Den beste Star Wars-filmen siden Episode 5
Den nye Star Wars-filmen er akkurat passe nostalgisk samtidig som den tilfører nytt og friskt blod. 

Star Wars: 
The Last Jedi 

Sjanger: Action / Eventyr / Fantasy / Sci-Fi 

Skuespillere: Daisy Ridley, Adam Driver, Oscar Isaac, Carrie Fisher, Laura Dern og Benicio Del Toro. 

Regi: 
Rian Johnson 

USA, 2017 

Lengde 2 t. 31 min. 

Aldersgrense: 
12 år 

Vi er mange som har et over gjennomsnittet varmt og nært forhold til George Lucas’ vidunderlige første trilogi om hendelsene i en galakse langt, langt borte. 
Men etter de i beste fall svake filmene i den neste trilogien, har vi hatt gode grunner til å være litt bekymret for hva som kunne skje når Disney skulle blåse liv i konseptet igjen. 
Etter å ha sett «The force awakens» i 2015 kunne vi heldigvis senke skuldrene. 
Med J.J. Abrams i regissørstolen klarte det tidligere så skakkjørte Star Wars-maskineriet å komme seg på rett kjøl med en film som på mange måter var en usedvanlig vellykket blåkopi av den første filmen fra 1977. 
På samme måte har årets film mange likhetstrekk og paralleller til «Imperiet slår tilbake» fra 1980, og den er antakelig den beste Star Wars-filmen som har blitt laget siden denne. 

Gåsehud 

Handlingen fortsetter akkurat der den slapp i «The Force Awakens»: 
Opprørsalliansen med prinsesse Leia i spissen sliter med å holde den stadig angripende fascist-gjengen i The First Order på avstand. 
Henens egen sønn, Kylo Ren (Adam Driver), leder angrepene. 
Han har hardnet til siden sist, men Driver gjør en fabelaktig jobb med å skildre de små gnistene av indre konflikt som tidvis kommer til overflaten. 

Starten, med noen storstilte krigsscener i verdensrommet, er sånt alle Star Wars-fans er forpliktet til å få gåsehud av. 
Og bedre skal det bli, når regissør Rian Johnson tar opp tråden der forrige film sluttet. 
Den mystisk talentfulle Rey (Daisy Ridley) oppsøker Luke Skywalker (Mark Hamill) i hans selvpålagte eksil, med håp om at han egenhendig skal snu opprørernes nært forestående nederlag til triumf. 
Samtidig har hun sin egen, personlige motivasjon, som handler om at hun trenger en mester som kan lære henne å kontrollere de sterke kreftene hun nettopp har oppdaget at hun har. 
Men Luke er ingen Yoda, og sakte, men sikkert introduseres vi for de hendelsene som gjorde at han havnet der han er i dag. 

To historier 

Filmen følger sånn sett to hovedtråder: 
Utviklingen til nøkkelpersonene Rey og Kylo Ren, og den ytre handlingen hvor rebellene kjemper en klassisk kamp mot klokka og overmakten. 
Det hele er så actionspekket at man nesten kan miste pusten, men det blir aldri så voldsomt at Johnson mister taket i den underliggende stemningen. 

Alle som har en viss Jar Jar Binks friskt i minnet, har nok kjent på en viss angst for at en eller annen kapasitet skulle gjøre et nytt forsøk på å introdusere tegneserie-humor i Star Wars-universet. 
Og vel er det ting å humre av i Johnsons film, både blant folk og dyr. 
Det er ofte litt eplekjekt, men humoren tar aldri overhånd. 
I stedet bidrar den til å tone ned graden av gravalvor der det trengs, for mange scener balanserer farlig nær grensen til det pompøse. 

Dette er på mange måter kvinnenes film. 
En lang rekke sterke og gode kvinneroller gir et sårt tiltrengt nytt liv både til sjangeren og til Star Wars-universet. 
Det var vel grenser for hvor lenge man kunne tvære ut far-sønn-problematikken fra de første filmene. 
Her klarer Johnson å frigjøre seg fra fortiden, men uten å verken glemme den eller miste respekten for opphavet. 
Det er elegant gjort, i en perfekt balanse av ærbødighet og fandenivoldskhet. 
