Live i Bergen:Den helt fantastiske Nick Cave 

Troen på kjærligheten, og demonene som truer med å ødelegge den, jager fortsatt Nick Cave. 
Heldigvis. 

Ikke ett sekunds dødpunkt gjennom 90 minutter. 
Det er en bragd, selv for en mann med en 40 år lang og så sterk musikalsk katalog som australske Nick Cave og hans faste band The Bad Seeds. 

Men sånn er det, onsdag kveld under Bergenfest. 
Kan vi ha opplevd den norske festivalsommerens absolutte høydepunkt allerede midt i juni? 

Det er fullt mulig, ja. 

Preget av sønnens død 

Nick Cave har hatt noen tøffe år etter at den ene av hans tvillingsønner, Arthur, døde bare 15 år gammel. 
Han skal ha tatt LSD for første gang, mistet kontrollen og falt utenfor en høy klippe nær hjemmet deres i Brighton. 

Ulykken preget Caves siste album Skeleton Tree fra 2016 sterkt, selv om albumet var påbegynt før, og det virker som om det preger ham også live. 
Flere låter som handler direkte om kjærlighet på godt og vondt er i alle fall tatt inn i settet, og 1994-albumet Let Love In er plutselig tungt representert. 

På scenen som en jaget person 

Konserten åpner med to låter fra nevnte Skeleton Tree. 
Hjerteskjærende «Jesus Alone», den med teksten om denne personen som «fell from the sky», og «Magneto». 
Helt fra starten farer Nick Cave i kjent stil rundt på scenen og frem mot publikum som en jaget person. 

Allerede i «Do You Love Me?» som tredje låt henger han over folket på første rad, roper i mikrofonen og peker med hendene. 
Det hele kan tidvis ligne en performance, men det insisterende i Nick Caves sceneoppførsel er aldri påklistret eller innstudert. 

Det er heller en rå og ekte runde med låter om troen på kjærligheten og kampen mot demonene som truer med å ødelegge den. 
«From Her to Eternity», «Loverman» og den djevelen med en «Red Right Hand» kommer så, sånn for å understreke poenget. 

Med verdens beste band 

Konserten i Bergen er svært lik den Nick Cave & The Bad Seeds spilte til utelukkende rosende anmeldelser i Oslo Spektrum i fjor høst. 
Band, låter, sceneoppsett og oppførsel er den samme. 

Likevel gir det noe ekstra å se mannen og bandet hakket mer intimt og ikke minst utendørs, under en truende himmel som blir mørkere og mørkere. 
Hans nærmeste kompis Warren Ellis har for anledningen en mer tilbaketrukket rolle sammen med resten av The Bad Seeds, som uansett anledning er verdens beste, tighteste og tidvis mest bråkete band. 
Melodiske om det er ballader eller støy, her begunstiget med superb lyd. 

Denne kvelden tilhører likevel 60-åringen Nicholas Edward Cave, energisk og vokalmessig mer fokusert og bedre enn noen gang. 
Han synger sterkt, og dirigerer band og publikum med 100 prosent kontroll. 

I nest siste låt «Stagger Lee» inviterer han halve Bergenfest opp på scenen for å ta del i showet, før to av de heldige får være symboler på det viktige innholdet i den avsluttende balladen «Push the Sky Away». 
Denne låten om å aldri gi opp troen på at noe bedre venter der fremme, uansett hva. 

«And some people say it’s just rock and roll, oh but it gets you right down to your soul. 
You’ve gotta just keep on pushing, push the sky away». 
