Bokanmeldelse:James Bowen: 
«En gatekatt ved navn Bob» 

Ødelagt mann redder døende katt - eller omvendt: 
Ensomme, rusavhengige James og den pjuskete, vanstelte hannkatten Bob ble først venner. 
Så ble de stjerner blant Londons gatemagasinselgere og gatemusikanter og ga hverandre et bedre liv. 

Dokumentar/biografi 285 sider 299 kr. Bastion forlag 

Denne boken er solgt i 600 000 eksemplarer, den gjorde dem også til stjerner på TV og YouTube, og Hollywood-filmatiseringen er på gang. 

Bak all denne glamour smaker selve bokprosjektet av oppriktighet og ekthet, selv om forfatteren har fått hjelp av profesjonelle skribenter og agenter. 
Leseren slipper realismelitteraturens skitneste virkemidler, likevel trigger boken i all sin enkelhet både smil og tårer. 

Skildringene av den rusavhengige unge mannens solskinnsreise mot et liv verdt å leve kan virke provoserende enfoldig vakker, særlig for folk som ikke i utgangspunktet har kjent på nær tilknytning til dyr. 
Som i en moderne skillingsvise fortelles historien om et mirakuløst vendepunkt, tilsynelatende utløst av tilfeldigheter. 

Fra å leve i narkotikabrukerens selvopptatte mikro-univers, der ingenting og ingen andre enn han selv betydde noe, ble James vekket til empati og omsorgsevne av en syk katt. 
Etter ti år som narkoman og delvis uteligger, ble dette den frelsen hverken familie, venner, guder eller sosialsystemer kunne gi. 

Også språket er enkelt og hverdagslig: 
Med ujålete ord skildres miljø og dialoger troverdig. 
Men oversetter Kristina Quintano klarer ikke helt å formidle gatesjargong, ordspill og vendinger. 
Et overtydelig eksempel er at «cold turkey» (når det handler om rusavvenning) ikke uten videre bare kan oversettes med «kald kalkun». 
