Biffen redder ikke kvelden
Et realt stykke kjøtt, og ikke veldig mye mer. 
Verken tilbehør eller tilbereding forsvarer prisen på Big Horn Steakhouse. 

Det startet riktig bra, innerst i Vågen i Sandnes. 
En hyggelig velkomst, der vi fikk et trivelig vindusbord med sjøutsikt i et lokale med treborder og store veggmalerier over temaet okse. 
Vi kunne også glede oss over at husets rødvin avviker fra standardkartet hos de øvrige 27 Big Horn-restaurantene i Norge. 

— Vi vil gjerne gi gjestene våre litt mer enn standarden, sier vår servitør om husets røde, en spansk Viña Mayor Ribera Del Duero 2013, laget på tempranillo-druen, som er veldig utbredt i Spania. 
Den er priset til 393 kroner, kraftig og fruktfull til kjøttrettene vi gikk for. 

Vinkartet inneholder ellers seks italienske, fem spanske og et og annet alternativ fra Chile, Sør-Afrika og Frankrike. 
Det er viner tilpasset kjøtt, som har vært Big Horns varemerke siden den første restauranten i kjeden ble åpnet i Oslo i 1985. 
Siden 1997 har Big Horn Steak House Norge AS vært etablert som et eget selskap. 

Halvfabrikata 

Så langt, så bra. 
Dessverre var ikke fortsettelsen like god. 
Medspiseren valgte en løksuppe (83 kroner) til forrett, mens jeg gikk for Big Horns kombo-forrett til solide 160 kroner. 

Dette er en samling av ulike forretter, og frykten for at den kunne være for stor forsvant raskt. 
To små kyllingvinger, to scampi, to løkringer, samt et hurtigvarmet hvitløksbrød, noen salatblad og en hvitløksdressing forsvarer ikke den stive prisen. 
Løkringene er riktig nok sprø, men scampiene mangler smak og hvitløksbrødet er heller ikke mye spennende. 
Dette er samlebåndsmat, levert som halvfabrikata til alle Big Horn-restauranter i Norge, og er kraftig overpriset i forhold til kvalitet. 

Løksuppen er tydeligvis tilsatt soyasaus for å piffe den opp, men det ble alt for salt, og minnet lite om den franske originalen. 
Snaut halvveis må ledsageren gi den opp. 

Dårlig tilbehør 

Vi velger begge fra en av restaurantens tre signaturretter. 
Medspiseren en mexicansk pepperstek, indrefilet på 300 gram med peppersaus, rømme, mais og Big Horns spesialpoteter, priset til stive 478 kroner, mens jeg tar New York strip, 250 gram ytrefilet med sjampinjong, løk, bønner og en bourbonsaus. 
Til det velger jeg pommes frites, og skal da faktureres for 359 kroner. 

Tilbehøret er dessverre oppsiktsvekkende dårlig. 

Selve biffene er greie, medium stekt slik vi selv krysset av da vi bestilte maten på de små kupongene du fyller ut på alle Big Horn-restauranter. 
Tilbehøret er dessverre oppsiktsvekkende dårlig. 
Mine pommes frites er dvaske og tørre, helt uten sprøhet, medspiserens Big Horn-poteter, som viste seg å være tynne, stekte potetskiver, oppleves akkurat likt. 
Bourbonesausen min har lite smak, og det ekstra tilbehøret, soppstuing, som medspiseren fikk for 39 kroner ekstra, er også oppvarmet halvfabrikata uten smak. 

Bra punktum 

Vi spiser opp kjøttet og grønnsakene, mens brorparten av Big Horn-potetene og mye av pommes fritsen får ligge i fred. 
Derfor har vi plass til en dessert. 
Valget blir "3 små fristelser", en avslutning vi deler. 
Denne består av et beger eple med kavringsmuler, tett opptil tilslørte bondepiker, sjokoladepudding med vaniljekrem og en karamellkrem. 
Her går det faktisk an å tro på forsikringen om at dette er laget her, og vi vipper terningen opp et hakk, fra to til tre. 

Med to kopper kaffe kommer totalregningen på snaut 1800 kroner. 
Kvaliteten på måltidet kan ikke på noen måte rettferdiggjøre den summen. 
Hvorfor ikke la kokkene få en utfordring med lokale råvarer, og selv lage tilbehøret fra grunnen. 
Det gir mye bedre mat enn halvfabrikataen de nå jobber med. 
