Restaurantanmeldelsen:Ristorante Ferro, godt nytt på Vulkan 

Ferro er kanskje ikke en Ferrari blant italienske restauranter, men det holder i massevis. 

Det bugner på Vulkan: 
Hamburgere. 
Asiatisk gatemat. 
Spansk tapas. 
Norsk sjømat. 
Si et matkonsept, og det finnes der. 
Men frem til nå, ingen italienske (annet enn en pizzabar inne i Mathallen). 
Så selv om det vanskelig kan kalles å fylle et hull å åpne en restaurant på et område der serveringsstedene ligger tettere enn prikker i salami, byr Ristorante Ferro absolutt på noe nytt. 

– Skal vi? 
Jeg ser Willies bedende cocker spaniel-blikk, men rister på hodet. 
Vi skal ikke ha Bistecca alla Fiorentina: et mørt, saftig og smaksrikt stykke helgrillet oksekjøtt. 
Riktig tilberedt er den italienske grillklassikeren helt fantastisk, men man må være to for å bestille, og jeg har mer lyst på fisk. 

Menyen på Ferro er ganske liten og erkeitaliensk. 
Klassiske forretter som Vitello Tonnato, et utvalg risotto, pasta og pizza. 
Tre hovedretter, deriblant den nevnte T-bensstek fra Firenze. 
Så dermed velger vi hver vår av de andre, helgrillet dorade til meg og Saltimbocca til Willie. 

Smuglytt på kokkene 

Fire år er gått siden vi sist besøkte restauranten i kjelleren på Scandic-hotellet i Maridalsveien. 
Det var før Mathallen åpnet, og det yrende livet som nå er på Vulkan, var bare en drøm i det fjerne. 
Det bar opplevelsen preg av, uteområdet var en byggeplass, inne var det folketomt og dystert, til tross for alle restaurantens fargerike møbler. 
Restaurant V overlevde ikke, men Ferro, som åpnet i oktober, har helt andre livsutsikter. 
Nå flommer det av potensielle gjester rett utenfor døren. 

Inne er det også blitt livligere, ikke minst fordi kjøkkenet nå er trukket inn i restauranten, med bare en smal passasje mellom kokker i arbeid og gjestene på den andre siden av kjøkkenbenken. 
Jeg blir sittende og smuglytte på brokker av en samtale mellom kokk og lærling, noe med hva slags sopp kokken foretrekker. 
Det er morsomt og veldig langt fra mytene om det strenge hierarkiet på restaurantkjøkkenet. 
Her virker det avslappet og jovialt. 

Servicen er også hyggelig, de norske, kvinnelige servitørene er kjappe og blide. 
De er akkurat passelig påpasselige, vannglasset er stort sett fylt, mat og drikke kommer i deilig tempo. 
Først nybakt focaccia, dernest en stor skål med Insalata Caprese. 
På Ferro består tomatsalaten fra Capri av datterinitomater, basilikum og burrataost, mozzarellaens luksuriøse lillebror, så fersk at den er helt kremet. 

– 
Jeg syns nesten den er litt i overkant fet og myk, sier jeg. 
– Det er som å spise seterrømme med skje, i hvert fall i konsistens. 

Men Willie er bare opptatt av sin tallerken med pasta Vongole, spaghetti med små muslinger. 
Pastaen kunne vært kokt et minutt til, men ellers er forretten som en italiensk sommerdag i sjøbris, frisk, salt og syrlig, med deilige smaker av hvitløk, persille og sitron. 

Middelhavet på tallerkenen, Sicilia i glasset 

Det er knapt halvfullt i det store lokalet som går over flere plan, men med stilig innredning der fargeskalaen spenner fra lys beige til kastanjebrunt i skinn og tekstiler, og med nye lamper som sildrer mykt lys over italienske fliser og mørke hyller, virker det likevel intimt. 

Hovedrettene kommer på rustikke fat, til meg en vakker helgrillet fisk fylt med persille og paprika, servert med fennikelsalat og små ovnsbakte poteter. 
I en skål ligger en skje dypgrønn gremolata, der persillen, sitronen og hvitløken er så finhakket at det hele har konsistens som en puré. 
Gode råvarer, tilberedt med kunnskap og kjærlighet. 
Det kan knapt bli bedre. 
Potetene får ligge urørt, det er en så solid porsjon at jeg må velge bort noe for å orke alt det ferske, kritthvite fiskekjøttet. 

Også Willies tallerken er raus og velfylt, med to store stykker kalvebiff surret i spekeskinke og salvie. 

– 
Det er første gang jeg har fått så tykke fileter i Saltimbocca, sier han. 
– Vanligvis er det banket flatbiff. 

Men kjøttet er mørt og saftig, han klager ikke. 
Vi skåler i vin fra Sicilia, han i husets røde, en fyldig Nero d’Avola, jeg i en hvit Grillo. 
Begge anbefalt av servitøren, begge lykketreff til hovedrettene våre. 

Ekstraservice til kaffen 

Etter et så solid måltid har vi ikke plass til annen avslutning enn en enkel espresso. 
Også her er Ferro den rause vert, på skålen ligger en hjemmelaget biscotti, akkurat passe stor for den som har lyst på litt søtt, men ikke orker dessert. 

Den får vi prøve neste gang. 
For vi kommer tilbake. 
Én dag skal vi prøve Ferros Bistecca alla Fiorentina. 

Hyggelig service 

Rause porsjoner 

Vellaget mat 
