«Twilight»-Kristen på åttitallet
Livet er et fortumla løkke-tivoli, og noen ganger er det gråtkvalt å komme seg fra barnekarusellen til pariserhjulet. 

Følsomheten er et problem for filmskapende mennesker, og oppvekstfilmene deres er sjelden stappfulle av herlige, overfladiske gevinster og god råd. 
De tuller mye rundt i masochismens myrlandskaper. 

«Adventureland» er en sympatisk og søt og velspilt film om unge mennesker på midten av åttitallet, og de få som faktisk grein av kjærlighetssorg i Uviktighetens Tiår, vil ha glede av historien om den mumle-intellektuelle sommerjobb-nevrotikeren Jesse Eisenberg. 

Eisenberg spiller en av disse paradoks-kyndige og ambivalens-trena halvnerdene som alltid er selvmedlidende på en saklig måte og syns at alt er dumt og alle de andre er dumme alltid overalt. 
Han er med andre ord en slitsom, men ressursrik rollefigur, det dere kaller «karakter» fordi dere tror ordet gjør dere mer enn vanlig filminteresserte, mens dere egentlig røper at dere er analfabeter. 

Dessuten er Kristen Stewart fra «Twilight» den vanskelige førstekjæresten til en gutt uten selvtillit – med hele den ensomme, kalvemagre sartheten sin og den snublende setningsføringen. 
Det er bra. 
Stewart er tingen. 
Straks hun viser seg i en film, oppstår en intellektuell cowboyspøk som ingen av oss skjønner, for vi er forstadsduster som ikke ville blitt kjent med ei stilig jente om vi hadde arvet Hugh Hefner. 
Kristen S. er virkelig karamellen i maurtua; det virvler jernspon rundt henne som ved et heftig fysikk-eksperiment. 
Hun er som en Debra Winger, som en Sigggy Weaver, hun er den andre sorten som får Witherspoon og Zellweger til å virke som arbeidsløse budeier i et kufritt byfjøs. 

Stewart er dessverre sammen med den gifte hønken Ryan Reynolds, og Eisenbergs hjerte blir så gjennomhulla som det ville blitt i blinde hasjrøykeres spydkasterkonkurranse i telt. 

Filmen starter med at Eisenberg ikke føler seg bra nok for den hviskekule og usikre Stewart, og etter hvert går den fra snilt overmot til regn og mye smerte. 
På tross av at «du er den eneste fine tingen som har skjedd denne sommeren», er det liksom aldri helt meningen at unge undrere med sommerjobb på tivoli skal finne den store kjærligheten. 
Dere får se. 
Kanskje det skjer. 

Åttitalls-feelinga er svakere enn larvepuls, men det gjør ikke noe, for det er verre med disse filmene som bestandig skal demonstrere sin ivrige, overmenneskelige hukommelse. 
Jeg så ei jente med madonnalotter i håret og åttitalls supergrønsj før tida, men ellers er Eisenberg bare en gutt uten egentlig tidsidentitet. 
Han er en slags spaceman som har kommet til jorden fra de mislykkede seksualobjektenes reservoar av overislingsironi. 

Amerikanske ungdomsfilm-romantikere er dopomane. 
Hvis de kan få vise bilde av en dust som suger på en marihuanasigarett, føler de at kulhetometeret steg til volum 11 i hvert fall den dagen. 
