Bittert brudd
«Jeg elsket henne» er skrevet etter en skilsmisse. 
Det synes. 

||| 
FILM: 
En nedbrutt, gråtkvalt kvinne forlater Paris sammen med de to barna sine og sin svigerfar. 
Sammen søker de sjelefred på svigerfarens landsted, der hun skal bearbeide sorgen over at ektemannen har forlatt henne. 
Måten svigerfaren trøster henne på er å innlemme henne i hans egen tristesse, et sidesprang han hadde for 20 år siden, et sidesprang med kvinnen han siden har elsket, og som for alltid har gjort ham og kona hans ulykkelige. 

«Jeg elsket henne» er akkurat så «fransk» som man frykter. 
Det handler om en intellektualisering av kjærligheten og ekteskapet, men mest av alt om lidenskapens uovervinnelige drivkraft. 

Lider Filmen er anført av et sterkt skuespillerensemble, og historien drives framover av to historier. 
Den i nåtid, som utspiller seg på hytta, og den i fortid, som er Pierres beretning om kvinnen han elsker. 
Grepet fungerer fint. 
Det er vanskelig å klage på regissør Breitmans håndverk. 
Samtidig lider filmen av et vesentlig problem. 
Den er fullstendig død. 

Forholdet mellom Pierre og Mathilde, som her er ment å være selve symbolet på opprivende, brennende lidenskap, makter aldri å engasjere. 
I stedet serveres vi en lange rekke klisjeer i en historie som når alt kommer til alt river ned kjærligheten fra pidestallen, og proklamerer at mennesket kanskje gjør smartest i å holde seg unna troskapsløfter og forhold. 

Skilsmisse 
Den bestselgende forfatteren Anna Gevalda skrev boka filmen er basert på etter sin egen skilsmisse. 
Det er mulig ulykken manifesterer seg godt i bokform, men filmversjonen preges av for mye bitterhet, pessimisme og mangel på lidenskap. 
