«The Miseducation of Cameron Post» er en viktig film
Filmen gir et nyansert bilde av «konverteringsterapi» for homofil ungdom. 

«The Miseducation of Cameron Post» er både morsom og vond, og gir et nyansert bilde av såkalt konverteringsterapi. 
Jeg sitter likevel igjen med en følelse av at noe er uforløst. 

I en konservativ liten by i Montana tidlig på 1990-tallet blir Cameron Post (Chloë Grace Moretz) tatt på fersken mens hun kliner med en jente fra bibelgruppen. 
Cameron sendes til God’s Promise, en leir som gjennom «conversion therapy» skal omvende skeive tenåringer til det som anses som den eneste rette, kristne seksualitet. 

Småbyens heteronormative verdier settes fra start. 
Cameron går i bibelgruppe, og drar på skoleball i følge med en gutt. 
Når hun og venninnen blir fersket sammen, er det ingen overraskelse at det ikke blir godt mottatt. 

Camerons leiropphold blir en nyansert reise, hvor hun opplever at det hun lærer er feil, men også at vranglæren får henne til å bli kvalm av seg selv. 
På leiren blir hun fortalt at homoseksualitet ikke finnes, kun fristelse og synd. 
I terapitimer skal hun finne årsakene til sin «kjønnsforvirring». 

Terapien, eller rettere sagt den emosjonelle mishandlingens effekt på Cameron, blir glimrende spilt av Moretz. 

Flere av ungdommene på leiren er religiøse, og virker å oppriktig ønske å bli «friske», å bli kvitt det som omtales som likekjønnet tiltrekning. 
Men de som blir Camerons beste venner, Jane (Sasha Lane) og Adam (Forrest Goodluck), tar ikke terapien til seg, venter bare på å få dra derfra. 
De blir Camerons virkelighetssjekk, de som minner henne på at vranglæren er – nettopp – vrang. 

Det er tydelig at terapien ikke fører noe godt med seg. 
Likevel fremstilles ikke leirlederne som direkte onde, også her er det nyanser. 
Særlig Reverend Rick (John Gallagher Jr.), som selv har «slitt» men er blitt «bedre», vil egentlig bare godt. 
Han er selv offer for vranglæren. 

Tross nyansene, humor, varmt og vondt om hverandre, er det noe som holder «The Miseducation of Cameron Post» litt igjen. 
Jeg savner at noen sparker ordentlig ifra, slipper ut frustrasjon, gjør ordentlig opprør. 
Bortsett fra i én scene er selv de vondeste samtaler lavmælte. 

Til slutt føles noe ennå uforløst. 

«The Miseducation of Cameron Post» er utvilsomt en viktig film, som belyser noe som utrolig nok fremdeles er et problem. 
Jeg håper virkelig at flere enn den mest åpenbare målgruppen får den med seg, men de som kanskje tror «avhomsing» har noe for seg, vil vel uansett styre unna. 
Det er nok derfor jeg savner sinne. 
