Klein kvinneklubb
Etter 12 år med skarpe replikker og smarte vrier, kulminerer fenomenet «Sex og singelliv» med en langdryg farse av en film. 

At regissør Michael Patrick King har klart å putte så lite innhold i en film som varer i to og en halv time, er en bragd i seg selv. 
Og la det være sagt: 
Denne anmelderen har sansen for «Sex og singleliv», og så sjarmen i forrige film, hvor den evige Carrie-og-Mr. 
Big-gåten endelig fikk en forløsning. 
Men denne filmen er like svett som Samanthas overgangsalder. 

To år er gått siden den første filmen. 
Carrie er bekymret for at hun og Big er i ferd med å bli et kjedelig ektepar. 
Miranda har problemer på jobb. 
Samantha spiser 40 piller om dagen for å holde sexlysten oppe, og Charlotte sliter med å være den perfekte mor. 
Farsen krydres med et homsebryllup, en marerittaktig opptreden av Liza Minnelli i tights og en luksusreise til Abu Dhabi. 

Selvfølgelig er det litt gøy å se jentene igjen. 
Faktisk starter filmen med en fornøyelig sekvens som viser hvordan firkløveret så ut da de først møttes på 80-tallet er komplett med kreppet hår og fomlete fakter. 
Men så setter den utfor nedoverbakken. 

«Sex and the City 2» vil ha både i pose og sex: 
Den vil si noe om homofiles rett til å gifte seg, kvinneundertrykkelse, religion, ekteskapsproblemer, overgangsalderen, hvor hardt det er å være mor og hvor glamorøst og flott det er på venninnetur. 
Det fungerer dårlig. 
Når du gaper over en tilags hamburger, må det bli mye søl. 

Vanligvis er det ikke noe som heter «for mye» når det kommer til «Sex og singleliv». 
Og kjolene er lekre, luksusen er kul og noen av overdrivelsene er lattervekkende. 
Men ved å parodiere rollefigurer som allerede er karikerte, reduserer filmen dem til flaue vitser - som Samantha til en sexsulten klovn. 
Det er ingen god kombinasjon - spesielt ikke i De forente arabiske emirater. 

Ironien er at serien, som på overflaten handlet om designersko og hvor man finner neste kjekkas, alltid hadde snert og livsvisdom i bunn. 
Mens «Sex and the City 2», som gir seg ut for å ta opp seriøs ekteskaps- og tidsklemmeproblematikk, aldri blir noe annet enn et skinnende, innholdsløst skall. 

Men for all del, det kan våre fint å se på det. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
