Ulydige kvinner:Pikant drama om forbudt kjærlighet 

Ulydige kvinner gjenopptar en romanse i sterkt drama. 

Forbudt kjærlighet i strengt religiøse miljøer er utvilsomt en effektiv måte å skape fortettet drama på. 
Noen av de beste skildringene av slik «forbuden frukt» de siste årene har utspilt seg i jødisk-ortodokse miljøer, som i den israelske Med åpne øyne som gikk på norske kinoer. 
Der var kjærlighet mellom menn sensitivt skildret – også med et empatisk blikk på de troende som støter fra seg de «falne.» 

I denne britiske varianten er det to kvinner som gjenopptar en romanse i et jødisk-ortodoks miljø i London. 
Det er Ronin (Weisz) som river opp igjen kjærlighetens sår da hun som frafallen vender tilbake til det jødisk-ortodokse miljøet for sin fars begravelse. 
Hun brøt med faren og miljøet 12 år tidligere og etterlot seg en knust venninne, Esti (McAdams), som nå har giftet seg med den avdødes rabbinerens yndlingselev, Dovid (Alessandro Nivola). 

Det tar 25 minutter før vi skjønner dette pikante trekantdramaet, men den oppvakte vil ferske det tidlig, så jeg velger å spoile det her. 
Det er samspillet mellom Weisz og McAdams som får denne filmen til å puste, med Dovid som spirituelt søkende portvokter som står i veien. 

Lidenskap bak fasaden 

Den chilenske regissøren Sebastián Lelio har gitt oss noen uforglemmelige kvinneportretter i Gloria og En fantastisk kvinne (som gikk på kino i høst). 
Som i sistnevnte film beveger han seg her inn i et miljø han i utgangspunktet har lite kjennskap til. 
Hvordan et britisk jødisk-ortodoks miljø fortoner seg i virkeligheten vet heller ikke jeg, men alle som har levd med nærhet til religiøse eller på andre måter restriktive miljøer vil kunne kjenne seg igjen. 

Weisz, som selv er jødisk, spiller Ronin som kompromissløs individualist som ikke kan leve innenfor de rigide rammene faren og miljøet satte for henne. 
Esti virker mer føyelig, og det kan virke som hun omfavner den grå tryggheten det jødiske miljøet gir henne. 
Men bak denne fasaden skjuler det seg en sterk lidenskap som McAdams lar slippe ut i kontrollerte doser. 
Desto større blir den emosjonelle effekten av at hun tar første steget til å gjenoppta forholdet, og det er hun som opplever den største frigjøringen i de stormende sexscenene. 

Omdiskuterte sexscener 

I likhet med Blå er den varmeste fargen har Ulydighet en sexscene mellom kvinner som er blitt en snakkis, og igjen rettes søkelyset på regissørens «mannlige blikk.» 
Men der Abdellatif Kechiche overspilte sexscenene i Blå nesten til det parodiske, er Lelio mer behersket. 
Det passer til den restriktive bakgrunnen og de britiske gråtonene. 
Dette er seriøst drama, må vite, basert på en kritikerrost roman av Naomi Alderman, og det kunne fort blitt humørløst. 

Takket være samspillet mellom Weisz og McAdams trer de motsetningsfulle og lekne impulsene bedre frem. 
De er fortsatt i stand til å le barnslig av sine fordums sprell bak ryggen til den gravalvorlige rabbineren. 
Sammen med Lelio skaper skuespillerne en overbevisende intimsfære mellom rollefigurene. 
Så får det ikke hjelpe at avslutningen halter litt. 
