Et godt argument for en øvre aldersgrense i rapmusikk
Wyclef Jeans nye album er akkurat det man forventer fra en rapper på 47 år. 

I mylderet av rappere som burde ha lagt mikrofonen på hylla for flere år siden, stiller den gamle Fugees-sjefen Wyclef Jean rimelig høyt. 
Ute av stand til å samle sin gamle trio, har hiphop-veteranens karriere vært en nedadgående kurve siden solodebuten, «The Carnival» i 1997. 

Varsellampene blinker av den grunn rødt når han nå markerer sistnevnte 20-årsjubileum med «Carnival III: The Fall and Rise of a Refugee». 

En tittel som åpenbart kunne ha stokket om på et par ord. 

Med alle ingredienser man kan forvente fra en artist på sin siste etappe, framstår albumet som et sjeldent utdatert prosjekt. 
Ufordelaktig preget av unge, håpefulle gjesteartister du aldri kommer til å høre fra igjen, desperate forsøk på å holde tritt med tiden, et karrieremessig feilsteg av Emili Sandé, samt flaue punchlines man bare kan forvente fra en 47-åring («I’m too legit to quit, even when they pull the hammer»). 

Det interessante er hvordan man klarer å skape et så tamt produkt med såpass mye talent på plass i studio. 

Svaret ligger i den helhetlige mangelen på kreativ kontroll, som resulterer i et repertoar med alt fra raplåter som hadde vært avleggs allerede i 2010 («Slums») til kjipe forsøk på å gjenskape verdensmusikk-magi («Fela Kuti», «Trapicabana»), en pop-singel som frontkolliderer med resten av materialet («What Happened To Love»), og den obligatoriske «nå skal vi lage en nostalgisk låt om å respektere hiphop-kulturen»-låta («Thank God for the Culture»). 

Jeg skal ikke komme her og si at hiphop nødvendigvis har en øvre aldersgrense, men med «Carnival III: The Fall and Rise of a Refugee» gjør Wyclef Jean i alle fall sitt beste for å legge inn et grundig argument for akkurat det. 
