Den Store Hvite Hannen blir snill
Hvis Clint Eastwoods klassiske western-helt Mannen Uten Navn i stedet var en nåtidshelt, ville han ha gått inn i Byen Uten Navn og finsnakket med likrøvere, kvinneskjendere og barnemordere sånn at de gikk med på å gå i terapi. 

Det ville vært bra for samfunnet, men kinoen er ikke for sosionomer. 

«Gran Torino» er et maskinelt vellykka og vane-rørende menneskelighets-drama med tynne islett av action-komedie, og det uttrykker seg i så digre bokstaver at de svaksynte analfabetene på den andre siden av Månen vil være i stand til å lese mellom linjene. 

Clint Eastwood spiller eks-soldat, eks-Ford-ansatt og enkemann som sitter igjen som den eneste hvite i nabolaget. 
Hver gang han åpner munnen, fornærmer Walt halve FNs hovedforsamling, han misliker de teite sønnene sine og han forakter de tuslete barnebarna som tilhører naken-navle-festisjistene og sms-er i farmors begravelse. 

Eastwood regisserer seg sjøl som en klisjé; Den Hvite Amerikanske Hannen. 
Kowalski var med i Korea-krigen, han aksepterer bare amerikanske biler og han snakker nedsettende også til de han liker. 
Ansiktet er som det femte fjeset på Mount Rushmore, han knurrer som en varulv og stemmen likner ødelagt påhengsmotor. 

I nabolaget bor sumprottene — det vil si asiater av hmong-folket. 
Familiens stillferdig duknakka sønn Thao blir plaga av slektninger i en voldelig gategjeng av den sorten som plutselig spretter opp av asfalten i Ninja Turtles-spill. 
Filmen handler om den konflikten. 
Hmongene viser seg å være akkurat så snille og greie mennesker som de burde være, og de blir virkelig djupt takknemlige da Den Hvite Hannen jager gjengen på flukt. 
Etter hvert får vi være vitner til at den gamle vane-rasisten faktisk liker de små asiatene, så det viser at han er en fin mann likevel. 
Naboene burde ha holdt seg unna den asosiale drittsekken, men på film-minoriteters vis blir de imponerte når verdensherrer snakker til dem. 

Det finnes også en katolsk prest i historien. 
Han likner den mjuke innsida av en ufødt hamster og snakker til Walt om tilgivelsen og de snille løsningene som om gubben var en motvillig konfirmant. 
Fordi presten også drikker pils, blir Walt en anti-helt på en skuffende brosjyre-måte. 
Slik den edle hvite legen Tim Robbins frelste de stakkars uvitende afro-kriminelle i «Frihetens regn», lærer han asiatene om å ta vare på nabolaget sitt og bruke verktøy og være gode amerikanere. 

Temaet med den aldrende synderen som ofrer seg for frelsen finnes også i «Unforgiven», og «Gran Torino» kunne vært bra om den ble formulert av en kyndig manusforfatter og regissert av en våken mann. 
