Tankevekkende om norsk virkelighet
Diskuterer hvilken hudfarge, livssyn og seksuell legning som er typisk norsk. 

Samlaget feirer i år 150-års jubileum med å utgi en ny bokserie. 
Den har fått den tittelen «Norsk røyndom». 
Men til tross for at de tre første bøkene har fått samme design, presenteres ikke serien i omslagstekstene eller på forlagets hjemmesider. 
Det synes jeg godt forlaget kunne ha kostet på seg. 

Jakten på Norge 

For tittelen «Norsk røyndom» høres unektelig ut som en litterær variant av den politiske debatten om «norske verdier». 

I dag er det rart å tenke på at betegnelsen «norske verdier» i sin tid ble avvist av NRK fordi den ble oppfattet som diskriminerende. 
For vi lever i en tid da spørsmålet om det nasjonale og det spesifikt norske blir stadig mer påtrengende. 
Er det derfor Samlaget mener vi trenger en bokserie om den norske virkeligheten? 

De tre første bøkene er Camara Lundestad Joofs «Eg snakker om det heile tida», Sumaya Jirde Alis «Ikkje ver redd sånne som meg» og Kristin Fridtuns «Homoflokar». 
Den røde – hvite og blå – tråden i bøkene er nettopp debatten om Norge. 
Nærmere bestemt handler de om hvilken hudfarge, livssyn og seksuell legning som er typisk norsk. 

Norsk, men ikke hvit 

Joofs bok handler om hva som skjer når en hvit kvinne fra Mosjøen gifter seg med en svart mann fra Gambia. 
Det førte til at hun og broren vokste opp som familiens «negerbarn», og boka består av korte prosatekster som alle kretser omkring scener i hennes liv. 

Til daglig arbeider Joof som dramatiker og scenekunstner. 
Som forfattere vet hun å spille på et stort følelsesmessig register. 
Den første teksten er en gripende skildring av den gangen broren rasende prøvde å si i fra at han har fått nok av diskriminering fra slekt og venner. 
Han nekter å være mammas «skjokoladebarn». 
I de andre tekstene beskriver hun sin frustrasjon og sinne over å måtte forklare hvordan det er å være norsk, men ikke hvit, og kvinne, men ikke hetero. 
På imponerende vis får hun frem kompleksiteten og nyansene i sine erfaringer. 

Sterkest er nok tekstene om en eldre kvinne som slo henne da hun som barn gikk med bunad på 17-mai. 
Med sikkert grep turnerer Joof dette såre minnet, og stiller inn sikte mot damens tause venninne. 
Hun verken grep inn eller protesterte. 
Uttalt og synlig rasisme er de fleste mot, så det Joof ofte fokuserer på er i stedet de små kommentarene, neglisjeringen og tausheten. 
Det er sterk lesning og en imponerende debut! 

Polarisert land 

Også Sumaya Jirde Alis bok handler om nødvendigheten av å si i fra. 
Hun skildrer sin historie fra hun ankom Bodø fra Somalia som sjuåring til hun ble en tydelig og engasjert samfunnsdebattant. 
Det er også en historie om den høye prisen hun har betalt for å snakke de muslimske kvinnenes sak. 
I dag sover hun dårlig, har angst og går med voldsalarm. 

Gjennom hennes historie kommer det frem et bilde av Norge det er umulig å være stolt av. 
For den hetsen hun er blitt utsatt for, er en direkte trussel mot grunnleggende norsk verdier nedfelt i Grunnloven. 
Som retten til å ytre seg og ta del i det offentlige ordskiftet. 
Den retten gir også en 20- åring lov til å si «Fuck Sylvi!» uten hetses og mobbes offentlig. 

«Ikkje ver redd sånne som meg» er skrevet i en likefrem, personlig stil og har ikke samme litterære kraft som Joofs bok. 
Innimellom synes jeg Ali tar kompleksiteten ut av de erfaringene hun skildrer. 
For eksempel var det ikke slik at hele nasjonen først trodde at det var islamister som sto bak terrorangrepet 22. juli 2011. 
Mange av oss bestrebet oss på ikke å trekke forhastede slutninger. 
Jeg blir heller ikke overbevist om at hun nå føler seg helt hjemme etter støtten hun fikk under hetskampanjen tidligere i år. 

Det virker mer som et håp og mål for hennes engasjement enn som en faktisk realitet. 
Best er skildringene av de motstridende holdningene hun blir møtt med og som hun effektfullt setter opp mot hverandre i et av sine dikt: 
«Når skal du dra hjem igjen?/Hvorfor føler du ikke tilhørighet?» 
Da gir hun et treffende bilde av et polarisert Norge. 

Ja, vi elsker homofile 

Kristin Fridtun har ikke innvandrerbakgrunn, men er en tidligere skihopper, norrøn-filolog og skribent i Dag og tid. 
Hennes personlige debattbok om homofili griper langt inn i debatten om hva som er norsk. 
En ting er at høyreekstreme grupper oppfatter sex mellom likekjønna som en trussel mot «blodslinje», «forutsetningen for vår videre eksistens» og reproduksjonen av «den hvite rase». 
Mer interessant er Fridtuns diskusjon av den brede politiske støtten homofile har fått de siste årene. 

Det kan gi inntrykk av at homo- og heterofile er likestilte, påpeker hun. 
Før hun anfører mange eksempler på at det ikke er tilfelle. 
Homofili passer det ikke å snakke om i 17. mai-taler, i forbindelse med norske eventyr eller Alf Prøysen. 
Hennes engasjerende bok topper seg med en diskusjon av politikere som bruker homofile i sin kamp mot innvandring og islam. 
Men som i alle andre sammenhenger er innbitte motstandere av homofiles rettigheter. 

Til tross for litt innledende skepsis, synes jeg A.O. Vinjes gamle forlag har lansert en serie som gir mangfoldige og tankevekkende skildringer av Norge på retta og på vranga. 
