«Hotel Artemis»:Svak actionfilm tross stjernegalleri 

Selv ikke Jodie Foster greier å redde denne uforløste filmen. 

I en nær fremtid er Los Angeles preget av store, voldelige opptøyer på grunn av vannprivatisering og skyhøye priser. 
I de øverste etasjene i et nedlagt hotell driver «the Nurse», spilt av Jodie Foster, et medlemsbasert sykehus for kriminelle. 

Vold, mørke og destruktivitet preger både utsiden og innsiden av hotellet. 

Dette er bakgrunnshistorien for Hotel Artemis. 
Toppet med vakre, meriterte skuespillere burde man ha et godt utgangspunkt for en spenningsfilm. 

Dessverre svikter for mange elementer i filmen. 

Godt utgangspunkt 

Etter at den alkoholiserte sykepleieren som driver hotell Artemis mistet lisensen, fikk hun muligheten til å starte opp sykestuen av byens største gangster. 
Hun har skjøttet oppgaven i 22 år. 
Inn kommer våpenhandlere, leiemordere og bankranere. 
Driften er tuftet på tillit og visse regler: ingen får snakke nedsettende til personalet eller drepe hverandre. 

Men så rakner det hele, når både sykepleieren og gjestene begynner å bryte reglene. 

Nedover går det også med historiefortellingen. 
Måten historien bindes sammen på, hvordan de ulike forbryternes tilstedeværelse på hotellet sannsynliggjøres, er lite overbevisende og uten finesse. 
Noen stjålne diamanter får mye fokus i begynnelsen av filmen, men viser seg å være uten den betydningen det er lagt opp til. 

Det er mange løse tråder som aldri følges opp, en tendens som går igjen i filmen. 

Stjernelag 

En skulle kanskje tro Pearce, som tross alt har erfaring som manusforfatter fra både Iron Man 3 og Mission Impossible: Rogue Nation, skulle kunne takle oppgaven med å lage lettbent spenning. 
Når han i tillegg har et helt stjernelag av flinke skuespillere til rådighet, burde det være mulig uten for store vanskeligheter. 
Ved siden av Foster finner en både Sterling Brown og Jeff Goldblum. 
Filmen skal ha for etnisk mangfold som er større en det man er vant med fra Hollywood, men dette er interessante skuespillere i stort sett uinteressante roller. 

Manus og regi gir dessverre ingen av skuespillerne muligheten til å skinne. 
Fosters karakter er flat og lite troverdig. 
Som seer er det vanskelig å leve seg inn i skjebnen hennes. 

Brown gjør en heltemodig innsats i sin rolle, men heller ikke denne karakterer er godt nok skrevet. 
Den kvinnelige leiemorderen, spilt av Boutella, er en dønn kjedelig karakter, som tatt ut fra en gutteromsfantasi. 
Flere av karakterene, som den til Charlie Day, bidrar ikke engang til å drive handlingen fremover. 
Pearce greier faktisk ikke å skape en eneste interessant karakter i rollegalleriet sitt. 
Det blir for flatt, overfladisk og lettvint. 

Flaue replikker og åpen slutt 

Dialogen er et kapittel for seg. 
«Du kan ikke velge hva du er god til eller hvem du elsker. 
Dette er det jeg gjør», selv ikke på engelsk blir disse platte setningene kule. 
Vitsene er ikke morsomme og one-linerne er uten sjarm. 
Det er så halvveis og flaut at man lurer på om de fikk dårlig tid underveis og måtte prioritere andre deler av filmen (hvilke som ble prioritert forblir et ubesvart spørsmål). 

Uten å avsløre for mye så sitter filmens åpne slutt heller ikke som den skal. 
Kan hende ønsker Pearce å rydde en enkel vei for en oppfølger, men som så mye annet i denne filmen så virker det litt tilfeldig og lite gjennomarbeidet. 

Nordmenn elsker spenningsfilm. 
Ifølge SSB valgte i overkant av hver fjerde kinogjenger i Norge en krim- eller actionfilm sist de var på kino i 2016, og filmer fra USA dominerer. 
I teorien burde derfor denne filmen passe midt i blinken for mange. 

Men om du først skal bevege deg inn i kinomørket denne sommeren, bruk heller tiden din på en annen film, selv hvis det du søker bare er hjernedød underholdning. 
