Fremragende pianist på besøk
Torsdagens konsert med KSO var godt besøkt, ikke minst fordi Christian Ihle Hadland som kveldens solist er en fremragende kunstner. 

«Er fuhrt ‘ne famose linke Hand», heter det om pianisten i Alexander Kiellands språklige vidunder av en novellette fra 1880, Siesta. 

Og siden denne ukens solist med KSO, Christian Ihle Hadland, er fra Kiellands by Stavanger, finner jeg det opportunt å sitere mer fra denne novelletten: 
«Imidlertid spillede den Fremmede videre – jævnt og uden Anstrængelse, let bøiet tilvenstre, forat faa Kraft i Bassen. 
Det lød, somom han havde tyve Fingre – alle af Staal; de myldrende Toner forstod han at samle, saaat Instrumentet fik en mægtig, enkelt Klang. 
Uden nogen Stands, uden at markere Overgangene holdt han ved bestandigt nye Overraskelser, Hentydninger og geniale Kombinationer Interessen fast, saaat selv den mindst musikalske maatte følge i Spænding», heter det i Siesta. 

Den pianisten spilte revolusjonen inn i et dekadent pariserborgerskap. 

Akkurat der var vi vel ikke i Kildens konsertsal torsdag kveld. 
Men unge Hadland fører to famøse hender, både den høyre og den venstre, og beskrivelsen ovenfor kunne ikke treffe bedre. 
Han får klaveret til å synge sammen med orkesteret, han gir instrumentet en orkestral klang som nettopp i Beethovens fjerde klaverkonsert blir så utrolig vellykket fordi gamle Beethoven har laget en orkestersats som er intimt knyttet opp mot klaveret og som Bellincampi visste å understreke. 

Konsertens andre del var et relativt lite spilt verk av Johannes Brahms, hans første Serenade, i D-dur, fra 1858, arrangert for stort orkester året etter. 

En serenade er opprinnelig en sang til den elskedes ære, gjerne fremført under hennes vindu en sen nattetime. 
Gjennom årene ble det utviklet til en type underholdningsmusikk, kall det gjerne aftenunderholdning – i flere satser, gjerne med en invitt til å danse. 

Slik er denne Brahms-serenaden, nok en forstudie til større orkesterverker og den symfoniske form som han strevde så med. 
Og så gir den i særdeleshet treblåsere og horn en fantastisk mulighet til å vise sine sterke sider. 
Hvilket KSO’s slike gjorde denne kvelden. 

Men som match til konsertens første del, ble dette en nedtur. 
Kunne jeg ønske fritt, ville jeg langt heller hatt en Beethoven-symfoni eller en Brahms-symfoni for å fullende kvelden. 
