«It:»Lekkert og skummelt 

Beste Stephen King-filmatisering på en god stund. 

I fjor publiserte klovne-ekspert Benjamin Radford en bok med tittelen Bad Clowns. 
I den fremgår blant mye annet at anstendige og godmodige klovner som bare vil få folk til å le, ofte misliker populærkulturens onde klovner. 

De er redd for at de onde klovnene vil kaste skygge over hele standen. 
Det er en berettiget frykt. 
De onde klovnene gjør det enda vanskeligere å like de gode. 
Spesielt for folk som har problemer med å like til og med trivelige klovner. 
Som meg. 

Lekker, skummel, elegant 

Stephen Kings 
It fra 1986 revitaliserte og moderniserte morderklovnen over natten. 
Boken ble adaptert til en nokså hjelpeløs to-episoders miniserie i 1990. 
Den er så svak at den nesten er en studie verdt, og et godt eksempel på hvordan filmmediet har utviklet seg på snaue 30 år. 
I dag går det meste fortere og underfortelles mer. 

Partier med svak og unødvendig dialog er nå barbert bort, ofte til og med i middelmådige filmer. 
Ungene i 1990-versjonen hadde likevel mye bra i seg. 
Og omgivelsene. 
Begge disse elementene er beholdt i videreutviklet og raffinert form i filmen som kommer nå. 
Den er lekker, skummel, elegant og kommer til å gjøre det tøft å være god klovn i lang tid fremover. 

En syk, syk, klovn 

Filmen tar et smart og radikalt valg i forhold til boken. 
Den kutter ut nåtidshistorien og lar hele forløpet utspille seg på slutten av 1980-tallet. 
På den måten unngår vi hoppingen i tid og etableringen av en rekke nåtidssituasjoner. 
I stedet får ungene all fokus. 

Det er syv av dem. 
Seks gutter og en jente. 
De portretteres sømløst både som individer og som gruppe. 
Det ser enkelt ut, men er det ikke. 
Han som har mistet broren sin, den tykke og smarte, hypokonderen, den frekke og så videre. 
Det blir en fin skildring av vennskap i en tid med farer på alle kanter. 
Sophia Lillis som Beverly og Jaeden Lieberher som Bill utmerker seg. 
Lillebroren George (Jackson Robert Scott) tilfører genuin uskyldsskrekk til et par av de beste scenene. 

Alle voksenpersoner er enten fraværende eller direkte skadelige. 
Og så er det naturligvis klovnen. 
Bill Skarsgård tar for alvor opp konkurransen med storebrødrene Gustaf og Alexanders. 
Det er en syk, syk, klovn. 

Prosjektet hans er så bisart at det blir litt uklart, men man skjønner at han er dårlig nytt for alle som kommer i hans vei. 
Skarsgårds øyne, kinn og smil, godt hjulpet av en dyktig sminkeavdeling, gjør denne versjonen av danseklovnen Pennywise til et sant mareritt. 

Friskt og herlig 

Regigrepet er tilbakeholdt og kontrollert. 
Stor visuell presisjon og gjennomtenkt fargeskala preger alle bildene. 
Filmens største fortrinn er at den klarer å resirkulere de gode gamle skrekk-elementene slik at de føles friske og herlige. 
Jeg ville tenkt meg godt om før jeg tok med 12-åringer på dette. 

Stephen King er for øvrig god på Twitter for tiden. 
Her om dagen skrev han følgende: 
