Stockholm - ikke et værende sted
Hyndes stemme er god musikk i seg selv, men i her dør den i støyen av tam powerpop. 

Chrissie Hynde proklamerer at hennes første album under eget navn skal høres ut som en blanding av Abba og John Lennon. 
Det høres ut som et realistisk mål, og som et uttalt ønske om å spille på egne styrker. 

I sin storhetstid var Pretenders nettopp dette friske innslaget av enkel, lystig pop i en gravalvorlig postpunkinnpakning. 
Og det var Chrissie Hyndes sjelfulle og hardkantede stemme som sikret musikken avspilling både i inne— og utelivet. 
Kanskje har hun opp gjennom årene vært for tro mot bandet til å ta steget helt over i superstjernestatusen. 
Det virker derfor smart å gi Björn Yttling (fra Peter, Björn and John) en aktiv rolle som samarbeidspartner, for å rendyrke poppotensialet. 

Men noe er forsvunnet på veien til ferdig album, og det kan oppsummeres i spørsmålet: 
Hvor ble det av det der med John Lennon? 
Hvor ble det av den bitende siden av musikken, den der «jeg er med på leken, men innerst inne ler jeg av den»? 
Stemmen hennes har holdt seg imponerende bra, alle gode særtrekk er ivaretatt, og platen er sånn sett et hyggelig gjenhør. 
Men fra en dame som tidligere har kunnet gjort sanger om klesvask til medrivende musikalske opplevelser, er det skuffende lite engasjement i musikken på dette albumet. 

Selv de friskeste sangene, som «You Or No One» og «Like In Movies», mangler nødvendige aggressive undertoner til å bli mer enn kjedelig powerpop. 
Den noe mørkere avslutningssangen «Adding The Blue» har større karakter, men forsterker egentlig bare inntrykket av at «Stockholm» i beste fall bare er et transittsted i Chrissie Hyndes karriere. 
