Årets norske overraskelse
Perfeksjonert, matfokusert klubbmusikk fra Ost & Kjex. 

||| 
ALBUM: 
For en innsprøytning av positiv energi! 

Det er det som slår meg idet jeg finner meg selv stivt vuggende (dans er ikke min sterkeste side) midt på stuegulvet. 
Helt ensom, men smilet er på plass. 

Ostelyder 
Så hva er det som får det til å rykke sånn i bekkenpartiet? 
Jo, Oslo-duoen Ost & Kjex og deres andrealbum «Cajun Lunch». 

Det som i utgangspunktet var et kaotisk elektronika-prosjekt der all musikk var basert på lydopptak av ost og kjeks (derav bandnavnet) har i løpet av seks år utviklet seg til et særegent house-uttrykk. 

Litt futuristisk, litt retrospektivt, og i alle fall ikke lyden av en rolig lørdagskveld med Ritz og tam brie. 

Lydnerder Mannen bak Ost-aliaset er Tore Gjedrem, kjent DJ- og utelivsfjes som de siste årene har jobbet som bookingansvarlig på Norges beste klubb for elektronisk musikk, The Villa. 

Kjeks er Petter Haavik, musikkprodusent og lydnerd, og de to har i en årrekke spilt plater og prediket den elektroniske dansemusikkens fortreffelighet. 

Helt uavhengig av trender og det store publikummets oppmerksomhet har de jobbet med den musikken de elsker — enten det har vært med det eksperimentelle metal-bandet Beyond Dawn eller electro-gruppen Oslo Athletico. 

Godhjertet musikk Bakgrunnen er altså bred og sammensatt, noe man også kan høre på «Cajun Lunch» i form av en åpenhet mot bruk av jazzpiano, blueselementer og dub. 

Men først og fremst merker man duoens musikalitet i albumets gjennomførte stramhet. 

For trass lange spor på over sju minutter, flere vendinger og uventete innfall, og trass guttenes ganske komiske artistpersona, føles dette som elegant komponert, progressiv og strunk dansemusikk. 

Førsteklasses lydvalg, stødig justert og tvers igjennom godhjertet. 

Grunnmuren er «minimal» — en nedstrippet og kjølig, men (når perfekt utført) likevel sjelfull og nyansert techno-variant. 
I tillegg kjører guttene skamløst på med elementer fra nittitallets vokalhouse: 
Feite pianoriff og store, gospelaktige lovprisninger til kjærligheten og dansegulvet. 

Alvorlig tull Syngingen er det Tracee Meyn og Gjedrem selv som står for. 
Sistnevntes heliumsrøst kommer garantert til å bli omtalt som en «tøysestemme», mens den i virkeligheten slekter på falsett-signaturer som Prince og Jamie Lidell. 
Og det er det vel ikke noe tullete ved? 

Det betyr likevel ikke at «Cajun Lunch» ikke speiler en klar humoristisk sans. 

De absurde historiene om Osten og Kjeksen balanserer på grensen til det fjollete («buscuit grew up in a factory, ten tousand crackers were his family, but he felt all by himself»), men er utført med en sånn sjarme og overbevisning at det funker. 
Man lever seg rent inn i kjekslivet. 

EP-en «Nordisch By Nature» — med den aldeles loco låten «Federgewicht» — kom i 2008, og var et tydelig tegn på at noe helt spesielt bra var i emning. 
Det samme har duoens konserter med fullt gospelkor vært. 

Likevel hadde jeg ærlig talt ikke ventet at en vokaldrevet, matfokusert plate med klubbmusikk skulle sitte så godt i øret. 

Ja, for ikke å si i hele kroppen. 
