Imponerende nykommer
Proppfull av eventyrlyst og nye ideér ruster «Two Worlds» opp til krig mot genreherskeren «Oblivion». 

Rollespill av den store, åpne typen er en genre dominert av spillserier med tilnærmet adelig opphav. 
Serier som «The Elder Scrolls» og «Forgotten Realms» har stått for majoriteten av stortitlene de siste ti årene. 

«Two Worlds» kan ikke skryte av tilhørighet til noen av disse, men marsjerer allikevel ubeskjedent rett inn på deres jaktmarker. 

Der spill som «The Elder Scrolls IV: Oblivion» satser på kvantitet - enorme mengder oppdrag, magiske formler og ferdigheter, satser «Two Worlds» på kvalitet. 

Du har kanskje ikke samme handlingsfrihet, men til gjengjeld er kvaliteten på de oppdragene, formlene og ferdighetene du har til disposisjon imponerende. 

Historien er helt akseptabel, ikke på nivå med de beste i genren, men på ingen måte håpløs. 
Du spiller en råtøff dusørjeger som skal redde sin minst like tøffe søster fra klørne til noen mystiske, onde skikkelser. 

All dialog i spillet er stemmelagt av skuespillere. 
Disse gjør en tåelig god jobb med det materiale de har, men selve dialogen er ganske så tøvete. 
Den salige blandingen gammelengelsk og moderne engelsk gjør at du ikke alltid klarer å ta karakterene seriøst. 

Ufrivillig morsomt blir det også når hovedpersonen til tider høres ut som Mayor West fra tv-serien «Family Guy». 

Men det hindrer allikevel ikke «Two Worlds» fra å være et særdeles positivt bekjentskap. 
Det nye utstyrssystemet gjør at du kan kombinere identiske våpen og rustningsdeler slik at du får én forbedret utgave av våpenet eller rustningsdelen. 

Dette funker veldig bra, og gjør at du får bruk for mye mer av det du plukker opp enn i mange andre spill. 

«Two Worlds» er også et vakkert spill, kanskje enda penere enn «Oblivion». 
Animasjonene er nydelige og landskapene forseggjorte. 
At fargefilteret gradvis endres enkelte steder, bidrar også til å gi spillet rett atmosfære. 

Ettersom «Two Worlds» er hakket mer linjært enn «Oblivion», blir ikke monstre og dyr sterkere når du blir sterkere. 
Etterhvert som du jobber deg gjennom historien, møter du isteden på mektigere monstre i nye områder. 
Det hele fungerer kjempefint, du møter sjelden monstre du ikke klarer å drepe. 

Det er et rikt utvalg hester og andre ridedyr i «Two Worlds». 
De er ganske kronglete å styre, ettersom du gir kommandoer til hesten «gjennom» karakteren din. 
Han trekker i reimene slik du ber ham om, men hesten lystrer ikke momentant. 
Det er mer realistisk, men kan være frustrerede til tider. 

Om «Two Worlds» klarer å tuppe «Oblivion» ned fra tronen sin, koker kort og godt ned til personlig preferanse. 

Spillet blir neppe motatt med tubamusikk og norske flagg i leiren til den beinharde kjerne av barkede rollespillere. 
Til det er det nok for linjært og ufleksibelt. 

Men foretrekker du, slik som meg, litt kjappere og intensive rollespill, står ikke «Two Worlds» tilbake for nettopp «Oblivion». 

PS: 
En versjon av spillet er ventet til Xbox 360 på fredag. 

Trailer fra rollespillet Two Worlds (PC og Xbox 360). 
