Erkeamerikansk maktdemonstrasjon
20 år etter knalldebuten "Burn My Eyes" viser Machine Head at de fortsatt er en dampveivals av et liveband. 

— Stavangååååårrrrrrr! 

Robb Flynn kunne nesten gått for å være siddis, skal vi dømme ut fra uttalen. 

Det er varmt og trangt på Folken denne torsdagskvelden. 
Den yrende forventningen dirrer i salen når de siste tonene fra introen akkompagneres av dunkende, hvitt lys, og løsner i et jubelbrøl idet de første tonene av "Imperium" fra 2003-albumet "Through the Ashes" dunker ut av høyttalerne. 

Machine Head kan neppe beskyldes for å være tidenes mest produktive band. 
Siden debutalbumet kom for ganske nøyaktig 20 år siden, har det blitt ytterligere seks plater. 
Likevel må de hatt en takknemlig jobb da de skulle sette sammen settlisten, og Folken-publikummet ble belønnet med en slags hitkavalkade fra hele karrieren. 

Øl og bourbon 

Machine Head er et av disse bandene som oser av amerikansk maskulinitet. 
Mens man gjerne kan se for seg Iron Maiden og Judas Priest drikke ettermiddagste med lillefingeren høflig pekende bort fra porselensserviset, er Machine Head synonymt med øl rett fra flaska og bourbon fra pappkopp. 
Frontfigur 
Flynn har den uanstrengte sceneautoriteten som kan skape en moshpit som strekker seg fra scenekanten og helt bak til miksepulten, han kan få førtiåringer med dress og slips-jobber i oljå til å kaste seg inn i denne lapskausen av armer og bein, og han kan arrangere fotballkampallsang helt uten akkompagnement. 
OK, det siste skal den melankolske perlen "Darkness Within" fra det strålende 2011-albumet "Unto the Locust" ha en del av æren for. 
Mektig var det uansett. 

Latterlig bra spilt 

Innkjøring av ny bassist til tross, Machine Head har et musikalsk presisjonsnivå det bare er å av seg hatten for. 
De duellerende gitarene til Robb Flynn og Phil Demmel er så gjennomført stilige av man nesten må le, og Flynns vokal er fantastisk bra, både i cleanpartiene og i brølingen. 
Koringen harmonerer nok ørlite grann bedre på plate, men det er absolutt til å leve med. 

Machine Head har aldri lagt skjul på at de har hatt Pantera blant sine forbilder, og benyttet også denne anledningen til å minnes Pantera-gitarist Dimebag Darrell, som ble skutt og drept på scenen i 2004. 
Selv om Flynn aldri blir helt Anselmo, ligger han noen ganger helt på grensen til å la jabbet ta overhånd. 
Han klarer heldigvis å slutte når leken er god, og de avsluttende godmodige fornærmelsene mot utvalgte publikummere var både sjarmerende og sympatiske. 

Som Jesper Brodersen på Folken uttalte tidligere denne uken: 
"(Metalpublikummet) går ut fra lokalet med store smil om munnen". 
Denne kvelden var i så måte ikke noe unntak. 
Det er 11 år siden sist Machine Head spilte i Stavanger, og Robb Flynn mer enn antydet at det ikke vil bli like lenge til neste gang. 
La oss håpe at han får rett i det. 
