Rasende 12-åring saksøker foreldrene
Den absurde situasjonen der Zain saksøker foreldrene for å ha født ham, er skildret med raseri, realisme, humor, kynisme og håp. 

Kapernaum 

Originaltittel: 
Capharnaüm. 
Sjanger: 
Drama. 
Nasjonalitet: Libanon 2018. 
Regi: 
Nadine Labaki. 
Manus: Jihad Hojeily og Michelle Keserwany. 
Skuespillere: Zain Al Rafeea, Boluwatife Treasure Bankole, Yordanos Shifera, Kawthar Al Haddad. 
Lengde: 
2 timer 6 min. 
Aldersgrense: 12 år. 
Kinopremiere: 25. desember. 

Libanon, altså! 
Landet som først og fremst assosieres med borgerkrig og flyktningleirer her hjemme, har i høst hatt to glitrende gode filmer på kino her hjemme. 
Først «Fornærmelsen». 
Og nå den sensasjonelt sterke og vellagede «Kapernaum», som fikk juryprisen i Cannes og er nominert til Golden Globe. 
Fellesnevneren, i tillegg til nasjonaliteten, er at de belyser store, universelle spørsmål gjennom å gå tett og intimt inn i menneskelige enkeltskjebner. 
I et realistisk, usentimentalt filmspråk, klare ambisjoner og klar nasjonal forankring. 

I Beiruts slum bor 12 år gamle Zain med sine foreldre og et utall søsken. 
Det franske ordet «kapernaum» for kaos og rot er en treffende beskrivelse av livet i familien. 
Gamle tradisjoner, uvitenhet og fattigdom har gjort foreldrene kyniske, griske og hjerteløse. 
Til slutt får Zain nok, og stikker. 
Blir en gatesmart og småkriminell hjemløs, til han får kontakt med den ulovlige innvandreren og alenemoren Rahil, som har mer enn nok å slite med selv. 

Intimt innblikk 

Gjennom Zain og Rahils knallharde, vonde og dypt urettferdige kamp for tilværelsen, innrammet av scener fra rettssaken, belyses vonde temaer som barnemishandling og vanskjøtsel, tvangsekteskap, flyktninger, papirløshet og migrasjon. 
Det er mye for en film å bære, men i «Kapernaun» henger alt sammen med alt og gir et intimt og tragisk innblikk i situasjonen for de aller svakeste i en kaotisk tilværelse. 

Vil endre verden 

Fortalt i et sosialrealistisk filmspråk, med mye naturlig storbystøy, bidrar klipp og fotovinkler også til en mer poetisk skildring. 
Det blir snev av skjønnhet, håp og humor i alt det grimme. 

I realismen skinner regissørens dirrende harme klart gjennom. 
Hennes ambisjon med filmen er krystallklar: vekke oss gjennom innsikt. 
I et håp om forandring og en bedre verden. 

«Kapernaum» er en så godt laget og sterkt fortalt film at hun bør ha alle forutsetninger for å lykkes. 
