Anderssons evangelium
«En due satt på en gren og funderte over tilværelsen»: 
Med dette avslutter Roy Andersson sin trilogi om å være menneske. 

På ett eller annet forunderlig vis insisterer hjernen min på en kobling mellom Kerstin Ekmans roman «Grand finale i svindlerbransjen» og Roy Anderssons «En due satt på en gren og funderte over tilværelsen». 

Ikke fordi filmens to gjennomgangsfigurer er i svindlerbransjen, for det er de ikke. 
Eller jo, det er de kanskje, litt , reisende i billige morosaker som de er. 

Koblingen skyldes mer romanens tema. 
Den handler om to høyst ulike kvinner som, ikke konfliktfritt, deler et forfatterskap. 
Eller et forfatterliv. 
Mens den ene konsentrerer seg om det møysommelige skrivearbeidet, tar den andre seg av forfatterrollens utadvendte sider, intervjuer, middager og slikt. 

Slik får Ekman frem det todelte ved forfatterrollen, og det er her de reisende i morosaker kommer inn. 
De kan godt ses som Anderssons underfundige lek med rollen som filmskaper, og med filmens dobbeltrolle som eskapisme og kunst. 
I en vittig kunstfilm putter han inn to aldrende, alt annet enn muntre skikkelser og utstyrer dem med en salgskoffert fylt av rekvisitter med klare hint til underholdnings— og sjangerfilm: 
Et vampyrgebiss med ekstra lange hjørnetenner. 
En pose med kunstig latter. 
En skurkaktig plastmaske. 

Den ene forretningsmannen likner attpåtil ørlite på Andersson selv, og dukker i en drømmeaktig scene også opp som tjener som serverer champagne til et aldrende, skrøpelig borgerskap. 

«Vi vil så gjerne at alle skal more seg, sier de to triste forretningsmennene. 

«Så gøy å høre at dere har det bra,» er en annen gjennomgangsreplikk, sagt fullstendig uten entusiasme og mimikk inn i et telefonrør. 

Slike kontradiksjoner er filmen full av. 
Vi ser en ting og hører noe annet, og av dette oppstår helt særegne situasjoner og stemninger. 

Vi er med andre ord i kjent lende hva angår Andersson. 

Billedkunstinspirerte tablåer filmet i én takning med et distansert kamera stående helt i ro, av og til med en liten «tilleggshandling» ute i bildekanten. 

Minimalistisk scenografi som både er tidløs og gir assosiasjoner til 50/60-tall. 

En utvasket fargepalett holdt i brunt, grått, grønt og beige. 
Kulissene hinter om pregløst bymiljø eller nedslitte industriutkanter. 

En vals løper lettbent gjennom filmen, og litt 50-tallsrock, litt skillingsvise og korsang, der The Battle Hymn of the Republic får nye tekster og Karl den 12. sitt russiske felttog dukker opp i en strålende scene som åpner for mange assosiasjoner. 

Absurde scenarioer avløses av øyeblikksvis poesi, før det hele mot slutten fortettes i en sekvens kalt «homo sapiens», der Anderssons politiske og humanistiske budskap trer mer eksplisitt frem og føyer filmen sammen med de to foregående; «Sanger fra andre etasje» og «Du levende». 

Gudene vet hvor regissøren finner enkelte av typene han befolker filmen med. 
Likevel, og uansett hvor aparte eller nitid gjennomsnittlige de er, er det noe uforliknelig Medelsvenssonsk over de regelrytterske figurene med sine ofte hvitsminkede fjes. 
Men det er også noe veldig norsk ved dem, klarest uttalt i portneren som stadig irettesetter leiegårdens beboere mens han påpeker at det er flere som skal opp og på jobb i morgen. 
Og i sluttscenen, som ikke skal røpes. 

Som de foregående, er Roy Anderssons siste en film man skal vite minst mulig om, en film å gå inn i og undres over, for så å gå ut igjen, sette seg på en benk og gjøre som duen: fundere over tilværelsen. 
