Sjelden har det vært så fint å bli holdt på pinebenken
Joachim Førsund skriver dirrende om et fosterhjemsbarn. 

«Jeg grein fordi jeg var en sånn som ingen vil ha», tenker Sandra i Joachim Førsunds andre roman, «Ildverket». 
Hun er 14 år da mora kjører ut i Tredjedammen. 
Stefaren Jostein sitter i rullestol, og det besluttes over hodet på Sandra at fosterhjem er best. 
Hun forlater Jostein, som er like alene som henne selv, og kjøres til en gammel gård i havgapet, der hippien Kåre bor med familien. 
Alt Sandra får med seg er en bag med klær og de to røde koffertene mora pakket før hun trillet ut i dypet. 

Velskrevet 

Førsund debuterte i 2009 med «Jeg kunne gått hjem i blinde». 
Årets bok er like velskrevet og har en spesiell opprinnelseshistorie. 

Boka bygger på historien til en av Førsunds klassevenninner fra barneskolen; på samtaler med henne, hennes notater. 
Det gir romanen ekstra tyngde. 

Mange scener er hjerterå. 
Førsund skildrer ei jente som heltemodig tar imot det som tilbys henne. 
Sandra er fattet og lugn, slik teksten er lugn og dempet. 
Her er ingen overdramatisering eller høylytt tristesse. 

Mørke bilder 

Blikket og stemmen tilhører Sandra. 
Hun ankommer fosterhjemmet og tilpasser seg livet med energiske Kåre, hans forsiktige kone og sønnen Morten. 
Hverdagshendelser i det nye livet blir springbrett for Sandras minner, og i tilbakeblikk får vi hennes historie: 
Flukten fra faren som ikke er «helt god i huet», og det nye livet med pleietrengende Jostein. 

Vi får glimt av lykke og samhold i den lille familien, men etter hvert slipper Førsund også til de mørke bildene i Sandras erindring – av moras depresjoner og barnevernets skraping på døra. 

Førsund skaper en sterk indre spenning i «Ildverket». 
Det gjør han ved å avdekke historien gradvis, og å veksle mellom det klare og det antydende. 
Romanen skildrer ingen hylende sorg hos Sandra. 
Derimot får vi vite at hun, i skjul, knuser glass. 

Nervepirrende 

Den vibrerende stemningen i romanen skyldes også at Førsund er uhyre god til å bygge opp situasjonene, som ofte er nervepirrende. 
Leseren frykter det verste, enten scenen omhandler fostermora (er hun ikke underlig spak?), Sandra med to gutter på en forlatt hytte (vil de forgripe seg?) eller hennes tenkestunder på ei berghylle (håper hun ikke er suicidal). 

En slik nervøs lesning skyldes at Førsund kløktig skaper ladede situasjoner med karakterer som er elastiske og ikke helt avklarte. 
Samtidig blir leseren oppmerksom på egne fordommer: 
Fordi «Ildverket» handler om barnevern og fosterhjem, så forventes mer svik, mer elendighet. 
Det er tankevekkende. 

Støyfri 

Førsund velger en åpen slutt på denne finstemte boka, der særlig Sandras forhold til Jostein setter avtrykk. 
Sandra er vant til å hjelpe og bistå stefaren. 
Båndet rives tvert av da hun forflyttes. 
Sandra mister ikke én voksen da mora dør, hun mister to. 

Fortellerstemmen gjør at boka også vil treffe ungdom. 
Og kanskje kan den bety litt ekstra for dem i tilsvarende situasjon. 
Uten å være et støyende innlegg formidler romanen viktige erkjennelser om barn og livskriser, fosterhjem og barnevern. 

«Ildverket» er en dirrende roman som rører og rokker ved leseren, og slukes i ett jafs. 
