BOK:Glatte ansikter, livslangt hykleri 

BOK: 
Jane Gardam fortsetter sin framvisning av imperielevningenes fornemste kvinner og menn. 

Jane Gardam: 
En trofast hustru. 
Roman. 
260 sider oversatt av Ragnhild Eikli. 
Gyldendal. 

Høstens «En trofast hustru» er det midterste bindet i engelske Jane Gardams (1928) strålende trilogi fra den britiske kolonialismens solnedgangstider. 
Det første, «En ulastelig mann», kom i vår. 
Der var juristen, forretningsadvokaten og dommeren Edward Feathers, med tilnavnet Filth (Failed in London try Hong Kong), hovedpersonen i en livslang historie fra han ble født i en fjern øst-asiatisk koloniutpost like etter første verdenskrig til han som olding sammen med sin barnløse kone Elisabeth/Betty slår seg til i en museal landsens engelsk bakevje. 

Hun er hovedpersonen i dette bind to, tittelens «trofaste hustru». 
Det følger henne fra hun som ung kvinne, også hun født og oppvokst i den fjerne østen, en gang like etter annen verdenskrig, blir forlovet med og gifter seg med oppadstigende Edward Feathers – han en rigid og følelsesinnestengt tørrpinn på grensen til det kjønnsløse, hun i det hun 28 år gammel antar er siste anledning til å bli godt gift med sitt dydige omdømme i behold (som kvinner av en viss klasse gjerne skulle bli den gangen – de andre fikk arbeide). 

Det er ikke den store forelskelsen mellom dem – med sin avviste historie trenger han først av alt å bli forsikret om at han i Betty har funnet en som aldri vil forlate ham; hennes største behov er å komme bort fra økonomisk beklemte kår som ikke anstår seg en hvit kvinne i koloniene, med hennes oppvekst, vaner og ambisjoner. 

Og den første tiden etter frieriet er i sannhet forunderlig: 
Oppslukt av en pågående rettssak er han verken å se eller treffe, lar snaut nok høre fra seg på mange dager. 
Til gjengjeld blir hun totalt oppslukt av en annen advokat, Terry Veneering, og kaster seg hodekuls ut i en affære som ikke sømmer seg den nyforlovete Betty med utsikter til å bli «En trofast hustru». 
Som hun altså på sitt vis blir, mens forholdet mellom Filth og henne over årene går seg til i øm taushet, i omsorg for hverandre, i samdrektighet, og i fortielse om alt som gjennom år og tiår akkumuleres mellom to som elsker hverandre uten ord og fakter. 

De tre-fire, advokatrivalene Edward Feather og Terry Veneering med ektefeller dominerer sammen med Terrys sønn Harry persongalleriet i «En trofast hustru» fra begynnelse til slutt. 
Tidligere lesere kjenner dem fra første bind, mens en dvergvokst kineser og Edwards høyre hånd, juristen Albert Loss (han kan ikke si R) er en mektig, morsom og berikende tilvekst i personsammensetningen. 

Beretningen om «En trofast hustru» og de personene som er henne nærmest gjennom et langt liv (alle ikke nevnt her), bølger fram og tilbake i tid og sted. 
Slik forfatteren eksellerer i scene- og narrative skiftinger, fra ren skildring og fortelling, til brev og tankereferater, og med fortellerkommentarer, blir det aldri kjedelig – selv om det sånn sett handler om hyperkonvensjonelle liv med de enkleste ambisjoner om posisjon og rikdom, anseelse og ordener, forsiktig balanserende på samfunnsstigens øverste trinn. 
Der er det utsatt, og man skal trø varsomt. 

Nå er det samtidig slik at disse elskelige overklassemenneskene gjennomskuer seg selv; som dommer Filth bemerker, «skjermet fra den verden han fikk betalt – tjente seg søkkrik – til å sitte til doms over»: 
«Vi er rike, ubeskjeftigede, kjedelige eksilbriter, og det er stadig færre som kommer på besøk til oss. 
Skal det være et glass Chablis?» 
De er fristilte verdensborgere, som ikke blues for andre enn hverandre. 

To bind av tre så langt. 
Det er bare å glede seg til det avsluttende, mens man i ettersmaken av de to første fryder seg over den overdådige ironien som ligger i de to milde titlene «En ulastelig mann» og «En trofast hustru». 
Visste man ikke fra før hva engelskmannen mener med «a stiff upper lip» - et glatt ansikt, vet man det nå. 
Og de aller siste sidene er en åpenbaring av en intrigeforløser før tredje bind, «Venner til sist». 
