Plateanmeldelse:Pet Shop Boys - «Electric» 

Pet Shop Boys er popsnekkere først, danseløver dernest. 
Men aldri har de insistert så hardt på dans som nå. 

En av fjorårets mest underholdende kommentarartikler var forfattet av kulturredaktøren i tromsøavisen Nordlys. 

Et harmdirrende stykke tekst rettet mot Pet Shop Boys, som besøkte byen uten å begunstige Nordlys med et intervju - mens lokalavisen i Stavanger, hvor duoen også spilte, fikk snakke med dem. 

Pet Shop Boys manglet «respekt for mennesker», mente redaktøren, og viste til at de to kunne lære ett og annet - blant annet kunstnerisk kvalitet - av Bruce Springsteen. 

Kommentaren er fortsatt festlig lesning, ikke minst sett i lys av at «respekt for mennesker» har gått som en rød tråd gjennom Neil Tennants tekster i snart 30 år nå. 

I beste knusktørt humoristiske Pet Shop-stil virker det likevel som om duoen noterte seg kritikken. 

De har i alle fall gjort en coverversjon av Springsteens «The Last To Die» på sin nye plate. 

Og som alltid når de gjør coverversjoner - om det så er av Elvis, U2 eller Village People - blir resultatet nydelig, like respektfullt overfor originalen som tro mot det erketypiske Pet Shop-soundet. 

«Electric» for øvrig er lyden av legender med noe å bevise. 
Deres første utgivelse på eget selskap, og en oppfølger til fjorårets bitre og livløse «Elysium». 

At de byr på en ny langspiller kun ti måneder senere er en sjelden manøver for så store og etablerte artister; de har åpenbart et behov for å kommunisere at de ennå har noe å fare med. 

Beskjeden er mottatt, for «Electric» er deres hardest pumpende studioplate til nå. 
Den har sine godhjertede, fanfarisk lydende øyeblikk (særlig hjertesmelteren «Love Is A Bourgeois Construct» og ovennevnte cover), men er mest av alt et dypdykk i house med italienske røtter og New York-følelse. 

Det er ingen tilløp til gammelmannsforsøk på å låte kontemporært, ingen dubstep her, men helt siden debutsingelen har Pet Shop Boys pendlet elegant mellom homsete dansegulv og publikumsvennlig radio, en balansegang de nå behersker bedre enn på lenge. 

«Electric» er dessuten et eksempel på at Pet Shop Boys ofte når kreativ toppform med en profilert produsent i ryggen, som Stephen Hague på førstealbumet «Please» (1986) og Harold Faltermeyer på skjønne, triste «Behaviour» (1990). 

Denne gang er det Stuart Price, som blant annet gjorde små mirakler på Madonnas «Confessions On A Dance Floor» (2005). 
Han vet hva Moroder-puls og glinsende overflate kan gjøre med en lytter. 

Og dette er det beste Pet Shop-albumet siden det Trevor Horn-produserte «Fundamental» (2006). 

BESTE LÅT: 
«Shouting In The Evening» 
