«En tannbørste som berører klitoris kan man la seg begeistre eller irritere av»
Jenny Hvals kunstfolkpop setter tålmodigheten på prøve, men belønner de nysgjerrige. 

ALBUM: 
Multitalentet Jenny Hval overrumplet alle i 2006 med «To Sing You Apple Trees» under navnet Rockettothesky, en av årtusenets så langt mest særpregede norske debutplater. 

Det var et album hvor litterært og konseptuelt ambisiøs kunstpop faktisk fungerte som pop, det fengende og det komplekse hånd i hånd. 

Etter dette har Hval i grunnen ikke tatt så mye hensyn til eventuelle krav om å være pop i den tradisjonelle betydningen av ordet, hun er først og fremst kunstner med ord og lyd, som forfatter og musiker. 

Erotisk tannbørste 
Både på oppfølgeren «Medea» og nå under eget navn på album nummer tre, er hun en standhaftig dyrker av Et Eget Uttrykk. 
Rent tematisk innebærer det hva kollega Sigrid Hvidsten allerede på debuten beskrev som «forkvaklet og overseksualistert urbanfolk». 

Denne gangen skal man ikke lenger enn slutten av første tekstlinje på åpningslåten «Engines In The City» for å finne en elektrisk tannbørste som berører klitoris. 

Slikt kan man både la seg begeistre eller irritere av, men Jenny Hval skal han for å være konsistent trassig, konsistent konfronterende, og irriterende konsekvent i sitt tydelige ønske om ikke å være spesielt umiddelbar. 

Hun setter premissene, og man får selv velge om man orker/ønsker å la seg lokke inn i fristelsen. 

Krever tålmodighet «Viscera»s truende, dels intrikate men samtidig vakre gotiske folk/elektronika-tablåer, krever tålmodige lyttere. 

Bak fryktinngytende sporlengder (stort sett mellom seks og åtte minutter) og tidvis bekmørke strekk av ugjestmild kunstpop, åpner det seg opp solvarme sletter. 

Det kan gjerne høres ut som disse forløsende skiftene i landskap og perspektiv nettopp er ment som langsiktig mål i musikken, heller enn som hektende virkemiddel; det er steder og strekk inni albumet hvor trassigheten og strengheten plutselig slipper taket, lyset slipper inn, skyene forsvinner og det åpner seg en slags meditativ og behagelig ro. 

Som i sin tur gjerne kan falle i grus igjen: nøkkelsporet «Black Morning» har lenge, i over fem minutter, noe nesten sødmefylt og evergreensk over seg, før støyen begynner å pumpe inn svart røyk og kannibaliserer stemningen. 

Cocteau-ekko 
Samlet sett er det fortsatt mye 4AD-arvegods blant møblementet, Liz Frasers elastiske fraseringer og ekkoer av Cocteau Twins' bortenfor-drømmene-stemninger er nok den mest håndfaste «pop»-referansen inni her, men folkarven og et karrig middelaldersk toneuttrykk rendyrkes også med stor stilsikkerhet og kløkt. 

Kanskje har omgivelsene i Kampen kirke, hvor albumet er spilt inn av Helge «Deathprod» Sten, bidratt til denne ofte pastorale stemningen. 

«Viscera» er nok uansett det albumet hvor Jenny Hval i størst grad har klart å spinne et riktig velkonstruert musikalsk nett rundt sin selvbevisste estetikk og tematikk. 

Premie for tålmodighet 
Dette er samtidig et typisk eksempel på et album som møter visse utfordringer i dagens flyktige, fragmenterte og konsentrasjonssvake låtfokuserte musikktilværelse. 

Jenny Hval gjør det ikke enkelt for seg selv, men hun premierer tålmodigheten din med at dette tredjealbumet blir litt vakrere og litt mindre ugjestmildt for hver gang du hører på det. 

En albumanatomi som gjerne kjennetegner plater med ekstra lang holdbarhet. 
