Bokanmeldelse: W.G. Sebald:«Campo Santo» 

Hvilke skjønnlitterære strategier brukte tyske etterkrigsforfattere til å bearbeide og forklare krigens grusomheter? 
Og hva skjedde egentlig da Kafka gikk på bordell? 

W.G. Sebalds (1944–2001) uforlignelige skrivekunst virker like inspirert og personlig om den formulerer seg i skjønnlitterær essayistikk eller fortellende prosa. 

Årets Sebald-bok, nydelig oversatt av Geir Pollen, utkom et par år etter forfatterens død og er en miks av artikler skrevet for diverse tyskspråklige aviser og tidsskrifter – de tidligste allerede fra 1970-tallet – og andre tekster, bl.a. reiseskildringer ispedd dokumentarisk materiale. 

Sebalds særpreg vises tydeligst i jeg-tekstene: 
I kjent stil blander han virtuost erfaringer og opplevelser med ulike typer faktastoff. 
Men også essayene gjør sterkt inntrykk. 
Litteraturprofessoren Sebald formulerer seg like musikalsk som forfatteren, men den intellektuelle stilen og det forfinede presisjonsnivået oppleves ikke som akademisk «show-off». 

Det står viktigere ting på spill: 
Krigen er som alltid hos Sebald en hovedreferanse. 
Flere av essayene kritiserer tyske forfatteres forsøk på å bearbeide det nasjonalsosialistiske marerittet. 
I arbeidet med å gi det meningsløse mening tyr de bl.a. til allegoriske omskrivinger og private bekjennelser som kommer til kort når det gjelder å forstå krigens objektive virkelighet. 

Sebald etterlyser en helt annen realisme i den litterære behandlingen av krigen, det være seg 

de alliertes terrorbombing av tyske byer eller de kortsiktige og langsiktige virkningene av tortur. 
Forklaringsmodeller tuftet på sosialdemokratiske tradisjoner kjøper han heller ikke. 

Hvordan kunne det ha seg «at et land som på slutten av det nittende århundre hadde frambrakt den sterkeste og best samkjørte sosialistiske bevegelsen, tjue til tretti år senere løp rett i armene på fascismen?» spør han retorisk og tankevekkende i en polemikk mot Günter Grass. 
Derimot er Peter Weiss, Jean Amery og Wolfgang Hildesheimer forfattere Sebald har stor sympati for. 

Mer underholdende er kanskje historien om da Franz Kafka og Max Brod dro på bordell i Paris. 
Eller om Kafkas filminteresse. 
Eller reiseskildringene fra Korsika, med avstikkere til Napoleons fødehjem, korsikansk natur, eller gravskikker. 

Denne boken er med på å komplettere bildet av en svært original og tekstbevisst forfatter. 
