Anmeldelse:«Lovene» er Øyvind Rimbereids foreløpige mesterverk 

Står i spissen for et uvanlig sterkt år for norsk poesi. 

Vis meg den europeiske poeten som skriver bedre Øyvind Rimbereid akkurat nå, og jeg lover å gå Europa på langs til fots. 

Siden poesidebuten «Seine topografiar» har Øyvind Rimbereids signaturgrep vært et mesterlig langdikt - fra debutbokas «Orkanen i Danmark 3. - 4. 
Desember 1999», til årets 64 sider lange dikt «Hva veier en urett? 
Lex Humana». 

Sistnevnte er en essaylyrisk beretning fra de første oppdagede lovtavlene og fram til idag. 

Årets samling, «Lovene», innledes med en prolog bestående av et knippe kortere dikt. 
Prologen er formet som en slags miniatyrutgave av diktverket «Spoon River Anthology» av Edgar Lee Masters. 
Her kommer forskjellige stemmer i befatning med loven til orde. 

Mektige referanser 

Mektige referanser 

«...alt havet som e øve; / bare et svakt, dirrandes røntgenskjelett / tebage; og så, forsvunne heilt; / mørkt i kahytten nå; tsjii tsjii; / eg har lagt hendene / som ei puda / onnå håvet..» 

Bildet av havet som et dirrende røntgenskjelett er et nokså perfekt oppspill til bokas langdikt. 
I «Hva veier en urett? 
Lex Humana» danner forfatteren et gjennomskinnelig skjelett ut av et historisk verdenshav; lovenes historie, et osean som flyter over av mektige referanser og fortellinger. 

Elegant letthet 

«det fine med poesien er at du kan forflytte deg veldig raskt og effektivt. 
(...) diktet gir rom for sammenstillinger sakprosaen ikke har» 

Elegant letthet 

Fra 3700 år tilbake i tid bølger diktet fra Hammurabis lovtavle, gjennom Mosebøkene, den greske antikken, Dantes helvetessirkler og fram til vår egen samtid: 
22. juli-terroren, båtflyktning-katastrofen i Middelhavet og kringkastede henrettelser utført av IS. 
Måten diktet bringer alt dette sammen på er enestående gjort. 

Sterkt poesiår 

De skyhøye forventningene til Rimbereids forfatterskap vokser for hver bok, men «Lovene» skuffer på ingen måte. 

Sterkt poesiår 

Sammen med Inger Elisabeth Hansens siste bok står Øyvind Rimbereids «Lovene» i spissen for et poesiår med en rekke glimrende utgivelser, etter min mening det sterkeste året for sjangeren i norsk litteratur på lang, lang tid. 
