Stradivarius for en kravstor mann
Filmfestivalen i Haugesund er i gang, og den første filmen er dokumentaren "Liv og Ingmar". 
Det er blitt en rørende, stillferdig fortelling om to mennesker som ble varige sjelevenner. 

Verdenspremiere i Haugesund 

Liv og Ingmar 

Regi: 
Dheeraj Akolkar. 
Med: 
Liv Ullmann. 
Manus: 
Dheeraj Akolkar, Ragnhild Lund. 
Dokumentar. 
Norge 2012. 
Lengde 1 time 28 minutter. 

Det er forunderlig hvilket ambivalent forhold nordmenn har til en av våre få landsmenn som har blitt verdensberømt. 
På den ene siden har Liv Ullmanns spillestil fra 1960-tallet tidvis blitt parodiert, på den andre siden er vi stolte over at svenskenes stjerneregissør, Ingmar Bergman, falt for henne og gjorde henne til et stort navn i filmverdenen slik at både Hollywood og Broadway falt for henne. 

Heldigvis har Ullmann selv stått imot janteloven og framtrådt med mye selvironisk humor i moden alder (hun fyller 74 år i år). 
Den varme, forsonlige tonen preger også dokumentaren som den indiske regissøren Dheeraj Akolkar har fått æren av å lage. 
Norske Ragnhild Lund har vært med og skrevet manuset, bygd på Ullmanns selvbiografi "Forandringer", private brev fra Bergman og hans åpenhjertig selvbiografiske bok "Laterna magica". 

Akolkars formgrep er å kryssklippe utsagn fra et nåtidig intervju med Ullmann dels med fotos fra 1960-tallet, dels med klipp fra de fire filmene Ullmann spilte inn med Bergman på 1960-tallet (Persona, Vargtimmen, Skammen og En pasjon). 

Nå skal man være forsiktig med å sette likhetstegn mellom kunstnerens liv og det verk han eller hun skaper. 
Men slik Ullmann skildrer Ingmar (de møttes da hun var en gift 25-åring, han 46), virker det slående presist å illustrere det stormfulle forholdet med scener der hun krangler og slåss med Max von Sydow (En pasjon, Skammen) eller Erland Josephson (Scener fra et ekteskap, 1973). 
På denne måten lykkes regissøren i å sannsynliggjøre at høyst private følelser dem imellom i høy grad kom fikk et filmatisk uttrykk. 

Akolkar har laget en lettfattelig kapittel-inndeling under overskrifter som kjærlighet, ensomhet, raseri, smerte, lengsel og vennskap. 
Det som begynte som en lykkelig forelskelse, så besettende at han dro til Norge og fikk henne til å reise fra mannen sin, ender gradvis i at han så å si murer henne inne i huset han bygde for dem på Fårø. 

Det vide og intense følelsesregisteret som Ullmann bretter ut, gir dokumentaren nerve. 
Vi forstår at hun åpenbart hadde falt for en eldre mann styrt av lunefulle nykker og angstfylt sjalusi, at hun ble 60-tallskvinnen som slites mellom mann og barn etter at datteren var født, og at det til slutt ikke gikk lenger å leve med ham, oppslukt som han var av arbeidet og etter hvert nye kvinner. 

Ble den unge Liv et offer for en egoistisk kunstner som det må ha vært vanskelig å tilgi den dagen det var slutt? 
I dokumentaren er Ullmann åpen om raseriet sitt og ennå i kontakt med sårede følelser. 
Men historien ender likevel ikke der. 
Det nydelige er hvordan hun har unngått å bli bitter og på senere år maktet å vedlikeholde et kjærlig vennskap med Bergman. 

Dermed munner det hele ut i en rørende, stillferdig fortelling om to mennesker som ble varige sjelevenner. 
Aldeles betagende er utsagnet der han trøstet henne med å si: 
"Men Liv, du er jo min Stradivarius." 

Det var ikke bare han som trollbandt henne, nei, hun har sannelig også fortrollet ham. 

(Dokumentaren får norsk kinopremiere 28. september.) 
