Gammel gråstein glitrer
Stemte det jeg mente fra filmfestivalen i Berlin – er Hans Petter Molands gangsterkomedie noe å rope hurra for? 
Etter et oppfriskende gjensyn i kinosalen på Sølvberget er svaret ja. 
Her blir gammel gråstein til perler og gull. 

Filmen er befolket med erfarne oldiser à la Stellan Skarsgård og Bjørn Sundquist, Jorunn Kjellsby og Bjørn Floberg, skuespillere som vet hva de holder på med foran kamera. 
De bruker mimikk i antydningens tjeneste slik at vi aner hva som bor i figurene. 
De mestrer det å skule (Kjellsby), å skratte så gulltanna glinser (Floberg), å formulere livsvisdom som en revolver (Sundquist) og å tie, men glo (Skarsgård). 

Frykt ikke hvis starten ser ut som nok en historie om ødelagt barndom, kriminell løpebane og livsangst. 
Her skrus det snart over i komedie av det svarte slaget, en norsk krysning mellom finske Kaurismäki og amerikanske Coen-brødre, men med Molandsk signatur. 
Traurig sosialrealisme dreies til bisarr galgenhumor, stadig med en undertone som lar falmede sjeler skinne en smule. 
Det er snodig gjort. 

Moland og den danske manusforfatteren Kim Fupz Aakeson har laget en film full av sprø karikaturer, særlig av mennesker som er forbi livets vårlige blomstring. 
Plutselig glitrer de til på ny. 

Jeg holder fast på at den flotteste prestasjonen står Jorunn Kjellsby for når hun spiller seg ut som den rufsete, uskjønne Karen Margrethe. 
Hun og Skarsgård skaper de mest komiske sexscener vi har sett på lenge. 
Dog kan det innvendes at Moland er så forelsket i disse episodene at han bruker dem akkurat litt for mye. 
Er så dette bare en absurd fortelling om underlige personasjer på Alnabru? 

Nei, regissøren vil noe mer, nemlig utforske om det finnes noe som kan friste hovedpersonen Ulrik sterkt nok til å forlate underverdenen. 
Jan Gunnar Røise spiller en sønn som får den løslatte morderen til å lengte etter et annet liv. 
Dermed tvinger Moland filmen ut av det komiske og over i det såre og alvorlige. 

En ørliten stund ser det ut som regissøren har funnet den perfekte balansen mellom komikk og alvor. 
Men så slår Moland brått til med en svartsynt, makaber slutt så man må skrattle – forskrekket. 

Se, slik gjør en moderne Ludvig Holberg det – på filmduken. 
