Kjedelig skildring av kjedsomhet
Egentlig handler dette om en ung hasjlanger som ikke har hatt sex ennå. 

Men du må lide deg gjennom uendelig med kjedsomhet før han omsider havner til sengs. 
«The Wackness» kan oversettes med «kjiphet». 
Og sannelig, regissør Jonathan Levine har i manuset sitt konstruert en haug med kjipe, nadige newyorkere. 
Alle har ansiktsuttrykk som skal bety «å, som jeg kjeder meg». 
Eller de fjaser omkring med fårete smil i rus etter fleinsopp og annet dop. 

Ben Kingsley spiller en livstrøtt psykolog som tar seg betalt i marihuana for å gi råd til klienten, doplangeren Luke. 
Rådene er alminneligheter. 
De får ikke større tyngde av at psykologen bryter opp fra egen søvnighet for å gå ut og feste med klienten. 
Men akk, har man en eddikkrukke til kone (Famke Janssen) som bare kjederøyker og ter seg stivt, er det kanskje troverdig at 65-åringen (Kingsley) flipper ut. 

Doplangeren Luke spilles av Josh Peck, en fyr med hengeleppe og slapt ansiktsuttrykk der han triller rundt på hasj i ei tralle forkledd som isbar. 
Venninnen Stephanie (Olivia Thirlby), som attpåtil er eddikkrukkas datter og har psykologen til stefar, kjeder livet av seg. 
Hun har hatt sex hundrevis av ganger, og vet alt Luke trenger å lære på den fronten. 
Men blir ikke akkurat noen varm person av den grunn. 

Vel, det lysner jo litt mot slutten. 
Men mest av alt sliter «The Wackness» med det velkjente problem: 
Å skildre kjedsomhet kan virke særdeles kjedelig. 
