Albumanmeldelse:Amund Maarud - «Dirt» 

Med møkk under neglene. 

Maaruds forrige plate het «Electric», denne heter «Dirt». 
«Electric Mud» (1968) er tittelen på Muddy Waters' psykedeliske forsøk på å tilnærme seg Jimi Hendrix, to åpenbare forbilder for Skogbygdas store sønn. 
Tilfeldig? 

Uansett, den forrige var mer blues enn rock, denne er mer skittenrock enn blues igjen, selv om sistnevnte alltid ligger i bunn. 
Hvilket avslører to andre inspirasjonskilder for «Dirt», nemlig Deep Purple («Hillside Blues») og spesielt Led Zeppelin («Honey Bee»). 
Disse urkildene topper Amund Maarud med (fremdeles) ungdommelig fandenivoldskhet, høyt tempo og eminent gitarspill gjennom hele platen. 
Tidvis mørkt, i et tidvis i overkant lurvete lydbilde, men suverent og autoritært gjennomført av en som nekter å la seg sette i bås. 
Selv om han er fra bygda. 

«Dirt» låter som et BigBang fra møkkakjelleren, tolk det positivt. 

BESTE LÅT: 
«Your Star Is Fading» 
