Paul Weller:«Wake Up The Nation» 

(Island/Universal) 

Rockinteresserte av den gamle og halvgamle skolen kjenner Weller godt. 

Han er den typen du føler et kompisforhold til gjennom utallige spaltemeter i britisk presse siden han slo gjennom som den beleste og velkledde fløyen av punk med The Jam i 1977. 

Siden den gang har han vært gjennom et hav av artistiske opp- og nedturer, med The Style Council på åttitallet og som soloartist siden tidlig nittitall. 
Og det er enda en fjær i Øyefestivalens bookinghatt at de har hyret inn Weller nå, når han tydelig er inne i en ny storhetstid - hans fjerde eller femte, alt etter hvordan du regner på det. 

Forgjengeren «22 Dreams» var en nydelig tilbakekomst, men det er ikke umulig at dette, hans 11. soloalbum, med tiden vil vise seg å stå igjen som det beste.Selv for en mann som startet med punk og fortsatte med - blant annet - soul, jazzpop, folkrock, psykedelia og boogie, er «Wake Up The Nation» åndedrettsutfordrende eklektisk. 
Men der han tidlig i solokarrieren lente seg tungt på sine gamle helters bragder, høres han nå mest ut som en stilretning i seg selv. 

Han lager fortsatt platesamlerrock med tydelige nikk; det er for eksempel ikke vanskelig å høre The Beatles' «Ticket To Ride» i «Find The Torch, Burn The Plans», og riffingen i «Trees» er som ristet ut av Pete Townshends sveivende høyrehånd. 

Men det febrile tempoet, det komprimerte lydbildet, tenningen i hans harde stemme og de vitale innspillene fra de mange medvirkende musikere danner en formidabelt frisk helhet som i sum ikke ligner på så mye annet, alle referansene til tross. 

Selvfølgelig er tittelen klam, og med formaninger om at man må holde seg unna «the Facebook» er Weller farlig nær parodien på sint gammel mann som skal fortelle ungdommen nå til dags en sannhet eller to. 

Men denne infernalske, kontemporære modrocken, redigert ned til 16 spor og 40 minutter, er så sprudlende vital at prisen for årets gæmlis kanskje kan deles ut allerede. 

BESTE LÅT: 
«Fast Car/Slow Traffic» 
