Holder han oss for narr?
Jack White på ville, ville veier. 

ALBUM: 
Ifølge den legendariske kritikeren Lester Bangs, er rock 'n' roll først og fremst en holdning. 

Jack White er på samme bølgelengde. 
«Hvert tiår er det et friskt pust, hva man kan kalle en punkholdning eller noe sånt, en villskap,» uttalte han nylig. 

Rundt tusenårsskiftet var han selv denne fyrrige brisen, som den ene halvdelen The White Stripes – et langt mer originalt og, for å si det med Bangs, rock 'n' roll band enn rikmannssønnene i The Strokes. 

Forkasta låtskisser 

White har riktignok ikke skapt et stort album siden tiårsjubilanten «Consolers of the Lonely», av det sårt savnede sideprosjektet The Raconteurs. 
The Dead Weather svarte aldri helt til forventningene; soloskivene «Blunderbuss» og «Lazaretto» er gode, men forglemmelige. 

42-åringen har til gjengjeld aldri gitt ut noe så surrete som «Boarding House Reach», som i beste fall høres ut som en samling forkasta låtskisser. 

«Corporation» er på mange måter det mest treffende kuttet i bunken, hvor han vender sine særtrekk mot seg selv. 
Over en trommegroove knabbet fra Led Zeppelins «Immigrant Song», får han gitaren til å låte som en synth og stemmen til å låte som en sirene. 

Helt bananas 

Enkelte spor er enda mer bananas. 
«Hypermisophoniac» er så irriterende at den nesten er underholdende, mens «Get in the Mind Shaft» er hans absurde forsøk på å lage g-funk. 
Det er vanskelig å forestille seg noen, selv de mest innbitte White-disiplene, få noe særlig ut av det. 

Så er det likevel en flott låt her. 
Avsluttende, Elliott Smith-aktige «Humoresque» høres ut som en tapt jazzstandard, med et klimaks som viser – i motsetning til alt annet på «Boarding House Reach» – at det finnes stor skjønnhet i vår bankerotte verden. 

Holder han oss for narr? 
La oss håpe det, og ikke at «Boarding House Reach» er uttrykk for større spøkelser i Whites psyke. 
