Best når ung bande når Egypt
Ujevnt er et passende stikkord for den femte filmen om Olsenbanden jr. 

Holder man ut den trauste spillestilen, får man iallfall noen morsomme overraskelser i sluttsekvensen i Egypt. 
Den tredje gjengen med barneskuespillere debuterer i rollene som Egon, Benny, Kjell og deres jevnaldringer på 60-tallet. 
Spillet er greit nok, men regissør Arne Lindtner Næss burde skapt mer liv i scenene. 
Eksempel: 
Gjengen rådslår med hver sin tidsriktige soloflaske foran seg. 
Men drikker de mens de snakker? 
Å nei, ikke før møtet er over. 
Det virker kunstig. 

Men visst finnes det scener som morer. 
Det funker når herr Hallandsen, en pionér i oljebransjen (Jan Grønli), bekjentgjør at det ikke er funnet en dråpe olje i Nordsjøen. 
Snart kan Egon & Co avsløre at den norske agenten har gått i tvilsomt tospann med en arabisk oljesjeik. 

Hvorfor forviklingene forflyttes til Egypt og ikke Saudi-Arabia, og hvorfor to skurkaktige egyptere og en magedanserinne spilles av sminkede nordmenn, er ikke lett å forstå. 

Men når handlingen omsider fortsetter i pyramideland, blir det mer dreis på det visuelle. 
Her er stilige nærbilder av kameler og imponerende opptak ved pyramidene og sfinksen i Giza. 
Imponerende fordi alt turistfjaset som til vanlig finnes her, faktisk er ryddet bort før filmingen. 

Jeg holder fast på at den mest spennende handlingen fortsatt finnes i den første filmen fra 2003. 
Men i sluttscenene denne gang, der helter og skurker beveger seg inne i labyrinten i Kheopspyramiden, skjer det ting som skaper skrekkblandet fryd. 

Det gir saktens belønning til den tålmodige kinogjenger. 
