Hun viser hvordan man skal lage popmusikk i 2010
Janelle i eventyrland. 

|||ALBUM: 
En Danny Elfman-aktig overture, syrete hippierock, sambarap, 90-talls R&B;, Motown-funk og en åtte minutter lang jazzballade med storband. 

Det er ingen overdrivelse å kalle Janelle Monáes andrealbum «The ArchAndroid» for eventyrlig og mangslungent. 

Film og følelser 
Med sine atten låter og spilletid på over 70 minutter kan prosjektet kanskje til og med føles rent overveldende i vår rastløse og hastige Wimp-tilværelse. 

Men henger du med i svingene på «The ArchAndroid», vil du belønnes. 

Selv har 24-åringen fra Kansas beskrevet albumet som en «emotion pic». 

Her flommer det da også over av både følelser og filmatiske referanser — vi hører og ser for oss alt fra «Alice i Eventyrland» til «Metropolis», her er det plass til både det fargesprakende og det alvorstunge. 

Overdådig popmusikk «The ArchAndroid» er altså blitt et overdådig og tidvis kaotisk arrangert konseptalbum som likevel oppleves som stramt produsert og nøye regissert. 

I albumheftet står det illustrerende nok oppført motpoler som frikerbandet Of Montreal og Sean «Diddy» Combs, noe som gir en pekepinn på at vi her skal tas med innom et utall ulike musikalske retninger. 

Og det gjerne i én og samme låt. 

Men heldigvis går den kunstneriske schizofrenien sjelden på bekostning av melodiene og helheten i låtene. 
Kanskje bare med unntak av anmassende «Come Alive». 

Et par slagere Energien, det musikalske spennet, utforskertrangen og det utsvevende konseptet gjør det naturlig å tenke på George Clintons helsprø romfartsfunk eller André 3000 sin disk på «Speakerboxxx/The Love Below». 

Og i likhet med André 3000 har Monáe et par reale slagere gjemt oppi silkeskjorteermet: 

«Tightrope» leveres med et kvikt vers fra Big Boi, som får oss til å glede oss enda mer til hans kommende soloskive, mens «Faster» og «Oh, Maker» er moderne popmusikk på sitt beste. 
Enkelt og intrikat på samme tid. 

Og om noen lurer på hvordan man egentlig skal lage dansevennlig radiomusikk i 2010 (Hei til deg, Kelis!), er det bare å høre på «Cold War». 

Unngår konsepttåke Albumets gjennomgående tematikk om en salgs Messias-skikkelse med superkrefter fra det ytre rom er ikke alltid like lett å følge, men det gjør ikke så mye all den tid sangene i bunn og grunn handler om mer, eh, håndgripelige emner som kjærlighet og hverdagseksistensialisme. 

Slik unngår Monáe å gå seg vill i konsepttåka. 

Dermed sitter vi igjen med ett av årets rikeste og mest fantasifulle popalbum, fra en ung artist med imponerede stemme og vågale, stormannsgale musikalske visjoner som faktisk viser seg gjennomførbare. 
