Ujålete fra Tove Nilsen - mellom lovsang og blues
Velkjent miks av sansenære reiseinntrykk og personlige refleksjoner. 

Tove Nilsen: 
Himmelske tilstander. 
Roman. 
233 sider Oktober. 

En av dem som skrev forfatternære romaner, spent ut mellom fiksjon og fakta, lenge før virkelighetslitteratur av det knausgårdske slaget kom på moten, er Tove Nilsen (f. 1952, debut 1974). 
I hennes ujålete, realismebaserte tekster synes den kvinnelige hovedkarakteren, enten hun nå kalles Tove eller framstår som navnløs, oftest å speile dikterens eget liv på intimt, selvbiografisk vis. 

Det gjelder også hennes 33. bokutgivelse, romanen med den dvaske tittelen «Himmelske tilstander», hvor en skrivende tobarnsmor tar opp tråden fra begeistringsladde con amore-bøker som «Kreta-døgn» (2003) og «Øyer i hjertet» (2011) og skildrer et middelhavsparadis som hun besøkte første gang i 1979. 
At hun nå nærmer seg femti ferieopphold på øya, har for øvrig innbrakt henne en ærespris utdelt av den kretiske byen Chania, oppsiktsvekkende nok. 

Denne gangen er oppholdet i landsbyen Ágía Márina utenfor Chania utløst av farens nylige død. 
Tidlig en 17. mai (i 2016, ser det ut som) setter hun seg på flyet, innstilt på å skape en viss distanse til en familietragedie ved igjen å få oppleve en øy hun er varig fascinert av. 
I utgangspunktet skal hun være borte en uke. 
Men tekstens dagboksliknende komposisjon omfatter åtte dager og antyder at oppholdet vil bli betraktelig lengre enn planlagt. 

Det sammenbindende, mest sentrale elementet i boka er trolig ment å være Kreta – menneskene, måltidene, naturen, de kulturelle impulsene øya har å tilby. 
Den 84-årige tavernaeieren Manolis, hans vesle familie og andre representanter for lokalbefolkningen, gleden ved retsina og klassisk kretisk mat, møtet med en kattemor og hennes kull på sju, opplevelsen av andre dyr, diverse fugler, en kakerlakk og en bille, vandringer i nærmiljøet, viljen til å formidle kunnskap om gresk geografi, historie, mytologi, politikk - alt dette er stoff som umiddelbart kan forbindes med sjangeren reiselitteratur, og som demonstrerer at «enhver reises egentlige mening er muligheten til å se deler av andres historie og hekte den fast i sin egen». 

Årets bok er ikke bare øyomanen Tove Nilsens feel good-aktige lovsang til et idyllisk ferieparadis. 
Bluestonene fargelegger deler av teksten. 
Manolis er sykdomspreget, arbeidsløsheten i landet er stor, gresk økonomi og helsevesen er i dyp krise, flyktningekatastrofen har forvandlet Middelhavet til verdens største kirkegård, Gyllent daggry truer i kulissene, Libya er Nato-bombet, Tunisia ble terrorrammet av en islamist med kalasjnikov. 

Dessuten dveler forfatteren ved sin egen nære fortid. 
Den har ikke vært lett. 
Skildringen av farens siste dager er både vond og vakker, og refleksjonene rundt et samlivsbrudd hun nylig har vært igjennom, rommer mye vemod og smerte i all sin selvransakende desperasjon. 
Et mer klisjemessig alvor speiler seg i det romantiserende portrettet av den nye superkjæresten som har kommet inn i hennes liv, og som nå skal redde henne fra ensomheten. 

Inntrykk gjør den skammen som kommer til uttrykk når hun beretter om sitt forhold til en rumensk tigger som er uteligger i Østmarka. 
Der ser vi konturene av hva det vil si å være norsk og oppleves som verdens overklasse overalt hvor vi måtte bevege oss i vår privilegerte, usolidariske velstand. 

Ellers rommer teksten en rekke essayistiske mini-foredrag knyttet til litteratur og kunst, til bl.a. Cervantes og van Gogh, Hemingway, Dante, Doris Lessing, Goya, Plinius, Homer og Hieronymus Bosch. 
Noen av disse referansene virker både relevante og perspektivskapende, uten å minne om namedropping. 

Og likevel, så sjarmerende velformulert, lettflytende og hjertevarm teksten i all sin sansefylde enn måtte være: 
Med sin løse struktur mangler «Himmelske tilstander» den gode romanens dramaturgi, og den retoriske bruken av anafor, der flere setninger etter hverandre begynner med samme ord, er så utbredt at dette stilgrepet til slutt tømmes for sin språklige kraft. 
Tidvis savnes undertekst og innslag av verbale bremseklosser som røsker borti alt det formfullendte og ukomplisert glatte. 
Formidlingen av det egenproduserte blandingsspråket til Manolis, basert på greske, engelske og tyske ord, fungerer derimot godt. 

Men selv om det knapt er noe storslått, virkelig originalt eller gåtefullt ved denne boka, har den likevel kvaliteter som trolig vil kunne ha stor leserappell. 
