David Bowie:«Diamond Dogs» 

(EMI) 

Undervurdert plate fyller 30. 

Bowie ville egentlig lage musikal av George Orwells «1984», men måtte til slutt nøye seg med dette - et album som er kommet ufortjent i skyggen av jevnt over svakere «Ziggy Stardust» (1972). 

Rockfuturistens mest, eh, futuristiske plate: 
«Diamond Dogs» (1974) er øyeblikket da Bowie tok full kontroll over sin virksomhet i studioet. 
Han både produserte og spilte alle gitarer selv, sistnevnte med frapperende effektive resultater. 
Det han manglet av Mick Ronsonsk finesse, tok han i sannhet igjen i form av pur, rå riff-forståelse. 
Keith Richards kunne, og burde, ha solgt femstrengs-Telecaster'en sin for de klassiske rocktemaene i tittelkuttet og «Rebel Rebel». 

Albumet byr i tillegg på et par helt sublime ballader - bortgjemte, men vidunderlige «Rock 'n' Roll With Me» og «Sweet Thing», der Bowies effektbehandlede stemme påkaller de helt store isingsfornemmelsene langs ryggraden. 
Ekstradisken på denne «30th Anniversary»-utgaven er ganske skuffende, dessverre - til tross for én fantastisk tidligere tilgjengelig «outtake», den staselige, effektivt kalde «Candidate», men innpakningen for øvrig er denne klassikeren verdig. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
