Anmeldelse:Else Kåss Furuseth er tilbake. 
Det er bare å gratulere. 

Å gå videre i livet er ikke å glemme alt som har vært. 
Å gå videre er viljen til å leve med alt som har vært. 

Gratulerer fortsetter der Kondolerer sluttet, og Kondolerer var Else Kåss Furuseths smertefullt humoristiske egenterapi som overlevelsesmekanisme etter morens og brorens selvmord. 

Hun innser omsider at å gå i terapi ikke er pinglete, og oppsøker psykolog. 
På denne veien tar hun sjenerøst og selvhjelpende sitt publikum med seg. 
Først utkjemper hun en duell med seg selv for å våge, deretter for å fortsette, uke etter uke, måned etter måned, år etter år. 

Inkluderer hver og en i publikum 

Alle har sitt, og hemmeligheten bak Elses måte å fremstille sin personlige skjebne på, er at den kommer til å inkludere hver og en i salen. 
Ikke mange har opplevd traumer og utfordringer som hennes, og enda færre makter å overkomme dem gjennom rå og sår humor, og en selvironisk innsikt som utløser alt fra humreøyeblikk til lattereksplosjoner. 
Noen ganger er publikums latter full av gråt. 
Andre ganger kommer den ikke i det hele tatt. 
Det er gjerne i de øyeblikkene hvor det skjer noe innadvendt i Elses blikk. 

20 julenisser med hver sin betydning 

Arvid Ones regi kan virke umerkelig, men den er avgjørende god. 
Den handler om kommunikasjon gjennom pauser og dynamikk, gjennom å ta den tiden som trengs og å bygge nesten til hysteri når det trengs. 
Den tempoveksler mellom det hudløst vonde og rasende observasjoner rundt en fleecejakke og en brioche. 
Eller forskjellen mellom Grefsen og Kjelsås – slike tanker som kommer i begravelser. 
Regien handler også om plasseringen av rundt 20 julenisser i forskjellige størrelser rundt omkring på scenen, og den tiden det tar. 

Usikkerhet rundt kropp og seksualitet 

Nissene har en konkret betydning, men de representerer uunngåelig også alt som følger med på lasset. 
Alle smertefulle menneskelige opplevelser av skyld, skam, feighet, ensomhet, usikkerhet, overdrevet tilpasningsdyktighet, følelser av tilkortkomming rundt kropp og seksualitet. 
Alt dette åpner Else for og deler, gjennom Ones’ nennsomme og dypt forståelsesfulle regi og sin egen absurd komiske vridning på absolutt alt. 
Det er en stor tekst, som når den får den siste biten av selvfølgelighet, blir enda større. 

Lærer seg å si nei 

En av nissene omformes til psykolog, og samtalene mellom ham og Else er stor timing-kunst. 
Kunst som terapi? 
Terapi som kunst? 
So what. 
Det berører og beveger, det er gjenkjennelig. 
Og at den psykologen har valgt riktig yrke, er det neppe tvil om. 
Underveis lærer 
Else seg å si nei, at ensomhet er å ta ansvar for seg selv, og å miste tålmodigheten med de tynne vakre som har prestasjonsangst for å gå på den røde løperen. 
SÅ LA VÆRE DA! brøler hun i et av forestillingens lykkeligste øyeblikk. 

I serieuniversene venter man alltid ivrig på en sesong til. 
Her også. 
Med en tilnærmet happy end. 
