Devil May Cry 3
Djevelen gråter igjen  det tredje spillet i serien er noe av det hardeste, tøffeste og mest harry du får på noen spillplattform for øyeblikket. 
Og for et hyggelig gjensyn det er! 
Men dette er absolutt ikke et spill for alle, for her kreves det virkelig raske fingre. 

Devil May Cry var på mange måter et banebrytende spill, der fokuset var kun på helt sinnsyk action, du spilte som en supertøff halvdemon 
Dante som slaktet millioner av ville monstre med enorme gønnere og et glis om munnen. 
Og jo mer stilfullt du fikk han til å gjøre det, desto mer poeng fikk du. 
Spillet var et blodbad uten like, og vi koste oss enormt. 
Oppfølgeren levde imidlertid ikke helt opp til standarden, det var for kort, for enkelt og manglet personligheten og sjarmen til det første spillet. 

LES OGSÅ: 

Nå er Dante tilbake for tredje gang, og han er i storform. 

Esktremt 

Spillet begynner med en intro som virkelig setter standard for resten av opplevelsen. 
Dante er så ekstremt 
over the top harry og tøff i trynet at vi nesten ikke helt vet om vi skal le eller gråte. 
Men for det meste ler vi, utviklerne overdriver skikkelig og ironiserer over seg selv og de typiske spillfigurene. 
Så slutter introen og spillet begynner, og du verden for en start. 
Fra første sekund blir du angrepet av monstre etter monstre, de teleporterer inn og tar tilsynelatende ikke slutt. 
I løpet av de første ti minuttene av spillet møter vi allerede på en boss, og han knuser oss øyeblikkelig. 
Det var det. 
For en start. 

Vi velger å gjøre oss selv en tjeneste, og låser opp den letteste modusen. 
Spillet begynner nemlig på normal vanskelighetsgrad, og denne er knalltøff og fullstendig utilgivelig. 
Du blir overmannet av monstre og helsen forsvinner svært raskt, og vips så er du død. 
Og blir du drept tre ganger, får du altså muligheten til å velge lettere modus. 
Ikke at det er så enormt mye lettere, men noe mer pusterom får du. 

DMC3 handler som sagt om enorme mengder monstre som angriper deg hele tiden. 
Du må tenke litt annerledes enn du ville gjort i tilsvarende spill, her er det faktisk lurt å holde seg litt på avstand og forsøke å ta de ut en etter en i stedet for å løpe rett på og svinge sverdet. 
Dante bruker to typer våpen  sverdbaserte og prosjektilbaserte. 
På begynnelsen starter vi med Ebony & Ivory-pistolene og et sverd, og etter hvert kommer det selvsagt mer og mer tyngre utstyr. 
Du kan ha to våpen av hvert slag til enhver tid, og hvilke du vil bruke velger du mellom oppdragene, eller ved stasjoner som er lokalisert på diverse steder på brettene. 

Nesten vakkert 

Kampene i spillet er en stylisert voldsbalett. 
Nøkkelen er å kombinere nærkamp og skyting, bruke de mest fantastiske bevegelser, hoppe, løpe oppover vegger, dukke og bruke fiendene som surfebrett. 
Lenger ut i spillet, når Dante er blitt betydelig kraftigere, er det virkelig nesten ingen grenser for hva du kan gjøre med motstanderne dine. 
Det er ubeskrivelig hektisk og ser helt fabelaktig ut, og på slutten av hvert brett får du poeng for godt utførte og stilige kombinasjoner. 

Fiendene du har drept mister de velkjente røde krystallene, som brukes som valuta i spillet. 
Disse kan du bruke til å oppgradere våpnene dine, lære nye teknikker og kjøpe andre krystaller som gir deg ekstra liv og magi. 
Lenger ut i spillet vil du også kunne benytte deg av djevelmodusen, som gir deg ekstra krefter i en kort periode. 

