Tenk, en spillbasert film som faktisk er bra?
«Prince of Persia» er et godt, gammeldags eventyr. 

|||FILM: 
Det var kanskje designer man skulle blitt. 
Produksjons- og kostymedesigner, for å være presis. 
Da kanskje man en gang i livet ville fått en slik drømmejobb som det må ha vært å jobbe med «Prince of Persia: The Sands of Time», den påkostede filmversjonen av det klassiske spillet ved samme navn. 

På det veldige lerretet åpenbares en 1001 natt-verden i matt gull og terracotta, der slynger og stjerner og en mengde detaljer dekorerer de overveldende - og ganske sikkert rimelig historisk ukorrekte - interiørene og klesdraktene. 

Det er en verden du har lyst til å være i, selv om morderiske onkler, forgiftede kapper og onde knivkastere lurer bak hver snirklete søyle. 

Mystiske dolker Også historien er et godt, gammeldags eventyr. 
Perserne, får vi høre, er sin verdens førende folk, uovervinnelige i krig, men milde og kloke i fred. 
Unnskyld, men er ikke det det stikk motsatte av hva «300» lærte oss? 

Uansett: 
Kongen har tre sønner, hvorav den yngste, Dastan (Jake Gyllenhaal), er en pleiesønn, hentet opp fra gata og gjort kongelig etter å ha imponert kongen med sin snarrådighet. 

Brødrene inntar den hellige byen Alamut, tross advarsler, men Dastans mistanke blir vakt ved synet av en mystisk dolk som det er veldig om å gjøre for den beseirede prinsessen Tamina (Gemma Arterton) å få tilbake. 

Men det blir aldri så alvorlig at ikke Dastan og Tamina får god tid til å slenge med leppa mot hverandre, og etter hvert innse at den andre ikke er så ille. 
Tross alt. 

Savner sugetRegissør Mike Newell fletter dyktig sammen det intrigetykke plottet med struktur og teknikker hentet fra dataspillet, der Dastans spenst og smidighet er nøkkelen til å lykkes. 

Så kan de mest discernerende blant oss kanskje deppe litt over at man ikke helt får de stupende sug-i-magen-scenene spillet legger opp til, og at den store konfrontasjonen på slutten blir litt for statisk og lener seg litt for tungt på spesialeffekter. 

Lystig actionMen «Prince of Persia: 
The Sands of Time» utfører sitt viktigste oppdrag, som er å være en humørfylt, handlingsmettet eventyrfilm, i stil og toneart en fetter av Disneys Aladdin og en eksotisk tremenning av Indiana Jones, dog mindre nerdete, med lystige, levende actionscener og et friskt persongalleri. 

Særlig Alfred Molina viser seg som en scenetyv i rollen som den lyssky handelsmannen og bandelederen sheikh Amar, en selverklært entreprenør, konstant klagende over skattene myndighetene pålegger ham. 

Jake Gyllenhaal og Gemma Arterton koser seg med sine energiske helt- og heltinneroller, mens en passelig demonisk Ben Kingsley og de mystiske, kappekledde snikmorderne hans utgjør et overbevisende geledd av skurker. 

FamilievennligDen obligatoriske drepingen underveis holder seg imidlertid på et familievennlig nivå; filmen er rettet mot et yngre, evt. mer harmløst, publikum enn mange andre lignende franchiser. 

Newell nærmer seg dueller og trefninger som noe koreografisk og kreativt snarere enn platt blodsutgydelse, og når assasinerne danser rundt Dastan mens sanden pisker rundt dem, er det lett å være enig. 
