Selvfølgeligheter for støringer
En støring er en sånn fyr som syns det er godt sagt når Jonas Gahr Støre sier at partene må komme hverandre i møte hvis det skal bli fred og fordragelighet. 
"Wall Street" er en finansfilm for støringer. 

Den delen av den utopiske romantikken som kalles finansverdenen hadde fortjent en skikkelig, rå humorfilm. 
«Wall Street 2» er pludrete som en søndags-kommentar, og når den nylig utslupne økokriminelle Gekko spår voldsom bankkrise, så betyr det egentlig at han står sist i køen. 
Ml-erne spådde den på syttitallet. 
Skolebarn vet at pengemakt fører til fortapelse. 
Det finnes kanskje noen gråhåra Unge Høyre-folk som går og venter på at Mammon skal velsigne dem, men alle andre har alltid visst at et system som baserer seg på ukontrollert grådighet bare fører til forfall. 
Filmen bruker dynamitt på allerede åpne dører. 

Den nye Wall Street-filmen består av tre søte marsipangriser og ei halv kråke. 
Den største grisen er Michael Douglas, som spiller æreløs investor med en ufordragelig, orakelsk pave-flotthet mens han lufter sin grå eventyrermanke og mosjonerer enkle nettdebatt-paradokser. 
Den andre er Shia LaBeouf, som stadig vekk ser ut som om han nettopp bytta kropp med far sin og forsøker å snakke med mørk stemme. 
Han jobber også i Wall Street og er med andre ord et kynisk mekler-svin. 
Men for at vi skal like ham for det, er han ildfullt opptatt av forskning i resirkulerbar bio-energi. 
Hjelper ikke. 
Han er en guttunge med motorsykkel og måpe-fjes, og det umulig å like noe han gjør. 
Den tredje er Gekkos Tammy-sarte datter som driver idealistisk nettsted og må ta luktesalt hvis hun ser en dollar. 
Hun spilles av den britiske Austen-skuespilleren Carey Mulligan med en hyklersk snillhet som svir mer i magesekken enn omgangssjuke. 

For at det skal være med skikkelig predator, har de funnet fram gorillaen Josh Brolin fra junglotopen for at han skal være plakat-kapitalist. 
Han og de andre alfa-mannene røyker sigar innendørs. 
De er godt varsla sosiopater. 

Den halve grisen er imidlertid Susan Sarandon, som vaser rundt i terrenget som glømt flaskepant og burde funnet seg sin egen film. 

Det verste er at filmer om finans er uhelbredelig kjedelige. 
Ingen skjønner hva de egentlig snakker om, de oppfører seg som cowboyer samtidig som de er så tørre at du tror de sugde sand fra mammons pupper. 
Når bøffen til slutt ramser noen mekaniske utfall mot finansverdenen, er det omtrent like kontroversielt som RLE-undervisningen i annen klasse eller bloggen til arbeidsledig frisør. 
Har humoren dødd? 
Er det ingen som ler lenger når de ser noe virkelig latterlig? 
