Kikking i incestoffer
Det enkleste ville være å rose «Mitt elskede barn» opp i skyene fordi den er en rystende dokumentar om en incesthistorie som ender med drap. 

At filmen dessuten er Brit Jorunn Hundsnes' eksamensfilm fra Høgskulen i Volda, kan også påkalle høye terningkast. 

Men filmen har fått nok 5'ere nå (den er vist på flere kinoer det siste året). 
Det dokumentaren i stedet trenger, er en debatt om hvor grensen går for hvilken privat elendighet mennesker skal avsløre foran kamera. 

Jeg tror på regissørens ønske om ikke å ville lage en sosialpornografisk film. 
Hun har derfor utelatt mange detaljer. 
Likevel opplever jeg at det jeg ser gjennom sju kvarter, er en privat kikking inn i noen svært ulykkelige menneskers liv. 
Rett nok er gamle fotografier og videoopptak gjengitt slik at overgriperens ansikt aldri avsløres i filmen. 
Men mengden av utsagn om den elendighet han utsatte kone og to døtre for, føles likevel i overkant. 
Jeg tenker: 
Dette er terapi for ofrene, men noen burde lukket døra til behandlerens kontor. 

Regissøren har i intervjuer sagt at hennes hensikt er å belyse temaet incest. 
Det er en meget hederlig ambisjon, all den tid rettsapparatet ikke så det som formildende at datteren drepte på grunn av incestskader. 

Synd da at «Mitt elskede barn» roper mer på en debatt om etikk og metode enn om incest. 
