Moro for arbeidsledige
Ordet karriere er et uttrykk for en dyp, eksistensiell naivitet. 
Misunnelige og ekstremt smiskete mennesker forsøker å overgå hverandre i urealistisk samfunnstilpasning, og til slutt er det til pass for dem at stigen ramler. 

Men ryggpisser-legionen har også en tragisk side. 
De siste årene er dressfolk i tusenvis blitt oppsagte i næringslivsnyternes USA, og spesielt menn med BMW-merke på barbermaskinen måtte forsøke å klare seg i det vi andre kaller verden. 

I «Fun with Dick and Jane» havner den sparka Jim Carrey i meksikanerkøen for strøjobber før han tar konsekvensen av overlevelsesinstinktet og blir kriminell. 
Filmen er en nyinnspilling av komedie fra 1970-tallet, men den tilhører vår tid med samme selvfølgelighet som iPod-børsten, sms-nadverden og bruk-og-kast-direktøren. 
Den ekstreme liberalismen tar så dårlig vare på menneskene at menneskene ikke lenger har råd til å ta vare på samfunnet. 
Kriminalitet er vår tids mest logiske uttrykksform. 
Tyveriet blir en darwinistisk uunngåelighet, et nytt utviklingstrinn, en mutasjon. 

Filmen er vanvittig fordi den kombinerer det uvanlig innsiktsfulle med det plastisk vittige. 
Jim Carrey klarer mesterlig å overføre sin merkelige fysiologi til et miljø som ellers mest består av stivrygga joggere og skulpturmimikk. 
Téa Leoni er en avansert komedieskuespiller som kan framstille flere observasjonsnivåer ved at ansiktet blir et slags nevrotisk kinderegg. 
Sammen er de utrolige, fantastiske, sensuelle og troverdige. 

«Fun with Dick and Jane» er laget av en regissør som er i stand til å ta vare på detaljer slik at det oppstår genial vignettering. 
Sønnen som snakker best spansk fordi bare omgås hushjelpen, Alec Baldwin i en utrolig utdritingsrolle som eksentrisk gründer. 
Dean Parisot, som typisk nok har laget en del «Monk»-episoder, lykkes til og med risikable overdrivelser som at rikfolka blir så desperate at de dusjer i naboens plenvanning. 
Det er så bra. 
