Sanger om kokeplater og personlig hygiene blir ikke bedre enn dette
Kultvisesanger Tønes har laget sitt livs album. 

ALBUM: 
I vår flyktige låtfokuserte, spillelisteorienterte tilværelse i nettskyen er det noe nesten forfriskende over at en hjemmekjær visesanger kan bruke 16 år og sju album på å nå fram til sitt karrierehøydepunkt. 

Ikke det at Frank «Tønes» Tønnesen fra Sokndal i Dalane har manglet klapp på skuldra og gode ord i alle disse årene. 
Han er en lokal helt som dyrkes lidenskapelig av kritikere og relativt fåtallige, men navngjetne fans (forfatterne Ragnar Hovland og Tore Renberg er blant dem). 
Og han er en slik artist som i kraft av sin «stor, men bitteliten»-status er skapt for skikkelig lange intervjuer i kresne musikkmagasiner. 

Det virkelig fine med «Sån av Salve» er at dette sjuende albumet kan være det som endelig løfter Tønes opp fra den smale kultstatusen. 
Dette er albumet som best iscenesetter den eiendommelige trivialitetsobservatøren og vemodige svarthumoristen. 
Dette er albumet som inneholder noen av de aller beste låtene som til nå har ledsaget Tønes' underlig gripende beskrivelser av hverdagens uutholdelige innholdsløshet. 
Akkompagnementet er perfekt til formålet: pertentlig strengehåndverk i en romslig country/folk-tradisjon. 

Det er noe tungt, men likevel rytmisk over eksistensialismen som Tønes skildrer i sangene sine: rutine og forutsigbarhet som nøkkel til overlevelse. 
Man tar seg i å drømme om at dette nesten kunne vært et konseptalbum om kjeler og koketeknikker («Sånn koga eg»). 
Det er uimotståelig når han reflekterer rundt «det så vokse i bånnen av tannglasset» i «Slutt og riks», en sang om å isolere seg på badet med tegneseriebladene sine, på flukt fra omgivelsene og tilværelsen i sin helhet. 

Her om året kom Stein Torleif Bjella og satte en relativt uangripelig standard for amerikanisert visesang om «ensomme menn på bygda». 
Bjella fra 
Ål bruker sin bildesterke stedskoloritt til å skrive universelle sanger om menns ensomhet og søken etter nærhet. 

Tønes får til noe av det samme på «Sån av Salve», men plasserer kameraene annerledes; her er nærheten en abstrakt, skummel størrelse — det er best å holde savnet på god avstand. 
Ensomheten skildres ikke så mye gjennom hva bygdemannen tenker, men gjennom hva han gjør, hans forhold til personlig hygiene og hvordan han, ned til de kjedeligste detaljene, lever livet i sin alminnelighet. 
Tønes klarer å skape en unik klangbunn for de virkelig store følelsene om hva livet er, kunne vært eller burde være. 

Og slik blir «Sån av Salve» albumet som langt på vei forsvarer, understøtter og kvitterer for all den rosen Tønes er blitt til del, delvis prematurt, tidligere. 

Han har rett og slett laget sin aller beste plate. 
