Roman:Finstemt kammerspill 

Sjeldent, empatisk kunstverk skapt av sårt tema. 

Joachim Førsund: 
Ildverket. 
Roman. 
208 sider. 
Oktober. 

«Ildverket» er Joachim Førsunds (1971) andre roman etter debuten med «Jeg kunne gått hjem i blinde» fra 2009. 
Det sies ofte at bok nummer to er «den vanskelige» i et forfatterskap; hvis det har noe for seg, har Førsund passert hinderet med eleganse, og norske romanlesere mye og godt å se fram til. 

For liten til å være stor, for stor til å være liten. 

For «Ildverket» er et finstemt kammerspill av en fortelling, tilsynelatende ført i pennen av en på alle viss imponerende tenåring. 

Mor død 

I det boken åpner, er den personen som har satt hele historien i gang, død og borte: 
Mamma, Anne Marie, har omkommet etter å ha kjørt på sjøen i sin egen bil. 
Hun var sykepleier, labil, med den vakreste sangstemme, beundret i andres begravelser på sitt vestlandske hjemland og i sitt tilflyttede Vestfold. 

Da jeg-fortelleren Sandra var seks, tok hun datteren med seg og flyttet fra en ravende gal mann. 
Nå er Sandra fjorten. 
Barnevernet bestemmer at hun ikke kan bo alene sammen med den invalide stefaren, Jostein, som trenger hjelp til alt, og stelle både ham, heimen og seg selv. 
Vi får aldri vite om moren kjørte ut med vilje eller ikke. 

Uten motstand 

Som Sandra så treffende karakteriserer seg selv, er hun «for liten til å være stor, for stor til å være liten». 
Så gjør hun det hun må og kan, og aksepterer uten fakter å bli omplassert i en ny familie. 
Godtar den nye familien, uten motstand, men også uten takknemlighet. 
Er nysgjerrig på det nye nabolaget. 
Men etter et halvår reiser hun til Jostein så ofte hun har anledning, måker snø utenfor huset hans, tørker ansiktet hans for søl og snørr, steller med en uoppslitelig omsorg som hun vet travle hjemmehjelpere ikke kan ha. 

Hun er ikke bare «flink», hun har en stoisk sinnsro som bare en sjelden gang får utløp i gråt, «jeg griner for jeg var en sånn som ingen ville ha.» 
Joachim Førsund lar Sandra fortelle sine dager i et både behersket og gjennomsiktig, konkret og ungdommelig språk, oppstykket i konkrete, lakoniske og dialektnære replikker. 
Slik har han skapt sjelden, empatisk kunst av et sorgtungt eksistensielt tema. 

Jan Askelunds siste kritikker: 
