Fascinerende møte mellom gutt og troll
Pedagogiske lignelser er en potensiell fallgruve. 
Men trollene som 12-åringen møter i skogen, er så tøft iscenesatt at man blir rent betatt. 
Da går det bra at en god porsjon menneskekunnskap lirkes inn på kjøpet. 

Først tror du at filmen blir en realistisk skildring av det ensomme, sinte barnet i en familie der far har flyttet ut. 
Lillebror Max leker alene i snøen, han leker alene med kosedyrene sine, han føler seg mobbet av søsteren og hennes venner, han hater at moren har en ny kjæreste. 

Men er ukontrollerte raseriutbrudd — som Max Records spiller godt - den rette måten å takle livets fortredeligheter på? 

For å svare leder regissør Spike Jonze (Being John Malkovich) oss over i fabelens verden. 
Overgangen truer en stund med å havarere i overdrevne bølger. 
Men så trer den visuelle magien inn da vulkanlignende ild kommer til syne. 
Jeg sier ikke mer, bare gled dere til synet. 
Det er lekkert gjort. 

Troll og andre fantasiskapninger som Max blir kjent med i huttetu-skogen, er vidunderlig laget. 
Her er geitebukken med selvironi, fuglen med det store nebbet, et vesen med nese- og kuhorn og troll med sørgmodige fjes. 
Aldri særlig skremmende, bare veldig store og med kraftige klør, målt mot en liten menneskegutt. 

Jonzes valg av øde skog, klippelandskap ved havet og ørkendyner et sted i Australia skaper en storslått setting rundt lekene som Max og huttetuene utfolder seg i. 
Å, så flott det er. 

Men visuell bravur alene ville blitt kjedelig om ikke regissøren holdt så grundig fast i de psykiske spørsmålene Max strever med. 
Jonze lykkes i å få trollene til å uttrykke menneskelige følelser og reaksjoner. 
Her kommer et klimaks som virkelig gjør inntrykk. 

Så er eventyret ute. 
Gutten tar med seg ny visdom hjem til mor. 
Jeg savner allerede trollene. 

Anmeldelsen er skrevet på grunnlag av originalversjonen med amerikanske stemmer. 
Filmen vises også med norsk dubbing. 
