Kun for moro
Regi: 
Rune Denstad Langlo, Sigve Endresen. 
Manus: 
Langlo, Endresen og Odd Børretzen. 
Norsk dokumentar. 
Tillatt for alle. 

Et uærbødig, svært skrått blikk på nasjonen som ikke forsøker å dokumentere vårt lands historie. 
Men muligens å lete seg frem til dets sjel. 

Det er naturligvis en strålende idé for en 100-årsfilm om Norge og nordmenn: å sende Odd Børretzen til himmels i rakett for å betrakte vår nasjon en smule på avstand. 

Til stillhetens bane i verdensrommet, rett og slett, hvorfra han kan gjøre sine betraktninger med uforstyrrelig sinnsro og overblikk - med utsyn mot et hvitskimret land helt ytterst på den blånende klode. 
Mindre kan det ikke gjøres, skal man rette sitt muntre skråblikk mot en så nærsynt nasjon som den norske. 

Det har filmskaperne fått en imponerende mengde historiske filmbilder og svært mye overbærende, børretzensk munterhet ut av. 

Men forbausende lite annet. 

Den nostalgiske gjensynsglede er udiskutabel. 

Men i presentasjon har vi hørt det før, i utallige omganger. 
Av Børretzen og svært mange andre: 
Vi er et land for helt spesielt interesserte. 
Det samme må i all uærbødighet også sies om filmen. 
En munter betraktning om oss selv, kun relevant for oss selv. 

Av overkommelighetshensyn - eller muligens for å understreke det absolutt uhøytidelige i foretagendet - finnes ikke et eneste årstall presentert. 
Alt omtrentlig rangert etter tema, der begivenheter renner på i gladlynte hopp-og-sprett og total aversjon mot kronologisk orden: 

Norge og de kongelige. 
I stort sett is og snø. 

Norge som sportsnasjon. 
På stort sett is og snø. 
Norge som erobrer. 
Av stort sett is og snø. 

Norge som EU-søker, Norge som OL-arrangør, Norge som nobelprisutdeler, Norge som oljenasjon. 

Og Norge i krig. 
Oj. 
Her går det skeis. 

Fryktelig skeis. 
Fryktelig lite morsomt. 
Eller hva skal man si når Norge i krig fremstår som en artighet av gutta på skauen, reddet av russerne og med en og annen konvoi til Murmansk som hjelp til selvhjelp. 
Og det er stort sett det. 

Jeg antar filmskaperne må ha oppdaget det underveis: 
Den lune munterhet blir et «både - og» og «hverken - eller», trettende i stort format og vanlig kinolengde. 
Og forholdsvis ubrukelig i sammenhenger der klarere sting og tydelig tale er påkrevd. 

Sum: 
«Alt for Norge» er et fantastisk billedbelagt, riktig fornøyelig «ingenting», kun til for å more. 

Og det er naturligvis ålreit. 
Noen ganger. 

ELLEN MARGRETHE SAND 
