Veien til helvete
Intensjonene er ikke så gode som de kan virke i «This Is The End». 

FILM: 
Å gjøre narr av sin egen stjernestatus, og sitt eget image, er vanskeligere enn man skulle tro. 
Det røper nemlig at du er uhyre bevisst på at du har en stjernestatus, og et image, til å begynne med. 
Nå, hvis det skulle ha seg slik at du er Hollywood-stjerne, så er antagelig det noe du er klar over at du er, og glad for å være. 
Men det er litt som å være fornøyd med at du er rik eller fornem eller veloppdragen. 
Det er ikke noe du bør snakke så høyt om. 

Apokalypse nå 

Det gjør de seks guttene i «This Is The End» til gangs. 
Jay Baruchel og Seth Rogen spiller fiktive versjoner av seg selv, to kompiser med et gammelt og rustende vennskap som skal på kjendisfest i Hollywood-huset til James Franco. 
Samme kveld bestemmer apokalypsen, den i Bibelen, seg for å inntreffe. 
Snart er Jay, Seth og James barrikadert i huset sammen med Jonah Hill, Craig Robinson og Danny McBride mens verden rundt dem raseres av drager og demoner. 

Der oppstår noe gull og mye tull, og mye febrilsk blafring med bibelblader for å finne ut hva det egentlig var som skulle til for å bli frelst igjen. 
Når den kjærlig-rivaliserende guttedynamikken utnyttes og latente spenninger utløses på grunn av oppstykkingen av en Milky Way eller riktig oppførsel overfor verdens eneste gjenværende pornoblad, er «This Is The End» genuint morsom, sukret og grovkornet samtidig. 

Slappfiskaktig 

Men inntrykket av generell slappfiskhet fester seg fort og slipper aldri helt taket. 
Den som først skal iscenesette verdens undergang, må gjøre det med større flid. 
Følelsen av at gutta har kommet dit i livet at de kan klore ned interne vitser på nachspiel, ta noen telefoner og få noen titalls millioner dollar og Rihanna til å komme på festen, er overhengende. 
«This Is The End» er skrevet og regissert av Evan Goldberg og Seth Rogen, som gjorde noe lignende, og bedre, og mindre selvbevisst, med «Superbad» fra 2007. 
Iblant er det best å la være å være seg selv. 
