Rystende og overveldende
Om akustikken i Fartein Valen-salen ennå ikke skulle være fullt utprøvd, så ble den det iallfall torsdag kveld under oppførelsen av Verdis Rekviem. 

Stort orkester, to kor og fire solister sørget for det, i et verk som er blitt kalt en opera i presteklær. 
Iallfall er det et drama der virkningene er sterkere enn i noe annet rekviem. 
Dødsmessen, som innledes med Requiem aeternam (Gi dem evig hvile), lar Verdi i begynnelsen bli et stille brus av lys som sprer seg liksom i en katedral lagt i mørke. 
Når koret setter inn med 
Te decet hymnus (Deg tilkommer en lovsang), må dette skje på en lett måte, som kan være mer krevende enn den fulltonende og dundrende Dies irae (Vredens dag). 
Men allerede her viste koret sitt format. 
Det fortsatte med herlig frasering og stor dynamikk. 
Etter hvert kom de fire solistene til og slynget ut sine toner som var det, ja, i en opera. 
Vi kunne straks høre at dette var operasangere, og fremragende sådanne. 

Marianna Pizzolato var en vidunderlig mezzo. 
Hennes Lacrymosa (full av tårer) var til de grader rørende; det var som om vi snarere nøt smerten, som en slags trøst. 
At Stuart Neill visstnok skal ha vært med i Verdis verk 50 ganger, var ikke vanskelig å høre. 

Også bassen, finske Petri Lindroos, var en god fortolker, om enn stemmen ikke var stor. 
Stor stemme hadde heller ikke sopranen, Katrin Kapplusch, som på kort varsel hadde hoppet inn for Lise Lindstøm. 

Det var særlig påfallende i begynnelsen, men hennes treffsikkerhet på de høye tonene, var imponerende, særlig mot slutten, i Libera me (Redd meg), der hun på en himmelstige steg opp til tostrøken C. 
Da sekvensen Dies irae etter bare 10 minutter braket løs, var det som om taket løftet seg. 
Denne sekvensen varer omtrent 40 minutter og er et drama uten like. 

Korene hvisket på den rette måten på Dies irae-ordene, og det hadde en foruroligende virkning. 
Likeledes hvisket Petri Lindroos frem det uhyggelige ordet mors (død). 

Såvel kor som orkester og solister fikk frem det overveldende, foruroligende, fryktinngytende — de ord vi bruker for å karakterisere det sublime. 

Mot slutten, når sopranen setter inn med « Libera me », og der vi med en kolossal virkning hører bruddstykker fra Dies irae, skjedde det først nølende, så satte kor og orkester inn med all kraft - « tutta forza » - det lydlige uttrykk for det sublime. 

Steven Sloanes evne til å dramatisere på slike steder, er enestående. 

Det er også den evnen han har vist til å løfte orkesteret til et nytt nivå i store og grandiose verk. 

Den fenomenale akustikken i salen gjør at vi distinkt kan høre enkeltinstrumenter (særlig treblåsere), selv om det stormer rundt. 

Den umiskjennelige frysningen på ryggen kom gang på gang under denne storartede fremførelsen. 
