Hurray for the Riff Raff:Fra Puerto Rico og stolt av det 

Fremmedgjøring og oppvåkning er stikkord for The Navigator. 

Hurray for the Riff Raff: 
"The Navigator" (ATO) 

Alynda Segarra er av puertoricansk opphav. 
Hun vokste opp hos tante og onkel i Bronx, før hun pakket sekken 17 år gammel og brukte den gamle hobomåten for å se landet; å hoppe på frakttogene. 

Etter hvert adopterte hun New Orleans som sin nye hjemby, med et nylig avbrekk i Nashville. 
Musikalsk setter hun nå kursen mot New York og røttene der. 

For å finne fram dit, blir hun til The Navigator, en oppdiktet skikkelse ved navn Navita Milagros Negrón. 
Denne figuren er oppvokst på gaten i en storby lik New York, en søkende sjel som innser at hun trenger å komme i kontakt med sitt opphav. 
Platen følger denne historien, og skulle det falle seg sånn, ligger det helt sikkert en musikal klar til å graves opp her. 

Det er ikke godt å si hvor grensen mellom Segarra og oppdiktede Negrón går, og det er vel noe av vitsen. 
Segarra kjenner behovet for å åpne øyene, og hun gjør det gjennom The Navigator. 

Platen er produsert av Paul Butler, med mye vekt på rytmebruken. 
Til det formål er Juan-Carlos Chaurand og Gregory Rogove hentet inn, to perkusjonister som vet hvordan det spilles på Cuba og i Puerto Rico. 
I tillegg brukes en trio med bomba-trommiser, tradisjonell musikk fra Puerto Rico. 

Segarra åpner med korte "Entrance", sunget i gospelstil med en doo wop-gjeng fra New Jersey. 
En flott intro, som speiles i avslutningskuttet "Finale". 
Hun holder seg i storbyen på "Living in the city", en sang Lou Reed ville nikket anerkjennende til. 
Willy DeVille trekkes samtidig fram som en inspirasjonskilde. 
To store New York-navn som er gått bort. 

Motown er også noe Segarra vokste opp med. 
Det er lyden er Detroit, og derfra kom meksikansk-amerikanske Rodriguez. 
Han ga ut to plater på starten av 70-tallet og ble glemt i USA, men vendte tilbake som en kultartist etter en dokumentarfilm i 2012. 
Segarra er en fan, og hun henter også inspirasjon fra 70-tallets The Ghetto Brothers, et undergrunnsband i Bronx. 

Samtidig som musikken spiller en vesentlig rolle, skildrer sangene hovedpersonens politiske oppvåkning. 
"Rican Beach" var første singel: 

First they stole our language 

Then they stole our names 

Then they stole the things that brought us fame 

Then they stole our neighbors 

Then they stole our streets 

And they left us to die on Rican Beach 

You can take my life, but don't take my home, fortsetter hun, båret fram av karibiske rytmer. 
Rican Beach er et oppdiktet sted, men Segarra har dedikert sangen til protestantene som kjemper for å beskytte vannkildene sine i Standing Rock i Nord-Dakota og i Peñuelas i Puerto Rico. 

Ikke minst er det en sang om gentrifisering, der arbeiderklassestrøk forvandles til bydeler for de velstående. 
Samtidig fortrenges den opprinnelige befolkningen. 
Temaet er en rød tråd gjennom platen. 

Mot slutten kommer høydepunktet "Pa'lante". 
"Pa'lante" var en avis gitt ut av Young Lords, en puertoricansk aktivistgruppe dannet i 1968. 
New York-poeten Pedro Pietri hadde tilknytning til denne ytterliggående bevegelsen, og kuttet inneholder et klipp der han leser fra diktet "Puerto Rican Obituary". 

Jeg skal kjempe til siste slutt, lover Alynda Segarra i "Rican Beach". 
Det er grunn til å tro henne. 

Beste spor: 
"Living in the city", "Life to save", "The Navigator", "Pa'lante". 
