Bokanmeldelse:Edvard Hoem: 
«Det evige forår» 

Fjerde og siste bind av Edvard Hoems gigantiske biografi om Bjørnstjerne Bjørnson er imponerende inntil det utmattende. 
Akkurat som aprilværet Bjørnson selv. 
En overbevisende avslutning på et overveldende prosjekt. 

Biografi 746 sider 449 kr. Oktober 

Det vil nok gå minst en generasjon før noen begir seg inn på et like dristig og omfattende prosjekt som det Hoem har gjort med sine til sammen flere tusen sider om nasjonalskalden Bjørnson. 

Med sterk litterær kondisjon har han maktet å holde biografien levende og velfortalt hele veien igjennom, på samme tid tett på og kritisk distansert til sitt objekt. 

Slik sett er disse fire bindene først og fremst en seier for fortelleren Edvard Hoem, som fra begynnelsen av har hatt som ambisjon å ta dikteren ned fra sin sokkel. 
Ikke for å redusere Bjørnson i egne eller andres øyne, men for å kunne se ham i øyenhøyde: studere ham fra alle kanter som den store forfatteren han var, alle småligheter og menneskelige mangler til tross. 

Det siste bindet tar for seg Bjørnstjerne Bjørnsons siste tolv leveår, en fase like full av paradokser og motsetninger som resten av livet hans. 

Det var nå han tilsynelatende høstet sine største litterære og politiske seirer - med Nobelprisen i litteratur og Norges selvstendighet 1905 som selvsagte høydepunkt. 

Men det var også nå Bjørnson mer enn noen gang følte seg satt på sidelinjen: 
Politisk mistenkeliggjort på grunn av sin halsstarrige skandinavisme og anklaget for å være mer opptatt av svigersønnen Sigurd Ibsens politiske karriere enn Norges beste da det virkelig gjaldt. 

Han ble aldri den samlende statsmannen her hjemme som han kanskje hadde sett for seg. 
I stedet søkte han ut for å tenke nytt og stort på vegne av Europas folkeslag og nasjoner. 

Også i de nærmeste sirkler så fader Bjørnstjerne på seg selv som umistelig og uerstattelig. 
Noe han for så vidt fikk bekreftet da hans barns ekteskap gikk i oppløsning ett etter ett, og de alle søkte til ham for trøst og penger. 

Biograf Hoem viser oss en Bjørnson som i smått og stort var seg selv til det siste: 
Med hodet i skyene, men føttene solid plantet på bakken. 
