Vemodig jakt på fullstendig frihet
Far og datter vil leve et asketisk og avsondret liv i skogen. 
Hvorfor kan de ikke bare få lov av sosialtjenesten til å leve slik de vil? 

Leave no trace 

Sjanger: Drama. 
Nasjonalitet: USA 2018. 
Regi: Debra Granik. 
Skuespillere: 
Ben Foster, Thomasin McKenzie. 
Lengde: 
1 time 48 min. 
Aldersgrense: 6 år. 
Kinopremiere: 14. september. 

USA. 
Land of the free. 
Individets rettigheter til å leve sitt liv som man ønsker, er selve grunnmuren i nasjonen. 
Men hvor fri og uavhengig går det an å bli i et samfunn? 
Og når blir trangen til frihet og uavhengighet en tvangstrøye? 
«Leave no trace» gir både inspirerende, vemodige og tankevekkende innblikk i livet til et par outsidere som ønsker å leve i fred. 

Tenåringsjenta 
Tom og faren Will bor i en liten leir i stort skogsområde utenfor Portland, Oregon. 
Dagene går med til sanking, fiksing, matlaging, sjakk. 
Will er krigsveteran, tydelig traumatisert. 
Men livet er godt den dagen da sosialtjenesten kommer og tar hånd om dem. 
Velmenende skaffer de bolig, jobb og skole. 
Mens Tom gradvis trives i sitt nye liv, blir støyen, kravene, byråkratiet og takknemlighetsgjelden snart for mye for Will. 
Hva nå? 

Rørende samspill 

Regissør Debra Granik er også kvinnen bak «Winter’s bone» (2010), som sørget for Jennifer Lawrences store gjennombrudd. 
Denne gangen kan det samme skje for Thomasin McKenzie, som gir et knallsterkt portrett av den tøffe, selvstendige Tom. 
En tenåringsrolle ikke ulik den Lawrence spilte i «Winter’s bone»: styrke og ro hentet ut av ekstreme omstendigheter. 
Samspillet hennes med Ben Foster er rørende, de fyller hvert øyeblikk med sin felles stillhet, ro, kamp og tilfredshet i pakt med dryppende våt og frodig skog. 

Mennesker som føler seg fri bare når de er avsondret fra samfunnet, er et tema som også ble sterkt belyst i Sean Penns nydelige «Into the wild» (2007). 

Nyansert frihet 

«Leave no trace» romantiserer i utgangspunktet det asketiske livet i pakt med naturen, og latterliggjør samfunnets konvensjonelle krav til å være og tenke som andre. 
Men etter hvert kommer nyansene, og gir næring til både sterke følelser og nye tanker. 

Med en slags poetisk realisme, malt i den dype skogens palett, får vi ta del i et både vakkert og vemodig stykke menneskelig virkelighet. 
