Da Bob Dylan fant meningen med livet via Gud og Jesus
Ny CD-boks kaster lys over en merkelig del av karrieren. 

På sangen «With God On Your Side», sang Bob Dylan i 1964: 
«And you never ask questions when God's on your side.» 
Den gangen var det ironisk ment. 
Da han kom med albumet «Slow Train Coming» i 1979, hadde Bob Dylan fått et helt annet forhold til å ha Gud ved siden av seg. 
Etter å ha gjennomført 114 konserter verden rundt i 1978, var han blitt en troende kristen. 
Han hadde en klassisk frelsesopplevelse på et hotellrom i november 1978. 
Jesus fylte rommet. 
Dylan ble medlem av menigheten Vineyard Christian Fellowship. 
De påfølgende tre åra skrev han gospellåter og salmer i sin egen stil, med tekster som uttrykte en uforbeholden kristen tro. 
Tvilen, som hadde vært Bob Dylans varemerke, var forlatt. 
Dylan hadde funnet svaret på tilværelsens gåter. 

Nå er denne perioden belyst på enda en av de fantastiske samlingene i Bob Dylans såkalte «Bootleg Series». 
«Trouble No More» er nummer 13 i rekken. 
Den rommer ikke originalversjonene av de opprinnelige LP’ene «Slow Train Coming» (1979), «Saved» (1980) og «Shot of Love» (1981), men byr på 102 tidligere uutgitte spor, det aller meste fra konserter, men også noen alternative studioopptak. 
14 av sangene er aldri før utgitt, blant dem perler som «Ain’t No Man Righteous, No Not One», «I Will Love Him» og «Ain’t Gonna Go To Hell For Anybody». 
Eller den mer bombastiske «Jesus Is The One», der Dylan forklarer at det ikke er Mr. Nixon som kan vekke opp døde, det er Jesus. 
Opptakene er stort sett teknisk sett uangripelige. 
Som den konsekvente anti-værhanen han stadig er, utga Dylan platene som den mest selvfølgelige gjerning, mens hans tilhengere ble stående vindblåste og forvirret tilbake. 
Dylan kristen? 
Er det mulig? 

De som ble sjokkert, hadde åpenbart ikke tatt innover seg sanger som, «Knockin’ On Heaven’s Door» eller «Señor (Tales of Yankee Power)», fra det sterkt undervurderte albumet «Street Legal» (1978). 
Det religiøse elementet hadde alltid ligget under Bob Dylans verk, som dessuten hadde vært fullt av bibelhenvisninger. 
Men på en annen måte, mer som litterære bilder og scener i sangene. 
Svaret på spørsmålet om meningen med livet hadde ikke vært entydig, det hadde blåst i vinden. 
Mange var så overveldet av at Dylan hadde sluttet seg til de kristne rekkene, at de ikke hørte hvor sterke gospelalbumene var rent musikalsk. 
«Slow Train Coming» ble produsert i det legendariske Muscle Shoals-studioet i Alabama, med produsenten Jerry Wexler og Barry Beckett og Mark Knopfler blant musikerne. 
I veggene satt legendariske innspillinger med Ray Charles, Aretha Franklin og Otis Redding. 

Den nye boksen viser perioden gjennom åtte CD’er og en konsertfilm. 
Hver låt på filmen er kuriøst nok etterfulgt av en preken der skuespilleren Michael Shannon figurerer som lavmælt tordnende predikant: 
«Du kan ikke gjemme deg for Gud!» . 
Seks av CD’ene åpner med «Slow Train Coming» i forskjellige versjoner. 
Den går raskt og sakte, med spisse gitarintroer eller med blåsere, den pruster som en ekspress eller løftes lett som luft av orgel og keyboard, og den tøffer skjebnetungt som et godstog i motbakke. 
De forskjellige utgavene minner om at Dylan mener at sanger stort sett ligner fotografiske negativer som stadig kan kopieres i nye versjoner. 

Dylan åpnet gjerne konsertene slik: 
«There’s a slow train coming. 
It’s been coming for a long time, and it’s picking up speed.» 
Togmetaforen er ikke tilfeldig valgt. 
Programmet «Soul Train» hadde presentert amerikansk soul på TV siden 1970. 
Dessuten forholder Dylan seg selvsagt til Robert Johnsons «Love in Vain», Sister Rosetta Tharpes «This Train is Bound for Glory», Elvis Presleys «Mystery Train», Johnny Burnettes «Train Kept A’Rollin’» og Johnny Cashs endeløse tog-hymner. 
I tillegg til et langt, musikalsk tog av jernbanesanger i den amerikanske rock’n folk-katalogen, der han selv hadde bidratt. 

Glem all psykologisering rundt Dylans omvendelse, alt snakk om ulykkelig kjærlighet, musikalsk frustrasjon og så videre. 
Saken er at Dylan gikk inn i en tradisjonsrik sjanger, der han på et vis spiller en ny rolle i myten om sitt eget liv og sin kunstneriske karriere, om man kan uttrykke det slik. 

Etter tre år og tre plater kunne den som hadde behov for det, puste lettet ut og vente på nye kapitler i The Bob Dylan Story, og det fikk de. 
Noe av problemet var at Dylan føyde seg inn i en trend der kristendom ble forbundet med framveksten av the new moral majority knyttet til det republikanske partiet i 1979. 
Også presidenten, den demokratiske Jimmy Carter, var en uttalt born again christian (men han var samtidig den første presidenten som siterte Dylan i valgtalene sine i 1976). 
Som en motvekt til all denne gudstroen, kom for øvrig den avvæpnende filmen «Blues Brothers» (1980), en orgie i soulmusikk der John Belushi og Dan Akroyd i likhet med Dylan er «on a mission from God». 

For Dylan var den kristne epoken en ekstremt kreativ periode. 
Han skrev sanger på løpende bånd. 
Mange av dem står som søyler i Bob Dylans katalog. 
Foruten «Slow Train Coming», er det grunn til å framheve «Gotta Serve Somebody», «When You Gonna Wake Up», «Precious Angel», «Covenant Woman», «Shot of Love», «In the Summertime», «Dead Man, Dead Man», «Do Right To Me Baby» og ikke minst «What Can I Do For You» og «Every Grain of Sand». 
De lyser ved siden av andre Dylan-hymner, som «Forever Young» og «I Shall Be Released». 
Dylans «Saved» gir assosiasjoner til Elvis Presleys framføring av sangen med samme tittel av Jerry Leiber og Mike Stoller fra det kjente TV-showet i 1968. 
Elvis, som var en av Dylans første inspirasjonskilder, utga gospelplater gjennom hele karrieren. 
En av hans første LP’er var også en juleplate, og vi er mange som snart tar fram både den og Dylans «Christmas in the Heart» (2009). 

Dylan framfører dette materialet med en...unnskyld...hellig overbevisning. 
Musikken er sterk og energisk. 
Etter to, tre år dro han videre på sin livslange, musikalske og litterære oppdagelsesreise. 
Hvis han hadde fortsatt i det kristne sporet, som en annen Cliff Richard, ville han da fått Nobelprisen i litteratur? 
Neppe. 
