Filmanmeldelse:«Å vende tilbake» 

Sobert og godt samspill mellom to unggutter gir denne ellers noe uforløste filmen et fint løft. 

Filmen skjærer unna detaljer og forklaringer på mors sykdom, og er så vidt innom fars krigstraumer etter langvarig oppdrag som offiser i Afghanistan. 
Regidebutant Dahlsbakken bruker få ord på å markere en klam familiesituasjon, men replikkene som sies, er til en viss grad flate og klisjéaktige. 

«Å vende tilbake» 

Fokuset er på to unge brødre, utmerket spilt av Høeg og Grøndahl, og deres såre, tapre vei mot et altfor bråmodent møte med en komplisert voksenverden. 

Når filmen konsentrerer seg om denne biten har den en fin og intens nerve. 
Men de bakenfor liggende årsakene til de familiære vanskene håndteres lettvint. 
Det finnes eksempelvis ingen forklaring på hvorfor mor stort sett er sengeliggende. 

Fars hjemkomst fra Afghanistan er også vagt beskrevet. 
Vi skjønner at han har traumer, og at gapet mellom opplevelsen i et krigsherjet land og hjemlig komplisert familieliv er stort – sannsynligvis for stort. 

Men selv en stødig Ingar Helge Gimle i rollen som faren, har lite spillerom, og gis ikke anledning til å forklare sine handlinger etter at han stikker fra familien for å jakte i fjellheimen. 

Filmens fineste sekvenser er det mektige møtet mellom mennesker og natur i den norske fjellheimen. 
Der finner de styrke og trøst, de to brødrene som på en barsk og varm måte støtter hverandre. 

Det visuelle grepet er dominerende og symbolladet stemningsskapende. 
Den høstlige kulde formelig kryper under huden på deg. 

Regissøren har kanskje tenkt at stemningen i seg selv er sterk nok for historien han vil fortelle. 
Men nettopp på grunn av det store i selve billeduttrykket, blir en del av dialogen i grunneste laget. 
Det samme gjelder handlingen, som preges av manglende dramaturgisk motstand. 
