Plateanmeldelse:Justin Bieber – «Purpose» 

Voksesmerter? 
Floskelsmerter! 

Justin Bieber gir oss pophistoriens lengste «unnskyld». 
Beklagelsen klinger hult. 
Ikke minst for oss nordmenn, som nettopp har erfart hva han ikke er laget av. 

«My life is a movie», sutrer han i det andre sporet, og den første skikkelige sangen, her, «I’ll Show You». 

Ja da, masa. 
Vi vet, vi vet. 

Bare konspirasjonsteoretikere og «PR-eksperter» kan få seg til å tro at Biebers marsjgang av scenen i Oslo for et par uker siden var en del av en genial, machiavellisk «strategi». 

Det det var, var dette: 
En drittlei drittunge som oppførte seg som en drittlei drittunge fordi verden tillater at han oppfører seg som en drittlei drittunge. 

På den annen side. 
Det er ingen tvil om at i våre dager er en popkarriere mer interessant som et – her ser jeg meg dessverre nødt til å benytte et moteord jeg i utgangspunktet får hetta av – «narrativ», enn som en – vel, popkarriere. 

Med andre ord: 
Historiene i mediene om popmusikanten og dennes liv, privat og offentlig, og ikke minst den påfølgende diskusjonen i sosiale medier, er ofte langt mer interessant enn selve popmusikken. 

Dette gjelder så til de grader «tilfellet Justin Bieber», og dobbelt etter «Purpose». 

Et album hvis fremste og nokså abstrakte kvalitet er at det nesten utelukkende dreier seg om å kommentere artistens eget «narrativ». 

Rent musikalsk og pophistorisk er det tre klare forbilder for arbeidet Justin Bieber – 21 – forventes å skulle gjøre: 
«Off The Wall» (Michael Jackson, 1979), «Faith» (George Michael, 1987) og «Justified» (Justin Timberlake, 2009). 

Fellesnevner: 
«Barne/boybandpopstjerne blir voksen». 
Bieber, eller «folkene» bak ham, har imidlertid ikke fått med seg en av de andre fellesnevnerne de tre albumene i mellom. 
Nemlig at de var sprutende selvsikre feiringer av å ha blitt tørr bak ørene. 
«Her!», sa de tre platene, «Her er jeg. 
Du våger ikke å ignorere meg». 

Sjef i Justin Biebers plateselskap: 
– Håper ingen tror en vannskvett var grunnen 

Justin Bieber, «stakkar», uttrykker det stikk motsatte. 
Han gneldrer, forurettet og klengende, om hvor krevende livet hans er blitt. 

Kanskje ikke til å unngå: 
Bieber er så visst inne i sin «Britney Spears barberer av seg håret»-fase. 
Men det føles både feilslått og deprimerende forutsigbart: 
Popmusikk kommenterer kommentariatet – og taper tvekampen. 

De tre gode singlene som er kommet i forkant – «Where Are Ü Now», «What Do You Mean?» og «Sorry» – utgjør platens beholdning. 

Spesielt førstnevnte peker i en retning Biebs med fordel kunne ha utforsket nærmere, i alle fall i øynene og ørene til voksne kritikere som har det med å måtte mene at en «vridning mot klubbmusikken» utgjør en kvalitet i seg selv. 
(Tipper moren hans er av en annen oppfatning, og håper at avkommet holder seg lengst mulig unna klubbene). 

Disse singlene var falske ledetråder frem mot det ferdige albumet. 
Mest av alt er «Purpose» seig og smått gammelmodig ballade-R&B av gjennomsnittlig kvalitet. 

Ideen er selvsagt å posisjonere Bieber som en sjelfull fyr og angrende synder, og den gjennomsyrer hele produktet, fra det pompøse omslaget og inn. 
Men det er en unnfallende måte å angripe verden på, og et nokså håpløst prosjekt all den tid artisten fortsetter å oppføre seg som en drittlei drittunge. 

Et par av disse R&B-balladene er isolert sett greie nok: 
«No Sense», for eksempel, eller «The Feeling». 
Et annet par er på sin side ikke greie: 
«Life Is Worth Living» og tittelkuttet er kleint kvasireligiøse á la Jackson på sitt mest koko. 

Bieber er en brukbart søt, om enn sleip balladesanger. 
Men det blir for mye gnål om tilgivelse. 

«Love Yourself», skrevet av Ed Sheeran, er platens mest utypiske innslag – en popvise med infam tekst som bryter med albumets selvpiskende «alvor». 
«Children» er enerverende eurodisco, og en mulig singel nummer fire. 

Hva gjelder «bonuskuttene» er «Been You» og «Get Used To It» smittende, pur pop albumet virkelig har godt av. 
Duetten med Nas, «We Are», liver opp i balladeorgien. 

For å oppsummere: 
Du har allerede hørt det beste dette albumet har å by på. 
Alt for ofte er «Purpose» det verste den kunne bli, nemlig kjedelig. 

Følg Bieber i mediene, de sosiale og de tradisjonelle, i stedet. 
Mye morsommere. 

BESTE LÅT: 
«Where Are Ü Now» 
