Gnager på sjelen
«The Beaver» er en vakker vennskapserklæring og en dårlig film. 

FILM: 
Det underlige ved «The Beaver» - unnskyld, noe av det underlige ved «The Beaver» - er at den til en viss grad fungerer som en kjærlighetserklæring til Mel Gibson. 
Det er den første hovedrollen den skandaliserte skuespilleren har gjort siden de lekkede telefonsamtalene der Gibson skjeller ut og truer ekskjæresten gjorde ham til persona non grata i Hollywood. 

Det er Gibsons gamle venn og kollega Jodie Foster som har gitt ham rollen som Walter Black, i en film om selvforakt som kan overvinnes og kriser som har en ende. 
Foster har i intervjuer holdt fast ved at Gibson er en mann som «forstår hva det er å streve på en svært personlig måte». 

Ut av avmakten 

Det er nær umulig å se «The Beaver» uten å tenke over eventuelle paralleller til Gibsons eget personlige mørke. 
Her spiller han den deprimerte direktøren Walter Black, som finner en vei ut av avmakten når han snubler over en hånddukke formet som en bever. 
Han begynner å snakke med verden gjennom dukken, i en pussig cockney-aksent, til familiens fortvilelse og forlegenhet og etter hvert aksept. 
Men dukken skal vise seg å være vanskelig å slippe. 

Lite troverdig 

Det er tre hovedinnvendinger som spenner ben på «The Beaver». 
For det første: 
Forutsetningen for filmen fungerer ikke. 
Beverdukkepremisset er I seg selv absurd, det står ikke på egenhånd og det gjøres fint lite for å gi historien den nødvendige troverdighet. 
Verken utgangspunktet eller vendingene filmen deretter tar, som blant annet innebærer en brå og uventet profesjonell suksess for Walter, lar seg kjøpe uten videre. 
Jeg tror ikke på Walter og jeg tror ikke på historien hans. 

For det andre: 
Mel Gibson er ingen spesielt god skuespiller. 
Han har noe hardt og vilt ved seg som flere ganger har gjort ham til en overbevisende hevner, men rekkevidden hans er begrenset og rollene ofte snevre. 
Han går gjennom «The Beaver» med hundeblikk, usmilende munn og sammensunkede skuldre. 
Han er som en typete tegneserieversjon av en deprimert mann. 
Det kan hende Foster, som også forsøker seg på litt halvveis vellykket sort humor, intenderte dette lette karikaturpreget, men det gjør rollen enstonig. 

Kjedelig regi 

For det tredje: 
Fosters regi er nærmest oppsiktsvekkende intetsigende og flat. 
Sentrale møter og store klimaks skildres på så konvensjonelt vis som overhodet mulig. 
Fargene er utvaskede. 
Det er som om Walters tungsinn har smittet over på den i utgangspunktet optimistiske filmen han spiller i. 
Det burde nok vært motsatt. 
