Blodig, vittig og vulgær
Sean Penn og Josh Brolin leker politi og røvere 

Velkommen til 40-tallets Los Angeles, for øyeblikket under neglen på demoniske Mickey Cohen, eks-bokser, nå frontfigur for byens jødiske mafia. 
Han kontrollerer alt og mer til – inkludert korrupte politifolk – og Sean Penn spiller han med innsunkne øyne, dødt blikk og uten et øyeblikks hang til finesse. 

Penns utstudert vulgære fremtoning legemliggjør «Gangster Squad» som den litt forstrekt hardkokte moro-b-film noiren den åpenbart ønsker å være. 
Litt i hælene på «L.A Confidential», men uten sistnevntes klasse og eleganse, og fullstendig fri for det sugende, farlige mørket som preger James Ellroys litteratur. 
Selv om filmen forsøker å presse inn en moralsk og menneskelig faktor mellom skytingen. 

Mickey Cohen har ikke kontroll på alt. 
Øverst i politiet troner lovlydigheten selv, politimester Parker (spilt med brumlende pondus av Nick Nolte). 
Han håndplukker krigsveteran John O'Mara (Josh Brolin), og gir ham alle fullmakter til å rydde dritten av veien. 

O'Mara samler et knippe ubestikkelige politifolk med de nødvendige egenskapene. 
Hvorav inngår Ryan Gosling som Jerry Wooters, en henslengt dandy med mer enn ett godt øye til Cohens førsteelskerinne Grace Faraday (Emma Stone). 

En storstilt skytescene i en kino måtte klippes ut etter den tragiske hendelsen i Aurora, Texas, og forsinket filmen med seks måneder. 
Ellers er her nok å ta av, både hva skuddvekslinger, klassiske noir-elementer og b-filmklisjeer angår. 
Sistnevnte pleier regissør Ruben Fischer en ganske morsom omgang med, jf. 
Penns spillestil. 

Dessverre går han seg også litt for ofte vill i sin hang til sakte film, og sin trang til publikumsfrieri, forent i en akkurat litt for gigantisk skuddveksling i en hotellobby, der både kjeltringer og julepynt får sitt. 
Direkte klipp fra hjernemasse på en bilrute til en hamburger på grillen er også ganske pubertalt, men nok et eksempel på Fischers vilje til å gi blaffen i alle subtiliteter. 

40-tallets Los Angeles er nitid gjenskap i interiør, eksteriør og kostymer, innimellom forsterket av en brungyllen, «nostalgisk» fargetone. 
Likevel er det noe teatralt og utenpåklistret over hele scenografien, som igjen vitner om at dette egentlig bare er en lek. 

Men tar man filmen på alvor som akkurat det – en lekende pastisj – er den underholdende nok. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
