Lystig om likelønn
«Jentene fra Dagenham» bekrefter at britene er mestere i å lage feel good-komedier med alvor i bunn. 

FILM: 
Noen komedier er rørende på grunn av romantiske forviklinger, andre fordi de frir til vår rettferdighetssans. 
I 1968 kunne sjefene ved Fords største fabrikk i Europa nekte sine kvinnelige arbeidere likelønn med den begrunnelse at de var ufaglærte. 
Ford hadde 40 000 ansatte i Storbritannia og 187 av dem var kvinner. 
De sydde setetrekk i Dagenham, hadde ingen makt og kunne behandles deretter. 

Hvordan lager man en lystig og rørende komedie ut av dette? 
Jo, først leser man seg opp på historien om arbeidskonflikter på slutten av 60-tallet. 
Deretter dikter man opp et persongalleri vi bryr oss om. 
Til slutt velger man skuespillere som sjelden trår feil. 

Sally Hawkins 

Filmens heltinne er den tilsynelatende skjøre Rita, spilt av Sally Hawkins, som fikk sitt store gjennombrudd i Mike Leighs «Happy-Go-Lucky». 
Hun er i starten en av de 187 som sitter i en trang hall og syr setetrekk i bare bh-en på grunn av varmen, men viser seg raskt å ha andre talenter: 
Hun kan tale ledelsen midt i mot og hun kan lede en streik. 

Bob Hoskins spiller arbeidslederen som inspirerer Rita. 
Han er også en av få sympatisk framstilte menn i filmen. 
Fagforeningspampene er halvkorrupte slappfisker som har det i kjeften, mens fabrikkledelsen tenker profitt. 
Rosamund Pike er sofistikert og lavmælt i rollen som fabrikksjefens kone. 
Hun er utdannet historiker fra Cambridge, men lever som hjemmeværende servitrise for sin noe tannløse sjåvinist-ektemann (Rupert Graves) og tar kontakt med Rita. 

Lang tradisjon 

Regissør Nigel Cole hadde stor suksess med «Kalenderpikene» i 2003 og selv om «Jentene fra Dagenham» slekter en del på glitrende komedier som «Brassed Off» og «The Full Monty», så handler den ikke om å snekre sammen en revy eller annen underholdning: 
Det dreier seg om noe så traust og livsviktig som rettferdighet i arbeidslivet. 

Sally og kollegene hennes, som i filmversjonen har en mye høyere «babe-faktor» enn fotografier fra streiken i 1968 skulle tilsi, møter mye motstand og mange vil nok smile og le med en tåre i øyekroken gjennom store deler av filmen. 
Selv glemte jeg at «Jentene fra Dagenham» er en komedie, helt til Miranda Richardson dukker opp som Barbara Castle, den ansvarlige ministeren i Harold Wilsons regjering. 
Her blir det mer «Ja vel, statsminister», men uten at det svekker filmen nevneverdig. 
