Bokanmeldelse:Roberto Bolaño: 
«2666» 

En sjelden gang utkommer det en bok som forandrer litteraturhistorien. 
Roberto Bolaños siste roman gir bud om at det ved inngangen til det 21. århundre fremdeles er mulig å fornye romanen og skrive et dønn originalt verk relevant for vår tid. 

Romanen med den rare tittelen «2666» ble utgitt i 2004, ett år etter Roberto Bolaños død. 
Den myteomspunne chilenske forfatteren levde et omflakkende liv med alkohol og narkotiske stoffer, og pådro seg en dødelig diagnose i form av leversvikt. 

De siste årene av sitt liv skrev han som besatt på flere bøker og fikk etter hvert stor anerkjennelse i den spansktalende verden. 
Internasjonalt er «2666» siden blitt hyllet som en litterær milepæl, og Karl Ove Knausgård har hevdet at den stiller all annen samtidslitteratur i skyggen. 

Sterke ord. 
Så hvordan lever den norske oversettelsen opp til forventningene? 
La det være sagt med en gang: 
Du vil enten elske eller hate «2666». 
Det er en roman det er umulig å forholde seg likegyldig til. 

I sitt veldige omfang – fem deler – som hver for seg kan stå som selvstendige romaner – må man som leser være villig til å utsette seg for det uventede og selv lete etter sammenhenger. 
Det er tidvis gåtefullt og rart, andre ganger spennende som en thriller. 

Men hva handler romanen om? 
For å gjøre en lang historie uanstendig kort: 
Jakten på en mystisk tysk forfatter ved navn Benno von Archimboldi og drapene på flere hundre kvinner i den meksikanske grensebyen Ciudad Juárez, i romanen omdøpt til Santa Teresa. 
Byen ble på 1990-tallet omtalt som verdens drapshovedstad og fungerer som et sentralt omdreiningspunkt for de ulike historiene. 

Som den rebelske forfatteren han var, bryter Bolaño konsekvent med en rekke såkalte regler for god skrivekunst. 
Han forener elementer fra krimromanen med idéromanen, hardkokt realisme med drømmer og eventyr og obduksjonsrapporter med poesi. 

Det skrivende blikket skifter stadig perspektiv; det tilsynelatende uviktige blir viktig og det antatt viktige fisler ut i ingenting. 
På sett og vis har Bolaño en del til felles med japanske Haruki Murakami. 
Begge blander sjangre, bruker populærkulturelle referanser og har skrevet inngående om vold. 

Tre bøker av forfatteren er tidligere oversatt til norsk, alle glimrende, men ingen kan i omfang og ambisjonsnivå måle seg med «2666», som etter lang tids ventetid endelig er tilgjengelig i Kristina Solums fremragende oversettelse. 
Alt ligger dermed til rette for en Bolaño-feber i Norge. 

Med litt flaks bør han kunne tiltrekke seg lesere som ønsker å bryne seg på en utfordrende bok som åpner vei inn i det ukjente. 
