Plateanmeldelse:Razika - «Ut til de andre» 

Det tøffe tredjealbumet er Razikas beste til nå. 

«Ut til de andre» 

(K. 
Dahl Eftf./Warner) 

Der debuten «Program 91» (2011) hadde et kokett bilde av et sett knær og dertil hørende legger på omslaget, og oppfølgeren «På vei hjem» (2013) et klassebilde fra barneskolen, er svart-hvitt-fotografiet som pryder 
«Ut til de andre» tøffere: 
To never som møtes, solidarisk, over blankpussede sko. 

For dem som ikke måtte ta hintet, kan presseskrivet hjelpe. 
«Samtlige bandmedlemmer [har] vært gjennom brudd med kjærester», heter det medievennlig («du vil ikke TRO hvor mange kjærester Razika har slått opp med siden sist!»). 

Det er godt å registrere at bergenskvartetten kan banne og spytte på fortauet. 
På et album som ganske riktig vektlegger «poppunk» i større grad enn de to tidligere utgivelsene. 
Men som også – slapp av – til fulle viser at Razika ikke har glemt gamle kunster. 

«Gutten i dongerijakken» er bare ett av kuttene som demonstrerer gruppens sjeldent gode håndlag med sekstitallsstenket «puppy love»-pop. 
Kompet er bløtt, duvende. 
Maria Råkils Telecaster-akkorder er dynket i lengselsfull romklang. 
Koret drømmer seg bort i henført forelskelse, mens Marie Amdam prøver å snakke med en gutt, men fikserer på hendene hans og har problemer med å konsentrere seg. 

Det er mer slikt. 
«Syndere i sommersol», for eksempel, med sin gromme «Heatwave»-bass og sitt Motown-komp, ble sluppet som singel i fjor sommer, og er Razikas mest yrende løfterike sang til dato. 
Det gjør nesten litt vondt å høre den midt i mørkeste januar. 

Heller ikke de mer hissige sangene mister popmusikken og de fengende refrengende av syne. 

Innledende «Faen ta deg» er rene ord for penga: 
«Om du ikke vil ha meg/Så vær så god og faen ta deg». 
«Kjedelig» er på sin side et herlig «bitchy» sjalusidrama. 
Det samme kan sies om avsluttende 
«Når alle sammen går, går du etter», en betimelig kritikk av saueflokkmentaliteten i hipsterkulturen («alle har like klær på»). 

Sistnevnte kommer med et mellomparti der Razika tillater seg å bråke og tøye grensene sine. 
Apropos det: 
Bandet låter knallbra hele veien. 
Kompet er både tungt og «tight», og pynten – Råkils melodiske små gitartemaer, Amdams svært gjennomarbeidede korarrangementer – doseres med mesterhånd. 

Mest forfriskende av alt er det at bandet aldri resignerer. 
Razika er fortatt så unge, heldiggrisene, at selv skuffelsene deres – alle de teite kjærestene – blir til drivstoff for fandenivoldskhet og livskraftig energi. 

BESTE LÅT: 
«Syndere i sommersol» 
