Kjærlighetens skvulpende tidevann
Terrence Malick er en dristig estetiker som skapte et storslått epos med "The tree of life". 
Men nå, i "To the Wonder", har estetikken blitt hans verste fiende. 

Malick gjentar flere filmatiske grep fra forrige film som han velfortjent vant Gullpalmen med i Cannes i 2011. 
Også nå hviskes det replikker i voice over, og kamera vendes stadig mot skyer, trær, åkrer og brusende vann. 

Der Malick forrige gang skildret Universets skaper og skapelse gjennom en oppveksthistorie fra 1950-tallet, prøver han nå å fange inn Kjærlighetens mystiske kraft, visstnok etter at den 69 år gamle regissøren selv ble truffet av en stormende forelskelse. 
I filmen blir dette dessverre omsatt i altfor mange vage påstander og for lite substans. 

For svakt som symbol 

Formspråket er stilisert og impresjonistisk. 
Malick dynger på med bortimot replikkløse scener der Neil, en amerikaner på besøk i Frankrike, og hans fransktalende kjæreste, alenemoren Marina, drar til slottet Mont Saint Michel, beliggende på en tidevannsklippe ved Normandie. 
Så lang er introduksjonen av forelsket par som svinser og slynger seg rundt hverandre, at det snart blir riktig kjedelig. 
Stakkars Ben Affleck og Olga Kurylenko, det er grenser for hvor dypsindig og lengtende det går an å se ut når du knapt skal si et ord. 
Parodien er faretruende kort unna. 

Filmtittelen "To the Wonder" skal henspille på at slottet har blitt kalt "Underet", men som symbol for kjærligheten fungerer det dårlig. 
Riktignok skildrer resten av filmen både flo og ebbe i forholdet mellom Marina og Neil, men at deres kjærlighet er like klippefast som Mont Saint Michel, å nei, den tror jeg ikke på. 

Fordi Malick stiliserer og abstraherer fortellingen om de to, blir resultatet etter hvert ganske irriterende. 
Jeg griper meg i å tenke: 
Skal Neils utenlandske kjæreste bare gå rundt på stas i det innestengte og nærmest umøblerte huset han byr henne? 
Og når det blir snakk om å gifte seg, burde ikke dama legge planer om å få seg en jobb? 
Er det rart hun og datteren hennes fra det tidligere ekteskapet snart går på veggene av ensomhet? 

Så skvulper kjærlighetens tidevann ut og inn, med vinglende utroskap og heftige krangler. 
Jo visst kan det vekke gjenkjennelse hos enhver som har prøvd seg på et samliv, men Marina og særlig Neil forblir fjerne konstruksjoner som aldri fanger min interesse. 
Det eneste Malick lykkes godt med, er å formidle den emosjonelle ørkenen i middelklassestrøket der de bor. 

Da er det langt mer fascinerende å følge den katolske presten (Javier Bardem) som i spennet mellom prekestol, skriftestol og besøk hos fattigfolk og fengselsfugler kjemper med hva kjærlighetens kraft egentlig er når så mange mennesker mislykkes med sine liv. 
Her er det noen rørende scener. 
Men portrettet av ham er dessverre bare en bihistorie. 

Det er nok av filmskapere som ikke har noe på hjertet, derfor skal Malick ha ros for å ønske å meddele noe vesentlig. 
Synd da at estetiseringen ligger som en ugjennomsiktig glasur over de dype tankene. 
