Det episke element
Motorpsycho kan ligne vel mye på selv, skriver BTs anmelder. 

Etter 25 år er det knapt noe Motorpsycho ikke mestrer innenfor sin kunstform. 
I løpet av 18 studioalbum, ørten EP-er, diverse liveopptak og en håndfull sideprosjekter har trønderne vært innom det meste: 

Heavy metal og grunge, stoner rock og prog, jazz og country. 
Underveis har trioen jobbet med strykere og blåsere, støymakere og eksperimentalister, for å skape alt fra popperler og psykedelia til aggressiv riffrock og utflytende epos. 

**Konsertene deres** levner ingen tvil om at Bent Sæther, Hans Ryan og Kenneth Kapstad elsker jobben sin, samtidig kan man lure på om det finnes noen flere steder, musikalsk sett, for bandet å dra. 

De siste årene virker det som gruppen heller har begynt å reise lenger og lenger inn i seg selv. 
Popinstinktene fra perioden rundt årtusenskiftet er lagt bort til fordel for avansert rocking og langstrukne, utforskende epos. 

**Låtene er der ennå** , men bygges gjerne ut til små og store suiter, med stor dynamikk mellom de ulike partiene. 

Eller som Bent Sæther sa på radioen denne uken: 
Fansen klager hvis det blir for mye refrenger. 

For undertegnedes del toppet det seg med bestillingsverket 

The Death Defying Unicorn 

(2012), som fungerte greit på plate, men ble en traurig påkjenning i liveformat. 

I selskap med jazzpianist Ståle Storløkken var trønderne så fulle av selvtillit og flinkisfakter at lyttegleden forsvant. 

**Heldigvis fulgte bandet** opp med mer fengende, mindre høytidelige 

Still Life With Eggplant 

året etter. 
Hovedsporet der var suiten 

Hell, part 1-3 

, en leken og elegant kraftprestasjon som nå får sine oppfølgere. 

Høydepunktet på årets plate heter nemlig «Hell, part 4-6: Traitor/The Tapestry/Swiss Cheese Mountain 

- en deilig, sublim trip mellom bedagelige kassegitarlandskap og hypnotisk rockegroove. 

Siste spor heter dessuten 

Hell, part 7: Victim of Rock 

og starter som en kakofonisk gjenstridighet før bandet meisler ut et supertungt riffmonster på høyde med deres mest intense øyeblikk. 

**Et inferno** det er vel verdt å besøke, altså. 

Som følge i svoveldampen har bandet med seg Dungen-gitarist Reine Fiske, som sist, samt litt bratsj og fiolin. 
Som alltid dominerer imidlertid Sæther og Ryan totalt - sistnevnte gjør en av sine beste vokalprestasjoner på kassegitarbaserte 

Entropy 

, mens kompisen utstyrer balladen 

Ghost 

med fascinerende tekst og mystisk stemning. 

Videre får man både straight hardrock, seig stoner-riffing og en instrumental, 

Kvæstor 

, som tilsynelatende er laget av kaospiloter på anabole steroider. 
Motorpsycho later imidlertid ikke til å dope seg på noe annet enn sin egen musikkglede. 

**Utfordringen er ikke** at de låner fra andre, men at de kan ligne vel mye på seg selv. 
Etter de siste års musikalske odysseer, er det derfor lov å håpe at bandet snart får lyst til å skifte spor og utfordre sitt publikum med noen poprefrenger igjen. 
