Nick Cave i Spektrum:Rufsete perfeksjon 

Nick Cave drar Oslo Spektrum med inn i sitt vakre mørke. 

Det er ikke alle artister forunt å eldes med verdighet. 
Ofte prøver de å holde fast ved ungdommen, eller gå i retninger som kanskje heller skulle vært uutforsket. 

Nick Cave får det til. 
Fra tidlig støypunk, via gjørmete dekonstruksjoner av blues, til dagens mer lavmælte, ettertenksomme musikk – han har klart å fornye seg uten å miste essensen av seg selv. 
Han fylte nylig 60, uten at det ser ut til å sette noen stopper for karrieren – det er en artist i toppform som møter Oslo Spektrum i kveld. 

Det summer i den fullsatte salen, før «Three Seasons in Wyoming» fra Cave og makker Warren Ellis' ferskeste soundtracksamarbeid begynner å spille over høyttalerne. 
All oppmerksomhet retter seg mot scenen, og bandet kommer omsider ut. 
De åpner kontant med en enda mer nedstrippet versjon av «Anthrocene» fra fjorårets fantastiske Skeleton Tree. 
Hovedsaklig Ellis' piano og Caves stemme, noe som om mulig gjør låta enda mer intens. 
Et åpningsnummer som virkelig drar deg inn. 

«Jesus alone» og «Magneto» følger, mer lik albumversjonene, før det virkelig løsner med en forrykende versjon av «Higgs Boson blues». 
Den spilles løst og ledig, men med en enorm intensitet, spesielt fra Cave selv, som er inne i rollen som gal predikant. 
Han henger utover tilskuerne, og roper i ansiktene deres. 
Nydelig. 

Konsertens fokus er på nyere materiale - bandet spiller hele syv av de åtte sporene fra det ferske albumet. 
Vi får selvfølgelig høre noen gamle slagere også, men Cave og co. er ikke avhengige av dem for å holde på publikumets oppmerksomhet. 
Når det er sagt, er fremdeles «From her to eternity» en knallåt, og lyder like brutalt krast som da den kom; en flott energiutblåsning i et allerede sterkt sett. 
Også «Mercy seat» holder seg godt, og gir bandet rom til å dra på. 

Selv om Cave har blitt noe roligere med årene, er det fremdeles nok av syrlige bitt og eksplosive partier i musikken, noe andre halvdel av «Jubilee street» virkelig viser. 
Også de «pene» låtene har mørke undertoner, som eminente «I need you» - et klart høydepunkt for min del. 

Selve sceneshowet er minimalt. 
To skjermer viser det som skjer på scenen i svarthvitt, mens et bakteppe brukes til stemningsskapende lyseffekter og noen enkle videosnutter. 
Her er det heller bandets glitrende samspill som står i sentrum. 
De bøyer og bender på låtene der det trengs, og gir Cave fritt spillerom til å leke med tilskuerne. 
Publikumskontakten er på topp, uten lange taler eller floskler. 
Når han sliter litt med teksten på «Red right hand», slenger han heller på noen rim om mobilbruken på første rad. 
På «The weeping song» rusler han ut i folkehavet og får dem til å samle seg rundt ham som en slags sjarmerende avgud. 
Stilig. 

Konsertens hoveddel avsluttes med «Distant sky» og «Skeleton tree», som også er de siste låtene på albumet. 
Men det er selvfølgelig ikke over. 
Før publikum kan forlate salen, får vi noen flotte ekstranummer. 
Etter nevnte «The weeping song», lar Cave tilskuerne innta scenen for fremføringen av hans nihilistiske tolkning av bluesklassikeren «Stagger Lee». 
Den fyrer som vanlig på alle plugger, mens publikummerne danser rundt ham. 
«Push the sky away» får æren av å avslutte kvelden, på et passende tilbakelent vis, fremdeles med tilskuerne rundt seg. 
Han danser med dem, klemmer dem, og gir samtidig en stemningsfull avslutning på konserten. 
Drøye to timer uten dødpunkt. 
Nick Cave eldes ikke bare med verdighet. 
Han eldes med stil. 
