Til å bli irritert over
Helene Uri briljerer når hun får leseren til å tenke nytt om gamle myter. 

“Han sutrer som ei jente. 
Han kjører som ei kjerring. 
Hun må manne seg opp” 

Hvordan snakker og skriver vi om kvinner og menn? 
Og hvordan bli de omtalt? 

I et av verdens mest likestilte land får Helene Uri fram at et sted er vi overhodet ikke likestilte - nemlig i språket vårt. 
I denne boka har Uri gravd dypere ned i hva vi sier, hvordan vi sier det, og hvem som sier hva. 

Svaret er til å bli forbannet av. 
Mest fordi det bekrefter en del antakelser. 

Uri går gjennom språkhistorien med oss, hun deler svar fra forskningsrapporter og egne observasjoner. 
Det er overraskelsene hun kommer med som gjør at leseren henger med og ikke kjeder seg gjennom de 364 sidene. 

Boka er delt opp i to: 
Første del handler om hvordan menn og kvinner bruker språket ulikt, men andre del ser på hvordan kvinner og menn fremstilles og omtales i media og bøker. 

Det er ikke slik vi alltid har fått høre, at kvinner skravler og menn holder kjeft. 
Forskning viser at menn snakker mest, gjerne i monolog form. 
På offentlige møter stiller menn to tredjedeler av spørsmålene. 

Hun viser også hvor ofte en kvinnes utseende blir beskrevet i media, selv om saken f.eks handler om kvinnens yrke - og utseendet er irrelevant. 
Uri beskriver hvordan kvinners kropp har en tendens til å blande seg inn i tekster om kvinner. 
Hvorfor beskriver vi ikke menn på samme måte? 

Boka er lettlest, klok, tørrvittig, og til å bli irritert over når man innser at likestillingen ikke har nådd språket vårt. 
