Festlig animert om rikdommens ondskap
For en herlig animasjonsfilm! 

Historien om Erlend Loes Kurt, trebarnspappa og truckfører, er blitt en frydefull opplevelse av godt utformede figurer. 
De utfolder seg med mye kos og sprø galskap. 

Raskt dras man inn i det kaotiske, men akk så rutinepregede dagliglivet til Kurt, en mann med enorme barter og like svær selvtillit. 
Tempoet i åpningsscenene er høyt. 
Frokostpannekakene fyker over tallerkenene mens minstemann Bud skravler hull i hodet på sin far. 
Truckføreren freser rundt på kaia og laster kasser i en akrobatisk fart. 
Knallbra. 

Filmen gir god belønning til både små og store kinogjengere. 
Slapstickhumor underholder alle. 
Voksne kan i tillegg humre over en samfunnsironisk snert. 
Som når lille Bud i det uendelige siterer Rigmor, en overfølsom barnehagetante som lærer de søte små å takle enhver utfordring med å se inn i seg selv. 
Morsomt! 

Nå og da oppstår dødpunkter på grunn av replikker som kunne vært kortet inn. 
Men i det store og hele loser regissør Rasmus Sivertsen oss effektivt gjennom en historie som øker i desperasjon og vill fantasi. 

For stakkars Kurts selvtillit brytes ned straks den høytlønte doktor Petter blir nabo og suger all oppmerksomhet. 
Hjelp, hva gjør en mann som holder på å miste kone og barn til en lege med høy prestisje og jålete bekjentskapskrets? 
Blir lege selv? 
Eller statsminister? 
Eller blir rik? 
For hvem trenger vel en lavtlønnet truckfører i våre dager? 

Det er deilig at det visuelle uttrykket holder distanse til hollywoodske animasjonsforbilder. 
Sivertsen og animatørene hans lar figurene vekke norske assosiasjoner. 
Det er vidunderlig tydelig i den bredbarmete, kvinnelige statsministeren. 

Og så var det stemmene, da. 
Atle Antonsens mørke røst er formidabel som Kurt, Aksel Hennie er søt som lille Bud, Jon Øigarden er ekkel lege, Pernille Sørensen og Kristin Skogheim hamler opp med et vell av kvinnelige røster. 

Kort sagt, dette er en fryd for øye og øre. 
Gå og le. 
