Perfekt i høstmørket
Elida Høgalmens debut er som skapt for tunge og regnvåte kvelder. 

Endelig er høsten her. 
Våte bukselår, regnpiskede hender, klamme sokker, rødgult løv og lange, mørke stearinlysnetter. 

For ikke å snakke om musikken som lokker oss nesten skremmende dypt inn i oss selv, akkurat slik musikk som Elida Høgalmen har tryllet frem på sin fortryllende debut-EP «Past». 

Høgalmens musikk er dempet, men dramatisk. 
«Past» er en utgivelse preget av motsetninger; de mørke tonene får verden til å skjelve, mens de lyse tonene bringer håp og ro. 

Høgalmens stemme er godt utviklet og bærer et stort alvor i seg, men har samtidig nesten barnlige, naivistiske kvaliteter som gjør at man hele tiden stiller spørsmål ved det man hører. 

Ikke overraskende er denne EP-en en rimelig melankolsk affære, men Høgalmen ser også opp og frem. 

Nettopp denne dobbeltheten, balansegangen mellom det rolige og det urolige, er med på å gjøre «Past» til en av årets fineste utgivelser. 

Den bergensbaserte stryningen kommer egentlig fra Oldedalen, en liten bygd ved Jostedalsbreen, og droppet ut av jazzstudiene ved Griegakademiet for å skape noe eget. 

Det har hun lyktes langt på vei med: 
Sammen med bandmedlemmene Per Elling Kobberstad (Yolobrothers), Andreas Naustdal og Kevin Maung Aye har hun skapt et musikalsk univers. 

Det slekter på artister og komponister som Julee Cruise, Jenny Hvals Rockettothesky og Danny Elfman, men med tydelig særpreg. 
Ved hjelp av uortodoks skalabruk, skarpe kontraster og en god dose motstand maler musikerne frem et lydbilde det er lett å fortape seg i. 

Sakrale «Slowly» slår an tonen for EP-en på effektivt vis. 
Innledningsvis messer Høgalmen linjen «One of these days» gjentatte ganger med en tydelig lengsel i stemmen. 

Men hun følger snart opp med «I’m gonna start searching for the life you want for me» – det er nesten så man mister pusten. 

«Fall #2» er en dronete vuggesang om et vondt brudd, mens den mer jazzede, disharmoniske tittellåten gjør oppriktig vondt i hjertet. 

Skjelvende «Strangers» med sitt såre gitarspill, og den håpefulle, varmende «Winter Sun», får æren av å avslutte en musikkopplevelse som sitter i kroppen, lenge etter at de siste tonene har stilnet. 

«Past» er ingen nyskapende utgivelse. 
Både tematikken og virkemidlene er velkjente, men det er måten Høgalmen bruker dem på som er så overveldende. 
De utfyller hverandre og løfter frem den renskårede essensen i musikken. 

Dessuten er denne EP-en så rik på lekre teksturer, store kontraster og drømmeaktige stemninger at man fort kommer over det faktum at den kan være en smule forutsigbar. 
Akkurat det vi trenger når mørketiden setter inn. 
