Konsertanmeldelse:Kygo, Telenor Arena 

Som liveartist krysser Kygo kontinuerlig grensen mellom folkelig og upersonlig. 

På bussturen ut til Telenor Arena filosoferer to gladpussa konsertgjengere om hva som kan gjøre Kygos konsert like utenfor Oslo verdt pengene. 

– 
Han bør ha med seg noen gjester, sier hun. 

– 
Og så må han by litt på seg selv. 
Gjerne prate litt, sier han. 

Så ler de forventningsfullt. 
Disse unge svermerne er inne på noe vesentlig. 
Finnes det et menneske av kjøtt og blod – med ønsker, behov og personlighet – inni Kyrre Gørvell-Dahlls postkort-formaterte og gjennomeuforiske solfaktor-50-pop? 

Konserten i Telenor Arena gir ingen åpenbare svar på spørsmålet. 
Vår mann entrer scenen til filmtrailer-aktig stemningsmusikk, slår på noen trommer en stakket stund og gyver så løs på en «Never Let You Go» som klappes frem som et fotballag. 

«Er det noe liv, Oslo?». 
Kygo danser, nynner og – fremfor alt – klapper nesten egenhendig fram et bekreftende svar i løpet av «Stay». 

Men der «Sunrise» kunne spikret opplevelsen til stadionveggene for alvor, gjør en uinspirert Jason Walker lite for å assistere hovedpersonen. 

En langt bedre figur gjør Justin Jesso på «Stargazing» – et tidlig høydepunkt i kraft av energi og innlevelse. 
Kygo spiller naturlig nok også sine lett modifiserte – eller MIDIfiserte – utgaver av andres låter. 
Her treffes og bommes det – dessverre med vekt på det sistnevnte. 

Ellie Goulding og Selena Gomez blir ikke det samme på boks, og Marvin Gayes «Sexual Healing» i blyg bergensdrakt er fortsatt ingen god idé. 
En U2-låt klasker all oppdrift ut av konserten, og folk valfarter mot toaletter og barer. 

Gørvell-Dahlls lette, men tungt kringkastede tangentklimpring redder ikke showet alene – ei heller de flere tusen blinkende armbåndene som er delt ut til publikum. 

Men tidvis er stemningen elektrisk – også musikalsk. 
En formsterk Bonnie McKee løfter «Riding Shotgun» så høyt opp under arenataket den kommer. 
Og moderne monumenter som «Kids In Love» og «Firestone» er selvsagt sikre kort idet aftenen rundes av. 

Innvendingen blir dog at det hele litt for ofte føles som en OL-seremoni: 
Lyden er god og lyset proft og fint, men ethvert tilløp til kunstnerisk friksjon glimrer med sitt fravær. 

Personligheten Kyrre Gørvell-Dahll meldes fortsatt savnet, med andre ord. 
