Plateanmeldelse:Elvis Costello er fortsatt en mesterlig popsmed 

Mannen er tilbake med et smell, om noen skulle være i tvil. 

Det er gått fem år siden forrige album og innpå et tiår siden han ble plateforent med The Imposters. 
Men Elvis Costello har fortsatt mye ugjort, selv når han nærmer seg 40 utgivelser. 

For dette er medrivende, klassisk pop av beste merke. 

I utakt med sin tid 

Costello er en artist som går sin egen vei, fjernt fra hva det som til enhver tid er i vinden musikalsk. 
Som alltid ligger mye av spenningen ved en ny plate fra hans hånd i hva han vil komme opp med. 
Nok en gang skuffer han ikke. 

Artisten befinner seg ofte i et rom mellom gammelt og nytt, og det preger denne utgivelsen på mesterlig vis. 
På én måte er han heldigvis litt i utakt med sin tid – og dermed fri til å overraske. 
Han har nok talent til å gå hvilken vei han enn vil. 

Costello er en allsidig historieforteller, samtidig som han har en fantastisk teft for det melodiøse. 
Hans sanger besitter en egenartet, kunstnerisk eleganse, samtidig som arrangementene er lekne, sofistikerte og minneverdige i all sin kompleksitet. 

Kan gå hvilken vei han vil 

Costello er en litterær låtskriver. 
Ingen bekjennende som sådan, men han er allikevel kanskje mer personlig her enn han er vanligvis. 
Dette er ikke rock, heller ikke moderne pop, men heller en miks av ulike epoker. 
Litt nostalgi, noe musikalaktig, noe soul og en stor porsjon klassisk 60-talls pop med plass til både det enkle og større. 

Det åpner med «Under Lime», behørig forhåndslansert med en video som fremhever teksten og en forklaring av bakgrunnen for sangen. 
Her spinnes det videre på historien om karakteren Jimmie fra albumet National Ransom (2010) og låten «Jimmie Standing in the Rain». 
Det har ikke gått så bra med Jimmie, og det antyder jo tittelen. 
Her er The Imposters på plass igjen: 
Steve Nieve og Pete Thomas med nykommeren Davey Faragher. 

Album i rett tid 

Costello plukker fritt fra ulike sider av egen karriere og hiver i miksen. 
Resultatet er befriende lekent. 
Han veksler mellom flotte ballader, soultakter og energi, alt ledsaget av et knippe fascinerende karakterer av ulik fremtoning. 
Her smelter melodi og tekst, karakterer, Costellos distinkte stemme og arrangementer sammen til noe større enn enkeltdelene. 

Noen sanger skiller seg ut på et på alle vis flott album: 
Mektige «Burnt Sugar is so Bitter», skrevet sammen med Carole King, samt balladene «Suspect My Tears», «Stripping Paper», «Don’t Look Now» og «Photographs Can Lie». 
De to sistnevnte et samarbeid med Burt Bacharach. 

Albumet er en påminnelse om Elvis Costellos briljans som låtskriver, artist og ikke minst sanger. 
Dette er et album i rett tid. 
De luxe-utgaven har for øvrig fire ekstra sanger, alle fullt på høyde med enkeltalbumet. 
