Plateanmeldelse:Grant Hart - «The Argument» 

Enda et «David Bowie-comeback»? 

ALBUM: ROCK Grant Hart «The Argument» (Domino/Playground) 
Det burde være Grant Harts tid, dette. 
Fjorårets sjarmøretappe fra Bob Mould kastet nytt lys over bedriftene til Hüsker Dü - hvori Mould var en slags «John Lennon» mot Grants hardcore-«Paul McCartney». 

Han har kontrakt med et seriøst selskap, og det er en film om ham på trappene. 

At «The Argument» er et konseptalbum, basert på en William S. Burroughs-bearbeidelse av John Miltons dikt «Det tapte paradis» er også, på papiret, lovende nyheter. 

Grant er ikke ukjent med det store lerretet: 
Såvel hüskernes «Zen Arcade» (1984) som Nova Mobs «The Last Days Of Pompeii» (1991) var ambisiøse «rockoperaer». 

Men. 
Hvorfor har han valgt å gjøre «comeback»...som David Bowie? 

Helt hvordan det har seg at Hart fra tredje sang og ut, helt inn til mål 17 kutt senere, gjør sitt beste for å høres ut som vinneren av en Bowie-imitatorkonkurranse, er et mysterium. 

Han har London-aksenten. 
Han har de distinkte fraseringene. 
Det er superbisarre greier. 
Og ganske ødeleggende. 

«The Argument» har få av Harts øsende, pøsende poplåter. 
Mye av materialet ligger i et søtt, nesten «camp» sekstitallsleie (det topper seg i den absurde «Underneath The Apple Tree», et musichall-nummer av «The Laughing Gnome»-kaliber). 

Men det er gode tilløp her, de rudimentære fremføringene til tross (han spiller det meste selv). 
I særdeleshet «Is The Sky The Limit?» og tittelkuttet. 

Et interessant, uferdig album. 
Og jammen et ganske forstyrrende et, også. 

BESTE LÅT: 
«Is The Sky The Limit?» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
