Prisen for jazzen
Middelkulturen har opphøyd middelmådigheten til en dyd, er det noen som hevder. 
«Whiplash» gir dem delvis rett i det. 

Våren 1936 slynger Jo Jones en cymbal etter en 15 år gammel Charlie Parker, som straff for at han misset en beat. 
Dukknakket kryper Charlie tilbake igjen på øvingsrommet. 
Ett år senere dukker han opp igjen, og nå er det ingen som kan røre ham. 
Blod, svette, tårer, forsakelse og beinhard disiplin har løftet ham fra en god saksofonist til en kunster med det sublime innen rekkevidde. 
«The Bird er født. 

Jazzmytologiens skapelsesberetning, intet mindre. 
Scenen er sentral i Clint Eastwoods Parker-biopic «Bird» (1988), og utgjør det pedagogiske omdreiningspunktet for Terence Fletcher (J.K. Simmons) i «Whiplash». 
Som musikkonservatoriets fryktede og aktede jazzinstruktør driver han sine undersåtter til vekselvis vanvidd og store høyder. 
Mest det første. 
Fletcher praktiserer en form for «tøff kjærlighet» som involverer lite av det sistnevnte, og mye av det første. 
Som han sier: 
«There are no two words more harmful than 'good job'.» 
Tilfredsheten er kunstens verste fiende. 

Her finner vi også kimen til filmens kulturkritikk. 
Middelkulturen har opphøyd middelmådigheten til en dyd, er det noen som hevder. 
«Whiplash» gir dem delvis rett i det. 

Filmens andre hovedperson er 19 år gamle Andrew Neyman (Miles Teller), en kanskje i overkant ærgjerrig jazztrommeslager som ikke legger fra seg stikkene før hendene er fulle av blod og vannblemmer. 
I Fletcher finner han en slags match. 
En autoritær farserstatning som kompenserer med obskøniteter og ekstrem pushing der hans virkelige far — som har oppgitt forfatterdrømmen - er mild, kjærlig og ettergivende som dagen er lang. 

«Whiplash» kan oppsummeres som en moralsk elegi over pedagogikkens grenser. 
Når bikker krav og stimulering over til det rent ut sadistiske? 
Det blir snart klart at dette er en balansegang Fletcher ikke helt behersker. 
Og til semi-tyrannisk læremester å være, synes han påfallende forsonet med sine egne tilkortkommenheter. 
Var det kan hende noe som het «godt nok» likevel? 

Det spenningsfylte forholdet mellom lærer og elev er farlig utsatt for melodramaets konvensjoner, men regissør Damien Chazelle har kontroll på virkemidlene og har laget en stram psykologisk studie. 
Noen av plott-twistene er i overkant forserte, og det er kan hende litt for mange scener der Andrew terper på trommeferdighetene. 
Men filmes to hovedpersoner - som begge har førstehåndserfaring med musikk - knyter det hele i hop. 
Ekstra pluss i margen til Miles Teller, som må være John Cusacks uekte barn. 