Valgmuligheter 

Det interessante er at spillet lar deg velge mellom fire spillestiler, som innebærer at du er spesielt flink til å enten skyte, fekte, trikse eller være defensiv. 
Vi fant ut at vi trivdes best med triksestilen, som gir Dante noen flere akrobatiske muligheter som gjør det lettere å unngå fiender, men du får gode muligheter til å prøve ut alle stilene, da du kan fritt bytte mellom dem før du begynner på et nytt brett (noen ganger også underveis). 
Disse stilene blir også oppgradert etter hvert og du får nye krefter og bevegelser. 

Dette rollespillelementet, med muligheter for å nå nye nivåer, lære seg nye bevegelser og oppgradere utstyr, synes vi faktisk er utrolig morsomt. 
Du kan for eksempel til enhver tid lagre antallet krystaller du har på deg, og begynne brettet på nytt 
 og du beholder krystallene. 
Med litt tålmodighet kan du bygge deg ganske kraftig opp på temmelig kort tid. 

Selv om du kan lagre din status, kan du imidlertid ikke lagre din progresjon gjennom brettet, noe som er en del av utfordringen. 
Heldigvis er brettene for det meste veldig korte, og det gjør ikke så utrolig mye å måtte begynne på nytt flere ganger. 
Med mindre du møter på noen virkelig tøffe fiender. 

Motstandernes oppførsel er mye mer utfordrende enn i tidligere DMC-spillene. 
Det er ikke bare det at de er kraftige, de er også smarte og følger visse logiske mønstre. 
Men den største utfordringen er bossene, som du vil møte på ofte, og som nesten uten unntak slipper løs dødelige angrep og krever smarte taktikker fra din side. 
Det er virkelig krevende å slå dem, men samtidig så utrolig givende å faktisk klare det 
 det er ikke ofte vi skriker ut i gledesrus etter å ha knust en spesielt plagsom boss, men i DMC3 gjør vi det til stadighet. 

Vi satt for det meste og gliste over den fullstendig urealistiske spillbarheten, harry replikker, overdrevne filmklipp og sinnsyke actionsekvenser. 
Men det er en ting vi hater med spillet, og det er kameravinklene. 
Halvparten av tiden har kameraet en fast plassering, akkurat som i gamle Resident Evil-spill. 
Da er det ikke uvanlig at du overhodet ikke klarer å se fiendene. 
Til tider får du faktisk kontroll over kameraet, men du får ingen beskjed at akkurat i det bestemte området kan du bevege på det, du må gjette deg frem til det. 
Og når du først kan styre kameraet, beveger deg seg sakte og tregt. 
Spillet har mange skjulte elementer, gjemte krystaller og hemmelige innganger, og mange av de er nesten umulig å få øye på, på grunn av det problematiske kameraet. 

Fin å se på 

Grafikken i spillet er kanskje ikke revolusjonerende bra, men holder veldig god standard. 
Grafikkmotoren er betydelig forbedret fra de forrige spillene, men noen av omgivelsene er middels detaljerte. 
Personene er derimot flott animert, og spesielt monstrene imponerer med sitt flotte utseende og design. 
Det er designen på brettene og de kunstneriske uttrykkene som brukes som nok er mer spennende enn det rent teknologiske med spillet. 
Alt i alt, det er ingen ny Metal Gear Solid 3 hva grafikken angår, men det ser slett ikke verst ut. 

Musikksiden av DMC3 domineres av ultratung Goth-metal lydspor som kommer på hver gang det er slåssing på gang (altså ganske ofte), og passer faktisk helt perfekt. 
Adrenalinet stiger og det er ren nytelse å slakte alle monstrene i takt med musikken. 
Stemmeskuespillet er som forventet ganske tørt, slik tilfellet ofte er med spillene til CapCom. 

Vi liker Devil May Cry 3 kjempegodt, til tross for den heftige vanskelighetsgraden. 
Spillet er kanskje ikke passende for alle, vanskelighetsgraden overgår tross alt det aller meste ute på markedet i dag. 
Men hvis du er lei av Ninja Gaiden og ønsker en skikkelig utfordring, superhektisk action og fullstendig urealistisk tematikk, bør du absolutt prøve Devil May Cry 3. 
Det er skikkelig morsomt til tross for noen mangler. 
