På tide at denne magiske, finske fantasyserien ble oversatt til norsk
Maria Turtschaninoff skriver feministisk fantasy i beste forstand. 

Akkurat idet «Game of Thrones» avslutter sesongen på tv, lander Maria Turtschaninoffs serie om det røde klosteret i norske bokhandler. 
Det kan være tidenes timing. 

Bøkene hennes er riktignok utgitt for ungdom, som nordisk fantasy oftest er. 
Og Turtschaninoff skriver mer inderlig enn George RR Martin, her er lite humor og mye alvor. 
Men for øvrig deler de mange av de samme kvalitetene, og magien som hekter leserne. 
«Maresi», den første boka i en planlagt trilogi, ble nominert til Nordisk Råds litteraturpris for barn og ungdom i 2015, og er oversatt til 19 språk så langt. 
Det var på tide at denne finske fantasygodbiten kom til Norge. 

Kvinnesamfunn 

Boka er Maresis fortelling, som hun er satt til å skrive kort tid etter at noe dramatisk har skjedd på øya der hun bor. 
Menos er en klosterøy, der ingen menn har adgang. 
Den er et sted der jenter kan komme for å få en utdannelse, men også bli værende dersom de vil, og får et åndelig kall. 
Vi forstår også raskt at den fungerer som asyl for mange av dem. 
For kvinner lever farlig i landene som omkranser øya. 

«Jeg har blitt lært at en kvinne er ingenting uten en mann», sier Jai, en av jentene som søker tilflukt på Menos. 
Hun er overrasket over at kvinnene er så selvberget på øya. 
Den første delen av boka gjør oss kjent med det harmoniske og nokså primitive klostersamfunnet, det sankes, kokes og vaskes. 

Beskrivelsene er sanselige, men konkrete, med mye lukt, smak og naturbeskrivelser, og de gjør Menos til en verden du har lyst til å være i. 
Slik for eksempel «Harry Potter»-bøkene romantiserte britiske kostskoler, i positiv forstand. 

Lykken på øya får dryppene utenfra, historiene om mishandling og nød, til å virke desto sterkere. 
For under den milde tonen i boka ulmer et mørke, et raseri som får oss til å tenke på kvinneundertrykking i den virkelige verden. 
Boka minner slik sett om bøker som Margaret Atwoods «The Handmaid’s Tale». 
Men der Atwood viser hvordan religiøs makt blir brukt til å undertrykke andre, er religionen de undertryktes våpen hos Turtschaninoff. 
Kvinnenes våpen. 
«Maresi» er såkalt «low fantasy», og de overnaturlige elementene få og perifere. 
De dukker opp i forbindelse med klosterets hellige treenighet, gudinnen med tre ansikter: Jomfruen, Moderen, og Heksen. 
Gjennom henne blir kvinnekjønnet til noe magisk og mektig, en gjemt urkraft i en patriarkalsk verden. 

Religionskritikk 

Her er flere bibelassosiasjoner – «det røde klosteret» bringer tankene til «Det røde teltet», Anita Diamants roman om kvinner i det gamle testamentet. 
Tallet sju er også sentralt – det var sju «urmødre» som grunnla klosteret. 

Slik henter Turtschaninoff elementer fra mer patriarkalske verdensreligioner, og plasserer den i en kvinne- og naturorientert trosretning. 
Kanskje ligger det en subtil religionskritikk her. 

Noen scener er riktignok vanskelige å svelge, særlig fra et feministisk perspektiv. 
En spesielt grufull hendelse får oppsiktsvekkende lite etterspill. 
Oversettelsen er dessuten litt oppstyltet og ordrik til tider, som her: 
«Det var ingen andre enn ham som fikk være i besittelse av kunnskap». 
Sammen med det ofte arkaiske språket, som for så vidt passer til settingen, kan det bli tungt å lese. 

Men boka er en skikkelig sidevender, og Turtschaninoff har skapt et univers som kan bygges ut i alle himmelretninger. 
Og som er svært fristende å vende tilbake til. 
