Leo Ajkic går i flyktningenes fotspor, og tar oss med der det gjør vondt
Statusrapport fra verden i dag: 
Drøyt 65 millioner mennesker er på flukt. 
Leo Ajkic viser oss hvem noen av dem er, hvordan de lever og hva de drømmer om. 

«Flukt» begynner akkurat der den må begynne: 
I huset i Mostar, Bosnia, som Leo Ajkic selv måtte flykte fra sammen med familien i 1994. 
Han var syv år gammel. 

Det gjør Ajkic til en velkvalifisert og langt fra objektiv programleder for NRKs serie om mennesker på flukt. 
Likevel er han en nøktern og usentimental programleder, og samtidig varm og nær, med en ganske annen image enn den breikjeftede bosniske bergenseren vi er vant til å se ham som. 
Og med en helt spesiell evne til å få kontakt med barn. 

Ajkic tar oss med til Libanon, til Beirut og familien Asaad, som venter på å bli innkalt til samtale med UDI, eller det Ajkic kaller «en talentkonkurranse der man i stedet for å bli stjerne blir Ola nordmann». 

Gjennom enkle spørsmål og korte intervjuer får han frem hva det gjør med mennesker når alt de kjenner og er glad i plutselig blir borte, og alt som ligger foran dem er uvisshet. 

Han går om bord i redningsskipet Siem Pilot i Middelhavet, og han spør hva slags liv flyktningene reddes til. 
Blant de mange svarene er fattigdom, nitriste flyktningleirer og økte motsetninger i de landene flyktningene kommer til. 
Ajkic tar også en prat med representanter for den organiserte innvandringsmotstanden. 

Basert på tre av fem programmer, fremstår prosjektet til Ajkic og regissør Lars Petter Gallefoss å være entydig humanistisk. 
De vil vise menneskene bak nyhetsbildet. 
Gjerne på begge sider av konfliktlinjene som har utviklet seg i kjølvannet av økt migrasjon. 
Men først og fremst er det flyktningene som individer de er opptatt av. 

Som programleder tar Ajkic et tydelig, men inviterende standpunkt. 
«I stedet for å se 34.000 nye, daglige flyktninger som et problem, må vi se dem som 34.000 muligheter», sier han, og bruker gjennomgående sin egen historie, og Mostar og Jugoslavias skjebne på 1990-tallet, for å belyse dagens situasjon og argumentere som han gjør. 

Bergensbaserte Pandora Film begynte på programserien midt under den store migrasjonsbølgen i 2015. 
Gitt nyhetsbildet da og nå bringer ikke serien noe nytt til torgs. 
Men den er en viktig påminnelse om situasjonen. 
Den stiller spørsmål rundt hvordan flyktningene vil forme vår egen fremtid og inviterer dermed til refleksjon. 
Dessuten byr den på korte, men varme og ofte rørende møter med de ulike menneskene som står midt i det. 
