Bokanmeldelse:Unni Lindell: 
«Mørkemannen» 

Høstens kriminalroman fra Unni Lindell lever opp til sin tittel og til forfatterens ry. 
Den er både mørk, angstfylt, komplisert og spennende. 

Denne anmeldelsen ble først publisert i VGs papirutgave 26. august 2008. 

En kvinne i 50-årene blir en vakker sommerdag skjøvet ut fra balkongen sin i syvende etasje på Stovner i Oslo. 
Samtidig føler en ung, polsk pike seg utsatt for en kikker på campingplassen der hun har sommerjobb. 
Disse to tilsynelatende atskilte begivenhetene viser seg selvfølgelig å henge sammen, når vår gamle venn Cato Isaksen begynner å etterforske drapet på Stovner. 

«Mørkemannen » inneholder en svært detaljrik intrige, som både omfatter et ganske stort persongalleri, flere parallelle handlingsløp og ikke minst et tidsperspektiv som strekker seg over 35 år. 
En vanskelig og sterk familiehistorie over flere slektsledd og i to land forteller om voldsomme skjebner, løgn, hemmeligheter, overgrep, bedrag og død. 

Som så ofte når det gjelder Lindells krimbøker er det psykologiske motiver og følelsesmessige årsaker som ligger bak de kriminelle handlingene. 
Det er i skildringen av disse kreftene spenningen skapes. 
For å sy denne brede fortellingen sammen, må Lindell ty til utbredt bruk av kryssklipp. 
Det er en teknikk hun mestrer så godt at den røde tråden bare en sjelden gang truer med å forsvinne. 

Ellers er Unni Lindell spesielt god på dialoger. 
De driver boken fremover, stramme men på samme tid innholdsrike. 
Forfatteren har også et særlig talent for å skildre frykt og angst slik at leseren til tider føler seg hensatt til det rene, mentale skrekkammer. 

Og endelig må persongalleriet på politihuset nevnes. 
Tøffingen Cato Isaksen er lykkelig gjenforent med sin første kone, men må nå dele oppmerksomheten med ferskingen Marian Dahle som i løpet av boken avslører mer og mer av sin kompleksfylte historie. 

Unni Lindell er flink til å tegne litterære karakterer ved hjelp av et svært presist språk, selv om enkelte av bipersonene kan bli litt for utydelige. 
Min største innvending er likevel at boken har en nokså unødvendig og overbefolket epilog, der det virker som om Lindell har dyttet inn en rekke actioneffekter hun har fått til overs. 

Men det svekker bare i liten grad hovedkonklusjonen: 
Dette er svært bra. 
