Film:Ikke dyp, men deilig 

Fett om Formel 1. 

Ron Howard kommer aldri til å bli hyllet som en auteur. 
Han har ikke Hollywoods sikreste smak. 
Men når han - som her - er på sitt beste, merker man i det minste at erfaring teller for noe, og at Howard har mye av det. 

«Rush» er en ganske typisk heltefilm, et drama om to rivaler av varierende gentlemannsgrad. 
Det kan ikke skilte med «psykologisk dybde». 
Ei heller mange overraskelser. 
Delvis, selvsagt, fordi «Rush» er basert på virkelige og ikke spesielt fjerne hendelser. 
Men også fordi den en strømlinjeformet «old school»-underholdningsfilm. 

Men jeg skal si det at de to timene går fort. 
Nesten som en Formel 1-bil. 
Vooosj! 

Overlevende fra syttitallet vil huske i hvert fall deler av denne historien (som selvfølgelig er lett pyntet for ekstra dramatisk effekt). 
Vi er i 1976, og «verdens mest glamorøse sport», Formel 1, domineres av to svært forskjellige menn. 

Den ene, østerrikeren Niki Lauda (Brühl, ypperlig), er en drevet, ansgtbitersk type. 
Opptatt av systemer og sikkerhet. 
Ærgjerrig og usexy. 

Den andre, engelskmannen James Hunt (Hemsworth, god som racerbanens Jim Morrison), synes at Lauda ser ut som en «rotte». 
Hunt selv ser definitivt ikke ut som en rotte. 
Han er en britisk «toff», født med sølvskje i munnen og utseendet i orden. 
Han er glad i idretten, ja visst, men like glad i moroa som følger i kjølvannet av den: 
Champagne, oppkneppede skjorter, fest, flyvertinner (gjerne to på én gang). 

«Lykken er en fiende», mumler den mørke Lauda. 
Hunt kunne ikke vært mer uenig. 

Manuset om disse to vidt forskjellige mennene, som tar opp i seg 1976-sesongen og Laudas dramatiske ulykke, er skrevet av Peter Morgan. 
Han sto i sin tid bak teaterstykket «Frost/Nixon», som ble filmet av Howard i 2008. 

De to manusene har mye felles. 
Den forrige filmens britiske overklassetype var den nylig avdøde journalisten David Frost (spilt av Michael Sheen). 
Et produkt av privileger, og neppe fylt til randen av substans. 
Frosts antagonist i «Frost/Nixon», Richard Milhous Nixon, var introvert og intens, og så på seg selv som en evig «outsider». 
Så også med Niki Lauda. 

«Frost/Nixon» og «Rush» utspiller seg i den samme tidsepoken - midten av syttitallet. 
Howard kunne praktisk talt bruke den samme garderoben og den samme scenografien én gang til. 
De to filmene føles som tvillinger. 
Hvorav denne har fete Formel 1-scener i tillegg til all den gilde tidskoloritten. 

«Rush» er i sitt hjertes hjerte en ganske klisjéfylt dialog mellom to menn som misunner hverandre, Hunt og Lauda, tilsatt sprutende billøpsekvenser. 
Faktum er at det er Howards øye som redder den i overkant skjematiske, uambisiøse teksten. 
«Rush» er et sukkertøy av en film. 
Fotograferingen av striregnet i filmens avsluttende Formel 1-race er alene verdt pengene. 

«Rush» er neppe dyp eller fiks nok til å vekke Oscar-akademiets edle begeistring. 
VI andre tar den for det den er: 
To timer grom underholdning av den typen «de ikke lager lenger». 

MORTEN STÅLE NILSEN 
