Bokanmeldelse:Elena Ferrante: 
«Historia om det nye namnet» 

Å lese Elena Ferrantes andre bok i Napoli-kvartetten er som å oppleve en virvelvind: sidene flagrer avgårde. 

Elena Ferrantes velskrevne roman «Historia om det nye namnet» tar til der den forrige romanen og bestselgeren «Mi briljante venninne» tok slutt. 

Hele det konfliktfylte spennet i den første boken utfolder seg videre til nye høyder, konflikter, intriger, forelskelser, sjalusihandlinger, jævelskap, vold i ekteskapet, menns vold mot kvinner allment. 

Og det handler selvsagt om kjærlighet, i ulike former – stjålen, falsk, ekte. 

Det er i partier som å oppleve en virvelvind, å lese Elena Ferrantes Napoli-kvartett, sidene flagrer avgårde. 

I andre passasjer snirkler det hele langsomt framover. 
Enten så liker man disse bøkene, eller så faller man av i hovedpersonenes krappe svinger og forviklinger i det omfattende persongalleriet. 

Det handler fortsatt om det tette båndet mellom ungjentene Lila og Elena, også kalt Lina og Lenú, to skoleflinke begavede jenter, med oppvekst i en fattig bydel i Napoli, der camorraen, mafiaen har makten. 
Lila har falt ut av skolen, giftet seg 16 år gammel med en velstående kjøpmann, mens Elena går talentfull videre og blir student på universitetet i en annen by, Pisa. 

Men før det reiser de en sommer til øya Ischia, Lila og mannen, et ektepar til og Elena og Lilys mor. 
Kun i helgene er ektemennene på Ischia, så på ukedagene tester Lily og Elena ut nye relasjoner, med den høyreiste og mystiske Nino Sarratore, også skoleflink og universitetsmenneske og en kamerat. 

Nino er sønn av Donato Sarratore, jernbanemann, poet og journalist med en interesse for kvinner som stråler ut fra ham. 
Her skal det ikke røpes noe mer fra den skjellsettende sommeren på Ischia. 
Men de to venninnenes ulike livsløp utvikler seg ytterligere, i vidt forskjellige retninger. 

I en megetsigende scene treffer en barnevogntrillende Lila sin tidligere lærerinne Oliviero på gaten. 
Oliviero, som opplevde skuffelsen over at Lila forlot skolen, ser ikke på barnet, men på boken Lila har med seg, det er «Ulysses». 

Er den om Odysseen? spør lærerinnen. 
Nei, den handler om hvor «prosaisk livet i dag er», svarer Lila. 
Utviklingen i samtalen er et lite drama, en nøkkelscene. 

Her er flere nøkkelscener. 
Elena får Lilas skrivebøker og kaster dem i elven Arno. 
Når Elena til sist blir romanforfatter går det opp for henne at hun er inspirert av en fortelling Lila skrev som barn og oppsøker Lila på en kjøttfabrikk for å fortelle om dette. 

I Napoli-kvartetten er det nettopp den modne og aldrende fortelleren Elena som gir tilbakeblikket på barndom og ungdomstid inn i det voksne livet og morsrollen og machokulturen. 

Det er noe sårt over den mystiske og ukjente Ferrantes nye roman, oversatt strålende til nynorsk av Kristin Sørsdal. 
Vi vet hvor de to venninnene kommer fra, et liv med økonomiske kontraster og sterke sosiale forventninger, og vi lærer ikke minst hvor nådeløst et forhold mellom jenter kan utspille seg. 

Hvor bærer leseren av sted neste gang? 
