Forkomne rockejenter
«The Runaways» sliter i balansen mellom musikkfilm og skildring av bortkomne tenåringsjenter som hadde trengt en mor som brydde seg om dem. 
Ingen av delene blir interessant nok. 

Filmen bygger på den såkalt sanne historien om et rocka jenteband som turnerte i USA og Japan i siste halvdel av 1970-tallet. 
Sentrale skikkelser var den 15 år gamle vokalisten Cherie Currie og gitaristen Joan Jett. 

Regissør Floria Sigismondi sentrerer manuset om de to jentenes turbulente og bratte læringskurve for å gjøre suksess i rockens beinharde, mannlige verden. 
Men i lengden blir det ensformig å se den særdeles usympatiske producer Kim Fowley (Michael Shannon) verbalt piske, særlig Cherie, inn i en stadig mer sexfiksert profilering. 

Etter hvert som fortellingen triller av gårde, må man velge hvordan man vil tolke den. 
Musikalsk blir det raskt klart at «The Runaways» aldri ble kvinners svar på The Beatles, slik Fowley lokker med. 

Dermed står vi igjen med den triste historien om Cherie som bryter sammen i dopmisbruk. 
Dakota Fanning framstiller henne greit nok som den forkomne fugleungen hun er. 

Kristen Stewart tolker den atskillig røffere Joan Jett. 
Lyspunktet er at hun – i virkelighetens verden – greide å skape seg en egen karriere som rockeartist. 
«Rocken reddet livet mitt», er hennes budskap. 

Men filmen for øvrig forteller egentlig mest om det motsatte. 
