Knut NærumsIbsen er dårlig på den bra måten 

Kan det bli for mye Ibsen? 

Peer Gynt i badekaret, Peer Gynt i lateks, Peer Gynt i Kairo. 
Rett etter William Shakespeare er trolig Ibsen verdens mest spilte. 

Litteraturprofessor Jon Haarberg mener nasjonallitteraturen har mistet kraften og har skapt debatt med boken «Nei, vi elsker ikke lenger». 
Han hevder at nasjonale litteraturklassikere er gått ut av våre kollektive bevissthet og ikke lenger fungerer som nasjonens bindemiddel. 

Men ikke Ibsen, vel? 
Eller? 

Ibsen aktualiseres, dekonstrueres og moderniseres. 
Men kan det bli for mye Ibsen? 
Kan vridningene og vendingene, for å få stykkene til å si oss noe om vår egen samtid, bli for søkte og tilgjorte? 
Er det egentlig noen grunn til å fortsette å sette ham opp, år etter år, annet enn at teatersjefer liksom føler at de må fordi han er det moderne dramaets far? 

Vel, det er nettopp denne problemstillingen som er utgangspunktet for Henrik Ibsens samlede verker på 78 minutter. 
Teksten har forfatter og satiriker Knut Nærum skrevet, han har også tidligere skrevet Ibsen på 68 minutter i 2005. 
Dette er derimot en helt ny forestilling med nye lokale, politiske og samtidige referanser. 

På scenen skal de tre skuespillerne Tormod Løvold, Kjersti Elvik og Kristian Berg Jåtten ta fatt på oppgaven å iscenesette alle Ibsens verker. 
Etterpå skal publikum få avgjøre om det har noe for seg å spille ham fremdeles. 
Om publikum mener nei, skal Elvik aldri igjen ta på seg en rolle i noen av Ibsens stykker igjen. 
Blir det ja, skal Løvold løpe naken rundt statuen av Ibsen nedenfor teatret etter forestillingen (ja, så kan du gjette hvordan det gikk). 

«Henrik Ibsens samlede verker på 78 minutter» er bygget opp av ulike shownumre og de veksler i sjangre. 
Noen ganger som musikal, som «Game Of Thrones», «Sherlock Holmes», tysk porno eller «Skam». 
Jeg merker det høres så teit ut når jeg skriver det sånn, og det er det også. 
Men det blir likevel veldig gøy, fordi det er åpenbart skrevet (og fremført) på en bevisst teit måte. 
Dette er altså dårlig på den bra måten. 

Stadig snakkes det om hva som skal til for å nå kidsa, og capsen på snei og rap skal de væffal ikke gjøre, men så klarer de ikke å la være likevel. 

Forestillingen er langt mer underholdende enn informativ, og om du er på jakt etter et sammendrag før du begynner på særoppgaven, er ikke dette stedet å begynne. 

Forestillingen er tidvis overraskende og smått absurd, da er den også på sitt beste. 
Det er gøy nok med (nok) en Helge Jordal-parodi, men mye morsommere med en kort og effektiv etterligning av Pia Tjelta. 
Pornofilmversjon av «Gjengangere» er greit nok, men det er mer kreativt å både parodiere bergensk musikkteater og «Samfunnets støtter» samtidig i en slags mørk musikalscene. 
Vitsene om samtidsteater eller «Et dukkehjem» som dukketeater med sokker er bedre utført enn de litt mer forutsigbare vitsene om Trude Drevland eller Bjarte Hjelmeland. 

Elvik i rollen som Herbjørg Kråkevik som igjen skal parodiere Kjersti Elvik er helt nydelig. 

Forestillingen er både flåsete og smart på en gang, skuespillernes avvæpnende små smil, blikk og fakter hever forestillingen og samspillet de tre mellom fungerer veldig godt. 

Både tekstforfatter Nærum og regissør Eirik Del Barco Soleglad er kjente for sin komiske timing, og hvordan man kan bare la et vits henge i luften. 
Nettopp dette er blitt en av denne forestillingens styrker, det er gøy når det er kaotisk, men det er nesten enda gøyere når det er rart og nedpå. 
