En passende slutt på et begredelig år for dataanimerte familiefilmer
Carlos Saldanha «Ferdinand» er like kompetent og sjangertro som den er uinspirert og idéfattig. 

FILM: 2017 var et miserabelt år for dataanimerte familiefilmer. 
I året som gikk fikk det norske kinopublikummet servert flere slike filmer – fra flere forskjellige land – enn noensinne, men disse filmene var likere i uttrykk, humor og budskap enn hva vi har sett noe tidligere år. 
Og felles for dem alle var en undertone av resignasjon og stagnasjon – en følelse av at sjangeren er overmoden for fornyelse og særpregede stemmer. 

Kompetent Carlos Saldanhas «Ferdinand» er basert på Munro Leafs bestselgende barnebok «Historien om Ferdinand» fra 1936, som for generasjoner av nordmenn er best kjent via Disney-kortfilmen fra 1938. 
Saldanhas film er derimot produsert av Blue Sky Studios, som står bak «Istid» og «Rio»-filmene, og som skrider til verket med en design så anonym og en historie så forglemmelig, at filmen på mange måter er den perfekte avslutningen på et år som har stått i de uinnfridde forventningenes tegn. 

Som nær sagt alle filmer i sin sjanger er «Ferdinand» svært kompetent laget, og det er nettopp denne idéfattige kompetansen – det store maskineriet av dyktigere håndverkere som resirkulerer velprøvde grep og fortellinger i det uendelige – som er opphavet til utmattelsen som preger animasjonsåret 2017. 
Her finnes en håndfull gode vitser, en fornøyelig dansesekvens og noen sentimentale øyeblikk som treffer langt bedre enn de burde, men i alle viktige henseender er «Ferdinand» identisk med minst fem andre middelmådige animasjonsfilmer som har vært vist på norske kinoer i år. 

Hul Ferdinand og de andre oksene i filmen lever hele tiden med trusselen om en ubarmhjertig død – enten i slakteriet eller tyrefektingsarenaen – hengende over seg. 
Slike dramatiske rammer burde rimeligvis gi hovedpersonens avvisning av den voldelige machokulturen han har vokst opp i en genuin emosjonell og tematisk tyngde. 
Men i likhet med så mange andre av årets dataanimerte familiefilmer lider «Ferdinand» av en berøringsskrekk med alt som lukter av problematikk og forpliktelser, og dermed ender også den opp som en kraftløs hymne til frihet, tilgivelse og vennskap. 
