Blues i skyggen av rase og klasse
BOK: 
Fascinerende thriller om afroamerikansk musikk og de hvites overgrep. 

Hari Kunzru: 
Hvite tårer. 
Roman. 
Oversatt av Stian Omland. 
299 sider. 
Cappelen Damm. 

Innledningsvis virker den femte romanen til prisbelønte, New York-bosatte Hari Kunzru (født 1969 i London, med britisk mor og indisk far) som en passe kul, samtidsrealistisk rapport om to musikknerder i tjueåra. 
Jeg-fortelleren Seth er en sky, fattig einstøing som vandrer rundt i New York og tar opp lyder på gatenivå. 
Så møter han Carter, freakersønnen til en mangemilliardær. 
Deres felles interesse for svart musikk, særlig blues, altså afroamerikansk slavemusikk av eldre årgang, gjør at de etablerer et musikkstudio for å produsere plater. 

Snart endrer perspektivet og tonen seg. 
Vi jages videre gjennom en røff tekst med klang av thriller og grøsser, full av kriminalistisk spenning, magiske elementer og politisk-sosiale svingslag. 
Det relativt enkle blir uklart, komplisert og mangetydig, ulike tidsplan krysses, grensen mellom levende og døde forrykkes, en ny jeg-forteller griper ordet, individuell lidelse her og nå koples til en blytung historisk arv der en hvit herskerklasse ikke bare utbyttet, men myrdet fattige svarte uten å bli straffet for det. 
Musikkromanen blir en original og passe innfløkt studie av det rase- og klassedelte USA på sitt mest markante og voldelige. 

Den viktigste enkeltepisoden i teksten inntreffer i Washington Square da Seth får øye på en eldre, svart sjakkspiller og tar opp bluessangen hans i det skjulte. 
Carter blir så fascinert av det han hører at han poster opptaket på nettet som en gjenoppdaget innspilling av bluesgitaristen Charlie Shaw. 
Miksen hans blir en sensasjon blant platesamlere og synes å åpne for store profittmuligheter. 

De to kameratene tror de har brukt et fiktivt kunstnernavn, men får vite at Charlie Shaw faktisk har levd i virkeligheten. 
Det innebærer at Seth legger ut på to strabasiøse pilegrimsturer til Mississippi, det svarteste bluesland, i håp om å skaffe seg faktisk kunnskap om eller musikalske spor etter den virkelige Charlie Shaw. 
Først drar jeg-fortelleren sammen med heroinisten og platesamleren Chester Bly, siden med Leonie Wallace, storesøsteren til Carter. 

Sistnevnte blir med på Mississippi-turen fordi Carter er blitt overfalt i Bronx, ligger i respirator og trolig aldri vil våkne fra komaen igjen. 
Siden Seth har mistanke om at tragedien har noe å gjøre med Charlie Shaw, lar hun seg nølende overtale til å bli med den tafatte, anspente Seth på hans famlende etterforskerferd inn i mørkets hjerte – med katastrofale følger, viser det seg. 

For alle de hvite hovedaktørene knyttet til mysteriet omkring den legendariske, svarte bluesgitaristen, blir på et eller annet vis ofre for krefter de ikke makter å mestre. 
Mord, medienes forfall, pengemaktens moralske misære, politivold, entusiastiske platesamlere som slutter med hobbyen sin, en uryddig verden av kunstnere og kuratorer, rikfolk som opplever dramatiske rystelser i sine liv – det meste synes å springe ut av rase- og klasserelaterte forhold. 
Fortida fargelegger samtida, de hvites utilbørlige annektering av svart kultur avsløres, fattigdom er ikke bare noe som hører tidligere tider til, hevn over den sosiale uretten som skapte Wallace-familiens enorme rikdom, ser ut til å finne sted. 

Det fins en vill og voldsom kraft i deler av denne heftig pulserende, komplekse romanen. 
I en surrealistisk-hallusinerende monolog kommer omsider de døde til orde for at de svartes gjennomlevde versjon av historien ikke skal glemmes. 
Bluestoner river og røsker. 
Musikknerdenes nærsynte vinylentusiasme og kulturelle røveri avtegner seg. 
Angst og forfølgelsesvanvidd overtar. 
Det røkes dop og pules og hyperventileres og lides, før et galgenhumoristisk, desperat «ha ha ha ha» bokstavelig talt strekker seg over nesten tre boksider. 

Alt er ikke like lett å ta innover seg og fatte når spøkelsesaktige, magisk-okkulte fenomener invaderer den hardkokte realismen, teksten pendler mellom forskjellige tidsplan, varslingssignalet «Graveyard Blues» forplanter seg, og perspektivet endres underveis.. 

Men teksten er tett, dristig, krass og utfordrende i all sin dunkle, energiske annerledeshet og virker å være glimrende oversatt. 
