Ingen synger blues som Thåström
En hakket råere Joakim Thåström leverer varene nok en gang. 

Han fylte 60 år i mars, legenden Sven Joachim Eriksson Thåström. 
I et musikalsk Skandinavia der det meste fort handler om Håkan Hellström, må man aldri glemme hvem som er den virkelige kongen av rock. 

«Pimme» Thåström, som med sin bakgrunn fra Ebba Grön, Imperiet og en etter hvert bunnsolid solokarrière, har betydd det samme som en Taube eller en Vreeswjik i svensk musikk. 

Nå er den oppmerksomhetssky bautaen her med nok et soloalbum. 
Nummer ni i rekken, og hans beste på flere år. 
Hakket råere i uttrykket enn den balladetunge forgjengeren Den Morronen (2015), mer i musikalsk slektskap med den sterkere Beväpna dig med vingar fra 2012. 

Herlig seig bluesrock 

Centralmassivet dundrer rett ut i kjent farvann i åpningslåten «Bluesen i Malmö» her. 
Et seigt komp av massiv bluesrock drar i gang, før Thåströms karakteristisk raspende stemme smeller inn i lydbildet. 

Selvfølgelig synger han en fortelling fra det mørke, fra en natt der han titter ut av et vindu og hører på lyden av godstogene som dundrer forbi, og nok en gang kjenner en sterk følelse av vemod. 

Livets blues. 
Om dette noe ensomme, undrende og lengtende mennesket som på mange måter har gitt opp samfunnsutviklingen rundt, men som fortsatt leter etter en mening i eget liv og samliv. 
Blå temaer som Thåström har sirklet rundt i et drøy tiår nå, etter «comebacket» med soloplaten Skebokvarnsvg. 
209 i 2005. 

Og ingen synger rocka blues som Joakim Thåström, for å parafrasere en av låttitlene fra akkurat det albumet. 

Låter tyngre enn på lenge 

«Låt oss säga att du befinner dig på nylagd asfalt, låt oss säga at du har mindre än en fjärdedel kvar, till dit du ska» synger Thåström i åpningen av heftige «Old Point Bar», og det er ikke en maraton han synger om. 
Det er livet, om å eldes, om å dra på tur til Houston i USA og fortsatt finne seg selv undrende i samme posisjon, på en barkrakk. 

Rent musikalsk er dette den tyngste låten Thåström har gitt ut på lenge, og den sitter som ei kule. 
Selv om vokalisten og hans faste band ofte låter stort og massivt, spesielt live, har platene de siste årene sneket seg ganske sakte fremover. 

Låten er ikke alene i formen her, nevnte «Bluesen i Malmö» og «Karaokebaren» er like herlig rufsete i sitt gitar- og synthtunge lydbilde, og det kler 60-åringen å trøkke på litt mer igjen. 

Den elskende man går med 

Roligere og sårere går det derimot for seg i den nesten syv minutter lange «Aldrig av med varandra», som blant annet tar en tur innom Oslos paradegate Karl Johan. 

En ettertenksom kjærlighetserklæring til sin elskede, den som man til tross for flere motbakker aldri kan – eller vil – slippe unna. 

For selv en notorisk einstøing – uten at jeg påstår at Thåström er det, selv om han her oppkaller sitt niende soloalbum etter et tynt befolket høyfjellsområde sentralt i Sør-Frankrike – trenger altså noen å støtte seg til når nok en mørk natt faller på. 
