Bokanmeldelse:Alexander Wisting: 
«Oppgjørets tid» 

Alexander Wisting er en erfaren sakprosaforfatter og filmskaper. 
Når han nå debuterer med en roman, skulle jeg så gjerne sett at han hadde fått bedre hjelp av forlaget sitt til å luke ut språklige merkverdigheter. 

Her kryr det av tunge og til dels klønete setninger, stive og kantete formuleringer og andre skjønnhetsfeil som tyder på mangelfull redaksjonelt arbeid. 
Bare en enkel ting som at embetsmenn på denne tiden skulle ha vært dus, fremstår for eksempel som ytterst tvilsomt. 

Det er ekstra synd, siden historien Wisting forteller i utgangspunktet virker både gjennomtenkt og bevisst strukturert. 
Handlingen starter i Christiania 1792, hvor politimester Hermann Wedel må håndtere en uhyggelig drapssak der en brennende kropp (!) trekkes av en hest gjennom Kvadraturens gater. 

Slik settes vi på sporet av en intrige som har sitt utspring blant profesjonelle soldater i Tyskland på 1600-tallet, og en strid om krigsutbytte i penger og gull. 
Striden skal vise seg å ha ringvirkninger helt til den fjerne provinsen Norge mer enn 150 år senere. 

For det skjer snart flere mystiske og forferdelige tildragelser i Christiania, både mishandlinger og drap. 
Og når også kongemaktens representanter blir angrepet, må den hardt prøvde Wedel til og med reise til sitt fødeland Danmark, og forklare seg for det kongelige hoff. 

Vi får også en tur til den etter-revolusjonære Paris, der frihetens glade budskap er fortrengt av vold, plyndring og vilkårlig maktutøvelse. 
Som om ikke det var nok, hopper boken hele tiden mellom «nåtid» anno 1792 og 1630-tallet, der historien har sitt utspring. 

Bokens styrke er tidsskildringene, både fra slagmarkene i Tyskland og fra handelspatrisiatets liv i småbyen Christiania. 
I tillegg er det altså en helt grei, om ikke akkurat sjenerende original, intrige i bunn. 

Men boken taper tempo mot slutten. 
Det tar for lang tid å avslutte historien, og forfatteren dveler for lenge ved poengene. 
Det gjelder også noen ordrike «filosofiske» partier. 

Neste gang må jeg derfor anbefale Wisting og hans redaktør å bruke like mye tid og krefter på språkrøkten som på spenningselementene. 
I «Oppgjørets tid» hindrer et begrenset språklig repertoar en helt tilfredsstillende litterær opplevelse. 
