Rystende klart om krig
Aldri har jeg sett krigens realiteter så klart fremstilt. 

HANDLER OM: 
Ari Folman er en tidligere israelsk soldat. 
Han kan ikke huske hva han ikke kan glemme. 

Fordi Folman også er filmskaper, legger han ut på en rundreise til sine tidligere soldatkolleger og andre mennesker med kunnskap - og filmer sin eget reise på jakt etter hukommelsen for hva som skjedde under et felttog i Sør-Libabon i 1982. 

Denne jakten lager han så en tegnefilm av, en film som er Oscar-nominert i klassen beste fremmedspråklige film. 

DOM: 
Films store problem med å fortelle en virkelighet, er at det rent faktisk ikke er virkeligheten, kun en refleksjon. 
Tegnefilmen som medium, fjerner seg derfor enda tydeligere fra «virkeligheten». 

Kanskje er det derfor man blir «lurt» og forsvarløs mot israelske Ari Folmans gransking av seg selv og den krigen han har fortrengt, men åpenbart nå føler han må huske. 

Budskapet, alvoret, dilemmaene, moraldebatten, poesien, grusomhetene, kameratskapet kommer flytende via en litt naivistisk - dog poetisk - filmstrek. 
Og plutselig går det opp for en at den ribbede stilen, det underlige litt flate billeduniverset, den uhysteriske og hverdagslige detaljene faktisk ikke gjør noe annet enn å blottlegge moraldilemmaene hjerteløst: 
Hvem har egentlig skyld når folk drepes - og kan skylden graderes, mellom gjerningsmenn, organisatorer, tilretteleggere, dem som ikke gjør noe for å forhindre myrderiene? 

Jeg røper vel liten når jeg skriver om de såkalte kristne falangistenes myrderier i de palestinske flyktningleirene Sabra og Shatila sør i Beirut i 1982. 

Filmen er laget av en israeler, som ikke kan huske sin og sines skyld. 
Men ikke kan leve uten å belyse akkurat dét. 

Det er grunnleggende rystende, det er moralsk modig og det er en fantastisk filmopplevelse. 
