Filmanmeldelse:En tulledukke 

Den kjekke legestudenten John (Horton) og den høygravide blonde California-drømmen Mia (Wallis) er det perfekte unge ektepar, inntil han en dag bringer hjem en dukke som skal komplettere Mias samling av slike. 

Under den første natten med dukken i hus, blir naboene drept, tilsynelatende av noen 

psykotiske kultmedlemmer («Annabelle» er full av referanser til Charles Manson og et av ofrene hans, skuespilleren Sharon Tate). 

Og det fortsetter. 
Dører begynner plutselig å lukke av seg selv. 
Gyngestoler å gynge. 
John og Mia mistenker at dukken kan ha noe med uhumskhetene å gjøre, kaster den og flytter til en leiegård i Pasadena. 
Men slutter det da? 
Pah! 

«Annabelle» er noe mer edelt enn en vanlig skrekkfilm. 
Det er en spøkelsesfilm. 
Den er dessuten visuelt pen – perfekt dandert for retrohungrige «Mad Men»-fans (den utspiller seg i 1969). 

Den er visstnok en «prequel» til fjorårets «The Conjuring», men fungerer i praksis som en «hommage» til «Rosemary’s Baby» (1968). 
(Ekteparet heter John og Mia, garantert etter den klassikerens hovedrolleinnehavere John Cassavetes og Mia Farrow. 
Og hvem regisserte «Rosemary’s Baby», om ikke Sharon Tates kjæreste Roman Polanski? 
Slik kunne vi fortsette). 

Filmen får en del ut av den hjemmeværende husmorens «hysteri». 
Wallis spiller mer eller mindre January Jones som spiller Betty Draper i «Mad Men». 
Den får mindre ut av de horrorfilmklisjeene. 
Selve «mysteriet» som ligger til grunn for skumlingen forbli merkelig underbelyst, som om regissøren er mer opptatt av estetikk enn mystikk. 

Oppklaringen blir langtekkelig, og klimakset antiklimaktisk. 
Men tatt for det den er – en grøsser designet for den kommende Halloween-«feiringen» – skal det sies at denne er laget med mer flid og en større sans for stil enn de fleste i sin sjanger. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
