ut som en krysning av artister som Ane Brun, Thea Hjelmeland, Susanne Sundfør og Highasakite, og særlig i «When We Collide» - som resten av albumet arrangert av Hoem sjøl og produsent Kristoffer Bonsaksen. 
Låten er blitt mer sofistikert og organisk enn på den mer elektronika-infiserte ep-en, med mer markerte strykere. 

Den er riktignok gitt ut før, men i mitt hode er den nye versjonen årets beste norske låt så langt! 

Plan Andre høydepunkter er singelen «This Year» (som dere kan ha hørt i Plans kampanje mot barneekteskap), som handler om alt som skulle gjøres, men som aldri ble noe av («This was the year I would finish a book, I was going to live a bohemian life in Berlin» (...) «This was the year I would make it / but this became the year I was faking it / everything stays the same»), den søte kjærlighetslåta «Lost Lovers» om han kjekke som jobbet i plateforretningen og «The Letter» - der hun bruker stemmen for hva den er verdt. 

«Stay», strippet ned til Hoems piano og milde stemme og strykere, setter et vakkert punktum på et album som vokser seg sterkere for hver lytting. 
