En litterær bragd fra begynnelse til slutt
Jon Michelet har gitt liv til en side ved norsk krigshistorie som sannsynligvis ellers aldri ville blitt fortalt. 

Jon Michelet rakk akkurat å få ferdig sjette og siste bind i serien om sjømann og krigsseiler Halvor Skramstads opplevelser til havs under andre verdenskrig. 

Det siste bindet har møtt stående ovasjoner fra et samlet kritikerkorps, og det er intet som tyder på hastverksarbeid i «En sjøens helt. 
Krigerens hjemkomst». 

Snarere er dette en av de beste bøkene i serien. 
Med sikker hånd trekker Michelet i ulike tråder som vever hendelser og mennesker fra de tidligere bindene inn i den siste fortellingen om Skramstad. 

Dialogene er skarpe, med mye sjømannshumor av det folkelige slaget. 
Michelet har også et godt grep om presentasjonen av faktastoff i dette siste bindet, der førstedelen av handlingen utspiller seg i Stillehavet. 
Vi er på slutten av 1944, og japanerne og amerikanerne er fremdeles i krig. 

Tidligere kunne generell kunnskap bli noe hastig lagt i munnen på kapteiner, sjømenn og andre som tilfeldigvis var i nærheten. 

I dette bindet har Michelet brukt sitt talent som forfatter til å skape realistiske situasjoner hvor informasjon og fakta inngår som naturlige ingredienser i fortellingen. 

Gjennom alle bindene bestreber Michelet seg på å ligge så tett på faktiske hendelser som mulig, og en enorm mengde kildemateriale ligger til grunn for denne romanserien. 

Det som kanskje burde vært løftet mer frem i lyset og hadde fortjent enda mer ros, er den kreative og fantasirike måten Jon Michelet har bearbeidet tung og faktaorientert krigshistorie. 

I romanene veksler Michelet mellom en rekke litterære sjangre som skaper liv og troverdighet. 

Det kommer brev og telegrammer med ny informasjon. 
Halvor fører dagbøker som gir fortellingen personlig karakter. 
For hvert av bindene skifter Halvor skip og nytt mannskap blir del av nye fortellinger. 

Siden rammen er andre verdenskrig er spenningen til å ta og føle på, noe Michelet utnytter til fulle med diverse frampek og ytre dramatikk. 

Jon Michelet hadde en helt spesiell forståelse for hvor plastisk romanformen kan være, og et egenartet talent for å utnytte denne plastisiteten til å skape god litteratur. 

Han kunne kunsten å skrive realistiske spenningsromaner, der leseren samtidig lærer om historiske hendelser. 

I kjølvannet av all realismen får man nå og da følelsen av det ligger en lengsel mot det frie og franke sjømannslivet, og tilværelsen som vagabond. 
