Fransk slaps
Velmentheten kan bli for påtakelig, den politiske idylliseringen for pinlig. 
Sånn er det her. 

Snøen på Kilmanjaro (Les neiges du Kilmandjaro) 

Fransk drama. 
2011. 
1 time, 30 minutter. 
11 år. 
Regi: RobertGuédiguian. 
Med: 
Jean-Pierre Darroussin, Ariane Ascaride, Gérard Meylan. 

Fransk film er av og til som et konstant tidshål: 
Du går inn i 2012og kommer ut i en kino der den unge Lenin sitter på første benk. 

Hva skjedde? 
Hvor ble det av den nye franske friskheten somBeineix og Besson sto for tidlig på åttitallet? 
Forsvant framtida for 30 årsiden? 
"Snøen på Kilmanjaro" er en så sidraua politisksentimentalitet at du kan se brusteins-mønster i buksebaken. 
Stilen tilhørerden politiske pamflettismen med innfletta folkelighet, menneskelighet oghjertevarme som app-er fra oververdenen. 
Bildene er kjedelige, skuespillerne ernesten satirisk lojale mot plakatsosialismens oppfatning av arbeiderne.Musikken er OK. 

Fagforeningsveteranen Michel sies opp sammen med mange avsine medlemmer og lever på førtidspensjon sammen med kona som vasker golver forhjemmehjelpen. 
Og hør nå: 
Disse to oppfatter seg som det privilegerteborgerskapet i Frankrike, sånn at når en oppsagt ungdom raner og mishandlerdem, får de dårlig samvittighet for at han skal straffes. 
Nei, dette er ikkeironi. 
Det er filmens budskap (sjøl om globaliseringa får den egentligeskylden). 

Det ville antakelig vært nostalgisk hvis det ikke var for atden gammelmodige filmen resirkulerer den serie-sentimentale stemnings-opinioneni vår tid: 
"Det er klart vi er for lovene, men se så søt hun er, kan viikke gjøre unntak for de søte?" 

Alle unner søte barn at de får det bra, og det er det aldrinoe i veien med. 
Derfor skinner det av filmensluttens propaganda-idyll, forsøte er de. 
Men hva skjer hvis de arbeidsledige har stygge barn? 
