En episk seilas
Øystein Lønn henter en verden opp fra havet. 

I sin bok av året tar Øystein Lønn oss med til havets bunn. 
«Der nede, i den fordømte sjøen, lå noe og ventet på ham. 
Han skulle ikke dø der, men det plaget ham likevel å vite det» heter det i «Berners datter», den hittil siste fortellingen fra en av den sørlandske prosaens største mestere. 

Peder Ross bor på en liten øy, lever av å dykke etter skjell, og vil helst ikke ha verden inn på seg. 
Det er som om han dykker ned i havet for å slippe unna verden, enda han hater det. 
En dag finner han noen små figurer blant restene etter en forlist, baltisk redningsflåte, og mistenker at de kan ha stor verdi. 

Slik finner han der nede i mørket likevel en inngang til verden, og blir tvunget ut på det åpne hav, mot et oppgjør med sin egen fortid. 
I et underfundig og enkelt språk skriver Lønn fram en allegorisk fortelling om et lite liv som utfordres og åpnes mot verden. 

Det er alltid mye som ikke sies hos Lønn, og denne gang fungerer det spesielt godt, når vi møter tre avmålte, alvorlige menn som sammen legger ut på en risikabel seilas over Skagerrak. 
De lever i værets vold og sier ikke mer enn det som er strengt tatt nødvendig. 

Det er tilsynelatende med stor letthet at Lønn skildrer små tilfeldigheters store konsekvenser for det enkelte mennesket. 
Denne kunsten mestrer han som få andre. 

I motsetning til de fleste av Lønns bøker utspiller ikke «Berners datter» seg i moderne omgivelser (selv om den sørlandske skjærgården vil være velkjent for dagens lesere). 
Fortellingen foregår i en tid uten strøm eller andre moderne kommunikasjonsmidler, men vilkårene som skildres er i bunn og grunn de samme. 

Det handler om hvorvidt man skal la seg innhente av fortiden eller ikke, og om hvorvidt mennesker klarer seg på egen hånd. 
Hos Øystein Lønn gjør de tilsynelatende det. 
Samlivet er ingen nødvendighet, men noe man velger. 
I en fortettet fortelling full av vær, vind og bølger, blottstiller Lønn disse menneskelige grunnvilkårene på mesterlig vis. 
