Uferdig manus gir for lite
Regidebutant Mona Fastvold har mange gode ansatser som bygger opp mot psykologisk spenning. 
Men manuset er for uferdig til at det holder. 

Det er slektskap mellom "Søvngjengeren" og "Amnesia" (regidebut Nina Bull Robsahm) fra tidligere i år. 
Begge filmer forteller for lite om hovedpersonenes fortid til at vi kan avgjøre hvor interessante eller troverdige handlinger og hendelser er. 

Fastvolds drama følger den velkjente skissen med å la en fredelig idyll forstyrres av ubedte inntrengere. 
Når det sågar skjer i et digert, avsidesliggende hus, aner man at slangen snart vil hogge til i paradis. 

Scenografien med et kjempehus utenfor allfarvei, like ved en skog og et øde vann, signaliserer grøsserambisjoner. 
Det forelskede samboerparet Kaia og Andrew fikler med en skarp kniv i starten, og man får høre om en mann som har sonet en dom for å ha slått en tidligere kjæreste. 
Da Kaias søster og snart også hennes kjæreste kommer på uanmeldt besøk, lurer man på når noe fælt vil skje. 

Men Fastvold og medmanusforfatter Brady Corbet lar grøssene fisle ut og tida gå før det endelig eksploderer. 
Mystiske handlingstråder fra fortiden blir hengende – kvinnene er halvsøstre med en felles far som eide huset – men regissøren er så gnien med informasjon om deres oppvekst at nåtidshendelsene forblir gåtefulle. 

Men når motivene bak handlingene forblir utydelige, blir skuespillerprestasjonene ordinære, skjønt Gitte Witt gjør sitt beste for å spille fortvilet. 
Det dreier seg om søsken— og partnersjalusi, det røskes opp i fortrengte barndomstraumer, men alt blir irriterende vagt. 

Dermed ender "Søvngjengeren" som en ubehagelig drøm man aldri blir helt klok på. 
