Edruelig katastrofefilm
Steven Soderberghs Contagion er like fryktinngytende effektiv som den pandemien den skildrer. 

Ukens nye filmer: 

The Thing: 

På eventyr med Tintin: 

Det første vi hører i Contagion , før vi ser et eneste bilde, er lyden av hosting. 
Deretter klippes det til et halvnært bilde av en kraftig forkjølet Gwyneth Paltrow på en flyplass, og underteksten: 
«Dag 2». 
Hvor ble det av Dag 1? 

Vel, den skjebnesvangre første dagen får vi vite mer om senere, men la meg bare fastslå at det geniale, og helt forferdelige, ved denne åpningen først treffer deg med full styrke etter en stund. 
Før hun forlater flyplassen berører Paltrow en rekke gjenstander, og det er disse berøringene Contagion handler om. 

Det er den første katastrofefilmen som uten overdrivelser virkelig pirker borti vår sårbarhet i en stadig mer sammenfiltret verdensøkonomi. 

Den viser hvordan det sivile samfunnet bryter sammen når en pandemi griper om seg gjennom en rekke fatale forbindelser, og gjenspeiler president Roosevelts utsagn om at vi har intet å frykte bortsett fra frykten selv. 

Stjernespekket 

Steven Soderbergh har her trommet sammen en imponerende armada av stjerneskuespillere som villig lar seg redusere til mindre figurer i regissørens orkestrering av en større fortelling om Pandemien (hvilken annen regissør kan finne på å avlive både Paltrow og Kate Winslet i samme film?). 

Anmeldelsen fortsetter under bildet. 

Det nærmeste vi kommer sentrale rollefigurer er Matt Damon, som Paltrows ektemann, og Laurence Fishburn som ansvarlig for helsemyndighetene. 
Og så har vi Jude Law som konspirasjonsfiksert blogger og den fremste eksponenten for den «frykt-epidemien» Soderbergh åpenbart mener er en større fare enn noen pandemi. 

Han har for sikkerhets skyld utstyrt Law med dårlige tenner, som om han frykter at skuespillerens sjarm skal ta overhånd, men det er kanskje filmens eneste utslag av overdrivelse: 
Law trenger ikke ekstra støttehjul for å spille rollen tilstrekkelig usympatisk. 

Traffic 

Soderbergh har lenge vekslet mellom smale, eksperimentelle filmer som The Girlfriend Experiment og mer kommersielle mainstreamprosjekter, som Oceans-filmene. 
Contagion befinner seg et sted mellom disse ytterpunktene, og minner mest av alt om Traffic , som også knyttet ulike menneskeskjebner sammen i en kompleks struktur. 

Soderbergh (som også er kameramann) lar handlingen skride fram med ubønnhørlig fart og sylskarp presisjon, det dveles aldri og vi rekker akkurat å få med oss de markørene han ønsker vi skal legge merke til: 
Som dørhåndtakene rollefigurene berører, sjetongene i kasinoet som skifter hender – kort sagt, alt som potensielt kan overføre smitten. 

Panikk 

Ved å tone ned den ytre dramatikken blir filmen mer skremmende enn noen annen katastrofefilm. 
Det er som å våkne opp til et mareritt der dagliglivets gjenkjennelige rutiner avdekker katastrofen i det små. 
I en scene ser vi Damons datter i filmen lage engler i snøen sammen med kjæresten, og idet de skal kysse får faren revet dem vekk fra hverandre. 

Panikken griper inn i dagliglivet og det som gjør livet meningsfullt – sosial interaksjon – blir det man lærer å frykte mest av alt. 

Contagion er altså ingen vanlig katastrofefilm, og bryter med sjangeren ved en nesten klinisk fortellermåte, noen ganger nesten for klinisk. 
Vi får sjelden anledning til emosjonell identifikasjon, stilen er mer distanserende for å få oss til å se samfunnsmekanismene som virker inn. 

Filmen er både en edruelig påminnelse om at rasjonalitet er det eneste vi kan møte katastrofer med, selv når det virker håpløst, og at grå og pregløse byråkrater, som for tiden er så utskjelte i USA, har en uvurderlig rolle å spille. 
