Med Hope og hjerte
Christine Hope er både uforutsigbar og smart i sin nye forestilling. 

Etter tre år er komiker Christine Hope tilbake på Ole Bull Scene med den nye en-kvinne forestillingen «Hope, skulder, kne og tå». 
I omtrent 75 minutter kombinerer hun monologer, dans og fysiske krumspring med stor letthet. 
Hun har med seg veldig mange ulike tekstforfattere som springer fra blant andre Agnes Ravatn, Pernille Sørensen til Eduardo Doddo Andersen, og resultatet blir derfor en mangfoldig og variert liten forestilling. 
Det er ikke en helhetlig fortelling med en klar rød tråd, men mer eller mindre løst sammensatte sketsjer der Hope viser ha hun er god for. 

Scenografien er forseggjort, effektiv og stilig. 
Fire store lysende bokstaver, HOPE, flyttes rundt og brukes praktisk. 

Det hele åpnes med fyrrig gitarspill av Thomas Valeur. 
Hans små gitarsnutter binder forestillingen sammen der Hope selv ikke kan være på scenen og må gjøre nødvendige kostymeskift. 
Noe hun for øvrig gjør voldsomt raskt. 
Den musikalske broen mellom de ulike scenenumrene fungerer greit, ikke alltid like integrert og naturlig del av forestillingen, men praktisk nok. 

Hope er en komiker med mange talenter, hun er svært fysisk, hun behersker mange dialekter og hun har et stort spekter av karakterer hun kan gå inn og ut av raskt. 

Det er befriende å se en komiker som stort sett unngår de typiske og lettvinte parodiene og heller strekker seg litt lengre og kanskje gjør det litt vanskeligere for seg selv. 
Det er ikke opplagt at et nummer som «Moren til Karoline Krüger» som snakker (rapper) om sitt rappende barnebarn Sophie skal fungere, men det gjør det her. 
Et annet høydepunkt er «Foreldremøte i 9c» som handler om hvordan man fysisk kan slippe unna det å bli valgt inn i FAU, på Rowan Atkinson-vis. 
En ofte umulig oppgave. 
Noen nummer er tatt fra en virkelighet så nitrist at de nesten blir mer såre og ettertenksomme enn direkte morsomme, for selv med overdrivelser på scenen så overgår de ikke den drøye virkeligheten. 
Det gjelder et nummer når Hope glir inn i rollen som en jente som drømmer om skoleballet og alt presset det fører med seg og også når Hope og gitaristen tolker samtidens russelåter musikalsk i dansebandsjangeren. 

Når det er sagt finnes det også noen mer middelmådige numre i forestillingen. 
Etterligningen av Aurora, skrevet av Jon Niklas Rønning og Trond Hanssen, er grei nok, men mangler de språklige detaljene og snerten for å virkelig løfte den og når Hope plutselig er i rollen som sau på scenen matcher ikke teksten det absurde kostymet og potensialet i den merkelige karakteren som dukker opp. 

Christine Hope er en åpenbart sjarmerende scenepersonlighet og som har et stort spekter, timing og utstråling. 
Hun kan både være veldig rar og folkelig samtidig, og løse en idé scenisk på en overraskende måte. 
