Sier det få våger å si om jødenes misbruk av offerrollen
Underholdende, elegant og ambisiøs på lett overflatisk amerikansk vis. 

Hva om du som barn fikk vite den nøyaktige dagen du skulle dø? 
Ville du levd annerledes, forsøkt å forandre skjebnen? 

Dette er tanken den amerikanske forfatteren Chloe Benjamin har lekt med i boka «De udødelige». 
Den starter i New York i 1969. 
Der møter vi de fire søsknene Varya på tretten, Daniel på elleve, Klara på ni og Simon på sju. 
En stekende het sommerdag oppsøker de en spåkone i en dyster leilighet i Hester Street. 
Det er Daniels idé. 
Han har hørt rykter om at hun kan forutsi menneskers dødsdag. 
En og en av søsknene går inn til den skumle kona. 
Klara kommer gråtende ut. 
Hun vil bli trettien. 
Daniel vil leve til han er førtiåtte. 
Varya får beskjed om at hun «masser av tid», og vil leve til 21. januar 2044. 
Lille Simon får den verste beskjeden. 
Han vil dø ung. 

Lærkledde homofile 

Boka følger hver av de fire gjennom livet, der alle forgjeves forsøker å glemme spådommen. 
Det blir i stor grad også fortellingen om USA fra sekstitallet og framover. 
Mest inntrykk gjør Simons fortelling. 
Han vokser opp til å bli en vakker ung mann, med mange beundrerinner. 
Men, som det heter med det elegante billedspråket som er symptomatisk for boka; «skjeder har aldri appellert til ham: de kålaktige foldene, den lange, skjulte korridoren. 
Han lengter etter det lange støtet av pikken, dens heftige insistering, og utfordringen i en kropp som hans egen». 
Sammen med Klara, som vil bli tryllekunstner, rømmer han til San Francisco. 
Da er vi kommet til 1978. 
Byen syder av lærkledde homofile menn, cruisere og narkolangere. 
Simon på seksten år blir (altfor) raskt kvitt sin uskyld. 
Han får jobb som danser på en nattklubb for homser, starter ballettrening og møter etter hvert sin store kjærlighet. 
Så kommer ryktene om en fryktelig sykdom som rammer de homofile. 
Vi har for lengst forstått hvor det bærer. 

Som mange såkalt store New York-romaner, er handlingen sentrert rundt jødedommen. 
Denne kretsingen rundt tro og tradisjon som jødiske forfattere ynder å harselere over, men samtidig er helt fanget av. 
Barnas far Saul er nærmest en karikatur på en hardt arbeidende og dypt troende jøde. 
Han har bygget opp Golds herre- og dameskredderi, og sitter ellers fordypet i Toraen. 
Og nettopp tro er et sentralt tema her. 
Eller overtro. 
Klara er irrasjonell over i det mentalt ustabile. 
Hun vil bli tryllekunstner og utfører trylletriks hun selv ikke kan forklare. 
Hun hører dunkelyder fra sin avdøde far og lillebror, og er overbevist om at overgangen fra liv til død bare er glidende. 
Det skal bli skjebnesvangert. 

Benjamin har selv sagt at hun gjennom boka vil utforske ulike måter å håndtere livet på, usikkerheten vi mennesker lever med, dette å ikke vite hva morgendagen bringer. 
Her har hun gått nærmest skjematisk fram. 
Simon lever kort og heftig. 
Han er handlingsmenneske. 
Klara er magiker, gjennom henne oppheves skillet mellom de døde og de levende. 
David er pliktmenneske. 
Han blir lege, og tynges av ansvaret for å ha tatt søsknene med til spåkona. 
Han prøver på fatalt vis å trosse skjebnen. 
Mens Varya er rasjonalist og tvangsnevrotisk inntil det sykelige. 
Til tross for at hun er spådd et langt liv, er hun besatt av tanken på udødelighet. 
Hun blir forsker, og gjennom eksperimentering på aper prøver hun å finne en slags diett som forlenger livet. 
Akkurat dette blir noe konstruert, og fortellingen om henne er den litterært svakeste av de fire. 

Den jødiske offerrollen 

Benjamin, som selv er jøde, kommer også inn på ømtålige politiske temaer. 
Dette blir mest uuttalt da Klara møter sin store kjærlighet, indiske Raj. 
Han har vokst opp i den indiske storbyslummen, med en far som var fillepeller og tilbrakte sitt korte liv i et berg av søppel. 
Men Klara er så oppslukt av sin egen skjebne, at hun er ute av stand til å ta inn over seg Rajs vanskelige barndom. 
Dette mener Raj preger alle søsknene, og hele jødedommen. 
«Dere har altså vært gjennom en tragedie. 
Ingen benekter det. 
Men det er ikke det livet dere lever nå. 
Auraen er gammel. 
Historien er gammel. 
Du kan ikke gi slipp på den, for hvis du gjorde det, ville du ikke være et offer lenger», sier han til Daniel. 

I et middagsselskap med Gold-familien blir det pinlig taust når han slår fast det mange tenker, men få våger å uttale: 
«Jødene oppfører seg som om de fortsatt er offer for en forferdelig undertrykkelse. 
Det er en innstilling som passer bra når de skal undertrykke andre.» 
Tunge og store temaer, med andre ord. 
I en ambisiøs roman, som er skrevet med en elegant letthet og skakk humor. 
For ambisiøs visse steder, der den sveiper over store temaer som blir mer underholdende enn tankevekkende. 

Men boka, som er hennes Benjamins andre roman, har blitt en snakkis i USA. 
Den er oversatt til en rekke språk og er i ferd med på bli tv-serie. 
Der vil den egne seg godt, billedsterk som den er. 
