Anmeldelse:Ingen kan måle seg med Jørn Lier Horst når det gjelder politifaglig troverdighet 

Nesten som i virkeligheten i «Blindgang». 

ANMELDELSE: 
Jørn Lier Horst er verken spesielt ung eller spesielt uerfaren i krimfaget, men likevel tenker jeg på ham som en av de nye. 
Jeg får slutte med det. 
Lier Horst har et omfattende forfatterskap bak seg og bør egentlig regnes som en veteran i faget. 
Han er en veteran i faget. 
Han debuterte i 2004 og har siden holdt et imponerende skrivetempo. 
Det har resultert i ni krimromaner med politietterforsker William Wisting fra Larvik i hovedrollen. 

De har gitt ham en stor leserkrets, Rivertonprisen og den skandinaviske Glassnøkkelen. 
Nå er den tiende her. 

«Blindgang» er ikke blant hans beste, men den føyer seg inn i rekken av solide og gjennomarbeidede kriminalromaner med et spesielt blikk for det politifaglige. 
Og den bidrar til å befeste Jørn Lier Horsts posisjon som en av de fremste i sjangeren. 

Spritsmuglerens barnebarn 

Spritsmuglerens barnebarn 

Han har reist tilbake til USA og Line forbereder seg på en tilværelse som alenemamma. 
Hun har fått permisjon fra jobben som reporter i VG og har kjøpt seg hus i Larvik. 

Flytte hjem gjør også Sofie Lund, barnebarnet til den avdøde spritsmugleren Frank Mandt fra Stavern. 
Mandt var en beryktet mann og Sofie hadde et anstrengt forhold til ham. 
Derfor sørger hun for at flyttebyrået tømmer den gamle trevillaen hun har arvet for alle hans eiendeler før hun og datteren flytter inn. 
Det eneste som står igjen, er en stor safe som er boltet til gulvet i kjelleren. 
Line og Sofie innleder et vennskap, og på et av Lines besøk i den gamle villaen bestemmer de seg for å åpne safen. 

«Blindgang» 

Forfatter: 
Jørn Lier Horst Forlag: 
Gyldendal 

« Tittel » 

5 

+ Vis mer 

Sjanger 

Forlag 

Utgivelsesår 

ISBN 9788205485907 

Kjøp boken hos ARK 

Den forsvunne drosjesjåføren 

Den forsvunne drosjesjåføren 

Jørn Lier Horst bruker den samme teknikken som han har brukt i flere andre romaner, særlig etter at Wistings datter Line ble en aktiv del av fortellingen. 
Han lar Line og Wisting etterforske den samme saken parallelt, men fra ulike vinkler. 
Wisting kan ikke fortelle alt han vet til Line fordi hun er tilknyttet pressen. 
Line kan ikke fortelle alt til Wisting, fordi han ikke må vite at hun vet. 
Dermed er det til en hver tid leseren som vet mest om saken. 
Det skaper spenning og driv i fortellingen, selv om grepet begynner å bli velbrukt. 

En link til Läckberg 

En link til Läckberg 

For det tredje, og dette er en mindre flatterende parallell, vier Lier Horst i «Blindgang» overraskende mye plass til det jeg oppfatter som rent trivia i historien, relasjonelle og familiære og emosjonelle anliggender som strengt tatt ikke har noe med selve hovedplottet å gjøre. 
Dette er blitt et slags varemerke hos Läckberg, og det forundrer meg litt at Lier Horst har valgt samme linje. 
Særlig påfallende er det i passasjene som omhandler Lines graviditet. 

Her sporer fortellingen av, den faller i kvalitet og intensitet og den munner ofte ut i beskrivelser som er direkte svake: 

Hun (...) la hånden beskyttende over magen. 
Det føltes fortsatt ganske rart at den var så stor, men hun hadde vært heldig. 
Det var bare magen. 
Hun hadde ikke lagt på seg noe særlig og følte seg i fin form. 

Omtrent som i virkeligheten 

Med stø hånd geleider han leseren gjennom en kompleks etterforskning som inneholder overraskelser både i det store og det lille, ikke minst i det lille. 
Wisting vet at det fins en sammenheng han ikke har sett, en inngang til saken som har stått avlåst. 
Det er denne inngangen romanens tittel henspiller på, og Wisting vet at hvis han først finner den, så vil hele sakskomplekset åpne seg opp. 

I siste halvdel er «Blindgang» en meget god kriminalroman. 
Man kan innvende mot den og mange andre Wisting-romaner at de mangler en viss intensitet og temperatur. 
Det er jo ellers ikke mangelvare i denne sjangeren der forfatterne gjerne pøser på med effekter. 
Jørn Lier Horst, derimot, er ikke en mann som utbroderer mer enn nødvendig. 
Fortellingene hans er grunnleggende nøkterne og rasjonelle og antakelig er dette den viktigste årsaken til at de oppleves så troverdige. 

Når romanen er lest til ende og etterforskningen er avsluttet, sitter man igjen med en følelse av at det er omtrent sånn det ville fortont seg i virkeligheten. 
