River glorien av Olav den hellige
Dette er en bok om voldsmannen og ransmannen Olav Haraldsson, ikke den helgenen vi kjenner fra før. 

Gjennom sine to tidligere bøker, den sensasjonelle debuten om Alv Erlingsson fra 2009 og «Jomfruen fra Norge» fra 2012, har Tore Skeie etablert seg som en fremragende formidler av vår middelalderhistorie. 

Inntrykket blir på ingen måte svekket av denne uhyre velskrevne boken om voldsmannen som ble helgen. 

Beretningen åpner med Snorre og den «skapelsesmyten som nordmennenes land er bygget på», men resten av boken leder fram til en langt mer nøktern vurdering av nasjonalhelgenen. 

«Den bleke krigeren er ikke glad i kveld i Jæren, ravnene eter sitt måltid fra hans døde kropp.» 
Erling Skjalgsson, Vestlandets mektigste mann var nettopp drept. 
Hans fiende og banemann, Olav Haraldsson, skrev et av de få skaldekvadene som er bevart etter ham. 

I neste linje formulerte kongen ikke bare Erling Skjalgssons epitaf, men også sin egen: 
«Hunger etter landmakt fører til menns død.» 

Denne sannhet blir ettertrykkelig dokumentert i Tore Skeies bok om mannen som i tusen år er blitt husket som helgenkongen, men som hersket i en krigertid der fyrstens rolle var å lede sine menn i strid, drepe motstandere så vel som uskyldige bønder, og fordele byttet. 

Skalden Sigvats store dikt er Snorres, og dermed vår, viktigste kilde om Olavs blodige karriere før han kom til Norge. 

Tore Skeie føyer Snorre sammen med utenlandske kilder, spesielt den angelsaksiske krøniken. 
Han finner på den måten et perspektiv der Olav ikke er den norske kjempen han ble gjort til under den norske nasjonsbyggingen. 
Her er han en middels viktig europeisk aktør. 

Olav Haraldsson var stort sett underordnet menn med større hærer og mer makt. 
Han levde i en tid da daneveldet bredte seg utover, og kong Knut den mektige erobret England, og etter hvert også Norge. 

Dessuten tegner Skeie ham med sikre streker som en mann av sin tid. 
Det er ikke noe pent syn. 

Bildet av den nidkjære misjonær blir nedtonet, det er skapt i en tid da krigeren for lengst var blitt helgen. 
Olav den senere hellige var blant annet med på å massakrere munker og nonner i Canterbury, den angelsaksiske kristendommens viktigste by. 

Volden forsvant heller ikke med kristendommen. 
Den var en naturlig del av en konges måte å herske på; «Alle som søkte makt i dette samfunnet måtte være forberedt på å bruke ekstrem og spektakulær vold», skriver Tore Skeie. 

Forfatterens språk er samtidig rikt og presist. 
Han bruker noen arkaiske former «hvorfra flåten satte kursen sørover», som kler innholdet. 

Teksten er også full av detaljer om livet på skipene, om verktøy og våpen. 
Han forklarer i detalj hvorfor vikingenes overlegne skipsbyggerferdigheter ga dem et slikt fortrinn. 

Detaljene gjør fortellingen rikere, uten at den mister tempo og retning. 
Det er mesterlig gjort. 

Av stor lokal interesse er beskrivelsen av forholdet mellom Erling Skjalgsson og Olav, som ender med slaget ved Bokn og Erlings død. 

Erling Skjalgsson var en del av maktapparatet til Knut den mektige, og deltok i danekongens spill for å vriste Norge ut av Olavs hånd. 
Alliansene skiftet brått. 
Svik var politikkens vesen da som nå. 

«I denne kulturen, som holdt trofasthet som den høyeste dyd, var det til syvende og sist alltid den med dypest pengepung som seiret», skriver Skeie. 
1000 år, og så lite er endret. 

Ved å legge så beskjeden vekt på kristningen og så mye på krigen, fyrer Skeie av et grunnskudd mot den nasjonale myten om Olav. 

Han skriver riktig nok at tusen år senere står Mostertinget i 1024 og innføringen av kristenretten som det mest betydningsfulle og varige som hendte i Norge under Olavs tid. 

Men nettopp gjennom det europeiske perspektivet som preger hele boken, får han fram at kristningen ville skjedd uansett. 

Olav var ikke spesiell, men en typisk representant for sin tid, også i valget av Hvitekrist som den nye guden. 

Heller ikke rundt år 1000 var Norge så mye annerledesland som nasjonalismens stemmer vil ha oss til å tro. 
