Bokanmelderen har allerede funnet årets favorittbok
Lydie Salvayre skriver lysende godt, originalt og dagsaktuelt om den spanske borgerkrigen. 

«Den 18. 
Juli 1936 åpner moren min kjeften for første gang i sitt liv. 
Hun er femten år gammel. 
Hun bor i en landsby avsondret fra verden, hvor mektige landeiere i århundrer har holdt familier som hennes i avgrunnsdyp fattigdom», heter det i åpningen av «Ikke gråte». 
Moren skal søke tjeneste hos den mektige Burgos-familien. 
Familiens overhode Don Burgos ser på den vakre, høyreiste Montse, før han snur seg mot sin kone og erklærer med en selvsikker tone: 
«Hun ser riktig beskjeden ut.» 

«Jeg kokte, jeg skrek, jeg ropte at jeg heller ville reise til byen og være hore», sier Montse 75 år senere. 
Hun er da nitti år gammel og lider av hukommelsessvikt. 
De eneste minnene som virkelig er intakte er fra denne sommeren 1936. 
Sommeren da Montse opplevde livsglede for første og kanskje siste gang i sitt liv. 
Hun møtte sitt livs store kjærlighet, og hun ble fylt av revolusjonær glød. 
Den gløden som ble til ild, og som bidro til utbruddet av den spanske borgerkrig. 

Ufattelige grusomheter 

Montses datter er den franske psykiateren og forfatteren Lydie Salvayre. 
Hun har satt seg fore å gjenskape denne paradoksalt nok vakreste sommeren i morens liv. 
Det blir også en svært original og lysende god fortelling om den spanske borgerkrigen. 
Det sier ikke lite. 
Få kriger har i så stor grad vært gjenstand for litterære gjenfortellinger, som krigen som varte fra 1936 til 1939, og hvis ufattelige grusomheter kostet en halv million spanjoler livet. 
Krigen speilet en kaotisk tid og et kaotisk land. 
Med monarkister, antikommunister, katolikker, nasjonalister og glødende falangister på den ene siden. 
Og en etter hvert fatal blanding av anarkister, sosialister, kommunister, svermende frihetskjempere og forfattere på den andre siden. 
De siste var elendige soldater, men glitrende skribenter. 
Blant dem var Arthur Koestler, André Malraux, George Orwell, Ernest Hemingway, norske Nordahl Grieg og journalisten Lise Lindbæk. 

Salvayres innfallsvinkel kan minne om stilen til den russiske nobelprisvinneren Svetlana Aleksijevitsj. 
Begge gir krig et menneskelig ansikt gjennom et hverdagslig skravlende språk. 

Handlingen i denne boka er lagt til en avsidesliggende spansk landsby. 
Montse kommer fra en lutfattig familie, med en brutal far, en ydmyk mor, og en glødende anarkist til bror. 
Det er broren José som vekker Montses kampånd og dermed livsglede. 
Han er sjarmerende, idealistisk, impulsiv. 
Han oppildner de fattige landsbyboerne med revolusjonære slagord: 
«Ned med undertrykkerne», «Lenge leve friheten». 
Landsbyboerne fylles av stridslyst, inntil Josés fiende Diego får dem på andre tanker. 
Diego er kommunist; strategisk, tvangsnevrotisk og hevngjerrig. 
Han maner landsbyboerne til besinnelse. 

Kirken som vasser i blod 

Gjennom fiendskapet mellom den dumdristige anarkisten og den strategiske kommunisten, klarer Salvayre på elegant vis å få fram de skjebnesvangre og komplekse motsetningene på venstresida. 
Like elegant er hennes parallelle fortelling om den franske forfatteren George Bernanos (1888-1948). 
Han bor på Mallorca, er troende katolikk og støtter falangistene inntil han får samvittighetskvaler. 
Noe han formulerer i den modige essaysamlingen «Les grands cimétieres sous la lune» (1938), der han advarer kirken mot å støtte Franco. 
Gjennom Salvayre forteller Bernanos om brutale og tilfeldige henrettelser av uskyldige arbeidere, om tortur og grusomme henrettelsesmetoder. 
Og om kirken som vasser i blod mens de velsigner morderne. 

Ved siden av en imponerende tematisk innsikt og et skarpt blikk, forsterker Salvayre den tunge tematikken med en lekende, nesten humoristisk stil. 
Hun gjengir og kommenterer morens småskravlende erindringer, fortalt på en merkelig blanding av spansk og fransk (hun måtte flykte til Frankrike i 1938). 
De mange skjellsordene er gjengitt på spansk i boka, også i Gøril Eldøens fremragende norske oversettelse. 
Salvayre bruker i tillegg rørende vakre bilder. 
Som da Montses fattige foreldre møter mektige Don Burgos. 
Den brutale faren som Montse har fryktet hele livet, sitter ydmykt og fomlende, svart under neglene og med ubehjelpelige fattigmannsfakter. 
Fattigdommens åk ligger i genene på dem, fastslår Salvayre. 
Denne fattigdommen de en stakket stund trodde seg fri fra. 

Den farlige nasjonalismen 

Boka gir også assosiasjoner til vår tid, der Salvayre advarer mot den farlige og meningsløse nasjonalismen. 
Det er også klare, men ikke uttalte, paralleller til krigen i Syria. 
Denne krigen som startet som et glødende opprør mot regimet, men som nå er et svart kaos av fraksjoner på opprørernes side. 
Forøvrig glimrende fortalt om i Demian Vitanzas «Dette livet eller det neste» (2017). 

«Ikke gråte» ble ikke overraskende tildelt den franske Goncourt-prisen i 2015. 
Jeg kan allerede nå fastslå at den blir min favorittbok dette året. 
All ære til lille Solum forlag. 
Denne boka må du bare få med deg. 
