Sony Ericsson Aino
Aino er en glimrende telefon på flere områder, men ikke alt er like bra. 

Det blir stadig vanligere, for ikke å si forventet, at dingser, PC-er, TV-er og multimedieprodukter snakker sammen, og aller helst trådløst. 
Sony Ericssons nye multimedie-skyvemobil Aino er et godt eksempel på dette. 
Den kan nemlig kommunisere med spill- og undeholdningskonsollen Playstation 3. 
Via et trådløst nettverk kan den streame musikk fra mobilen til konsollen, og videre til TV-en eller musikkanlegget, og vice versa. 

Ved hjelp av programvaren Media Go kan du dessuten streame musikk mellom PC-en til mobilen. 
Dette takket være at telefonen er DLNA-kompatibel. 
Det er bare å lære seg forkortelsen med det samme, for dette vil du høre mye om i tiden som kommer. 

Aino, eller U10i som den også heter, er definitivt en telefon med fokus på multimedia og underholdning, men den øvrige funksjonaliteten er heller ikke til å kimse av: 

- 3-tommers berøringsskjerm, 240 x 432 pikslers oppløsning - GSM/GPRS/EDGE 850/900/1800/1900 - UMTS/HSPA 850/900/2100 - WLAN 
- Bluetooth-støtte, trådløse ørepropper følger med - A-GPS-mottaker - 8,1 megapiksels kamera med autofokus, ansiktsgjenkjenning, 16x digital zoom etc 
- Direktetilgang til nettjenester som Facebook, Google-søk og Youtube Alle tekniske detaljer 

Selve telefonen virker dessuten meget helstøpt. 
Den er passe tung, og skyve-mekanismen virker fast og fin. 
Førsteinntrykket, etter å ha lekt litt med mobilen i noen minutter, er at den virker langt mer gjennomført i både konstruksjon og brukeropplevelse enn den noe mer vaklende Satio-modellen vi testet for en tid tilbake. 

Og nok en gang ser vi at Sony Ericsson har valgt å gå bort fra sin egen minnekortstandard MemoryStick M2. 
Nå er det MicroSD som gjelder, og takk for det. 
Disse kortene er både billigere og langt enklere å få tak i enn M2-kortene. 
Et romslig 8 GB-kort følger med. 
Kortspalten er dessverre ikke tilgjengelig uten å ta av batterilokket. 

I motsetning til den Symbian-baserte smarttelefonen Satio, er Aino basert på Sony Ericssons proprietære operativ- og menysystem, kjent fra en haug med modeller gjennom mange år. 
Det er gjennomprøvd og logisk, men etter denne testen sitter vi igjen med følelsen av at det kanskje egner seg aller best på enklere modeller enn i trykkfølsom-klassen. 

Berøring, ikke trykking 

Skjermen er av den harde glasstypen, og den er både skarp og fargesterk. 
Når telefonen er lukket blir den berøringsfølsom, og det dukker opp multimediesymboler på skjermen for aktivering av kamera, radio, samt tilgang til bilde-, video-, musikkbibliotekene. 
Betjeningen er enkel å forholde seg til, en lett berøring av symbolene er alt som skal til. 

Når tastaturet skyves ut, forsvinner dessverre trykkfølsomheten, og den sedvanlige Sony Ericsson-navigasjonen dukker opp. 
Da blir du henvist til å bruke tastene, og det føles rett og slett feil. 
Vi vil så gjerne trykke på skjermen, men ingenting skjer. 
Og for å gjøre oss ferdig med den biten med én gang: 
Med en så stor skjerm og tilhørende stor avstand fra skjerm til tastene, er det både ulogisk og frustrerende å ikke kunne trykke rett på symbolene på skjermen. 

Et godt eksempel er nettleseren. 
Den er kjapp, men det tar for eksempel vesentlig lengre tid å taste inn nettadresser og klikke på lenker enn på "ekte" touch-mobiler. 

Det er heller ikke til å stikke under en stol at telefonen hadde hatt godt av en litt kraftigere prosessor. 
Det er visse variable tregheter her og der som er plagsomme hvis du har hastverk. 
Dette gjelder både i navigeringen gjennom menyer, samt aktivering og bruk av applikasjonene. 

