Pen og pyntelig middelalderfantasi
«The White Queen» er en kioskroman for skjermen. 

TV-SERIE: 
Når det fungerer, kan lite være så frydefullt underholdende som et skikkelig kostymedrama om makt, manipulasjon og inderlige romanser. 
Etter vellykkede «The Tudors» og «The Borgias» og knallsuksessen «Game Of Thrones», er derfor forventningene trygt på plass til BBCs og Starz' ferske serie i sjangeren. 

Dessverre faller den rimelig flatt til grunnen. 

Serien Philippa Gregorys boktrilogi «The Cousins' War», og følger tre sterke kvinner involvert i 1400-tallets britiske rosekriger. 
Når unge Edward IV tar tronen fra slektningen Henry VI, innynder den ferske enken Elizabeth Woodville seg hos ham og blir snart hans dronning. 
Det faller ikke i god jord hos hans nærmeste, og dermed er intrigemakeriet og krigshissingen i gang. 

Kvinnelig målgruppe 

«The White Queen» er åpenbart skapt for å tekkes et kvinnelig publikum. 
Kvinnene er i fokus og driver mye av handlingen, samtidig som kjærlighetshistorien som åpner ballet både sørger for en solid dose naken mannekropp og er av den pubertalt episke typen. 

Med samtidsbrillene trygt plassert på nesen er Edward yrende forelsket, lojal og respektfull, og våre heltinner møter sjelden vesentlig motbør når de hever stemmen og belærer sine fedre og ektemenn. 
I 1464. 

Denne skjønnmalte ønsketenkningen, en infantil fantasi om å gjenopprette rettferdighet, er symptomatisk for seriens manglende kompleksitet. 

I «The White Queen» er problemene overtydelige og løsningene likeså, og du skal være ganske opptatt med noe annet for ikke å få med deg hvem som er snille og hvem som er slemme (Hint: de har dårlig sex). 

Det tar mye av brodden av det politiske spillet, som etter hvert får langt mer plass. 
Og hvor er skitten? 
Sykdommen, elendigheten, fattigdommen? 
Ikke i denne utgaven av middelalder-England. 

At serieskaperne har et omtrentlig forhold til historiske fakta får være greit (det er et relativt vanlig grep i historiefortelling, og de store linjene er intakte), men denne pent pyntede tilnærmingen bidrar lite til å gi «The White Queen» dybde. 
