Den aldrende Casanova
Donald Fagen brukte 24 år på sine tre første soloalbum, gjerne omtalt som "Nightfly"-trilogien. 
Siste kapittel var en forholdsvis dyster og innadvendt affære. 
Kanskje like greit ikke å slutte der? 

I utgangspunket virker heller ikke fjerdealbumet "Sunken condos" som noen lystig affære, med coverbilde av en boligblokk på havets bunn. 
Havet gir, og havet tar alt tilbake? 

Kanskje det, men Fagen bruker klimaendringene som en metafor for egne følelser. 
På platens beste kutt "Weather in my head" er dette tydelig: 

They may fix 

the weather in the world 

just like Mr. Gore said 

But tell me what's to be done 

'bout the weather in my head 

Låten er en gitardrevet og blåserforsterket blues av den typen Eric Clapton burde lagd noen flere av. 
Her utfordres Fagens polerte lydbilde av noen skarpere kanter. 
Han er en mester når det kommer til godlyd, men det kan bli for mye av en god ting også. 

Heldigvis vet han ett og annet om nødvendige avbrudd, som på åpningskuttet "Slinky thing". 
Akkurat idet den fønky, småjazzy låten begynner å gå på tomgang etter fire minutter, legger Fagen inn et sisteminutt med koring som gjør sangen minneverdig. 
Den gamle mesteren husker fortsatt triksene. 

"I'm not the same without you" handler om oppbrudd: 
Å ikke være den samme lenger, etter å ha blitt alene. 
Det er spor av både Paul Simon og Stevie Wonder her, og munnspillet og koringen skaper den nødvendige varmen. 

"Memorabilia" sitter også bra, ikke minst takket være Fagens vokal. 
Det har ikke gjort stemmebåndene noe å bli 64 år; faktisk skaper den lille slitasjen mer av kontrastene som gjør ham godt. 

Så følger nevnte "Weather in my head", før "The new breed" tusler av gårde som en gammel mann. 
Den aldrende Fagen skygger banen til fordel for en yngre elsker: 

I guess you look at me and think 

He's ready for Jurassic park 

He's sweet, but it's time to find a keener spark 

Så langt på albumet er alt vel, og vi tilgir bomskuddet med å prøve seg på Isaac Hayes' gamle "Out of the ghetto". 
Hayes gjorde den mye bedre selv. 

"Miss Marlene" er et anonymt kutt og klarer ikke å få skuta helt på kjøl igjen. 
"Good stuff" er bedre, ikke minst takket være koringen og Fagens eget tangentspill – eller det Michael Leonhart? 
De to har også produsert albumet sammen. 

Jon Herington er en distinkt gitarist og en gammel følgesvenn, og i det store og hele er lydbildet lite endret siden 70-tallet. 
Donald Fagan er konge i sin egen nisje. 
Liker du ham fra før, vil albumet neppe skuffe. 
Derimot er det ikke sikkert at han får så mange nye fans. 

Noe av det mest underholdende denne gang, er kampen om de unge jentene som den gamle gubben taper i sang etter sang. 
I åpningskuttet "Slinky thing" handler det om å holde på jenta: 

Went to a party 

everybody stood around 

thinking hey, what she doing 

with that burned-out hippie clown 

young dudes were grinning 

I can't say it didn't sting 

Temaet gjentas i sistekuttet "Planet D'Rhonda", der drømmen er en jente i alderen mellom 19 og 38. 
Hun kan holde det gående hele døgnet, han trenger gjenoppliving. 

Beste spor: 
"I'm not the same without you", "Weather in my head". 
