Bokanmeldelse:Elena Ferrante: 
«Den dunkle dottera» 

Vi leser Elena Ferrante baklengs i dette landet. 
Men det gjør ingenting, med en slik forfatter som griper fatt i leseren så det sitrer i kropp og sjel. 

Det er en stor, liten begivenhet når det utgis en ny roman fra Samlaget med Elena Ferrante, «Den dunkle dottera», oversatt i Kristin Sørsdals vakre nynorske prosa. 
Tidligere i år utkom «Svikne dagar». 
Og Sørsdal er i full sving med oversettelsen av den tredje av romanene Ferrante skrev før verdenssuksessen «Mi briljante venninne» og resten av Napoli-kvartetten. 

Forrige bok: 
Som hun kan skrive, Elena Ferrante! 

Storyen er enkel, men, som alltid hos Ferrante, full av gåter og lag på lag, raffinert finurlig. 

En voksen kvinne, Leda, er i 40-årsalderen, et dedikert universitetsmenneske, belest og kunnskapsrik professor i engelsk litteratur i Firenze. 
Døtrene har nylig reist til faren i Canada, og Leda gleder seg over den ro hun skal få. 
Hun reiser på ferie til en liten by sør i Italia, for å forberede undervisningen til høsten, for å bade og hvile. 

Bakgrunn: 
Les alt om mysteriet Ferrante 

Det gjør hun da noen dager, finner en fredelig strand, får en arbeidsrytme med lesing, arbeid og bad. 
Langsomt blir hun oppmerksom på en ung mor og en datter, Nina og Elena, og deres nære forhold. 
Elena og moren leker med en tøydukke (!), igjen og igjen, fantasifullt og nydelig. 

Leda observerer den store familien rundt henne, høylydte og fargerrike fra Napoli, hennes egen bakgrunn. 
Leda omgås dem på ulike tilfeldige vis, og møtet med Nina og Elena virvler opp Ledas eget liv, ja blir en konfrontasjon med de valg Leda har gjort i livet. 

Fått med deg? 
Terningkast 6 til Jan Kjærstad: 
Glimrende! 

Ukene i badebyen sør i Italia blir ganske annerledes enn tenkt for Leda som midt oppe i det hele stjeler Elenas tøydukke. 
At dukken blir borte skaper drama alle vegne. 

Romanen er kun på 150 sider, løfter både varsomt og voldsomt fram forholdet mellom mor og barn, følelsesladde minefelt mellom generasjoner, mann-kvinne. 

Navnegalleriet i denne lille romanen er langt på vei de samme som i Napolikvartetten, konstellasjoner, intriger og konflikter mange av de samme. 
Denne lille romanen er på et vis som en sterk og vakker skriveøvelse før Ferrantes Napolikvartett – som hun neppe forutså komme. 

Mest solgt: 
Ferrante en av fjorårets mest solgte 

For leseren er her et både bevegende og fornøyelig gjensyn med elskere, ektemenn, svigermødre og machomenn i familiene, som er verdenskjent gjennom Napolikvartetten – som utkom flere år senere. 
Men dette persongalleriet og famliehistoriene finnes altså i romanene før dette bokverket, i en annen tapning, versjon, en annen omdreining. 

Å lese Ferrante via Sørsdal er nok en gang, med «Den dunkle dottera», en stor liten leseropplevelse. 
