Nazisten Marie Hamsun
Velskrevet biografi om den store forfatterens kone. 

Mye er skrevet om Knut Hamsun, i «Kjærlighet og mørke» er det hans kone Marie Hamsun vi får lese om. 
En stor del av kildematerialet er fra tidligere ukjente brev, til tross for at Marie Hamsun destruerte flere brev i visshet om at de i fremtiden kunne brukes som kildemateriale av litteraturhistorikere. 

Det er spesielt en venninne Marie Hamsun utveksler mange brev med, jøssingen Cecilia Aagaard. 
Til henne skriver Marie Hamsun om både stort og smått; om slanking, om ekteskapet, om barna, om psykoanalyse og politikk – til hun finner det for godt å avslutte vennskapet fem dager før frigjøringen av Norge. 
Slik begrunner Marie Hamsun det: 
”Vi har ingenting mer å skrive til hverandre om, jeg føler for deg som for enhver som motarbeider den sak jeg er beredt å dø for – nasjonalsocialismen.” 

Til tross for NS-medlemskap (noe Knut Hamsun aldri hadde), dro Marie Hamsun til Oslo i et forsøk på å få deler av en geriljagruppe i motstandsbevegelsen, ledet av major Arne Laudal fra Kristiansand, benådet av Josef Terboven. 
Det var fånyttes. 
Bortsett fra de to yngste av gruppen på ni, måtte resten bøte med livet. 
At hun i det hele tatt prøvde, begrunnet hun riktignok med at NS-erne hadde en overlegen moral: 
”[...] Ved å tenke på andre først og sig selv sist [...]”! 

Marie Hamsun er blitt anklaget for å være den som ledet Knut Hamsun inn i nasjonalsosialismen, men det tror man neppe etter å ha lest «Kjærlighet og mørke». 
Marie Hamsun var på mange måter underdanig Knut Hamsun, men likevel ikke – her leser vi om to sterke personligheter som lever sammen, først i Østerdalen og på Hamarøy, deretter på Nørholm. 
Flere utdrag er fra brev dem i mellom. 
Ved å portrettere Marie Hamsun, får vi også vite mye om Knut Hamsun, om hans egenrådighet og sjalusi. 

Anne Hege Simonsen gir et høyst sammensatt bilde av Marie Hamsun, og det er bra. 
«Kjærlighet og mørke» er dermed blitt en svært interessant biografi. 
