Bokanmeldelse:J.K. Rowling/John Tiffany/Jack Thorne: 
«Harry Potter og barnets forbannelse» 

Igjen har J.K. 
Rowling tryllet frem en fascinerende og kompleks Harry Potter-story, ispedd passe doser humor, sterke følelser, dramatisk fremdrift og mørk ondskap – samt heldigvis en ny generasjon uredde antihelter med tryllestav. 

Det startet i 1997, og nå er det nesten gått 10 år siden Harry Potter-eventyret tok slutt, med bok nr. 7, «Harry Potter og dødstalismanene». 

Riktignok har J.K. 
Rowling lagt ut en og annen info-konfekt om hvordan det har gått med Harry & Co. på sin nettside Pottermore.com, men noen ny Harry Potter-bok lå ikke på beddingen. 

Ikke rart at blodfansen gikk nesten bananas av lykke da Rowling skrev grunnstoryen til et nytt kapittel i Potter-sagaen, «Harry Potter og barnets forbannelse». 
Vi snakker riktignok om et skuespill, ingen roman, men vi er fullt og helt tilbake i det magiske og dypt originale Potter-universet. 

Denne gangen følger vi Albus, Harry og Gullas sønn, og Scorpius, sønnen til Draco Malfang og avdøde Astoria, på dristige eventyr i trollmannsverdenen – eventyr som gjenoppvekker uhyggelige forhold i fortiden. 

Stikkordet er selvsagt fyrst Voldemort, den personifiserte ondskapen, som Harry nedkjempet i den siste boken. 

Som vanlig spiller Rowling på flere handlingsstrenger. 
Vi skal ikke spolere moroa for nye lesere – hva «barnets forbannelse» består i, må leseren finne ut selv. 
Men det vanskelige forholdet fedre og sønner imellom er et viktig omdreiningspunkt i «Harry Potter og barnets forbannelse». 

Ikke bare får vi brettet ut det betente forholdet mellom Harry og yngstesønnen Albus, men også Draco Malfang sliter med far-sønn-forholdet til Scorpius. 
Når så Scorpius og Albus blir bestevenner, blir mange tråder spunnet og viklet inn i hverandre, fra fortid til nåtid. 

For det sønnene sliter med, er å leve i skyggen av berømte fedre eller mørke familiebånd – begge er upopulære på trollmannsskolen Galtvort, begge føler seg som tapere. 

Og her er vi ved en av teaterstykkets store styrker: 
Det kaster spennende nytt lys over hele Potter-universet. 
For sønnene reiser tilbake til fortiden – for å rette opp det de mener er urett begått av forrige generasjon. 
Dette er mulig grunnet en hittil ukjent tidsvender; den samme tidsmaskinen som vi først møtte i bok nr. 3, «Fangen fra Azkaban». 

Da fikk Hermine Grang i all hemmelighet låne en tidsvender av professor McSnurp for å rekke alle timene sine. 
Senere bruker Hermine, Harry og Ronny Wiltersen en tidsvender for å reise tilbake i tid og redde Gygrids hippogriff Bukknebb fra å bli henrettet. 

Utvilsomt er bok nr. 8 om Harry Potter først og fremst en delikatesse for alle Potter-fans – dette er definitivt ikke boken å starte med om man vil tre inn i Potter-universet. 

Her mangler jo dessuten den tette detaljveven fra romanene; bare dialogene og noen sparsomme sceneanvisninger står igjen. 
Åpenbart spiller den visuelle gestaltningen på en scene en sentral rolle her. 
Denne må altså leserne greie seg uten. 
Stykket, som går i London, har for øvrig fått meget gode kritikker og godord for magisk scenografi. 
Jack Thorne er mannen bak iscenesettelsen av Rowlings historie. 

Men teaterstykkets tekst bærer alene, heldigvis. 
For igjen har Rowling tryllet frem en fascinerende og kompleks story, ispedd passe doser humor, sterke følelser, dramatisk fremdrift og mørk ondskap, som igjen truer med å bryte ut over verden – der det heldigvis finnes en ny generasjon uredde, tryllestavsvingende antihelter. 

La oss håpe at «Harry Potter og barnets forbannelse» ikke blir det siste eventyret Rowling spinner fra sin unike magiske verden. 
