Astrup skal ut av skyggen til Munch
Etter en større utstillingsturné til London, Emden og Oslo, er Astrup endelig tilbake i Bergen. 

«He should be as famous as Edvard Munch», skrev den anerkjente britiske avisen The Guardian like før utstillingsåpningen i London i 2016. 
Store ord. 

Kode lar oss stupe rett inn i selve essensen av Astrups kunstnerskap – det gåtefulle og frodige Vestlandet, kombinert med stemningen han fikk av naturinntrykkene. 
Fordi Astrup slet med astma, var han også ofte tvunget ut av sengen, enten midt på natten eller ved morgenens skumring. 
De første rommene er derfor dedikert til Astrups mer «nattlige», og mest kjente, motiver fra Jølster-området. 

Kode viser også Astrups grafikk. 
Det som er spesielt kult med Astrups trykkemetode, er at han også noen ganger malte på trykkene eller trykket på maleriene. 
Ifølge Kode var dette i europeisk sammenheng aldri blitt gjort før, noe som gjør Astrup til en eksperimentell kunstner. 
I utstillingen er det dessverre ikke ett eksempel å finne av sistnevnte – hvor Astrup skal ha trykket på lerret. 
Kanskje var det ment som en «fun fact» på sidelinjen fra kuratorens side under omvisningen? 
Synd. 
Jeg skulle gjerne ha sett det. 

Utstillingen får med hvordan Astrup blir lysere i motivene. 
Vi er nå midtveis i hans karriere. 
Året er 1902 og Astrup har vært utenlands. 
Her ble han spesielt inspirert av franske Henri Rousseaus (1844–1910) naive, men også strammere stil. 
På tross av dette bevarer Astrup noe av det gåtefulle. 
Hvorfor det? 
Kanskje for å holde oss som betraktere nysgjerrig? 

Vips, så avsluttes utstillingen. 
Det går brått opp for meg at den ikke er spesielt stor, rundt 60 verk. 
Men i dette tilfellet er det en bra ting. 
Astrup opparbeidet seg et rikt kunstnerskap. 
Det kunne fort blitt litt for mye av det gode. 
I stedet har Kode gått for nøye utvalgte verk og med en spesielt utvalgt vinkling – Astrups forhold til naturen. 
Den oppleves som helhetlig og porsjonert. 
Et smart trekk. 

Siste verk på veggen er et portrett av Astrup, malt av hans venn Moritz Kaland (1869–1947) i 1914. 
Her ser vi Astrup i profil, vandre alene i skogens mørke med lut rygg. 
Han ser langhårete ut og har på seg runde briller. 
Litt som dagens hipstere. 
Tankefull og melankolsk. 
Retningen er inngangspartiet. 
Det er som om han følger meg ut. 

Etter at dørene lukker seg bak meg går tankene tilbake til portrettet av Astrup. 
Han som på grunn av sykdom måtte gjøre natten til sin beste venn. 
Hva hadde kunsten og kunstneren vært uten astmaen? 

Det som har holdt Astrup tilbake fra «verdensherredømme» er nettopp noe av Astrups største kunstneriske styrke – dette litt sære og gåtefulle uttrykket, og som speiler kunstnerens liv og lynne. 
Kanskje noen skinner bedre i skyggen enn andre? 

Ikke misforstå. 
Jeg forstår Kodes satsing godt. 
Astrup er unik. 
Han ga det klassiske og ellers skoleflinke landskapsmotivet et friskt pust. 
Men jeg mistenker det skal mer til enn én utenlandsturné og et par varme omtaler i internasjonal presse, før Astrup blir like verdensberømt som Munch. 
Det er med andre ord et stykke igjen før Astrup er helt ute av skyggen. 
Og det er helt greit. 
