Bokanmeldelse:Charles Jackson: 
«Forspilte dager» 

Den 70 år gamle klassikeren «Forspilte dager» er et nådeløst portrett av en alkoholiker – og en rystende skildring av tidenes fyllekule. 

«The Lost Weekend» (1944) – som lå til grunn for Billy Wilders Oscar-vinnende film (1945) og som utkom på norsk alt i 1946 – er nå gjenutgitt i ny, norsk språkdrakt. 

«Forspilte dager» er et gripende dypdykk i alkoholikerens psyke. 
Selvforakten. 
Løgnene. 
Fornedrelsen. 
Knepene. 

Romanen handler om Don Birnams fem døgns fyllekule hos sin bror en gang på 1930-tallet. 

Don drikker – i skjul – hjemme hos broren. 
Han oppsøker barer og kneiper. 
Desperat raver han rundt på Manhattan på jakt etter enda en drink. 

Han er ingen boms. 
Nei, Don er en kultivert, sjarmerende, reflektert mann. 
Han siterer Shakespeare. 
Han barberer seg. 
Han går i dress. 
Alt for å opprettholde fasaden. 

Men fylla har skylda: 
Don tisser på seg, han stjeler en veske, han blir kastet ut fra barer, han fornedrer seg selv. 

En scene fra spritbutikken, der han gjør alt for ikke å virke for ivrig etter å kjøpe billigste merke, sier alt om selvbedraget. 

Mer enn språket og mer enn handlingen lar jeg meg imponere av Charles Jacksons innsikt i alkoholikerens selvbilde og psyke. 
Ikke så rart: 
Alkoholikeren Jackson visste så altfor godt hva han skrev om. 
Ja, mange regner romanen som en fordekt selvbiografi. 
Forfatteren døde av piller og alkohol i 1968. 

Bjørn Alex Herrman har gitt boken en god, norsk språkdrakt som både ivaretar fortellerstemmens lett gammelmodige toneleie samtidig som teksten føles moderne. 

Bøker bedømmes for sitt innhold. 
Men la meg også berømme det kresne forlaget Pelikanen for bokens utforming. 
Omslag, rygg, for- og baksats og ikke minst typografien vitner om respekt for Boken med stor B. 

Der hvor bransjestandarden tilsier 37 satslinjer per side, reduserer bokens grafiske formgiver Yngve Knausgård linjetallet til 29. 
Det gir luftige, delikate boksider. 
Papirbøker produseres nødvendigvis industrielt, men her er et eksempel på en bok der forlaget har lagt vekt på papirbokens kvalitet også som grafisk uttrykk. 

I et klokt og informativt forord karakteriserer psykiater Finn Skårderud romanen som «Antabus mellom to permer». 

En treffende oppsummering. 
