En rollespillgave fra oven
I «Tales of Eternia» får du nok en gang muligheten til å redde verden. 
Innbyggerne i Inferia risikerer nemlig å få himmelen i hodet. 

Det er litt morsomt i grunn, hvordan man etter en lang og mer eller mindre slitsom dag i den virkelige verden, kan finne underholdning og avslapning i å redde en annen. 

Utrolig mange spill, kanskje spesielt innen rollespill-sjangeren, handler jo om nettopp det, og «Tales of Eternia» er intet unntak. 

Historien i «Tales of Eternia» begynner i det Reid og Farah, to barndomsvenner i en avstedsliggende landsby i Inferia, ser et merkelig objekt falle ned fra himmelen. 

De oppsøker landingsstedet og finner en liten, lillahåret jente ved navn Meredy som snakker et språk ingen er i stand til å tyde. 

De tre legger derfor ut på en reise for å finne en språkkyndig som kan oversette og hjelpe gjengen til å forstå hvorfor denne jenta har falt ned, bokstavelig talt, som regn fra skyfri himmel. 

Det er kanskje ingen overraskelse at kommunikasjonsproblemene spillet åpner med, raskt blir erstattet av utfordringer av mer alvorlig karakter. 

Det viser seg at Meredy kommer fra Celestia, Inferias motstykke på den andre siden av himmelen, der folk vandrer rundt opp-ned. 
Sammen utgjør Inferia og Celestia en slags sandwich-verden, Eternia, der de to verdenene er brødskivene, og himmelen er salaten, skinken og osteskiven som skiller dem fra hverandre. 

Problemet er at himmelen er i ferd med å kollapse (noen har spist opp pålegget!) og verdenen risikerer å falle sammen. 
Hva er vel en sandwich uten pålegg? 

Reisen i en naiv og fargeglad verden er en ren og skjær fornøyelse. 
Når du slår opp leir for natten for at dine helter skal komme seg etter slagene, ser du fargene i omgivelsene forandre seg, og vinduer i nærliggende bebyggelser lyse opp for å kompensere for tapet av dagslys i de korte sekundene natten utgjør. 

Underveis vil du finne mange små overraskelser i form av minispill og morsomme samtaler. 
Selv satte jeg stor pris på samtalene med de hysteriske, overseriøse studentene i universitetsbyen Mintche. 

Wonderchef fortjener også hederlig omtale. 
Han er den mystiske kokken med en anelse superhelt-preg som gjemmer seg der du minst venter det og som lærer deg en oppskrift på en ny matrett dersom du klarer å finne ham. 

Når det gjelder slåssingen, har du muligheten til å spille strategisk ved å forandre plasseringen av dine selvstendige allierte på slagmarken. 
Dessuten kan du også instruere hver enkelt av disse til å handle mer eller mindre offensivt, eller å rette sine angrep mot visse typer fiender, for å nevne noe. 

Men kampsystemet kan allikevel bli litt ensformig etter hvert. 
Det er i de fleste tilfeller litt for enkelt å ty til knappemosing for angrepene til Reid, rollen du styrer direkte. 
I bunn og grunn kommer du langt med evnen til å holde et øye med statusmålerne og fylle på med liv- og magi-miksturer når det trengs. 

Som et av de første spillene i sin sjanger gitt ut til PSP, burde dette spillet kunne bidra til å gjøre spillmaskinen litt mer attraktiv for RPG-tilhengere som liker å redde verden på fritiden. 

«Tales of Eternia» er riktignok både barnslig og sukkersøtt, men unngår å gå over den kritiske grensen der det søte blir kvalmt. 

MAREN OMLI FLASNES 

PS! 
Dette spillet er det samme som ble sluppet til PlayStation i Japan i 2000. 
Spillet ble utgitt i USA året etter som «Tales of Destiny II», men kom ikke ut i Europa. 