Trådløs musikk, radio og tale 

Vi var spente på den trådløse tilkoblingen til ørepluggene. 
Dette er en rørformet sak, på størrelse med et AA-batteri, med klips på baksiden og knapper for justering av lydnivå, spill/stopp og forrige/neste. 
Den har dessuten innebygd mikrofon, og heldigvis en vanlig minijack-inngang, slik at du kan koble til dine favorittplugger/øretelefoner hvis du skulle ønske det. 

Det var nok å skru på enheten, så ble den oppdaget av telefonen, og sekunder etterpå var vi klare til å lytte. 
De medfølgende ørepluggene er av typen in-ear, silikonpropper som fyller hele øreinngangen og isolerer ute nær sagt all annen lyd. 
Hvis du ikke får samme opplevelse, kan det tyde på at du bruker feil propper. 
Det følger med flere størrelser, og gitt at du har valgt rett størrelse vil du få en flott lydopplevelse. 

Vi konstaterer ganske enkelt at Aino er blant de aller beste mobilene hva lydkvalitet angår, rett ut av esken. 
Musikkspilleren støtter for øvrig både MP3 og AAC-formatene. 

Radioen fungerer også med de trådløse ørepluggene, de er med andre ord ikke avhengig av å være fysisk tilkoblet telefonen for at du skal kunne tune inn. 

Litt igjen på video 

Skjermen er også innbydende for alle som ønsker å se video, dessverre er formatstøtten begrenset, så her må det konverteringer til (programvare følger med). 
Vi synes en ekte multimedietelefon bør støtte vanlige formater som for eksempel DivX direkte (og uten å måtte endre størrelse), slik som for eksempel Samsung gjør på flere av sine nye modeller. 

Til gjengjeld følger det med ett års abonnement på filmer som du kan laste ned fra PlayNow Arena, maks 60 stk. i løpet av hele perioden. 
Du kan se hver film hvor mange ganger du vil i 90 dager, men du finner dessverre få kjente filmer i utvalget. 

Kameraet 

Kameraet har mange funksjoner, deriblant ansiktsgjenkjenning, og tar bilder med en oppløsning på 8 megapiksler. 
Du kan også filme i bredformat, der oppløsningen er 640x336 piksler. 
Avhengig av lysforholdene vil antall bilder per sekund under filming variere. 
Innendørs har vi opplevd at den har vært nede i 19 bilder pr sekund, noe som medfører betydelig hakkende bevegelser. 

Utendørs har resultatet blitt bedre, men videokvaliteten egner seg ikke til stort annet enn MMS og annen begrenset, enkel bruk. 

Dessverre er det ikke ordentlig blits på mobilen, bare et kameralys, og det gir ikke de beste resultatene innendørs. 
Både begrenset optikk og støyreduserende filtre fører til at innendørsbilder blir slørete, og er ikke i nærheten av å rettferdiggjøre 8 megapiksler. 

Vi merker oss også at bildene har et stort rødt felt i senter av bildet. 
Hvor synlig dette blir, avhenger av motivet. 
Mot grått er det i hvert fall svært fremtredende (og nei, blitslyset var ikke påskrudd): 

Det er med andre ord et stykke igjen til kvaliteten på de beste kameramobilene, og milevis bak kvaliteten på relativt enkle, rimelige lommekameraer. 
Men det sagt - hvis lysforholdene er gode, kan du også ta gode bilder med Aino. 

Under ser du eksempler på både bilder og video: 

Batteri 

I likhet med de aller fleste mobilene som er fullproppet med funksjoner og store skjermer, imponerer heller ikke Aino på batterilevetid. 
En dag med "tøff" bruk, så er det bare å sette den i laderen, ikke minst hvis du vil være 100% trygg på at det er strøm gjennom hele dagen derpå. 

Konklusjon 

Det er som om Sony Ericssons Aino er fanget mellom to verdener - den gamle tasteverdenen, og den nye, trykkfølsomme. 
Det er synd den ikke landet 100% på sistnevnte, det ville gitt en bedre totalopplevelse. 

Men - til tross for de kritiske bemerkningene våre: 
Aino er en bra telefon. 
Den har super lydkvalitet både på tale og musikk, den er relativt enkel å betjene, og byr på svært omfattende funksjonalitet. 
Det holder så vidt til en svak femmer på terningen, men du bør definitivt sjekke ut konkurrentene før du bestemmer deg. 
En opplagt kandidat er Samsung Pixon12. 
