«Dirrer av uforløste problemer og lengsel»
«Still Walking» er dypt menneskelig. 

FILM: 
«Nå husker jeg hva han heter», sier Ryota (Hiroshi Abe) til sin kone og stesønn i bussen på veien hjem fra overnattingsbesøket hos foreldrene hans. 
Rundt middagsbordet prøvde familien å komme på navnet til en kjent sumobryter. 
Først nå kommer Ryota på navnet. 

«Jeg er alltid litt på etterskudd», sier han med et trist uttrykk i ansiktet. 
Han snakker ikke bare om navnet på sumobryteren. 

Små kollisjoner 
Det skjer egentlig ikke så mye i det finstemte og lydhøre familiedramaet «Still Walking». 
Ingen dør eller blir syke eller oppdager svik. 
I det ytre portretterer filmen et fredelig døgn i familiens skjød. 

Hirokazus bilder er klare og rene, det er sommer, hagen til foreldrene til Ryota stråler i solskinnet. 
Men under overflaten finner tusen små kollisjoner sted. 
Hirokazu filmer ofte tette utsnitt av interiørene som hovedpersonene så vandrer inn i, som for å vise akkurat hvor dypt inn i det nære og private han har tenkt å gå. 

Såret stolthet Ryota er legesønnen som har ergret den ambisiøse faren ved å bli kunstkonservator og skuffet den tradisjonelle moren ved å gifte seg med en enke som har barn fra før. 
Når han og søsteren besøker barndomshjemmet med sine familier, bobler gamle motsetninger opp. 

Også mellom foreldrene finnes disharmoni: 
Det sårer stoltheten til Ryotas far at de kaller huset «bestemors hus». 
«Det er betalt for med mine penger», sier han. 
Over middagsbordet svever ånden til den avdøde eldstebroren, han som ble lege som sin far og var familiens store håp og er blitt idealet de andre aldri kan leve opp til. 
Spenninger mellom generasjonene, økonomisk usikkerhet og emosjonell bitterhet er blant følelsene som gjør det anspent mellom foreldre og barn. 

Samtidig er de også, på sitt vis, glade i hverandre. 
Dette prøver de å kommunisere i keitete utenomsnakk, men behovet for å hevde seg og ta igjen for fordums fornærmelser gjør at de aldri kommer hverandre helt i møte. 

Stor innsikt «Still Walking» er en dypt menneskelig og gjenkjennelig film, rolig i rytmen uten å miste intensitet, nydelig spilt av ensemblet. 

Manusforfatter og regissør Hirokazu har en stor innsikt i hvor vanskelig det kan være for mennesker med motstridende følelser å nå fram til hverandre — selv om de gjerne vil, og selv om de ikke har mange anledninger igjen. 
Filmen hans er så langt fra overflatiske «grip dagen»-slogan som det er mulig å komme, selv om lærdommen egentlig er den samme. 
