Herlig lek med fiksjon og virkelighet
Et underfundig fransk komedie-flettverk om en fransk litteratur-lektor som blir så fascinert av en elevs stil fra virkeligheten at han etter hvert lever med i skaperprosessen — og også i selve livet. 

I de beste hjem 

(Dans la maison) Regi/manus: Francois Ozon. 
Med: 
Kristin Scott Thomas, Fabrice Luchini, Ernst Umhauer, Emmanuelle Seigner. 
Frankrike 2012. 
1 time 45 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Francois Ozon har gjort seg bemerket før med snedige filmmanus der dyktige skuespillere får utfolde seg. 
Nå leverer han et fornøyelig flettverk av dikt og levd liv. 

Den franske regissøren huskes for "8 kvinner" der kremen av franske, kvinnelige skuespillere eksellerte rundt gåten om en myrdet ektemann. 

Herværende film minner derimot mer om hans erotiske thriller "Svømmebassenget" (2003). 
Der utfoldet Charlotte Rampling seg som eldre krimforfatter med skrivesperre, stadig surere på en yppig, ung kvinne som har invadert huset hennes. 

Nå i "I de beste hjem" er det den slitne gymnaslektoren Germain, ypperlig spilt av Fabrice Luchini, og hans livstrøtte kone Jeanne, glitrende levendegjort av Kristin Scott Thomas, som blir fiksert på skriveferdighetene, men også handlingene til den unge eleven Claude. 

Det lyder som et umulig utgangspunkt for en filmstory – hva er troverdig og hva er forbannet løgn i stilene til en freidig 16-åring – men fungerer utmerket i Ozons iscenesettelse. 
Drevent glir han mellom scener der ekteparet Germain funderer over tenåringens psyke, og scener som viser det gutten har, eller kan ha, opplevd hjemme hos en kamerat, en sportsgira far og ikke minst tiltrekkende mor. 

Når dette blir så fornøyelig, er det fordi regissøren så elegant lar fortellingsplanet for "reelle" hendelser gli over i nivået for ønskedrømmer og fantasi. 
Det får holde å si at ikke bare tenåringens skjulte lyster åpenbares, men også forsømte lengsler hos ekteparet Germain. 

Dere får selv finne ut alt det snodige som skjer, i en stadig mer svart-humoristisk stil. 
Det er som Ozon har plantet to seljekvister, én for fiksjon, én for levd liv, og filtret dem sammen så tett at vi til slutt knapt vet hva som er hva, og hvordan de påvirker hverandre. 

Moro, underfundig og intelligent gjort. 
