Drømmende islendinger utkonkurrerer fredagstacoen
Flott høymesse. 

KONSERT: 
«Fantastisk» er et adjektiv som misbrukes i selv de edleste sammenhenger, men i tilfellet Sigur Rós er det på sin plass. 
Dette er nemlig musikk som på sitt beste føles overjordisk og uvirkelig, som om den har minimalt med vår platte verden å gjøre. 

Kanskje er det derfor islendingene tiltrekker seg så mange (ulike) mennesker? 
Selv om de ofte rører ved det sentimentale, er tross alt Sigur Rós et temmelig eksperimentelt poporkester; jeg har vanskelig for å forestille meg et tilsvarende indienavn à la Animal Collective lage kø utenfor Oslo Spektrum en fredag ettermiddag. 

Faktisk ser trioen nærmest uvirkelige ut idet de stiger inn på scenen, kun silhuetter som trer frem fra den dunkle tåken. 
Sånn fremstår også musikken innledningsvis, som dveler i de mest ambiente avkrokene av katalogen deres («Ekki múkk»). 
Der og da bærer konserten løfter om å bli en like mystisk erfaring som jeg har turt å håpe på. 

Litt etter litt kjenner jeg imidlertid interessen dabbe av. 
Lyset på scenen blir sterkere, og musikken voldsommere. 
Folk er forskjellige: 
Selv foretrekker jeg når Sigur Rós er messende fremfor dramatiske. 
Særlig idet crescendoet til det ene kuttet (tilgi meg! låtene deres er ikke så lette å skille fra hverandre) synkroniseres med en animert fjellbestigning, kjennes estetikken til islendingene vel åpenbar. 

Ved pause – jepp, i gammel konserthus-tradisjon er konserten delt opp i to – er jeg altså rett og slett litt skuffet. 
Heldigvis er andre halvdel vesentlig sterkere. 
Etter elektronikaflørten «Óveður», kliner de til med en glimrende tapning av en sine beste låter: 
«Ny Batterí» (enda flere spor fra strålende «Ágætis Byrjun» (1999) hadde riktignok ikke skadet). 

Desto mektigere er påfølgende «Vaka», hvor det kjennes ut som himmelen skal ramle i hodet på forsamlingen. 
Jeg kan i hvert fall skrive under på å bli våt i øynene av Jónsi Birgissons ekstatiske hvining. 
Å faktisk forstå islandsk er nødt til å ødelegge mye ved det å lytte til Sigur Rós – i likhet med fabelaktige Cocteau Twins, er halve opplevelsen å kun få føle hva som blir sunget. 

Etter den illevarslende postrocken «Kveikur», når konserten sin like fengslende som heseblesende ende i form av «Popplagið». 
Publikum – meg inkludert – er sultne på mer, men bandet vender kun tilbake for å takke for seg. 

Ingen oppvarmingsband, tissepause midtveis uti, og null ekstranummer: 
Sigur Rós ønsker å transcendere det alminnelige konsertformatet. 
Det får de sannelig også til. 
