Bokanmeldelse:Katherine Pancol: 
«Ekornene i Central Park er triste på mandager» 

Siste bind i Pancols populære «dyrehagetrilogi» er akkurat som ventet: for lang og lite plot-drevet, men full av sjarm og inderlige samtaler. 

Roman 814 sider 399 kr. Bazar Forlag 

Persongalleriet har fått et par tilføyelser, ellers møter leseren igjen Joséphine og hennes to døtre og omgangskretsen deres fra de to forutgående bøkene. 

Den eldste datteren, Hortense, har flyttet til London for å slå seg opp som motedesigner og fått mer plass i handlingen. 
Det er fint, for hun representerer handlekraft, selvtillit og fart, og det er noe boken mangler ellers. 

Det skjer svært lite i løpet av disse vel 800 sidene. 
Leseren venter på at Joséphine og Hortense skal forenes med Mannen i sitt liv, og blir ikke skuffet. 

Pancols styrke er de varme persontegningene. 
Trilogien inneholder flere personer man har lyst til å tilbringe tid sammen med. 
Da er det lett å overse de fjollete forviklingene og lettvinte løsningene som også karakteriserer den. 

Språket er fullt av smårim, adjektiver og superlativer, og gir en følelse av at livet er grunnleggende godt. 
Oversetter Synneve Sundby har hatt det travelt, for her finnes mange unøyaktigheter og begrep som ikke fungerer på norsk. 
Hva i all verden betyr «å finne sin plass i tåka», som flere visstnok strever med? 
Og hva stod det i originalen der en mann gjorde noe «bare for å være innmari»? 

Mange av de voksne personene har hatt en dårlig mor og vært ensomme som barn. 
Moralen er at de er gode nok som de er og må aktivt velge det som er bra for dem. 
Dette høres kanskje banalt ut, men er godt underbygget i historien. 

Pancol er ikke en dyktig plotmaker, men jeg tror på romanfigurene hennes og utviklingen de gjennomgår. 
