Det er håpløst og vi gir oss ikke
BOK: 
Vigdis Hjorth er en av våre tydeligste forfattere, med både politisk og individuelt forandringspotensial. 

Vigdis Hjorth: 
Lærerinnens sang. 
Roman. 
234 sider. 
Cappelen Damm. 

Vigdis Hjorth (1959, debut 1983) er en både produktiv og konsistent forfatter. 
Verklisten nærmer seg tretti titler, de fleste romaner, av gjennomgående høy kvalitet. 
Det forstyrrende offentlige bildet av Hjorth viser gjerne fram en utagerende forfatter som eksponerer seg selv og utleverer sine nærmeste, og som toppet seg i rabalderet rundt den flotte romanen «Arv og miljø» for to år siden – og som fikk en søster til å debutere med en motroman året etter. 

Nå var det ikke bare fullt mulig, men for en som setter seg til med «Arv og miljø» uten kjennskap til Hjorths person og familie – altså de aller, aller fleste, selvsagt å lese den som en gripende fiksjonsroman om en persons årtierlange, mislykkete forsøk på å få familiemedlemmer til å se hva som er gjort mot henne og dem alle, når nå etterhvert både følelsesmessig og økonomisk arv skal gjøres opp. 
Og hva de gjør mot seg selv. 

Hvor mye eller lite av egne erfaringer Hjorth måtte bygge inn i romanene sine, så er hun konsistent også ved ikke å gjenta seg selv tematisk. 
«Leve posthornet!» (2012) handler f.eks. om det som skjer med en informasjonskonsulent da hun oppdager rekkevidden av det hun driver på med – også for henne selv – i et samfunn der det som før var offentlige tjenester (som posten) skal konkurranseutsettes og ha eiernes fortjeneste som formål. 
Eller f.eks. 
«Et norsk hus» (2014) som demonstrerer hva som kan skje når en i utgangspunktet passivt velmenende huseier møter det fremmede i skikkelse av en utenlandsk leieboer. 

Nå er den huseiende kvinnen en reflekterende person, så både både hun og informasjonsarbeideren får rikelig stoff til revisjon av selvbildene sine. 
Og så reviderer de! 
Dette er igjen noe gjennomgående i Hjorths romaner, som i tillegg til sine åpenbare underholdningskvaliteter, konsekvent er selvreflekterende: 
Hovedpersonene er moralsk nærværende i sine egne liv – med det resultat at Vigdis Hjorth utmerker seg som en av de tydeligst politiske forfatterne her er. 
Ved å utsettes for konkrete, personlige interessekonflikter som samtidig er kollektive og samfunnsmessige, tvinges karakterene selv til revisjon og fornyet handling. 

I «Lærerinnens sang» går det slik til: 
Den snart sekstiårige Lotte Bøk – jevngammel med sin forfatter – underviser skuespillerstudenter på Kunsthøyskolen i Oslo. 
Hun vet at hun er en dyktig lærer, og leseren får erfare det ved å følge en rekke timer der hun gjennomgår stykker av Bertolt Brecht. 
Det måtte være en fryd å ha en lærer slik Lotte Bøk framstår i forelesningene sine. 
Men samtidig forstår hun at hun ikke når fram til de fleste studentene, og antar at de bare er interessert i rollefigurer de selv kanskje får spille, ikke i diktningen og budskapene dramatikeren framstiller. 

En avgangsstudents på-stedet-filmopptak av henne, som hun selv har bidratt til, avslører ikke bare kunstens og kunstneres bedrageriske vesen, men blamerer henne også – den siste rettferdige, så å si. 
Så det sprekker for henne. 
Siden Solstad har nok ingen lærer i norsk litteratur implodert som Lotte Bøk. 
Hun pakker øyeblikkelig sammen og drar. 
Når hun så drar til den greske middelshavskysten og jobber som frivillig på et enormt bruktskolager med å sortere sko som skal gis til flyktninger som reker i land, vet hun at hun gjør det for sin egen del, at det ikke forandrer noe større – men et par sko i rett størrelse på beina er nå likevel mer bekvemt enn ingen sko når man skal traske videre i verden. 

«Lærerinnens sang» blir derfor aldri noen metaroman om diktning, men en vedkommende fortelling til selvinspeksjon og endring for både Lotte Bøk, leseren og forfatteren selv, til inspeksjon av forholdet mellom teori og praksis foran speilet i den enkeltes liv. 
Alt sammen i et forbilledlig tydelig språk og gjennomkontrollert plot, med en hovedperson i ferd med å nærme seg «helheten i det hun uttrykker». 

I det minste vil kanskje noen teaterskolestudenter kjenne seg uthengt og lage en forestilling av det? 
