Restaurantanmeldelse:Anstrengt jul i stallen 

Kamai byr på norsk jul. 
Det kunne de gjerne latt være. 

– Nei, nå har julefeiringen tatt helt av, sier Willie da han studerer Kamais femrettersmeny. 

– Alle skal ha pakkekalendere, selv kjæledyr og 30-åringer. 
Og alle restauranter skal ha julemeny, selv japansk-peruanske. 

Gravlaks, ål, reinsdyr, and, pepperkakedessert. 
Det er ikke mye som minner om de to første ordene i listen vi pugget da vi begeistret anmeldte Kamai etter åpningen for snart tre år siden: nikkei og kaiseki. 

Det første betegner en fusjon av japansk og peruansk mat, det andre et tradisjonelt japansk måltid. 
Bortsett fra en del av tilbehøret ser denne menyen ganske så norsk ut. 

Sjarmerende i bakgården 

En stresset, svartkledd hovmester har fulgt oss opp fra inngangen i den gamle stallen og plassert oss ved et hyggelig tomannsbord i den røffe spisesalen under takbjelkene. 

Her er det fortsatt strippede murvegger og åpne konstruksjoner som gjelder. 
Bortsett fra lysestakene kan vi ikke se noen endringer på tre år. 
Og hvorfor skulle de vel endre noe? 
Den gule bakgårdsbygningen på Grünerløkka må være en av byens mest sjarmerende restauranter. 

Nede i første er det kjøkken og omakasebaren Itamae – en sushiopplevelse av de sjeldne – og et lite barhjørne, som kanskje mest oppleves som en del av garderoben. 

– 
Det er vel dit hovmesteren skal, nikker jeg mot den svartkledde som bærer to glass champagne og nærmest løper mot trappen. 

Han har utviklet kelnerblikket – altså det blikket det er umulig å få øyekontakt med – til perfeksjon. 

Jeg vet det, for jeg har sittet i tyve minutter og forsøkt å få oppmerksomhet. 
Takken for å være tidlig ute er tydeligvis usynlighetskappe og tomme glass. 
Men nå som Willie er her, er servitøren raskt på plass med tilbud om bobler og popcorn krydret med chili. 

Snur seg i gravlaksen 

Og ganske snart etterpå, julemenyens første rett. 

– 
For en gravlaks-elsker som meg er dette en skikkelig skuffelse, sier Willie. 

Fisken kjennes først og fremst fet ut, smaker ikke gravet, men litt harskt. 
Sitrongressemulsjonen ligner en fet majones. 
Dillpulveret er kanskje tørket og knust på kjøkkenet her, men minner like mye om det grønne støvet man får kjøpt på boks i dagligvarebutikken. 

Av en eller annen grunn har vi fått utdelt pinner. 
Jeg lurer på hvor det asiatiske kommer inn i menyen. 

Kanskje allerede i neste rett? 
Vår blide servitør ramser opp ingrediensene til rett to, som mest ligner julegrøt strødd med trespon og rød og grønn pynt. 

Men det lukter deilig av røkt fisk. 
Og det smaker aldeles nydelig, med røkt, salt, søtt og syrlig. 
Grøten er en potetkrem smakssatt med ål, granateple og karse. 

«Tresponene» er tørket tunfisk. 
Det siste lar seg også spise med pinner, men særlig praktisk er det ikke. 

Rå Rudolf, tørr Donald 

Da rett tre kommer på bordet, legger jeg vekk pinnene for godt. 
En diger porsjon rått og hakket reinsdyrkjøtt med revet hvit geitost over, chilimajones og ristet bokhvete. 

– 
Nå snakker vi umami, sier Willie. 

– Dette er kraftige smaker. 

Det har han rett i. 
Det blir for voldsomt for meg. 
Jeg lengter etter karbohydrater og grønnsaker. 
De sprø bokhvetekjernene og kjørvelbladene er altfor få til å balansere. 

Selve hovedretten er en rødrosa komposisjon på grått stentøy: skiver av andebryst servert på solbær- og rødbetsaus med rødbeter, skiver av rå bete og stekt shitakesopp. 

Andebrystet er rosa, men likevel for mye stekt. 
De små bitene er helt tørre. 
Til gjengjeld er rødbetbitene harde. 
Og sausen litt for søt. 

– 
Det virker som om det ikke er helt kontroll på kjøkkenet, ting er enten for rå eller for mye stekt. 

Willie skyver nepeskivene, som burde vært løvtynne for å fungere rå, til kanten av tallerkenen. 

Pepperkaker og blåmuggost 

Kombinasjonen pepperkaker og blåmuggost er blitt en juletradisjon de senere årene, antageligvis også hos Kamai-kokken, hvis juledessert består av brownie med pepperkake, blåmuggostkrem og kirsebærsorbet, alt overstrødd med rødbetpulver. 

Heller ikke den er vellykket. 
Brownie er bedre når den smaker sjokolade. 
Og blåostkremen smaker bare salt og rart. 

På vei ut skimter vi sushichefen bak gardinene inn til omakasebaren i første etasje. 

– 
Det var nok der vi skulle lagt julebordet, sier Willie. 
– Da tror jeg vi ville vært fornøyd med mer enn popcornet og en femtedel av maten. 

Aftenpostens har tre faste matanmeldere som anmelder tre restauranter i uken. 
Alle anmeldelsene kan du lese på restaurantguiden.osloby.no hvor du også finner over 60 matguider til alt fra beste pizza og burgere til thailandske godbiter og søndagsåpne restauranter. 

– 
