Invitasjon til lesefest
BOK: 
Islandske landsbyboeres hverdager, strider og fester omskapt til intenst karnevalistiske liv. 

Jón Kalman Stefánsson: Sommerlys, og så kommer natten. 
256 sider oversatt av Tone Myklebost. 
Press. 

Det er mangt heime høvelig, som de gamle sa. 
Det går tydeligvis an å dyrke den naive forestillingen at slik vi selv ser på saker og ting, sedene og skikkene våre, ikke bare er fornuftige, men simpelthen «naturlige», «best» og overlegne andre folks – som en undersøkelse nylig viste at nordmenn gjør i høyere grad enn andre folk. 

Nå er nok våre måter heller «kulturlige», og man skal ikke bevege seg langt vekk før andre folks liv og variabler, som vi lettvint kaller «kultur», fortoner seg eksotiske og merkelige – i norske øyne ganske ofte også forkastelige. 
Da den såkalte magiske realismen fra Latin-Amerika for et halvt århundre tok en hel litterær verden med storm (Garcia Márquez) – og også satte sine spor hos oss, ble vi overrumplet og fascinert av personenes karnevalistiske liv, og fant dem kanskje så underholdende og festlige at vi ikke var i stand til å se at så meget var hverdagsrealisme og uttrykk for en livsfølelse. 

Det er langt mellom Bolivia og Island, men mye islandsk litteratur (Einar Már Guđmundsson, Einar Kárason) gjennomsyres med en særegen letthet i stilen av den samme trassig livsbejaende karnevalismen – hvis det da ikke bare er realisme, i motvind og oppoverbakke – og nok lettere gjenkjennelig for oss her nord, holdt i live av Golfstrømmen og som lever av det vi sanker i og under havet og fra skrinn jord. 

Der befinner Jón Kalman Stefánsson (1963, debut 1988) seg. 
Etter de to siste romanene til Stefánsson, «Fiskene har ingen føtter» og «Omtrent på størrelse med universet» - for noen titler, henter forlaget fram «Sommerlys, og så kommer natten» fra 2004. 
Den ble gjennombrudsromanen hans og ga ham hans første nominasjon til Nordisk Råds pris (siden har det blitt flere, men ingen pris), også denne fint oversatt av Tone Myklebost. 

Handlingen går for seg i en liten bygdeby på noen få hundre sjeler – og ikke minst kropper – der alle kjenner alle: 
Noen plaprer om det de vet og fantaserer om, andre holder på å forgå i kuet taushet. 
Alle lever de sine besværlige liv, og har nok med å stå’an av. 
Miljøet er karrig, men personene frodige, hverdagsmennesker som utagerer kongelig på fest. 
Mens Stefánsson former dem til noen helt ordinære, svært likande, originaler i en lesefest av en roman. 
