Anmeldelse:Heidi Linde berører og underholder med roman om den norske velferden 

Hvor går grensa mellom ekte empati og ønsket om å være en empatisk person? 

«Hva er egentlig rett å gjøre?», tenker karakteren Tale i Heidi Lindes nye roman, og fanger med det noe av essensen i de seks løst sammenvevde historiene som «Norsk sokkel» består av. 

Her henter Linde opp igjen romanstrukturen fra gjennombruddsboka «Nu, jävlar!». 
Dette er også en kollektivroman, der hvert kapittel rommer en ny, liten historie med nye hovedpersoner. 

Denne gangen bor de ikke på samme sted, som i «Nu, jävlar», men knyttes sammen av løse familiebånd: 
Tale er på sydenferie med venninna si, som nettopp har gjort det slutt med sønnen til den eldre kvinnen vi møter i første kapittel. 

Gjenkjennelig 

Gjenkjennelig 

Det er mye morsommere enn det høres ut som. 
Ikke latterbrøl-gøy, men gjennomgående humremorsomt, og av og til lyst-til-å-lese-høyt-for-andre-morsomt. 
Linde mestrer kunsten å vise fram de små, rare tingene vi alle gjør som forteller så mye. 
Personene hennes er så grundig og omsorgsfullt beskrevet at du ser dem tydelig for deg, samtidig som du kan kjenne deg like mye igjen i barnevernsbarnet som i den slitne småbarnspappaen, og i den middelaldrende mannen som nøler med å sende moren sin på hjem. 

Velferdssystemet 

Velferdssystemet 

Flere av Lindes hovedpersoner irriterer seg over den selvfølgeligheten som hviler over menneskene rundt dem mens de tar imot. 
Aller mest tydelig kommer det fram i syden-fortellingen, om hun som ikke klarer å slappe av fordi hun synes så synd på hotellets vaskepersonale. 

Hun vil så gjerne vise at hun bryr seg, eller kanskje helst at hun ikke er en sånn som ikke bryr seg. 
Men hvor går grensa mellom ekte empati og ønsket om å være en empatisk person? 

Aktuelle spørsmål 

Aktuelle spørsmål 

Som i åpningsfortellingen om Ragnhild, som i årevis har levd med en alkoholisert mann, og ikke klarer å delta i applausen når han endelig legger seg inn på rusklinikk. 
Den er fin. 

Men selv om hun pirker borti mange følelser og handlingsmønstre som kan gjøre leseren pinlig berørt, blir det aldri direkte ubehagelig å lese. 
Linde har omsorg for både leserne og romanfigurene sine. 
Førstnevnte får servert et solid og lettlest språk, uten store overraskelser, utover nødvendige variasjoner mellom hovedpersonene. 
Sistnevnte får, om ikke en løsning på alle sine problemer, så i alle fall en lysning. 

«Norsk sokkel» er til dels behagelig lesning om et til dels behagelig samfunn. 
Den både berører og underholder, men kunne gjerne stukket enda litt dypere. 
