Uryddig sjø
Gjengen fra Tangerudbakken druknes litt når de begir seg ut på havet med sirkus Jarle Andhøy. 

TV: 
«Hallooo kompis!». 

Med dette hjertelige utbruddet og en kjempeklem tar Cecilie P. Nilsen fra Tangerudbakken borettslag imot sin gode venn Berserk-kaptein Jarle Andhøy på Gardermoen. 

Scenen er hentet fra da Andhøy vendte hjem fra sitt omstridte seilas i søken etter tapt mannskap i Antarktis i fjor. 
Den samme scenen får også åpne TV Norges nye realityserie «Tangeruddampen». 

Det er et herlig øyeblikk. 

Dessverre drukner slike mellommenneskelige scener i en tidvis uryddig sjø av en produksjon som ser ut til å være lagd med mottoet «sjøen blir til mens vi seiler». 

Mannskap å bli glad i Fire år er gått siden beboerne fra Tangerudbakken borettslag dukket opp på TV Norge for første gang. 
De inviterte oss inn i hverdagen sin, sjarmerte og utfordret oss og tok knekken på en bråte fordommer mot psykisk utviklingshemmede. 

Vi er mange som er blitt store fans. 
Jarle Andhøy også. 

Da han og kompani vant Gullruten for beste dokusåpe i 2009 for «Berserk gjennom Nordvestpassasjen», ropte han Tangerudgjengen opp på scenen og ga prisen til dem til stående applaus. 
Siden har Tangerudboerne og Andhøy med mannskap blitt gode busser. 

I «Tangeruddampen» skal Andhøy lære gjengen å seile så de kan bli med på ekte seilas. 
Det borger for et program av typen «Ingen grenser». 
Det er ikke dét vi får. 

Surr og sirkus «Tangeruddampen» lider av at ingen ser ut til å stå ved regi-roret, hvilket er litt pussig, siden regien er ved - nettopp 
- Jarle Andhøy sammen med Linn Th. 
Amundsen. 
Det hele blir litt alt og ingenting. 

Til tider blir det for regissert, stivt og kunstig, særlig enkelte replikker som virker innøvde, noe vi aldri så i den originale Tangerudbakkenserien. 
Andre ganger er det uten klar kurs. 

Det bringes inn alt fra medlemmer i Larvik sjømannsforening til lokale vikinger uten at vi rekker å komme innpå noen. 

Andhøys venner dukker opp, som blindpassasjeren Busby Noble. 
Det går for fort i svingene når Noble plutselig står i full maoridrakt på et fjell og spør moder jord til råds, før det så klippes hastig videre som om det var et hverdagslig syn. 
Det samme gjelder forsåvidt vikingene i Stavern. 
Hvem er de, egentlig? 
Det får vi ikke godt svar på. 

Mye av det menneskelige aspektet og vennskapsscenene vi er glade i fra Tangerudbakken drukner litt i surr, kostymer og sirkus. 
Men til tider, heldigvis, dukker øyeblikkene opp. 
