Anmeldelse:«Stammen» — drama på tørre nevene 

En rå og brutal ukrainsk highschoolfilm hvor all dialog foregår på tegnspråk. 

FILM: 
I «Stammen»s statiske åpningsscene ser vi hvordan den unge hovedpersonen ankommer en sliten bussholdeplass i en ikke navngitt ukrainsk by, hvor han spør en ventende kvinne om veien. 
I likhet med de fleste andre rollefigurene i filmen er vår protagonist døv, og de to er henvist til å peke, nikke og riste på hodet. 
Denne scenen fungerer som en slags kalibrering av publikums blikk og konsentrasjonsnivå, for deretter foregår all kommunikasjon på tegnspråk. 

Kjærlighetens språk 

Hovedpersonen er ny elev på en lovløs og falleferdig internatskole for døve, hvor han raskt blir trukket inn i medelevenes kriminelle nettverk. 
Sammen med sløydlæreren fordriver de eldste guttene tiden med å organisere prostitusjon, ran og salg av tyvegods, og alle overtramp mot den interne rangordningen blir slått hardt ned på. 
Så når vår mann forelsker seg i en av jentene han agerer hallik for, er det duket for trøbbel av den skjebnesvangre varianten.Selv om han utvilsomt er klar over at brorparten av publikum ikke forstår tegnspråk, har regissør Miroslav Slabosjpitskij nektet å tekste filmen. 

Dette innebærer at «Stammen» byr på to opplevelser — én for dem som forstår dialogen og en annen for dem som er henvist til å nøye seg med kroppsspråk og grimaser. 
Undertegnede tilhører sistnevnte gruppe, og denne anmeldelsen baserer seg dermed på en ufullstendig tolkning av et kaotisk mylder av tegn og gester. 

Voldens språk 

Slabosjpitskij bruker fraværet av verbal kommunikasjon som utgangspunkt for en rekke fascinerende tablåer og kjøringer: 
Med et par svært effektfulle unntak settes publikums hørselssans ut av spill, mens øyet farer over lerretet på konstant jakt etter meningsbærende kommunikasjon. 

Det Ukraina filmen skildrer er et grått, ugjestmildt og dypt deprimerende sted, men samtidig preges filmspråket av en konseptuell friskhet som forhindrer miseren i å ta fullstendig overhånd. 
Like fullt er filmens sluttminutter noe av det dystreste og mest brutale som noensinne har vært å se i en norsk kinosal. 
Her når frustrasjonen som hele veien har boblet under overflaten sin uunngåelige konklusjon, og resultatet er en fysisk fornemmelse av håpløshet som sitter i kroppen i lang tid etterpå. 
