Frank Ocean på Hovefestivalen:Praktdemonstrasjon 

KONSERT: 
Frank Ocean STED: 
Hovedscenen, Hovefestivalen PUBLIKUM: ca. 8000 AKTUELT ALBUM: 
«Channel Orange» 

Åh! 
Den stemmen. 
Den totalt hypnotiserende stemmen. 
Den runger over Tromøya. 
Ordene fengsler, og fraseringene får knærne til å gi etter. 

To år på rad har det enigmatiske vidunderet Frank Ocean toppet internasjonale årskåringer for beste utgivelse, henholdsvis for genistrekene «Nostalgia Ultra» og «Channel Orange». 
Da han forlot scenen under fjorårets mest etterlengtede Øya-konsert etter kun fire låter, ble han dog festivalens store snakkis og skuffelse. 

Hove gir ham en ny sjanse, men femten minutter etter avtalt konsertstart er det noe uklart om han godtar den. 
Scenen er fortsatt tom. 
Har han blitt syk igjen? 
Vi hørte den oppslukende lydprøven hans tidligere på dagen. 
Han tok det på alvor da. 

Tjue minutter over tid griper han endelig fatt. 
Et band dveler i mørket. 
Det er vanskelig å se hvor mange, men noe lys reflekteres fra trombonen og trommesettet. 
Frank er den eneste som får lys over seg - og han begynner helt kompromissløst med en ny låt som ingen har et forhold til. 

Tålmodigheten til Hovepublikummet er kanskje ikke det optimale for introspektiv R&B, men den bærende og dyptfølte stemmen legger seg som et pledd over festivalområdet. 
Og i det han følger opp med en smidig og dempet versjon av «Novacane» begynner hypnosen, og det løsner seg blant hodene foran scenen. 
Bandet blir gradvis mer tilstedeværende i både plettfrie gjengivelser og detaljrik pålegg av synther, bass og blåsere. 

En mann av få ord - om de ikke synges. 
Følelsene Frank formidler i sang er krystallklare. 
Mellom låtene er han mumlende og beskjeden. 
Men det gjør ingenting, for han leverer magiske øyeblikk som en slags tryllestav-mitraljøse. 

Den enormt suggerende «Pilot Jones» med den sprakende knipsingen får gresset til å vibrere. 
Monsterlåten «Pyramids» leveres lidenskapelig i sin kosmiske prakt, og man skulle ønske at det ti minutter lange eposet varte i minst tredve. 
For ikke å nevne de frelsende falsettene i både «Bad Religion» og sistelåta «Thinking About You» som fortsatt slår ekko i hodet på undertegnede. 

Han ertet også publikum med en kort og mektig «Swim Good» i acapella. 
Og rett før allsangen nådde klimaks avbrøt ham seansen. 
En både smerte- og smakfull påminnelse om at det var Frank som kontrollerte konsertens skjebne, ikke publikum. 
Vi sto bare igjen og ville ha mer. 
