Galaktisk gjesp
I verdensrommet kan som kjent ingen høre deg rope, men hvordan er det nå egentlig med gjesping? 
Action-rollespillet «Space Siege» har dessverre svaret. 

Som etternavnet tilsier er «Space Siege» i samme familie som «Dungeon Siege»-spillene. 
Men mens storebrødrene «Dungeon Siege» og «Dungeon Siege 2» var både underholdende og solide, står det ikke like bra til med den fremtidsrettede nykommeren. 

Jorden er forlengst kvitt onde trollmenn, monstre og drager, så menneskeheten ser seg nødt til å reise langt ut i verdensrommet for å finne noen som har lyst til å utslette dem. 
Sverd og magibøker er stuet opp på loftet, her er det plasmarifler og superkrefter som gjelder. 

Det er ingen mangel på sci-fi-klisjéer i «Space Siege». 
Da historien dessuten er både sjelløs, platt og temmelig uinteressant, er det tidvis vanskelig å finne noen god grunn til å fortsette kampen mot de slemme og dumme romvesenene. 

For styggedommen er ikke bare fast bestemt på å drepe alt som ikke sikler ukontrollert, de er forbløffende nok mentalt tilbakestående hele gjengen. 
Eller, det kan også være at krigskassen gikk tom på de superavanserte romkrigsskipene, og at alt som kom ut av taktikkavdelingen var en gul post-it med ordene «Gå frem og tilbake i møljeformasjon» skriblet ned med lyseblå fargestift. 

Resultatet er iallefall at fiendene er håpløst forutsigbare og fullstendig blottet for taktisk sans. 

Kameravinkelen er et annet irritasjonsmoment, du er låst i en slags zoom-bue som hindrer deg i å se lengre frem enn drøye ti meter. 
At enkelte fiender kan skyte på deg utenfor denne synsradiusen gjør ikke saken bedre. 

Plunder, eller «loot», begrenser seg til en snodig type romsøppel som du kan bruke til å oppgradere våpen, rustning og robot i dertilegnede maskiner. 
Både våpentildeling og nivåhevning foregår nemlig på fastprogrammerte steder, du får da heller ikke erfaringspoeng, men må følge den fastlagte progresjonen gjennom hele spillet. 

Nå skal det sies at «Space Siege» har sine gode sider også, det er bare ikke så fryktelig mange av dem. 
Hovedpersonen kan velge å forbli som han er gjennom hele spillet, eller implantere inn ulike androide-deler i smertefulle operasjoner. 
Disse gir ulike bonuser, men stjeler også menneskeligheten til helten din. 
Avhengig av hva slags valg du tar her, finnes det tre ulike slutter på hovedhistorien. 

Heftige eksplosjoner og pyrofysikk, pene animasjoner, solid bakgrunnsmusikk og gode lydeffekter skaper dessuten et lekkert bakteppe for romkampene i «Space Siege». 
Hadde disse bare evnet å bli sånn tålelig underholdende, kunne stemningen ha vært en solid bærebjelke som bar resten av spillet. 

Men når både historien og kampsystemet den forsøker å støtte opp om er laget av pappmasjé, er det vanskelig å riste vekk følelsen av at det hele er litt bortkastet. 

«Space Siege» er verken særlig dypt eller særlig underholdende. 
Med en svak historie og uengasjerende kamper, hjelper det lite at mye annet stemmer. 
Det finnes helt klart dårligere action-rollespill der ute, men dette holder rett og slett ikke i en genré som flommer over av sterkere konkurrenter. 

Trailer fra actionrollespillet Space Siege (PC). 
