Paranoia med humoristisk vri
Ikke så muntert som før, men like bra. 

I serien av ti forestillinger med omskrivning av norsk historie fra 1066 til 2066, er gjengen fra Statsteatret med sitt skjeve blikk og sans for det humoristiske nå kommet til episode 7. 

Den tar for seg kald krig, overvåking, forsøk på manipulasjon av menneskesinnet, spionasje og kommunistjakt. 
Men også noen av de hverdagslige detaljene på hjemmefronten. 
Her går NATO og Coca Cola-reklame tidvis hånd i hånd. 
Femtiårene var også preget av en gryende fremtidsoptimisme, og den får i noen grad sette farge på oppsetningen gjennom tidsriktige reklameinnslag. 

Forestillingen har fire medvirkende, pianolærerinne Astrid Høyer (Karoline Krüger), som også besørger musikkinnslagene – i spennet mellom Bach og evergreens, den sjarmerende støvsugerselgeren Frank Øye (Per Kjerstad), lege og lobotomielsker Carl Jakobsen (Kim Sørensen) og overvåker/spion Ronald Olsen (Gard B. Eidsvoll), som driver avlytting fra en bunker under Ruseløkka skole. 

Men kanskje er ikke Olsen den eneste spionen av disse. 
Kan en eller flere – eller alle de andre – være spioner? 
Hvem spionerer de i tilfelle for? 
Og på? 
Og hvorfor? 
1950-tallets fryktstemning med tilhørende paranoia er satt. 
Dette var jo den tiden da det ikke var så lett å se forskjell på Arbeiderpartiet og overvåkingspolitiet. 

Gradvis skrur den episodiske handlingen seg til. 
Bruken av medisiner som kan endre personligheten gjør at Astrid Høyer etter hvert knapt aner hvem hun er, eller hvem de rundt henne er. 

Det blir et slags høk over høk-spill, der hallusinasjoner og «virkelighet» overgår og kanskje går over i hverandre. 
Og ingen kan være sikker på noe idet spillet tar slutt. 
Slik blir dette også en historie om identitet. 

Musikken og sangene – alle fremført av pianolærerinne Høyer – kommer så tett at forestillingen stundom nesten får karakter av kabaret. 
Og Karoline Krüger gjør det meste ut av det materialet hun har fått. 
Hun kan jo både synge og spille – piano og teater, og blir den dominerende skikkelsen i forestillingen. 
Helt suverent, og makeløst, er hva hun gjør ut av en helt spesiell Kalinka-versjon. 

Det er noe film noir-aktig over forestillingen: menn i dress med vest, hatt og frakk, med bukseseler og briller, beveger seg rundt i dårlig belyste omgivelser. 
Av og til fornemmer jeg ekko av Radioteatrets klassiske «Dickie Dick Dickens» og mer eller mindre vellykkede gangster- og agentfilmer. 

«1950 – spionen» er blitt en velspilt og tidvis morsom dramakomedie, som tar mye ved tiden på kornet og gjennom komiske situasjoner, god utnyttelse av bagateller og et drøss av populærkulturelle referanser, musikalske og andre, gjenskaper en periode mange ser tilbake på med atskillig ambivalens. 
For så underlig som forestillingen på mange måter er, klarer den likevel å gjenskape noe av tidsånden fra 1950-tallet. 

Kvartetten på scenen er samspilt, vi merker at disse ablegøyene har pågått en stund. 
Forestillingen virker upretensiøs og uhøytidelig, men det betyr ikke at ikke skuespillerne yter maks, for det gjør de. 
Og det er folk som kan sitt fag. 

Ved siden av Karoline Krügers bærende innsats, gjør særlig Gard B. Eidsvoll mye ut av rollen som overvåkeren som må høre på langt mer enn ørene hans er skapt for. 
Et stort øyeblikk er scenen der han skjuler seg i garderoben som dress hengende på en kleshenger. 
Men også Per Kjerstad og Kim Sørensen skaper velfungerende skikkelser i det kaoset som forestillingen legger opp til. 
