Teit dysting i sci-fi- mørket
Nå må vi markere en grense her. 
Denne sci-fi grøsseren foregår i et kvelende fartøysmørke så lenge at man rekker å bli lei hele greia. 

Det vil alltid finnes forskrudde elitister, og de foretrekker filmer som ikke handler om noe i halvtime etter halvtime, men de dør ut, sjøl om de er 25 år. 
Film er om noe. 
For å lage film om ingenting skal du være kunstner, og det er lenge siden du så en sånn. 

I 2153 lander en romsonde eller noe på Tanis. 
24 milliarder mennesker på Jorden lider av vannmangel, så jeg tror Elysium ble sendt ut for å hente hjem noen bøtter fra verdensrommet. 
I et slags oppheng lider en fyr som om han var med i en kassert «Saw»-scene. 
Mannskapet på kan ikke huske hvem de er eller hva kom for. 
Det er mørkt. 
Zombie-liknende skikkelser forsøker å bite dem. 
Det finnes straks en av disse genre-korrekte singlet-damene uten at det oppstår barnehage-debatter, likelønns-forhandlinger eller klaging på lavt blodsukkernivå. 
Men filmen er så kjedelig at du ville ha funnet det forfriskende om Gordon Brown kom innom og uttalte seg om britisk arbeiderklasse. 
Etter 50 minutter håpet jeg at regissøren skulle dø. 

Dennis Quaid, Ben Foster og Norman Reedus spiller i Christian Alvarts film, så noen må antakelig ha tenkt at folk skulle gidde å se hele. 
Tyskeren Alvart laget «Antibodies» i 2005. 
Kan det likevel ha skjedd noe viktig i «Pandorum»? 
Kan de ha reist til et viktig sted opp funnet opprinnelsen til Blå Swix? 
