Her
Teknologiens iboende ensomhet. 

Det er mulig å se tegn i tiden, i vårt eget samfunn, på det Spike Jonze tar til det ekstreme i den romantiske science fiction-filmen Her. 

Når teknologien gjør menneskelig kommunikasjon lettere, og i noen tilfeller overflødig, velger noen å trekke seg tilbake i stedet for å møte et annet menneskelig ansikt. 

Joaquin Phoenix spiller Theodore Twombly. 
En asosial mann hvis jobb er å forfatte personlige brev for mennesker som ikke ønsker å ta del i sitt eget følelsesliv. 

Dag ut og dag inn sitter han foran den stemmestyrte datamaskinen på det futuristiske IKEA-kontoret sitt og dikterer dypt intime tekster på oppdrag. 
I løpet åtte år har han produsert tusenvis av brev; kjærlighetserklæringer, lykkønskninger til bryllup og dåp, brev fra stolte foreldre til barn som har bestått eksamen. 

En brusende forelskelse 

Etter ett år med egen sin egen ensomhet, etter at Theodore og Catherine (Rooney Mara) bestemte seg for å skille seg, installerer han et nytt operativsystem. 

Det første selvbevisste operativsystemet. 
Med en egen stemme (Scarlett Johansson), med eget humør, med en egen personlighet og med et selvvalgt navn – Samantha. 
Han blir forelsket. 

Hvordan kan et menneske dedikere sine sterkeste følelser til noe som ikke eksisterer, utenfor uendelige rekker av 0- og 1-tall? 
Her nærmer seg tematikken på et befriende fordomsfritt vis. 

Regissør Jonze, sammen fotografen Hoyte van Hoytema, maler et fremtidens Los Angeles med duse pastellfarger i paljetten. 
Med stemmestyrte datamaskiner, integrert inn i mobiltelefoner og små øreplugger, skildrer han på overflaten en troverdig teknoutopi. 

Men bak den velpolerte fasaden til filmen 
Her lurer en menneskelig dystopi. 

Når teknologien blir en unnskyldning, en flukt, fra livet på utensiden av hjemmets fire vegger, blir omverdenen i 2014 bekymret. 
I den futuristiske verdenen filmen 
Her skildrer har det gått så langt at det å ta med sin virtuelle kjæreste på en dobbeltdate er akseptert. 

Ensom omgitt av andre 

Jonze bruker godt de absurde situasjonene til å fremheve kontrastene mellom våre digitale liv og Theodores, som når den virtuelle Samantha hyrer ei kvinne av kjøtt og blod fra et selskap som spesialiserer seg på menneske/operativsystem-forhold. 

Selve teknologien som gjennomsyrer fremtidsbyen Los Angeles forklares ikke i Her. 
Det behøver ikke Jonze, han vet at han kan skape troverdigheten som trengs ved å ha kontroll på detaljene. 
Som at Theodore bruker bevegelseskontrollere til å styre spillene hjemme. 
Berøringsflater finnes ikke lenger bare på mobiltelefonen, men også på bordflaten foran tv-en og datamaskinene. 

Den sømløse opplevelsen av futuristiske datasystemer gjør livene tilsynelatende enkle. 

Men i tillegg til alle de teknologiske detaljene viser Jonze en hovedperson rammet av ensomhetens brutale melankoli. 

En natt han søker gjennom praterom for single med stemmen, med en håndfri øreplugg, møter han raskt et annet menneske. 
Et annet menneske som også lever i en virtuell fantasi. 

Sterkt av Joaquin Phoenix 

Phoenix' sønderknuste hjerte er vondt å bevitne, selv om skilsmissen han gjennomgår er gjensidig. 
Han spiller sterkt. 
Å se ham finne seg til rette i roller så ulike som Walk the Line, The Master, og nå 
Her er intet annet enn imponerende. 

Alle som har vært forelsket, elsket og mistet igjen, vil overøse ham med sine egne erfaringer. 
Derfor er det også ekstra nedslående å oppleve at mange menneskene i Jonze sitt filmunivers ikke vet hva de skal gjøre for å møte verdenen utenfor smarttelefonens fire kanter. 

I første rekke er dette en science fiction-film, men som med alle gode filmer i denne sjangeren fanger fortellingen opp ett ekko av sin egen samtid. 

På ypperligvis skildrer Spikes Jones sitt eget varsko om hvordan mobiltelefoner, sosiale medier og smarte systemer endrer premisset for sosial og fysisk kontakt mellom mennesker. 
At Theodore – og de andre menneskene i filmen – ikke ser hverandre, er en advarsel til vår felles digitale fremtid. 
