«Skulle nesten ønske man hadde litt kjærlighetssorg»
Alicia Keys triller ut den ene drivende, rørende og velkomponerte popperlen etter den andre. 

||| 
ALBUM: 
Med sine to første album plasserte Alicia Keys seg som en av 2000-tallets mest populære R&B-artister.; 

Det låt voksent nok for far, men samtidig følelsesladd nok for husets tenåringssøster. 

Forrige plate «As I Am» viste derimot en artist som var i ferd med å stagnere. 

Kanskje var hun i for stor grad på jakt etter kraftfulle stemninger i stedet for å konsentrere seg om de små detaljene som ofte gjør en stor poplåt. 

En ny sjanseÅrets album er dermed Alicia Keys nye sjanse, til enten å prøve ut en ny retning eller gjøre et febrilsk forsøk på å henge seg på en eller annen trend. 

Heldigvis gjør hun ikke det siste. 

For her er ingen autotune, ei heller den nesten like tidsriktige flørtingen med soulmusikk fra 60- og 70-tallet (som Keys riktignok har holdt på med lenge). 

Borte er dessuten de mest påtrengende og halsbrekkende piano- og vokalløpende Keys har hatt for (u)vane å legge ut på. 

Delikat tangentføringI stedet får vi en nedtonet produksjon preget av tørre, fremtredene trommer og delikat tangentføring. 

Noen ganger minner det om lyden av en Whitney Houston-ballade fra 1987, andre ganger låter det som noe Stevie Nicks kunne skrevet rett før hun startet sin solokarriere på starten av 80-tallet. 

Et skinn av tidlig 90-tall hviler også over flere av tåreperse-favorittene her. 

Den nye nøkternhetenProduksjonen og den nye nøkternheten i Keys låtskriving står sentralt i å gjøre denne plata så god. 
Mange av låtene har et storslått potensial i seg, uten at de trenger seg på med overpompøse arrangementer eller lett gjennomskuelige stadionrocktriks. 

Sløret av grandeur lurer bare i bakgrunnen, som et subtilt hint av jubel fra tusenvis av mennesker, eller følelsen av det første kysset etter den siste dansen. 

Singelen «Try Sleeping With A Broken Heart» har her i Dagbladet tidligere blitt utropt til en klar kandidat til årets låt. 

Og fortsatt står den fram som en mulig topp på lista over tiårets kjærlighetssorg-låter, om noen går med planer om å lage en sånn liste. 

Mer der det kommer fra«Love Is Blind», «Love Is My Disease» og «Distance And Time» er nesten av samme kaliber: drivende, rørende og velkomponerte popperler. 

En opptempo festlåt med Beyoncé («Put It In A Love Song») føles kanskje noe malplassert her, og virker dessuten litt for siktet inn mot en fremtidig musikkvideoproduksjon med trange spandextights og korte skjørt. 

Noen dårlig låt er det likevel ikke, men den hører kanskje mer hjemme som en del av Beyoncés eget Sasha Fierce-repertoar. 

Lengsel etter kjærlighetssorgDen fabelaktige, seige versjonen av «Empire State Of Mind» — her uten Jay-Z — som avslutter albumet befinner seg lyrisk sett nærmere Finn Kalviks «En tur rundt i byen» enn Fred Ebbs «New York, New York», noe som minner oss på at Alicia Keys' lyrikk ikke alltid er like sublim som stemmen som framfører ordene. 

Likevel er ikke dette noe stort problem på «The Element Of Freedom», all den tid Keys gestalter tekstenes følelsesmessige klangbunn på en måte som gjør at man — bank, bank, dette bør man være veldig forsiktig med å skrive — nesten skulle ønske man hadde litt kjærlighetssorg. 

«The Element Of Freedom» er noen sårt trengte minutter med håpefull, menneskelig og emosjonell popmusikk i en ellers ganske mørk tid. 
En frigjørende lytteopplevelse, rett og slett. 
