«Hereditary» er en god skrekkfilm som bør sees på kino
Ari Asters interessante regidebut handler om overnaturlige hendelser og skyldfølelse. 

Skrekkfilmen «Hereditary» bør sees på kino. 
Ikke bare fordi filmen er god og fordi den er visuelt oppfinnsom, men også fordi kinosalenes lydanlegg har mye å si for opplevelsen. 
En del av energien kommer fra en pulserende, syntetisk bass-rytme. 
Basslyden er så dyp at det er som om den kommer fra «dypet» – hva nå enn dypet er. 
Lyden kan tenkes å representere rollefigurenes dype underbevissthet. 
Eller kanskje et helvete under bakken. 

Den ekle basslyden tonesetter familien Grahams kvaler. 
Annie Graham (Toni Collette) begraver moren Ellen. 
Forholdet mellom dem var anstrengt, og moren var både følelseskald og hemmelighetsfull. 
Annie og ungene Peter (Alex Wolff) og Charlie (Milly Shapiro) prøver å kjenne på sorgen, men de sliter med å ordentlig føle tapet en begravelse er ment å symbolisere. 
Far Steve (Gabriel Byrne) kan gjøre lite annet enn å vise omsorg og forståelse for følelsenes kompleksitet. 

Denne sammensatte, psykologiske tilstanden er utgangspunktet for en handling man helst ikke bør vite noe om. 
Noen av filmens virkemidler bør likevel nevnes, fordi «Hereditary» tyr til horribel emosjonell skrekk. 
Filmen trenger ikke sjangerens tradisjonelle «bø!» eller morderiske monstre. 

Man bør stålsette seg. 
For eksempel har filmen en sekvens som viser et ungt barn i skrekkelig, men også realistisk, livsfare. 

Filmen er likevel ikke realistisk, selv om enkelte sekvenser fremstilles virkelighetsnært. 
Ari Aster – som står for både regi og manus – har laget en film hvor realistiske følelser som angst, apati og skyld åpenbarer seg gjennom spøkelser og overnaturlige hendelser. 

Den perverse underholdningen filmen byr på er mye takket være Asters vri på filmsjangerens familiedynamikk: 
«Hereditary» er en film med matriarker. 
Annie er rollefiguren som driver handlingen, Steve fyller rollen som den tradisjonelt «moderlige» i familien. 
Hans omsorgsfulle og beskyttende vesen må passivt følge med på at problemene eskalerer. 

Skrekk i film og litteratur inneholder ofte en kjønnet versjon av monstrøsitet, tragedier og motbydelighet. 
Et klassisk mønster er å fremstille «monsteret» som maskulint og «huset» som feminint. 
Gale mordere er menn, mens gotisk romantikk finner sted i hjemsøkte hus. 

«Hereditary» vrir og vender således på modellene fra skrekkfilmsjangeren. 
Min lille innvending er bare at jeg skulle ønske den prøvde på enda mer – fordi regissør Aster åpenbart har talent nok til å lage en fremtidig klassiker. 
«Hereditary» underholder fordi handlingen har underbevisstheten som guide. 
Den ytre logikken i handlingen er ikke helt til stede slik den burde være i en ordentlig skrekkfilmklassiker. 
Men hva gjør vel det når den ekle basslyden renner ut av høyttalerne? 
