Dette er en plate kun ment for fansen
One Direction har laget en plate full av halvhjertede forsøk som later til å være med kun for å fylle opp albumplass. 

Jada, det populære boybandet er tilbake igjen, med sitt femte album på like mange år. 
Jeg skrøt nylig av Hanne Kolstøfor å ha gjort det samme, men i dette tilfellet skyldes det forventninger om inntjeningspotensial fremfor en uvanlig grad av kreativitet. 
Disse gutta pumper ut en ny runde med kjærlighetssanger før fansens hyl har rukket å dø ut, og er nøye med å dokumentere det i sosiale medier. 
Slik holder de seg relevante, og treffer tilhengerne på hjemmebane. 
Dette er forøvrig første utgivelse uten Zayn Malik, uten at man nødvendigvis merker den helt store forskjellen. 

Dette er de hippeste låtene du ikke bør gå glipp av denne uken: 

Første låt er lovende 

Åpningssporet «Hey angel» virker lovende ved første ørekast. 
En stilig intro, et catchy gitarriff, og en hakket mer eksperimentell produksjon enn man er vant til fra den unge kvartetten. 
De later til å ha hentet inspirasjon fra britpopen, kanskje spesielt Verve's «Bittersweet symphony», noe 

som ikke er dumt hvis de vil treffe et bredere publikum. 
1D smører kanskje litt for tykt på, og teksten virker som den ble kastet på i siste sekund, men dette er absolutt ikke en dårlig låt. 

Glad i popmusikk? 
Få med deg anmeldelsen av Adeles nyeste plate her: 

Som helhet klapper det sammen 

Kalaset fortsetter med singelen «Drag me down», som er en repetitiv affære. 
Vokalmelodier gjentas og gjentas, uten å være spesielt interessante. 
Produksjonen er god, og låten har absolutt noen fengende partier, men som helhet klapper den sammen. 
Også refrenget føles flatt og livløst. 
Dette går igjen i flere av låtene her. 
1D har absolutt en evne til å lage gode pophooks og allsangvennlige linjer, men for hver interessante melodi er det flere halvhjertede forsøk som later til å være med kun for å fylle opp albumplass. 

Les Erlend Loes anmeldelse av den nye filmen Søstre: 

Grenser mot det flaue 

Tekstene blir ofte overtydelige, og grenser mot det flaue. 
Klisjéer i seg selv er ikke alltid galt, men her blir det til tider vel mye av det gode. 
Låter som «If I could fly» har høy putefaktor, og lar naturlig nok hvert medlem få synge et vers i tilfelle jeg skulle tro at en av dem faktisk ikke vil gi opp alt for meg. 
Poenget er vel at vi skal se hvor ærlige og ekte disse guttene er, men det virker heller mot sin hensikt at følelsene fremstår som påtatte. 
Men vokalharmoniene er fine, da. 

Les anmeldelsen av konserten One Direction spilte i Oslo i sommer: 

Fra rolig sviske til rocka affære 

Alt er selvfølgelig ikke dårlig. 
«Infinity» utvikler seg fra en rolig sviske, til en mer rocka affære med store gitarakkorder, og en drivende synthlinje som gir ekstra krutt i avslutningen. 
Kult. 
«Never enough» blander inn spor av doo-wop og overdreven åttitallssynth i guttenes glatte lydbilde, og virker leken som om de virkelig hadde det gøy da de spilte den inn. 
Og avsluttende «History» er en tilbakelent gladlåt det er vanskelig ikke å nikke med til. 

Vi har også anmeldt One Directions heteste konkurrent, Justin Biebers nyeste plate : 

Ikke ment for kritisk lytting 

One Direction har planlagt å ta en pause neste år, for å fokusere på solokarrièrer og lade batteriene. 
Kanskje de også vil vokse som band, og gå i nye retninger med musikken sin. 
Eller kanskje ikke – når alt kommer til alt, er ikke dette musikk ment for veldig kritisk lytting. 
Musikken er bare en del av pakken, ment for å skape stemning og treffe unge fans rett i følelsesregisteret. 
Og selv om dette hverken er originalt eller spesielt spennende, tror jeg det har sin funksjon. 

Se Aftenposten Kultur baksnakke kulturlivet i nytt program: 

Trenger du TV-tips? 
Her er ti serier du bør få med deg i høst: 
