Som å se et operativsystem prøve å overbevise seg selv om at det besitter menneskelige følelser
«Emojifilmen» er ikke nødvendigvis så dårlig – den er bare ikke beregnet på mennesker. 

FILM: 
«Emojifilmen» er mindre av en filmidé enn en sarkastisk slengbemerkning fra 2013: 
«En Lego-film? 
Hva blir det neste – «The Emoji Movie»??». 
Det er elementær kapitalistisk logikk av simpleste sort som nå har tilbakelagt den stadig kortere veien fra vits til virkelighet. 
Og det faktum at den nå eksisterer som en kinofilm med et budsjett på 50 millioner dollar, er ugjendrivelig bevis på at vi lever i en tid der Hollywood langsomt og udramatisk er i ferd med å kveles av kommersialismens kalde dødsgrep. 

Forflatning 
Hadde den kommet på et tidligere tidspunkt kunne «Emojifilmen» fungert som satire – en slags selvironisk «The Matrix» for WhatsApp- og Snapchat-generasjonen. 
En mer ambisiøs regissør enn Anthony Leondis kunne brukt den dataanimerte familiefilmens språk til å skildre hvordan både filmens sjanger og figurer er eksempler på den samme storstilte standardiseringen og forflatningen av hvordan mennesker i dag uttrykker og forstår følelser. 

Det vil formodentlig ikke overraske noen at «Emojifilmen» ikke befatter seg med slik materie, men snarere følger standardoppskriften for slike filmer til punkt og prikke. 
Så full av klisjeer og forutsigbare grep er den faktisk at det ikke egentlig virker som om den er ment å bli sett av menneskelige øyne: 
Mer enn noe annet får man følelsen av å se et operativsystem som prøver å overbevise seg selv om at det er i besittelse av menneskelige følelser. 

Irrelevant «Emojifilmen» er en film som ikke er laget for mennesker, men for algoritmer og regnskapsavdelinger, og er på mange måter den naturlige konklusjonen på en kinosommer som synes spesialdesignet for å drepe det nordmenns entusiasme for dataanimerte familiefilmer. 

Mange animatører og manusforfattere har lagt ned et heroisk arbeid for å dekke over det faktum at dette er en glorifisert økonomisk kalkyle, og mange av vitsene er teknisk sett morsomme. 
Men når resultatet er en tredjerangs «Innsiden ut» for kunstige intelligenser er dét fullstendig irrelevant. 
