Irriterende roman om seriemonogami
Trude Marstein skildrer en kvinnes jakt på kjærlighet. 

For sine romaner har Trude Marstein mottatt en rekke priser, fra debutantprisen til Kritikerprisen og PO Enquist-prisen. 
Hun regnes som en av våre viktigste samtidsforfattere med sine borende skildringer av samliv og utroskap, sex og eksistensiell ensomhet. 
Det var derfor med stor forventning jeg begynte på hennes nye roman. 

Også «Så mye hadde jeg» handler om det kompliserte forholdet mellom menn og kvinner. 
Hva skal vi egentlig med hverandre i ei tid da ekteskap og familieliv ikke lenger er livets mål? 

Tittelen viser til barneleken hvor vi ble sittende med stadig mindre sand i hendene. 
Slik skulle det også gå med forventningene jeg hadde til romanen. 
De ble mindre og mindre for hver gang jeg forsøkte å fordype meg i den. 
Snarere enn å gripe meg, irriterte den meg – og i likhet med hovedperson lot jeg meg distrahere av hva det skulle være. 

Romanen handler om Monika og er skrevet som hennes selvbiografi. 
Hun er født i 1960 og vi følger henne fra hun er 13 år til hun er i slutten av 50-åra. 
Hun er på konstant jakt på meningen med livet, i sine stadig skiftende kjærlighetsforhold, i yrkeslivet og i forholdet til datteren. 
Men den renner ut mellom fingrene hennes fordi hun er ute av stand til å nøye seg med det hun har, og knytte seg til noen av de mennene som kommer hennes vei. 
Til slutt får også datteren nok av hennes ustabile tilværelse, og flytter til faren. 

Omkring Monika finner vi et stort persongalleri. 
Foruten de ti-tolv kjærestene og datteren, finner vi foreldrene, en tante, en fetter, to søstre og deres ektemenn og barn samt et par venninner. 
Som en kontrast til rastløse Monika står framfor alt hennes konvensjonelle søster, sykepleieren Elise, og hennes ektemann, tannlegen Jan Olav. 
Mens de stort sett lever sine liv innenfor ekteskapets regulerte rammer, vil Monika noe mer. 
Hun vil finne en dypere mening enn det familieliv og fast jobb kan tilby. 

Men hennes liv er irriterende tafatt, og fører henne aldri lenger enn til tenårenes forestillinger om frihet fra ansvar og forpliktelser. 
Til forskjell fra søsteren blir hun sittende fast i umodne drømmer til langt opp i femtiåra. 
Framfor å framstå som en av mange moderne kvinner som forsøker å få ekspartneren og barna fra runde en til å gå opp med runde to-livet, framstår Monika i beste fall som et bilde på vår tids forestilling om at ungdomstida varer livet ut. 

Aller tydeligst er det i Marsteins skildring av hennes utallige kjærlighetsforhold. 
I løpet av romanen har hun i alle fall et dusin partnere. 
De viktigste er ungdomskjæresten Frank, studievennen Tellef, den gifte foreleseren Roar, lærerkollegaen Øystein, kokken Geir – som hun får datteren med – den selvopptatte poeten Trond Henrik, nyskilte Terje og til slutt Røde Kors-mannen Lars. 

Men som leser får jeg ikke tak i hva som får henne til å innlede alle disse forholdene eller hvorfor hun avslutter dem. 
Hun er ute av stand til å leve alene, og i forholdene blir hun snart utilfreds og rastløs. 
Det hun fant tiltrekkende hos mennene – enten det var kokkekunst eller poesi – begynner snart å irritere henne. 

Mer inngående enn det går sjelden Marsteins beskrivelser av Monikas seriemonogami in absurdum. 

Resultatet er at hun gjennom romanen ikke utvikler seg som menneske, men lever et liv som en kvinne uten egenskaper fanget i trøstesløse gjentakelser. 
