Sufjans elektrosymfoni
Et overflødighetshorn av ideer og musikalske påfunn. 

||| 
ALBUM: 
Det er kanskje litt rart å begynne anmeldelsen av Detroit-popens orkestermester Sufjan Stevens første ordentlige studioalbum på fem år med en Thom Yorke-historie, men «Age of Adz» kan på mange måter settes inn i en Radiohead/«Kid A»-kontekst. 

Etter å ha fått massiv anerkjennelse for albumet «OK Computer» i 1997, gikk vokalist Thom Yorke på en gedigen smell året etter. 

Han har fortalt i et intervju med Q Magazine at alle låtene han hadde skrevet til dette albumet surret konstant i øret hans under den påfølgende turneen, som en musikalsk tinnitus — noe som gjorde at de lydene som før hadde gjort ham lykkelig, mistet all mening. 

Eget følelsesliv 
Dette gjorde at han gikk inn i en lang depresjon, der alle forsøk på å lage ny musikk endte med at Yorke rev i stykker papiret låtskissene var skrevet på. 

Etter to år med musikalsk stanging i veggen, kom «Kid A» — som med all sin elektroniske eksperimentering er et av de viktigste albumene på 2000-tallet. 

«Kid A»-sammenligningen med «Age of Adz» stikker imidlertid hakket dypere enn den åpenbare begge-gikk-elektro-likheten. 

Slik som Yorkes traumer fra post-«OK Computer»-tiden fikk utløp i tekstene på «Kid A», tar Sufjan også på mange måter et tekstmessig oppgjør med indre demoner på «Age of Adz». 

For der han tidligere har skrevet om andres tragiske skjebner — som på den hjerteskjærende «John Wayne Gacy Jr.» fra «Illinois» — er det hans eget personlige følelsesliv som blir behørig utforsket denne gangen. 

Stø kurs 
Selv om man kan tro at Sufjan har gått helt Björk-på-«Homogenic»-bananas, med tanke på hans omfavnelse av elektronikk og egne fortrengte følelser, så gjør han ikke det. 

For «Age of Adz» er egentlig ingen radikal kursendring sammenlignet med tidligere Sufjan-bragder. 

De sterke melodiene, de følelsesladede blåseinstrumentene, vevd sammen med Sufjans patenterte symfonipop, slik vi har lært å kjenne gjennom «Illinois» og «Michigan», er fremdeles sterkt til stede. 

De er bare omsvøpt av flere lag med soveromselektroniske beats, der den akustiske gitaren langt på vei er erstattet av trommemaskiner, elektronisk støy og en synth eller to. 

Disney & Kanye Den orkestrerte elektrogalskapen man får et innblikk i gjennom avslutningslåten «Impossible Soul» er et godt eksempel på hvordan 2010-utgaven av Sufjan Stevens lyder. 

En slags Disney-aktig orkestrering med englekor og heiarop, med innslag av Sufjans autotunevokal, får det 25 minutter lange låteposet til å minne om et Joanna Newsom-verk som møter Kanye Wests «808s & Heartbreak». 

«Too Much» blander en dvask hiphop-beat med Radioheads rastløse «Idioteque» og en dramatisk blåserekke, mens vakre «I Walked» kulminerer i et klimaks som er Arcade Fire verdig. 

Gromlåter Som alle Sufjan-album er også «Age of Adz» et overflødighetshorn av ideer og musikalske påfunn. 

Slik sett er det intet nytt under den berømte solen. 

Men selv om Sufjan er en mester i det popsymfoniske faget, og «Age of Adz» er spekket med gromlåter, er ikke hans siste fullengder det absolutte og fullendte magnum opus'et det er blitt tisket og hvisket om etter den finfine smakebit-EP'en «All Delighted People». 

Like fullt 
— «Age of Adz» er en av høstens aller fineste utgivelser. 

«Age of Adz» streames for tiden på National Public Radio — NPR.org/music. 
Albumet slippes 11. oktober. 
