Grusomt god
«Armadillo» er en fryktelig god dokumentarfilm om danske soldater i Afghanistan. 
Intens, vakker, grusom og tankevekkende. 
Men forandrer den vår holdning til krigen? 

||| 
FILM: 
Regissør Janus Metz dro til Helmand-provinsen for å finne ut hvorfor unge menn blir avhengige av krig. 
Han kom hjem med en film som satte Danmark på hodet. 
Eller gjorde den det? 

Oppstyret begynte da «Armadillo» skulle vises i Cannes i mai. 
Danske anmeldere og kommentatorer mente at dette var filmen som ville fjerne danskenes uskyld og forandre dansk historie. 
Hvorfor? 
Jo, fordi den viste misforholdet mellom hva danske politikere sier at konflikten handler om, og den virkelighet som soldatene møter i Afghanistan. 

Politikerne har gjort sitt beste for å styrke danskene selvbilde som en nasjon av fredsbyggere som sender fredsbevarende styrker til urolige områder av verden for å hindre at bråkmakerne flyr i tottene på hverandre, styrke demokratiske institusjoner og gjenoppbygge samfunnet etter ti, tjue eller to hundre år med krig. 

Men nå kom altså denne filmen, der Janus Metz og fotograf Lars Skree satte livet på spill for å dokumentere hva soldatene gjør der borte i Helmand-provinsen, og den viser at det finnes da for helvede ingen fred å bevare. 

Danskene sitter i sin Armadillo-leir og kjeder seg, løfter vekter og ser porno. 
Utenfor leiren finnes Taliban på alle kanter. 
Våger man seg ut, risikerer man å bli sprengt i filler av en veibombe, eller beskutt av usynlige krigere, mens sivile i kryssilden forsøker å berge livet. 
Danskene kaller inn hjelp fra sine NATO-allierte, orienterer seg ved hjelp av droner (modellfly) utstyrt med kamera og slipper bomber mot stedene de blir beskutt fra. 

Etterpå våger man seg ut for å snakke med bøndene i området rundt Armadillo — kampen om «hearts and minds», som det heter — men de frittalende afghanerne gjør nærmest narr av dem og sier: 
«Vi kan ikke samarbeide med dere. 
Dere kommer med våpnene deres og så er dere borte igjen. 
Og om natten kommer de og skjærer over halsen på oss.» 

Dessuten klager bøndene over at melkekuene deres blir bombet i biter og soldatene tråkker ned de nysådde åkrene. 
En pr-soldat i kamuflasjeuniform beklager så meget, men håper bøndene skjønner hvorfor dette er nødvendig, slik at Taliban blir jaget til fjells og man kan begynne å bygge skoler. 

Altså, bare vent til danskene får se dette, mente kommentatorene i forbindelsen med Cannes-premieren. 
Det vil bli et politisk jordskjelv. 

Men har danskene virkelig vært så uvitende om situasjonen i Afghanistan at disse skildringene vil komme som et sjokk? 
Danske soldater har jo kommet hjem i kister siden Operasjon Enduring Freedom startet i 2001 — i mai var antallet falne kommet opp i over tretti. 
Befolkningen måtte vel skjønne at disse ikke ble drept i arbeidsulykker under bygging av jenteskoler? 

Jo, jo. 
Det er så. 
Men «Armadillo» handler ikke bare om det håpløse misforholdet mellom de offisielle fortellingen og det sisyfosarbeid NATO bedriver i Afghanistan. 
Filmen handler også om hva krig gjør med unge menn, ikke bare denne krigen, men enhver konflikt der man befinner seg i konstant livsfare og må drepe for ikke selv å bli drept. 

Det er sjelden man ser et filmteam komme så tett innpå en tropp soldater i felt som det Metz og fotograf Skree gjør. 
Begge måtte, i likhet med soldatene, skrive sine testamenter før de fikk reise til krigssonen og de viser oss at dette er en «story» de ikke vil miste for noen pris. 

Regissørens hovedmotivasjon for å legge ut på det farefulle prosjektet, var å undersøke hvorfor soldater etter endt oppdrag ønsker seg tilbake til krigssonen. 
Vi følger Armadillo-soldatene gjennom de seks første månedene av 2009, og det starter med trening i Slagelse og tårevåte farvel med familie og venner før avreise. 
Metz konsentrerer seg om et lite knippe av soldater. 
Vi blir med på avskjedsmiddag hos familien til Mads. 
Vi hilser på troppssjef Marius som ligger på sykehus etter å ha blitt kraftig kvestet, før han får lappet sammen skallen og er tilbake i Armadillo. 
Og ikke minst følger vi den rikt tatoverte og blonde krigeren Daniel Ølby, som blir en av hovedpersonene i filmens mest kontroversielle sekvens. 

Metz viker ikke tilbake for å bruke fiksjonsfilmens virkemidler. 
Estetisk sett er filmen mer «Black Hawk Down» enn «Generation Kill», med vakre solnedganger, «slow motion»-sekvenser akkompagnert av suggererende musikk og en teknisk kvalitet som gjør dokumentasjonen både troverdig og hva jeg vil kalle ... stilfull. 
Mye arbeid er lagt i lydarbeid og klipp for å dra oss inn i filmen og gi en følelse av hva soldatene opplever når adrenalinet kommer strømmende. 

Det er delvis derfor den mye omtalte episoden et stykke ute i filmen blir så rystende. 
Etter mye motgang skal Daniel Ølby og noen av soldatene ut og ta fienden. 
De to partene kommer så tett på hverandre at danskene kan kaste en håndgranat over i grøfta der talibansoldatene befinner seg. 
Etterpå er det ikke vanskelig å identifisere seg med de lettede soldatene når de sier at «Det var fedt!» og at det ble «jackpot i den dér grøft». 
Helt til en av soldatene sier at de har «likvidert» fienden, pepret dem fulle av kuler etter at de var uskadeliggjort. 
Oops. 

Metz suger oss inn i situasjonen og belyser deretter denne eventuelle krigsforbrytelsen på mesterlig vis. 
Han tvinger oss til å stille spørsmålet: 
Hva ville du gjort? 
Hvor enkelt er det å gjøre det riktige når du befinner deg i livsfare? 

Altså, bare vent til folket får se dette — hvordan kjekk, dansk ungdom herdes og blir kyniske og brutale når de sendes ut i en krig de ikke nødvendigvis forstår meningen med. 
Hva skjer med et ungt sinn når du for eksempel bruker seks timer på å samle sammen restene av en kamerat som er blitt drept av en veibombe? 
Det er for pokker politikernes ansvar å avgjøre om unge menn og kvinner skal sendes ut for å krige på våre vegne. 
Bare vent til de får se «Armadillo», for det blir ikke mer realistisk enn dette. 

Nå har drøyt 100.000 dansker sett «Armadillo». 
Debatten raste, i hvert fall en stund. 
Jordskjelvet lar vente på seg. 
Som sagt, kistene har kommet hjem i årevis. 
Kan det være at danskene har kjent til hva som skjedde der borte, de har bare ikke lyst til å snakke om det? 
Tenker både dansker og nordmenn at USA og NATO har passet på oss siden den store krigen, klart vi må bidra med å sende våre beste menn dit USA mener behovet er størst? 

Eller skal vi tro på meningsmålingene foretatt i sommer, som viser en klar dreining, med flertall for å hente soldatene hjem, både i Danmark og Norge? 
