Konsertanmeldelse- Roger Waters: 
Den siste stein 

Rockens største grafittikunstner har lagd sin siste piece. 
Og kastet sin siste murstein. 

Konsert: 
Roger Waters - «The Wall Live 2013» 
Sted: 
Telenor Arena Publikum: ca 18.000 

Roger Waters (69) er ute på den absolutt siste runden med sin mastodontiske «The Wall»-oppsetning, et show han har vært på veien med i to strake år og som har spilt inn milliarder av kroner. 

En kynisk utnyttelse av et slitesterkt konsept? 

Kanskje. 
Lite er nytt fra showet for to år siden, men fremdeles er «The Wall» et sanseangrep av voldsomme dimensjoner, en farvesprakende multimedia-forestilling som verden knapt har sett maken til tidligere og som det skal bli vanskelig å toppe i ettertid. 
«The Wall» er Roger Waters' hovedverk, ikke Pink Floyds, og han har hele tiden utviklet konseptet slik at relevansen ikke sitter fast i 1980, årstallet for premieren av den første utgaven av «The Wall». 

VAR DU PÅ KONSERTEN? 
Del dine meninger i kommentarfeltet nederst i anmeldelsen. 

Dette var den tredje forestellingen (kveldens fjerde forestillingen med oppsetningen i Telenor Arena på to år. 
Selv har jeg sett showet like mange ganger på disse årene, men jeg klarer ikke å unngå og bli revet kraftig med av lydeksplosjonene, farvespillet, effektene og videografikken med en helt utrolig dybdefølelse på veggen som før pausen bygger seg langsomt opp bak Waters og hans band. 

Utdatert, kalte en kollega av meg «The Wall» for to år siden. 
Sprøyt. 
Roger Waters har i stedet oppdatert antikrigs-konseptet til også å omfatte krigen mot terror. 

Åpningsbildet er sterkt, av hans egen far som falt under 2.verdenskrig da lille Roger bare var ett år gammel. 
Så utvides bilderekken av de falne til å gjelde alle verdens kriger siden den store mellom 1940 og 1945. 

Og det er ikke få. 

Nå får også terrorofrene plass på veggen. 
I så måte blir murveggen en påminnelse om verdens grusomhet i pausen da bildene av krigs- og terrorofre langsomt projiseres mot den. 
Der lyser bildene av drepte fredsarbeidere, fra uskyldig sivile etter terroraksjoner i Irak, Afghanistan, London og New York, til attentatofre som Gandhi og statsledere som Olof Palme og Salvador Allende. 
Roger Waters vil ikke at vi skal glemme krigens meningsløshet, samme når den utspiller seg. 

Et krigsoffers personlige traumer og tragedier er også de samme, nå som for ti, tyve eller seksti år siden. 
Sånn sett blir ikke «The Wall» uaktuell på en stund ennå. 

Men det kan være lett å glemme dette budskapet i effektmakeriet. 
Etter pause blir Waters en smule overtydelig når han knytter også sultkatastrofene til krigshandlinger. 

Det er jo sant, men i denne sammenhengen - med Roger Waters selv alene foran veggen - hadde han kunnet male med en litt smalere pensel. 

Publikum tenker ikke så mye over det, for rett etterpå får de gromlåta «Comfortably Numb» med to gnistrende soli fra Dave Kilminster, og Waters kan egentlig cruise inn resten på rutinen og sjarmen. 

Ja, du leste riktig - sjarmen. 
Den gamle grinebiteren lirer av seg en hel tale på ok norsk etter at det lokale barnekoret har gjort jobben sin på «Ano-ther Brick In The Wall», og det er tydelig at dette er siste runde for Pink Floyd-legenden; sjelden har han vært så blid på scenen. 

Så får vi heller unnskylde at hans medsammensvorne denne kvelden tar en liten stavefeil og skriver «tussen takk» i blodrødt på veggen. 

Vi kan godt sende den skriften på veggen tilbake til Roger Waters for lang og tro tjeneste. 

Tussen takk. 
