Har JP Delaney virkelig brukt ti år på å skrive denne thrilleren?
Et solid mageplask. 

Handlingen i «Den forrige jenta» er båret oppe av to fortellerstemmer. 
Emma og kjæresten hennes forsøker å finne et nytt sted å bo i London. 
Det er vanskelig. 
Særlig for et ungt par som ikke har egen seddelpresse i kjelleren. 
Dessuten haster det. 

Emma har blitt overfalt og voldtatt på sin nåværende adresse, og orker ikke tanken på å overnatte en eneste natt til der. 
Da er det at megleren kommer opp med et noe spesielt tilbud: 
Et splitter nytt arkitekttegnet hus midt i byen. 
Billig. 
Nesten gratis. 
For godt til å være sant? 
Ja, jøss! 

Arkitekten, som også eier kåken, er litt av en skrue. 
For å få lov til å flytte inn, må de unge gå med på de mest skrudde betingelser, samt besvare spørsmål som går langt inn i deres intimsfære. 
Men ok. 
Man er jo ung og nysgjerrig. 

Og huset er råstilig. 
Minimalistisk. 
Supertec. 
En sjanse som dette kommer ikke to ganger. 

Spennende 

Ganske snart forstår vi at Emma taler til oss fra fortiden. 
Nåtiden tar Jane seg av. 
Hun er singel og ulykkelig. 
Alvorlig traumatisert etter å ha båret fram et dødt barn. 

Som Emma, er også Jane på desperat jakt etter nye rammer om sitt liv. 
Heller ikke hun kan tenke seg å bli boende i sitt gamle hjem. 

Og også hun får et tilbud som hun ikke synes at hun kan takke nei til. 
Til tross for at huseieren er litt av en skrue… 

Jada. 
Det er selvsagt den samme huseieren, og det samme huset. 
Gjennom mesteparten av boka veksler Emma og Jane på å fortelle oss om før og nå i korte, effektive kapitler. 

Nokså snart skjønner man jo at noe har gått galt med Emma, og like snart skjønner man at nå må den godeste Jane kanskje passe seg litt. 
Særlig når hun slipper den eksentriske arkitekt-huseieren opp i senga si. 

Og tro om han ikke har vært i den senga før et par ganger også? 
Den gang det var Emma som leide huset? 
Eller er det bare Emma som lyver litt igjen? 

Skuffende avslutning 

Ja, hva er det egentlig som foregår? 
De to kvinnenes beretninger er nærmest identiske. 
Like er de også, viser det seg. 

Dessuten likner begge på arkitektens avdøde kone. 
Hun som er gravlagt under huset. 
Sammen med den vesle sønnen. 
Delaney er i det hele tatt flink til å lede oss gjennom denne teksten i høyt tempo. 
Til tider blir dette riktig så spennende. 

Man er til og med villig til å trekke litt på skuldrene av et språk som er like kjedelig og strippet for nyanser som den arkitekturen vi hele tiden får beskrevet. 
Den ene klisjeen avløser den andre, og personene sprader rundt og er uten karakter og særpreg av noe slag. 

Likevel holder jeg ut, fordi hele oppbygningen av romanen peker fram mot en dundrende overraskelse mot slutten. 

Isteden får vi et solid mageplask. 
Ja, det er nesten så man blir sittende og rødme litt på vegne av forfatteren. 
En ubehagelig følelse som glir over i medlidenhet når man helt til slutt leser i forfatterens takketale at han faktisk har brukt ti år på dette verket. 
Uffameg. 
