På Raufoss produserer man bomber og granater, kuler og krutt.Slikt snakker man nødig om 

På jakt etter det skjulte. 
Dag Hoel har skrevet en viktig bok om fortielse på mange nivåer, om fredsnasjonen Norge. 

Den halv-statlige bedriften Nammo er storeksportør av spesielt kraftig ammunisjon som benyttes i en rekke land. 
Nammo er forlengelsen av Raufoss ammunisjonsfabrikk og ligger på Toten i Oppland. 
Her ble en av Norges mest vellykkede industribedrifter strategisk plassert i forkant av 1905, bak høye gjerder og etterhvert inne i fjellets hulrom. 
På Raufoss produserer man bomber og granater, kuler og krutt. 
Slikt snakker man nødig om. 

Flammende verden 

Virksomheten er altså hyllet inn i fortielse, og gjennom tidene har ammunisjonsproduksjonen ofte blitt vernet av hensyn til arbeidsplassene. 
Det har ikke alltid vært mulig å eksportere det dødelige materiellet fritt, og salget har gått opp og ned. 
I trange tider har folks jobbsikkerhet blitt det viktigste argumentet for å opprettholde produksjonen – slik vi har sett i mange tunge bransjer: olje, aluminium, jernverk osv. 
Fagforeningen på Raufoss er en nesten unison kraft i Fellesforbundet, tidligere Jern og Metall, og hele tettstedet Raufoss har sin identitet og sitt livsgrunnlag dypt forankret i ammunisjon. 

Bedriften ble grunnlagt for å forsyne norske styrker i tilfelle svenskene ikke ville gi fra seg landet til nordmenn selv. 
Gjennom årene har den vokst til en betydelig eksportør av avanserte våpensystemer. 
Materiell fra Raufoss benyttes i skarpe stridigheter rundt omkring i vår flammende verden. 

Ved hjelp av snedig håndtering av eksportregelverket for krigsmateriell, klarer bedriften å nærme seg det alle våpenhandlere drømmer om: 
Å selge til flere parter i én og samme konflikt. 
Det er slikt det blir penger av. 
Best mulig materiell til flest mulig stridende, slik at etterspørselen opprettholdes og krigen kan fortsette. 

Mørke sider 

Filmmann og sakprosaist Dag Hoel er en aktivist med et vidt spekter av interesser. 
Han kommer fra Raufoss og har reist mye rundt i verden. 
I årets utgivelse dykker han ned i mørke sider ved sitt eget hjemsted for å analysere den allmenne fortielsen og hente fram de brutale realitetene Raufoss-tilværelsen er knyttet til. 

Dette gjør han på flere nivåer: intervjuer med aktører, referater fra politiske debatter, vidstrakte refleksjoner rundt krigsindustri generelt og tilbakeblikk til sin egen ungdom. 
Han er selv oppvokst oppi lia ovenfor industrianlegget, og far og bestefar jobbet – naturligvis – på «fabbrikken». 
Bestefar var bedriftens sjåfør. 
Hoels egen pappa jobbet i produksjonen, men snakket aldri om hva han gjorde i jobben. 

Forfatteren fletter det saklige stoffet sammen med beskrivelsene av en tur oppover langs Veltmannåa, en liten elv som munner ut i Hunnselva på Raufoss. 
Denne turen blir et noe overtydelig litterært virkemiddel, men den gir ham sjanse til å sortere og plassere en del minner – noen små, noen større. 
Sentralt i hele framstillingen ligger det skjulte minnet om kameraten som ble drept i en trafikkulykke, og den årelange fortielsen dette førte til. 

Tausheten rundt kameratens død knyttes klokelig sammen med den store fortielsen om realitetene i krigsindustrien, og fortielse generelt. 
Hoel gransker menneskets driv mot å fortie vanskelige emner, en granskning som gir god frukt når han klatrer helt opp til stortingsnivå. 
Ingen ønsker å se for seg hvordan det ser ut der patronene fra Raufoss treffer sine mål. 
Man later som ingenting. 
De ansvarlige blir stille. 

Folk på jobb 

Denne sammenflettingen på flere nivåer og tilknytningspunktene til forfatterens egen barndom og familiehistorie er vellykket og gjør boka til noe mer enn en sakprosaisk brannfakkel. 
Til tider blir anekdotene i overkant pratsomme og banale, og den stadige insisteringen på kontrasten mellom fortielse, taushet og krigens realiteter, er unødvendig. 
Når dette poenget danner hele grunnmuren til boka, er det ikke nødvendig å gjenta det nær sagt på hver side. 

Samtidig er det litt enkle, dialektale og hverdagslige en styrke i framstillingen. 
Scenene med pulverkaffe på direktørens kontor, intervjuet med oppfinneren bak superprosjektilene, og skildringen av ledelsens motvilje mot å vise fram arkivene (som til overmål er delvis kastet!) gir dybde til paradoksene. 

Aktørene blir mennesker som deg og meg og Hoel, og galskapen får ansikter. 
Ja, det er helt vanlige folk som skrur sammen granatene. 
Folk på jobb. 

Sterk er også den historiske framstillingen av den sømløse produksjonen for tyskerne under krigen. 
Vi får høre om eksport av våpen til Bolivia og Cuba, og naturligvis om alt det materiellet som akkurat nå produseres og skipes ut så det kan legges til på de mange bålene som brenner i Midt-Østen. 
Alt dette for å verne noen hundre arbeidsplasser i en «fredsnasjon». 

Paradoksene rundt ideen om Norge som fredsnasjon, er heldigvis blitt tema for flere gode framstillinger de senere årene. 
Fredsprisen er blitt problematisert og flere av de mindre vellykkede fredsmeklingene er dissekert. 

De fredsbevarende operasjonene med norske soldater i Afghanistan er endelig blitt gransket, og den norske eksporten av utrangert militærutstyr til krigsherrer langt borte, er belyst i prisbelønte reportasjer her i Dagbladet. 

Kristoffer Egebergs utgivelse før sommeren, «Fredsnasjonen Norge», er en dyster koloss der norsk uforstand og dilettantiske famling i utlandet får flombelysning. 

Hvordan skal vi forstå disse himmelropende paradoksene? 
Hvorfor maser de ansvarlige politikerne så ofte og så gjerne om dette med fred samtidig med at de fortier Norges rolle som krigsprofitør på et meget høyt nivå? 

Dag Hoels bok gir nøkler til å nærme seg fortielsens anatomi, og man får bare håpe at også politikere vil ta seg bryet med å sette seg inn i hva de driver med. 
