Sean Penn som politisk kitsch
Det går ei tynn skillelinje mellom politisk pornografi og samfunnskritisk film. 
Det finnes også ei tynn linje mellom det empatiske og det sentimentale. 
Dette er en ego-beruset, vinglende linedanserfilm. 

«Fair game» er basert på den boka som eks-CIA-dama Valerie Plame skrev om seg sjøl som forfulgt agent i et moralsk kaotisk USA der Irak-invasjon ble så viktig for presidenten og visepresidenten at staben i Det hvite hus bestemte seg for å jukse lite grann. 
Plame ble en syndebukk i denne prosessen fordi ektemannen Joe Wilson valgte å være varsler. 

Den tidligere ambassadøren Joe Wilson spilles av Sean Penn med smågrått liberalerhår og intense engasjementsfakter; en slags Mann Fremfor Alt i Woody Allen-leilighet. 
Kona hans spilles av Naomi Watts med omtrent samme paranoia-tryne som hun hadde i grøsseren «The ring». 
Watts er det vekt-elementet som tydeligst tynger historien over i TVNorge-feltet for synlig familiefortvilelse. 
Det er noe hakkebakke-mjukt ved Watts, og hun blir den minst sannsynlige agenten siden Antonio Banderas i «Spy kids». 
Jeg følte det samme for Nicole Kidman i «Tolken»; hun ble for menneskelig og veik i en bransje med uvesentlig hjertevarme. 

Sean Penn er vår mann, og vi forventer alltid at han skal gjøre noe spesielt genreskapende ut av en rolle. 
Men autentiske historier har sine egne regler om skildringens profylaktiske vassenhet, for dette er virkelige mennesker som må stå til rette overfor sine Facebook-venner og ikke kan pille seg i nesa eller hive epleskrotter etter katten. 

Wilson blir en politisk korrekt mann i alle rynker og alle fakter. 
Sean Penn skaper en politisk kitsch-figur. 
Han er besatt av hederlighet, og alt han gjør og alt han sier i en hel film er plakat-hederlig. 
Blir vi lei av ham? 
Vi ville ha gått i tog for at Wilson skulle få Nobels fredspris, men han er kjedelig å være sammen med i mer en halvannen time. 

Familien rammes av medie-katastrofe da Wilson tar president Bush i en New York Times-artikkel som dementerer påstanden om at Wilsons egen rapport konkluderte med at Irak kjøpte uran fra Niger. 
Det hvite hus svartner voldemorskt. 
CIA-agenten blir røpet, familien settes i fare, kontaktene hennes lider. 
Dessuten rammes både Wilson og Plame av generell skittkasting, og mens Bagdad bombes og sivilbefolkning dør, bekymrer vi oss såpesleipt for hvordan det skal gå med den pene Wilson-familiens ekteskap nå som de er blitt uenige om graden av nødvendig ærlighet. 

Dette er TVNorge-delen av filmen, og den er ikke så bra. 
Og det aller verste er da bokas forfatter og filmens hovedperson Valerie etter mye klaging står opp med fast blikk og sier til en ektemann som gråter av takknemlighet: 
Er du klar til kamp? 

Det er selvbeundring og ingen ting annet enn det. 
