Helldorado lager spagettiwestern på plate
Holder stø kurs mot stupet med hissig ørkenrock og smygende americana. 

ALBUM: 
Hvilket band starter albumet med en trommesolo - som glir rett inn i mariachitrompeter? 

Det er Helldorado, det. 

Hvem skal ta opp arven etter Madrugada og Ricochets? 

Det må bli Helldorado, det. 

Eget sound 
Bandet har skapt et eget sound som har veldig lite med hjembyen Stavanger å gjøre, tvert imot burde de holdt til i en liten spøkelsesby på prærien eller aller helst på en filmlocation i Mexico - eller kanskje til og med i Italia. 

Det er nemlig litt spagettiwestern over «Bones In The Closet», bandets femte album - og det første på tre år. 

Brede lydbilder 
Det er store lerreter som må til når trioen pensler ut sine brede lydbilder fulle av dramatisk, cinematisk rock noir og garagerock med fine, lette strøk av country/americana, 60-tallspop, blues og surfgitar. 

På toppen kommer altså skarpladde mariachitrompeter fra bandets «underavdeling», Hellhorns. 

Murder ballads 
Her er nye murder ballads, enten de skyter med skarpt så trompetene gjaller eller presenterer elegante smygere som bestenoteringene «Misery And Woe» og «Times Of Trial», «Johnny's Song», tittellåten eller «Lost Highway Motel», sistnevnte med et scenario og en rollebesetning du har sett på film mange ganger, befolket av en kaldblodig drapsmann, ei hore, en blodtørstig vampyr, en begravelsesagent og en fyllik. 

Det er farlig nær klisjeen, men det funker som bare det. 

Og - det er disse låtene som løfter «Bones In The Closet» opp fra bra til veldig bra. 
Det er også her Dag Sindre Vagle trumferer som vokalist. 

Hardt og mykt 
Det er denne kombinasjonen av hardt og mykt, alltid med bandets spesielle klo, som gjør bandet så spennende. 
Det har også gjort at de er blitt oppdaget ute i Europa. 

Fint det, men de er faktisk ikke helt oppdaget i Norge ennå. 
Det bør de bli. 
