Pastellfritt narkomørke
Om du likte tv-serien «Miami Vice», har du nok visse forventninger når tv-seriens skaper Michael Mann regisserer spillefilmen «Miami Vice» med Colin Farrell og Jamie Fox som James «Sonny» 
Crockett og Ricardo Tubbs. 

De vil gjøre deg skuffet. 

Greit nok at Michael Mann ikke lager en kopi av tv-serien — det ville vært for dumt å kopiere 80-talls-estetikken i mobiltelefonens tidsalder. 
Dessuten er jo 80-tallet erklært tilbake for lengst. 

Men tv-serien «Miami Vice» var alltid mer enn en tradisjonell, hardkokt politiserie. 
Selv i dag står den der som et stilsikkert epoke-ikon. 
Ikke bare på grunn av Sonny Crocketts jakkeslag og strømpeløse føtter i mokasinene. 
Også på grunn av Rico Tubbs sjarmerende dratetryne, alligatoren, den pastellfargede Miami-estetikken og Jan Hammers stemningsskapende musikk. 

Plottet i filmen «Miami Vice» er tradisjonelt, men effektivt: 
Sonny og Rico infiltrerer et narkonettverk for å få has på selveste bossen i Colombia. 
Sonny faller for narkodame. 
Det blir skutt og sprengt masse. 
Mange dør. 

Fortsatt er bilene Ferrari og båtene superraske. 
Men alt det andre som gjør Miami Vice til Miami Vice er skrelt vekk. 
Vi står tilbake med et mørkt, tradisjonelt, langdrygt men tidvis veldig spennende narkoinfiltrasjonsdrama. 
En detektimeepisode fra hvor som helst og når som helst. 

Men om det var så viktig for regissøren at alt skulle være annerledes enn tv-serien som han selv har skapt. 
Hvorfor kalle filmen «Miami Vice»? 
Hvorfor ikke skape noe helt nytt? 
Jeg tipper pr-effekten. 
Eller idétørke. 

Men kanskje Colin Farrells frisyre er et forsøk på å skape en særegen Miami Vice anno 2006-stil? 
Han går i hvert fall rundt med bart og blondert geléhockey som alltid er to meter foran mannen. 
Og Havanna, mojitos og salsa klarer bare tidvis å forføre oss med karibiske vibrasjoner. 
Det mest vellykkede stemningsgrepet er mørket - både som i natt og som i karakterenes øyne. 

Som vanlig i Michael Manns actionfilmer av den hardkokte typen er humor fraværende. 
Greit nok, det er jo ikke akkurat lystige miljøer, hendelser og karakterer som skildres her. 
Men her får man likevel ledd litt når Gong Li - en stund - sprader rundt i verdens strikseste maktdrakt. 
For virkelig å understreke at vi her har å gjøre med en ekte forretningskvinne, og ikke nok en bimboaktig skurkekjæreste. 
