Vegar Hoel imponerer dypt nede i kjelleren
TEATER: 
Hvis noen skulle tro at Vegar Hoel bare er komiker, bør de se «Kjellermennesket». 

Kjellerteatret, Rogaland teater: 
Kjellermennesket. 
Av Fjodor Dostojevskij. 
Bearbeidet av Vegar Hoel og Kjøstel Spigseth. 
Med Vegar Hoel. 
Regi: 
Kjøstel Spigseth. 
Videodesign: 
Jon Garcia de Presno. 
Musikk: 
Pål Asle Pettersen. 
Produksjon: Linn H. Jansen. 
1 time. 
Spilles til 26. april. 

Kan jeg være litt personlig? 

Jeg var skeptisk til denne forestillingen. 
Dostojevskij har alltid vært blant mine favorittforfattere, og Vegar Hoel har jeg ledd godt og hjertelig av. 
Men kombinasjonen? 
Klarer en tøff-i-tryne-fyr som elsker absurd komikk å levere en beretning om et menneske som både konkret og i overført betydning lever i kjelleren? 
En mann som feirer sin egen forakt ved å fjerne all verdi fra alle mennesker, ved å finne falskhet i alle sannheter, ved å heve seg over alle selv når han bader i gjørma? 

Dere skal ikke vente på svaret, for Vegar Hoel og hans medhjelpere lykkes. 
De klarer å skape moderne teater av en 150 år gammel tekst, de viser at spørsmålene en deprimert og resignert Dostojevskij balet med har tidløs relevans. 

Tett på romanen 

«Jeg er et sykt menneske... 
Jeg er et ondt menneske». 

Det er de første ordene i romanen «Kjellermennesket». 
Og det er de siste ordene Vegar Hoel sier før han forlater sitt publikum etter sin timelange monolog i selskap med seg selv, sin skygge, sitt bilde. 
Slik holder Hoel og regissør Kjøstel Spigseth seg tett på teksten, selv om de naturlig nok må forkorte og bygge om. 
Men kjernen er der, og den er fornyet på fornuftig vis. 

Kjellerteatret er møblert med fem stolrader foran en scene som består av noen lettvegger som dels er klesskap, dels lerret. 
Ellers ser vi bare en stol, et bord, et vaskevannsfat, et stativ med videokamera og Vegar Hoel i svart t-skjorte. 

Selvpisking 

Så begynner selvpiskingen, en nådeløs selvransaking av et forvirret og sprenglærd menneske som slites mellom kontrastene - elske eller hate, beundre eller forakte. 
Han er i dialog med publikum, han forteller om store drømmer og enda større nederlag, han viser oss at han lever i en fantasiverden der kynismen er den eneste beskyttelsen han har. 

Han viser oss sin selvmedlidenhet som bare fjerner ham ennå mer fra det som måtte finnes av mulige vennskap - og han framstiller det som om hans ensomhet, hans håpløshet, er et valg, en seier, et tegn på overlegenhet. 

Fordi han våger der andre feiger ut, fordi han er sannferdig der andre lever på løgner, fordi han er ærlig med seg selv og verden der andre «bærer kvister til sivilisasjonens maurtue». 

Sårbarhet 

Men også av lengsel. 
For kjellermennesket, slik Vegar Hoel framstiller ham, ønsker desperat å bli sett. 
Han er full av savn og sårbarhet. 
Med beskjeden mimikk, små stemmevariasjoner, noen steg hit og dit på scenen skaper han en patetisk skikkelse som er så selvopptatt at publikum reagerer på den totale, absolutte tragedien av et liv med rå latter - som hans venner gjør når han forsøker å nærme seg dem. 
Det er sterkt, og det er ubehagelig. 

To ting til: 
Musikken, som bare ligger der og durer i bakgrunnen, er elegant og stemningsskapende uten å ta for mye oppmerksomhet. 

Og videoprojiseringen, som synes å ha blitt et must på Rogaland Teater, fungerer bedre enn noen gang. 
Dels fordi det bidrar til en dempet modernisering - i Dostojevskijs bok skriver kjellermennesket sine tanker, her videoblogger han. 
I tillegg gir det en ekstra dimensjon til hans virkelighet; vi ser så tydelig at han slåss med sin egen skygge, sitt eget selvbilde, sin egen vrangside. 

Dette er meget godt tenkt. 

Det er enda bedre utført. 
