Kåte kvinner og mumlende menn
Stjernespekket komedie som tør å være nådeløs. 
En stund. 

FILM: 

Dette kunne med andre ord vært en skarp og morsom komedie. 
Det er det ikke. 
«Han er faktisk interessert» feiger ut ganske fort. 

Grublende kvinner 
Filmen er basert på selvhjelpsboka ved samme navn, som igjen er basert på en episode av «Sex og singelliv». 
Det handler om at kvinner må innse den brutale sannheten: 
Han er faktisk ikke interessert. 
Han liker deg ikke godt nok. 
Glem ham og gå videre. 

«Han er faktisk ikke interessert» gir deg hele fem stjernespekkede varianter over historien der mannen mumler og sender doble signaler mens kvinnen grubler frenetisk over hva han egentlig vil. 
Gigi (Ginnifer Goodwin) er den single som prøver altfor hardt, og ikke kan skjønne hvorfor mennene hun treffer på byen ikke ringer henne tilbake. 

Anna (Scarlett Johansson) står i med en gift mann. 
Janine (Jennifer Connelly) er gift med den samme mannen, og er frustrert over at han av en eller annen ubegripelig grunn ikke er like interessert i innredningen av deres nye hjem som hun er. 
Mary (Drew Barrymore) prøver å finne ut om hun er blitt kontaktet eller ikke gjennom jungelen av mobiltelefoner, e-mail, MySpace og Facebook som hun opererer i. 
Og Beth (Jennifer Aniston) er uforholdsmessig fortvilet over at hun aldri blir fridd til av kjæresten Neil (Ben Affleck, som umulig kan føle seg særlig kul i dette selskapet). 

Den andre kvinnen Det største problemet med «Han er faktisk ikke interessert» er felles for en rekke romantiske komedier: 
Den er faktisk ikke morsom. 

De fem kvinnene har ingen personlighet utover funksjonen som «den andre kvinnen» eller «den gifteklare». 
Den som har mest å gjøre, og som gjør det best, er Jennifer Connelly. 
Hun spiller glimrende, både i scenen der hun får vite om mannens utroskap, og tydelig ikke vet hvordan hun skal reagere, og når hun seinere gjør regnskap over sitt eget liv og spør seg selv om når hun sluttet å være en morsom person å være sammen med. 
Men både Connelly og historien hennes føles som om de hører hjemme i en annen film, en mer voksen en. 

Og tror du ikke filmskaperne plutselig finner ut at publikum kommer til å ønske seg en lykkelig slutt? 
I en film som forfekter det å legge feilslåtte romanser bak seg og komme seg videre i livet, er det ikke helt til å tro på at nettopp guttene som ifølge regelverket faktisk ikke er interessert, kommer stormende tilbake i siste scene. 
Og det er dette påklistrede smilet som gjør at jeg til sist takker nei til regissør Ken Kwapis og filmen hans. 
Det er ikke deg, Ken, det er meg. 
