Ikke som hånd i hanske
Alan Walker mangler kontinuitet i sin nye singel. 

Alan Walker tok sine første skritt ut på den internasjonale musikk-scenen i 2014 da han ga ut "Fade". 
Låta var nesten umulig å ikke komme over hvis du befant deg i de gaming-relaterte hjørnene av internett. 
Men bergenseren nøyde seg ikke med en gyllen trone i internett-periferien. 
"Fade" fikk et ansiktsløft og ble gjort om til den nå velkjente "Faded" og en ny EDM-koloss var født. 

Og det er altså nå, to år etterpå, at "Spectre" følger i samme fotspor og blir til "The Spectre". 

❤️ Elsker ❤️ 

Alan Walker har virkelig tatt frem pussesakene og skapt en krystall-klar, crisp produksjon som løfter frem vokalen. 
Pulserende, lette synther og minimalistiske beats med en smakfull mutet skarptromme skaper rom og flyt i verset og det hele tar seg opp til et godt regissert refreng som sparker fra seg akkurat passe mye. 

Det er også godt å se at Walker eksprimenterer med den tonale formelen fra original-låta og våger seg ut på nye farvann i det andre refrenget. 

? 
Elsker ikke ? 

Der hvor Alan Walker klarte å gjøre "Faded" til noe mer en enn en glorifiser vokal-edit av "Fade" med god hjelp av en fabelaktig vokalprestasjon ved Iselin Solheim, fremstår dette som et noe halvhjerta forsøk på det samme. 
Vokalen føles nesten som en autogenerert EDM-vokal med litt for store mengder patos og en dyp brønn med tomme ord. 

Det er en viss dissonans som lusker bak kullissene i "The Spectre". 
Hovedmelodien har fått en nesten parodisk lystig og spretten twist med så enorme mengder vibrato at den får Mariah Carey til å høres platt ut. 
Dette satt sammen med den svulstige og noe melankolske overloaden som er vokalen, samt den nedstrippa og kalde instrumentalen i verset, så ender vi opp med noe som skurrer. 
