Han som ga opp å elske Afrika
SAKPROSA: 
En av Norges fremste Afrika-reportere har mistet både troen, håpet og kjærligheten. 

Gunnar Kopperud: 
Vi som elsket Afrika. 
204 sider. 
Gyldendal. 

Få nordmenn har sett mer afrikansk lidelse enn Gunnar Kopperud. 
Han har rapportert fra skyttergraver og massegraver. 
Reportasjene hans har trukket nøden så nær at vi ikke kunne unngå å kjenne pusten av død. 
Det er forståelig at han er blitt dystopisk. 

«Vi som elsket Afrika» har han kalt boken. 
Fortid. 
Kjærligheten har kjølnet fordi han til slutt innså at han ikke har forstått kontinentet han var så grepet av. 
Boken slutter med en erkjennelse av at det var en stor feil å tro at afrikanerne var som han, og han som dem. 
I virkeligheten har han lyttet til en stemme som snakket et språk han ikke forsto. 
Boken er en omvendt dannelsesreise, han ender opp med ikke å vite. 

Gunnar Kopperud har i over 20 år kombinert lærerjobb med hyppige reportasjeturer til Afrikas mange konflikter. 
Han skriver om folkemordet i Rwanda at det ikke er nok å forklare hvorfor det ikke er lys, «her er det nødvendig å utforske også mørket». 

Det er det han gjør i denne boken. 
Han ser på sine gamle reportasjer og forsøker å forstå hvorfor det er så mørkt. 

Det er en desillusjonert reporter som ser seg tilbake. 
Han påstår at han ville visst at han løy hvis han unnlot å skrive om livet, og utelukkende skrev om døden. 
Likevel er det nettopp det han gjør, det er langt mellom livstegn i dette essayet om Afrikas voldsomme sider. 
Boken er langt på vei en reiseskildring fra helvete, hvor fotografer går omkring med små barnelik på leting etter en passende bakgrunn for å ta bilde av dem, hvor barn dør i armene hans etter å ha gått på miner, hvor flyktningene han skriver om, er skyldige i folkemord. 
Han siterer ikke Leonard Cohen, men kunne gjerne gjort det: 
I en massakre finnes det ikke noe anstendig ståsted. 

Boken åpner med en erkjennelse av at han ikke lenger holder med noen og ikke lenger håper på noe for Afrika. 
Han kaller det vemod, men det er noe langt tyngre. 
Kopperud er redd for tallene som viser at kontinentets befolkning vil øke fra 1,2 milliarder til 4,4 milliarder i løpet av dette århundret. 
Han vil ikke at de skal komme til Europa, de bør holde seg der de er og beskikke sitt hus. 

Fordi Gunnar Kopperud som sedvanlig skriver forførende godt, er det vanskelig å stå imot sorgen som tyter ut av hver side. 
Bare de som kjenner også et annet Afrika vil ha tilstrekkelig motstandskraft mot denne lidelseskatalogen. 

I likhet med mange andre plasserer han skylden for de mange krigene og den ubegripelige volden i de overordnete strukturene, i politikken som førte til at Afrika ble etablert som et kontinent av ofre. 
Han skriver at han i flere år hadde en følelse av å «følge blodsporene etter Verdensbanken og IMF». 
Han antyder også at det er et urovekkende sammentreff mellom alarmene om sult i Afrika og USAs behov for å tømme overskuddslagrene av mais. 
Men han skriver i tillegg om «den motbydelige, hensynsløse» afrikanske overklassen, om de afrikanske lederne som setter nøden på utstilling for å trekke til seg hjelpeorganisasjonene, og om en slags somalisk konspirasjon for å kunne leve på verdenssamfunnets regning. 
«Det tok meg tid å innrømme at afrikanere selv må ta sin del av ansvaret». 

Boken ender med at reporteren som har brukt store deler av sitt liv på å forsøke å få nordmenn til å forstå Afrika, advarer mot å la flere afrikanere komme hit. 
Sterkt desillusjonert tror han en slik asylinnvandring vil svekke solidariteten som gjør vårt eget samfunn sterkt. 

Gunnar Kopperud bringer en mørk og dyster stemme inn i innvandringsdebatten. 
Det er ubehagelig, men helt nødvendig å lytte til ham, han snakker av lang og trist erfaring. 
Så lenge vi også lytter til de som ikke bare har dratt til Afrika for å beskrive døden. 
