Drømmen om Arkadia
UTSTILLING: 
Ilija Wyller gir oss gløtt av en skjønnhet som ikke kan vare evig, skriver Trond Borgen om hennes nye utstilling. 

Galleri Opdahl: 
Ilija Wyller, maleri, skulptur. 
T.o.m. 27. mai 

Her er en representant for den unge kunsten som ikke er redd for å se seg tilbake, mot kunsten slik den var før. 
Ilija Wyller fyller Galleri Opdahl med maleri og skulptur som skaper en umiddelbart frisk, men samtidig også en smule nostalgisk atmosfære; her ligger bl.a. et tilbakeblikk mot en utopisk renhet, som om hun er på sporet av den tapte tid. 

Wyller snur seg mot kroppslige maleriske gester slik de ble uttrykt i den klassiske modernismen, og hun ser seg også lenger tilbake, til visse former for romantisk maleri, og videre bl.a. til fransk 1600-tallsmaleri. 
Slik får utstillingen et utopisk innhold, i vår tid kun mulig gjennom sitater, allusjoner og andre former for referanser til kunst som allerede finnes i verden. 
Ikke lenge utopi som ideell mulighet, men som et kunsthistorisk rom man kan gå inn i og ut av som det måtte passe. 

Balanse 

Wyllers utstilling balanserer vakkert mellom geometrien på veggene og de uregelmessige formene på gulvet: de tilnærmet kvadratiske maleriene avgrenser og ordner kunsten mens de frittstående skulpturene er irregulært formede marmorarbeider, på lave vokssokler. 
Slektskapet mellom disse gulvobjektene og maleriene finnes bl.a. i forholdet mellom marmorens polerte glans, voksens mykhet og mykheten i de vannbaserte oljefargene som er påført bomullslerretene. 
Dette skaper en enkel sensualitet som ligger i stofflighetens umiddelbare virkning på betrakteren. 

Maleriene domineres av blått og svart, med blussende innslag av rødt og grønt; dette er nonfigurative fargeorgier som får meg til å tenke på visse former for abstrakt ekspresjonisme, men som også kan gi meg assosiasjoner til landskapsmaleriet. 

Da kan en mulig tolkning ligge i de referansene jeg finner her til det arkadiske landskapsmaleriet – til bl. den britisk-amerikanske maleren Thomas Coles bilde «Drømmen om Arkadia» fra 1830-tallet, og videre bakover til den franske maleren Nicolas Poussins maleri «Et in Arcadia ego» (Også i Arkadia er jeg) fra 200 år tidligere. 
Poussins maleri viser mennesker som studerer en gravinskripsjon med de latinske ordene; landskapet er idyllisk, men tittelen tvetydig: han som hviler her, levde en gang lykkelig her i Arkadia. 

Likevel, selv her, i den landlige, harmoniske, utopiske idyllen, finnes døden (det «jeg» som taler til oss). 
Den paradisiske tilværelsen vil ikke vare evig; det vi ser er et memento mori, en påminning om døden. 

Ruiner 

Det er som om Wyller i sine malerier gir oss gløtt av denne arkadiske, paradisiske tilstanden, av en skjønnhet som ikke kan vare evig – fordi den allerede er over. 
Den finnes ikke mer, fordi den tilhører for lengst svundne dager i kunsthistorien, og fordi den modernistiske utopien også brast. 
Det Wyller da viser oss i sine malerier, er ruinene av alt dette; drømmen om Arkadia som noe uberørt og opprinnelig. 
Marmorobjektene kan leses inn i den samme sammenheng: de ligger der som en slags urformer, som forhistoriske dinosaur-knokler, eller som de tidlige menneskenes søken etter å skape estetiske former uten praktisk nytteverdi. 
Omhyggelig polert blir de speil for vår søken etter det ukomplisert vakre, det som ikke lenger finnes eller kan uttrykkes som ren forestilling i kunsten, annet enn som en drøm som brast. 

Det er naturligvis også mulig å oppleve Wyllers utstilling helt uten et slikt tolkningsblikk. 
Men i så fall er det vanskelig å se annet enn overflate og blendverk her, og jeg mener at dette er en kunst som stikker langt dypere enn som så. 
Derfor er dette ikke bare en flott utstilling, den er også svært interessant. 
