Son Volt:Blues som religion 

Blues er ikke bare blues for en countryrocker. 

Son Volt: 
"Notes of blue" (Transmit Sound/Border) 

Jay Farrar og Jeff Tweedy delte oppgaven som frontfigur i Illinois-bandet Uncle Tupelo. 
Etter oppløsningen i 1994, startet Tweedy bandet Wilco og Farrar dannet Son Volt. 
Tweedy har fått desidert mest oppmerksomhet, men Farrar har gitt ut en lang rekke fine plater både med Son Volt og under eget navn. 

Denne gang sier han seg inspirert av bluesens innerste vesen, slik den ble formidlet av såpass ulike sangere som Mississippi Fred McDowell, Skip James og Nick Drake. 
Dermed er det ikke noe typisk bluesalbum vi snakker om, og Son Volt åpner med steelgitar og countrysoul på "Promise the world". 

For Farrar er blues kampen for å overleve og håpet om frelse. 
En erstatning for religion. 
Light after darkness, that is the way, synger han. 

Påfølgende "Back against the wall” har også lite med musikkformen blues å gjøre, men desto mer med Farrars unge dager. 
Røff countryrock om å holde sammen gjennom den lange, kalde vinteren. 
Selv om vi står med ryggen mot veggen, er ikke kampen over. 

"Static" er derimot blues, av det rockende slaget som Led Zeppelin lekte seg med. 
Farrar tramper i vei som en Bjørn Berge på “Cherokee St", mens "The storm" er akustisk og følsom. 
Gitaren river og røsker i "Lost souls", platens korteste kutt på drøye to minutter. 
Til sammen varer ikke albumet mer enn rundt halvtimen, fordelt på ti spor. 

"Midnight" åpner med ørkengitar og en tekst om at det alltid er midnatt nede i helvete. 
En skurrende slidegitar sparker "Sinking down" i retning av rå sumpblues. 
Etter et minutt endres sangen til en countryballade, før gitaren og trommene girer om igjen. 

"Cairo og Southern" er et akustisk hvileskjær. 
Til slutt snakkesynger Farrar gjennom "Threads and steel", mer Johnny Cash enn John Lee Hooker. 

Beste spor: 
"Promise the world", "Back against the wall", "Sinking down". 
