Herbarium for vår tid
POESI: 
Dypt original, tradisjonsbasert samtidsmyte fra Rimbereid. 

Øyvind Rimbereid: 
«Lenis plassar. 
Et dikt.» 
Poesi. 95 sider. 
Gyldendal. 

”Eg” er en for tiden arbeidsløs elektriker på førti pluss og ytrer seg på Stavanger-dialekt. 
”Leni” kunne mange språk, men ingen, ikke engang samboeren, visste hvor hun egentlig kom fra. 
Sammen ventet de et barn, men så forsvant hun plutselig en morgen, spaserte ut av deres felles ensomme tosomhet og leilighet. 
Men som hun senere sier da han omsider har sporet henne opp: 
”Det … var ikke deg jeg ville forsvinne ifra.” 

”Bare den som også har grepet til strengespillet i skyggeriket, kan gi oss den sanne, søkende lovprisning.” Dette, her litt fritt oversatt, skrev Rainer Maria Rilke i sine Sonetter til Orfevs og kunne stått som motto for Øyvind Rimbereids (1966, debut 1993) nye bok. 
Den utspiller seg i det skyggeriket som sett gjennom hans klartseende poetisk-profetiske blikk er vår samtid og umiddelbare fremtid, men er diskré formidlet gjennom en myte som er så gammel at den allerede er blitt tidløs: 
Sangeren/dikteren Orfevs som savner sin avdøde Evrydike så avgrunnsdypt at han går ned i skyggeriket for hente henne tilbake. 
Vilkåret var at han ikke måtte snu seg for å se seg tilbake på veien opp til verden igjen, men han klarte ikke å holde seg og mistet henne dermed for alltid. 
Myten forteller videre at Orfevs’ kunst var så mektig at selv dyre-, plante- og mineralriket ble artikulerte i respons til hans musikk. 
Hans endelikt ble at en flokk overstadige bakkantinner (kvinnelige dyrkere av rusguden Dionysos) rev ham i fillebiter – godt at vår tids ”groupies” er noe mer tilbakeholdne. 
Men det avrevne hodet fortsatte å synge mens det fulgte elven nedover mot havet. 

Alle disse myteelementene er bevart, kreativt omformet og kamuflert i Rimbereids dypt originale samtidsdikt. 
Også ideen om et ”kor” som en motstemme til det monologiske kan her være inspirert av gresk tradisjon, selv om det er paralleller i tidligere Rimbereid-bøker, ikke minst i «Jimmen» (2011). 
Det var en velkjent Stavanger-gamp, og også nå gis det språk til det språkløse ved å la blomstene tale, enten de er rotfaste eller ikke: 

Noen av oss, tyve tulipaner i en bøtte, 

hørte ham også synge 

da han stod midt i et kjøpesenter 

og det var som om han stod 

midt inni alle klokkeslett. 

(…) 

For han som har mistet henne 

har til slutt bare sangen igjen, 

selv om han ikke synger. 

Blomstene har ikke bare stemme, men også øyne og ører og følger hovedpersonen med medlevelse. 
De påstår at de ikke har hukommelse, og muligens er botanikk det verste de vet, men de kan tydeligvis sin Shakespeare: 

og du vil sove, drømme 

eller ikke engang drømme, bare 

bort fra dette mørket 

som ikke sier noe, 

mørket som jo aldri sier noe 

og som bare blir mørkere av lysstripen under døren 

og som derfor får deg til å si 

”idiot!” 

Her moduleres det midtveis elegant over fra «Hamlet» til «Macbeth». 
Mot slutten av boken forstummer blomsterkoret frivillig, av pietet, når de ser hvor veien vår går, mot nye jobbmuligheter i call-sentre, ”saksbehandlingsfeil” i ”systemet”, og algoritmer (analyser av våre vaner som i sin tur skal forme fremtiden). 

Helt siden «Solaris korrigert» (2004), da hans geni slo ut i full blomst, har jeg vært fristet for hver ny diktutgivelse fra Rimbereid til å si at ”denne er det beste han har gjort”. 
Det er slik alle sanne kunstnere liker å tenke om sitt siste arbeid, og det stemmer ikke alltid. 
Men det er bare når de, som en stolt mor med nykuttet navlestreng, gang etter gang evner å formidle denne innadvendte begeistringen til sitt publikum de i sannhet kan sies å ha lykkes. 
Det har Rimbereid gjort, på alltid nye måter. 
Han er den tydeligste, mest interessante og vidtrekkende lyriske stemmen som synger her i landet akkurat nå. 
