Bokanmeldelse:Kari Nygaard: 
«Reisen til Bella Coola» 

Historiefortelling i romanform uten gripende følelser eller personskjebner. 

Roman 378 sider Kr. 
299,- Aschehoug 

Amerikafarerne på slutten av 1800-tallet må ha besittet en enorm eventyrlyst og vågevilje, som aldri slutter å fascinere oss. 
Et så endelig valg som disse menneskene gjorde, er sannsynligvis ikke mulig å gjøre i dag. 

Perfekte romanpersoner altså. 
Dersom forfatteren evner å fange de grandiose livserfaringene og følelsene med ord. 

Ekteparet Ingrid og Esten forlater gamlelandet for å begynne på nytt etter at datteren deres dør i en ulykke. 
Esten drømmer om en egen gård. 
Ingrid vil følge interessen hun har for litteratur og bli lærerinne. 
På båtferden over Atlanteren møter hun en tvillingsjel, prestesønnen Andreas, og vennskapet deres utvikler seg etter hvert til et kjærlighetsforhold. 

Problemet er at det er vanskelig å tro på dette forholdet og at hele handlingen hviler på det. 
De to lever mange år i Amerika før de møtes igjen, men denne tiden er ikke preget av venting eller lengsel. 
Når den første omfavnelsen skjer på side 325, er det ikke med et lettelsens sukk fra leseren. 

De få begivenhetene i livene til paret blir tværet ut på mange sider - ofte i langvarige indre tilbakeblikk - i et språk som mangler muntlighet og personlighet. 
Men tidskoloritten er imponerende. 
Det er interessant å lese om organiseringen av bondesamfunnet i Norge på denne tiden og samfunnet nordmennene bygde opp i Minneapolis. 
Snart skal noen av dem søke nye landområder, i Canada. 

Ingrid og Andreas er moderne mennesker som leser Hamsun og Nietzsche og opponerer mot tradisjonelle verdier. 
De blir likevel forutsigbare i lengden, og den historiske romanen hadde tjent på å la flere stemmer komme til orde. 
