Nils Økland Band leverer helt særegen musikk
Det er ikke lett å plassere musikken til Nils Økland. 
Men det er heller ikke så viktig. 

Det står en mann og spiller hardingfele. 
En kort, langsom frase. 
Kanskje er det en strofe av en gammel, melankolsk folketone han spiller. 
Han gjentar frasen, spiller den om og om igjen, utbroderer den med stadig nye forsiringer. 
Vi skjønner at rommet omkring ham er stort, men vi er samtidig tett på ham, så tett at vi av og til kan høre hvordan fingrene hans gnir bortover felestrengene. 

Fingrene tilhører felespilleren Nils Økland, som trygt kan sies å være en av Norges mer særegne musikere for tiden. 
Han er blant annet bergensaktuell med musikk til teaterstykket «Glassmenasjeriet», som har premiere på Den Nationale Scene i desember. 
Men før den tid slipper han albumet «Lysning» med Nils Økland Band. 

Åpningslåten er et lydmaleri som heter «Drøm», og bak lyden av Øklands fele hører vi noen – eller noe – som puster. 
Kanskje belgene i et orgel? 
I alle fall høres det etter hvert ut som om felen blir akkompagnert av tunge, mørke orgelklanger. 
Men også av svevende, hvinende lydflater som minner om elektronisk musikk fra gamle science fiction-filmer. 

Klangrommet omkring felespilleren blir mer og mer komplekst – og så er det plutselig slutt. 
Fem minutters oppbygging av et vakkert lydmaleri er forbi. 

«Lysning» er Nils Øklands første utgivelse på plateselskapet Hubro. 
Med seg har han de samme musikerne som da han i 2014 utga platen «Kjølvatn» på ECM. 
Han spiller selv hardingfele, viola d'amore og fiolin, Rolf-Erik Nystrøm spiller alt- og barytonsaksofon, Sigbjørn Apeland harmonium, Håkon Mørch Stene perkusjon, vibrafon og elektrisk gitar og Mats Eilertsen kontrabass. 

Det meste av «Lysning» er spilt inn i en steinkirke i Oppland. 
Gjenklangen fra kirkerommet er en viktig faktor i lydbildet. 
Den skaper en rumlende dybde og får instrumentene til å blande seg med hverandre slik at det ofte er vanskelig å si presist hvilket hvem som spiller hva. 
Og samtidig bearbeider musikerne instrumentene sine og fremkaller særegne lydeffekter. 
For eksempel høres klappene og flisene på Nystrøms saksofoner av og til ut som slagverk, mens etterklangen av Mørch Stenes vibrafon smelter sammen med Apelands harmonium osv. 

Kanskje det sakrale rommet også har noe å si for selve fremføringen. 
I alle fall er det mange langsomme, meditative spor på platen. 
Det er avsnitt der Øklands fele virker nesten deklamerende, som om han prediker for en menighet. 
Og det er hele tiden ekkoer av salmer og religiøse folketoner i musikken – som for eksempel i den mørke, tunge «Blåmyr» der Brorsons pietistiske salme «Opp all den ting» plutselig dukker opp og spøker i bakgrunnen. 

Det er ni låter på platen, ni forløp som er vanskelig å plassere i tradisjonelle musikalske kategorier. 
Klangen av hardingfelen og Øklands improvisasjoner gir mye av musikken folketonepreg. 
Men samtidig blander den norske tradisjonsmusikken seg med frijazzsekvenser og med musikk fra andre folkelige tradisjoner. 
Blant annet peker noen av de raske låtene i retning Balkan og Midtøsten. 

Hva man skal kalle alt dette, er kanskje ikke så interessant. 
Det viktigste er at Økland og bandet hans klarer å få alle disse inspirasjonene og assosiasjonene og klangeksperimentene til å smelte sammen og bli til store, vakre lydbilder som utvikler seg etter en helt særegen musikalsk dramaturgi. 
