Sterkt om sorgarbeid
Det er vanskelig å skrive om sorg. 
Maria Navarro Skaranger gjør det enkelt. 

Maria Navarro Skarangers nye bok er nøyaktig det tittelen sier: en bok om sorg. 
Den er også like rett fram som tittelen. 
Det høres ut som en klisjé, men det sterkeste med Skarangers bok er hvor lite tilgjort den er. 

Skarangers debutbok «Alle utlendinger har lukka gardiner», ble en sensasjon, fikk Tarjei Vesaas’ debutantpris og ble rost opp i skyene for måten den dro «kebabnorsken» inn i skjønnlitteraturen. 
Den nye boken er noe helt annet, men minst like bra. 
Dette er åpenbart et allsidig litterært talent. 

«Nils har tippa utfor verandaen». 
Nils er broren til jeg-personen, han har vært syk lenge, hørt stemmer i hodet og vært inn og ut av institusjon, og dør i det familien etterpå er usikker på om var selvmord eller en ulykke. 
De kaller det «ulykken», men de klarer ikke snakke om det som har skjedd. 

De klarer heller ikke komme nærmere hverandre. 
Faren er fraværende, og moren takler ikke sorgen noe bra. 
Ingen takler det egentlig i det hele tatt, uten at det fremstilles som hverken bra eller dårlig. 
Det er ikke en sånn type bok. 

Boken består av en lang rekke nummererte dagboksaktige notater. 
Det er et distansert, avmålt blikk. 
Jeg-personen går i sorggruppe, men klarer ikke bidra når hun får spørsmålet om hva hun føler: 
«Jeg vet ikke, sa jeg. 
At det er jo ikke noe å gjøre med? 
Er det et svar?» 

Hva er det som gjør dette så ufattelig virkningsfullt? 
Boken handler om sorg, men er ingen selvhjelpsbok. 
Det ligger ingen mening i sorgen, den betyr ingenting. 
Det er veldig befriende hvordan Skaranger ikke prøver å gjøre tingene til noe mer. 
Hun skriver godt om sorg nettopp fordi hun ikke prøver å gjøre den abstrakt eller symbolsk. 

Ingen i boken kommer til noen store innsikter i sorgen, livet eller døden, og for leseren er det befriende. 
Med sine upretensiøse, hverdagslige notater viser boken hvor meningsløst det føles å miste noen nære. 
En mindre begavet forfatter ville kanskje prøvd å få til mer. 
Skaranger har skjønt at det enkle holder i massevis. 
