Filmatisk latskap
Man må ha bestemt seg på forhånd for å like «Book Club» om man skal ha sjans til å like «Book Club». 

For noen uker siden kom jeg i skade for å kalle «Mamma Mia! 
Here We Go Again» en feberfantasi, og mamma mia … nå angrer jeg. 
«Book Club» viser seg å være enda mer surrealistisk. 
Kjedelig nok er surrealismen konsekvensen av latskap. 
Filmen munner ut i en blanding av det intetsigende og det utroverdige. 

Det er så synd at «Book Club» mislykkes. 
Fire godt voksne venninner samles for å snakke om bøker, drikke vin og oppdatere hverandre om livsforhold. 
Bra! 

Disse fire kvinnene er Diane Keaton, Jane Fonda, Candice Bergen og Mary Steenburgen. 
Fire stjerner i sentrum for en kommersiell kinofilm hvor alderen ikke er en svakhet, men grunnen for filmens eksistens. 

Men filmens grunnleggende idé – og dermed også målgruppen – behandles med lite respekt. 
Venninnenes bokklubb er en rammefortelling for fire små historier. 

Diane Keatons historie er den eneste med ektefølte vendinger. 
Diane mistet mannen for ett år siden. 
Hennes voksne barn har sterke meninger om morens situasjon. 
Døtrene Jill (Alicia Silverstone) og Adrianne (Katie Aselton) mener moren er skrøpelig – både mentalt og fysisk. 

Derfor ønsker døtrene å endre på Dianes bosituasjon og sosiale liv. 
Men de har ikke spurt Diane hva hun selv ønsker. 
Og det hun ønsker – i alle fall i «Book Club» – er å tilbringe tid med den sjarmerende, rike piloten Mitchell (Andy Garcia). 
Han er en latinodrøm av en mann. 
Gode manerer, snille øyne og en Arizona-gård i teglstein med stor bakhage. 

Vivian (Jane Fonda) har aldri hatt et langvarig forhold. 
Hun er fri, frank og en suksessrik hotelleier. 
Så dukker den gamle flammen Arthur (Don Johnson) opp, en kjekk luring som vet å erte og kurtisere i en og samme gest. 
Kanskje det er på tide for Vivian å ha et ordentlig forhold? 

Sharon (Candice Bergen) har ikke hatt en kjæreste siden skilsmissen – for mer enn femten år siden. 
Hun har viet seg til den krevende jobben som rettsdommer. 
Inspirert av «Fifty Shades of Grey» tester hun ut nettdating og stevnemøter med (stakkarslige) menn. 

Og filmens siste historie handler om Carol (Mary Steenburger) og ektemannen Bruce (Craig T. Nelson). 
Han har nylig gått av med pensjon, og mangel på action i sengen er til frustrasjon for Carol. 
Hun tyr til lite subtile grep for å piffe opp romantikken mellom dem. 

Høres dette greit ut? 
Ja visst. 
Slik klarer filmer som «Book Club» å tjene penger og tilby tidtrøyte. 
Denne filmen – og filmer som for eksempel «Mother’s Day» – har livets rett fordi de (tilsynelatende) tilbyr underernærte kinogjengere en passelig filmopplevelse. 
Ved å benytte seg av krystallklare premiss (og smarte valg av skuespillere) blir filmene en utstrakt hånd. 
Selv før man har sett den. 

Like fullt kommer «Book Club» aldri i gang. 
Den er kjedelig regissert, med lite visuell kompetanse fra filmskapernes side. 
Interiøret er flatt. 
Kostymene er uinspirerte. 

Skuespillerne er lite til stede, og noen av filmens små, tålelige øyeblikk refererer til tidligere, bedre filmer. 
Historiene og problemene er trivielle. 
«Viktige» øyeblikk er sjokkerende ikke-kulturelle. 
Ingen brodd – og uten reell konflikt. 

Men hovedårsaken, tror jeg, til filmens mangel på inspirasjon er at «eldre kinogjengere» behandles som en markedsgruppe. 
Ikke som et publikum interessert i gode historier. 
Man må ha bestemt seg på forhånd for å like «Book Club» om man skal ha sjans til å like «Book Club» – så må man nekte å erkjenne hvor lite innsats som ligger bak filmen. 

Jeg erkjenner at denne filmen «ikke er for meg». 
At jeg bør ta filmen for «det den er». 
Og det filmen er, er en film som får to hjerter. 
