Teateranmeldelse:«Dekameronen» 

Trenger du erotiske fantasier i vinter, kan du ta turen innom Nationaltheatret. 

Og bare så det er sagt; her er ingen nakne skuespillere. 
Ikke den minste lille pupp er å se. 
Men hverken pupp eller penis er langt unna i de frodige fantasiene som utspilles med leken kåtskap i denne høyst potente oppsetningen. 

De fantasifulle og frodige fortellingene i «Dekameronen», skrevet av italieneren Giovanni Boccaccio i 1353, regnes blant mesterstykkene i litteraturhistorien. 

Det er fortellinger om menneskelig dårskap, fråtsing, bunnløs tragisk kjærlighet, og spenstig erotikk. 
Historiene fortelles av mennesker som har unnsluppet pestens grusomheter. 

Og i tider da det tilværelsen preges av dyster uro, vil det alltid være behov for en god, og gjerne munter fortelling. 
Slik var det på 1300-tallet, og slik er det nå. 

For som det sies i den aller første fortellingen om den løgnaktige fæle Ciapepelletto, det dreier seg om «alternative fakta». 
Det tok med andre ord ikke mange døgn før det Trump-skapte begrep havnet på en norsk teaterscene. 

Syv fortellinger fremføres av et ensemble som spiller de rollene de tillegges, samtidig som de beholder selve fortellergrepet, slik at hver historie også oppleves som en kommentar. 

I gråkledde kostymer skaper skuespillerne et fargerikt og spenstig persongalleri som med fysisk og verbal kraft loser oss gjennom en fantasieggende fortelling. 

Den danske regissøren Elisa Kragerup har lagt mye vekt på det fysiske. 
Hun har fått skuespillerne med på en lek der det erotiske og sensuelle markeres uten klein krafsing. 
Thorbjørn Harr og Jonas Strand Gravli er praktfullt virile som to vrinskende hester som slåss om hoppa – i dette tilfellet en ellevill kåt Kjersti Tveterås. 

Den samme lekende kåthet finnes i fortellingen om den ekteskapelig trekant og i historiene om nonnene og deres sanselige gleder med den sjarmerende landarbeideren Masetto. 
Små detaljer, muntre påfunn og verbales utbrudd gjøres med smittsom munterhet. 

Samtidig er det rom for historier med stor sorg og smerte; fortellinger som gir forestillingen noen vakre poetiske pusterom. 

Som en rød tråd i alle fortellingene, er det følelser og sanselighet som er drivkraften. 
Det nåtidige fortellergrepet er en forfriskende kontrast, selv om lydnivået iblant er i overkant. 

Gaute Tønders musikk er et velfungerende akkompagnement til denne sanselig leken med en gjeng gråkledde fargeklatter. 
