Carrie Bradshaw er tilbake
Men selv på egne ben når ikke denne serien «Sex og singelliv» til knærne. 

TV-SERIE: 
Året er 1984 og stedet er Connecticut, hvor en 16 år gammel Carrie Bradshaw etter morens død er etterlatt med faren og den to år yngre søsteren. 

Dørene åpnes for Carries skriveglede, moteinteresse og livslange kjærlighetsforhold til Manhattan når hun utplasseres på deltid i et advokatfirma i New York, og en moteredaktør tar henne under vingen. 

Men det nye, spennende skal balanseres med Carries parallelle liv, som jomfruelig, svermende high school-elev av den snusfornuftige og middels populære typen. 

Identitetsproblem 

Carrie Bradshaw er, for de som måtte være i tvil, den samme Carrie som fortellerstemmen og hovedpersonen i HBOs «Sex og singelliv». 

Forløperen «Carrie», derimot, er laget for The CW, kanalen som blant mange populære tenåringsserier står bak den glansede overflatens og intrigemakeriets høyborg, «Gossip Girl». 
Flere sentrale personer fra denne serien er da også involvert i «Carrie», blant dem serieskaperne Josh Schwartz og Stephanie Savage. 

Det blir fort klart at forutsetningene gir «Carrie» et fundamentalt problem. 
For hvem skal se på dette? 
30-40-åringene som elsket «Sex og singelliv», eller tenåringene som er flasket opp på «Gossip Girl» og «Twilight»? 

Opphavet og den overdrevne, nostalgiske tidskoloritten tilsier det første, men fortellerstilen og den forholdsvis tannløse high school-tematikken peker i en helt annen retning. 
Dermed sitter det ikke for noen. 

Klønete fortellergrep 

«Carrie» har noen tiltalende sider, som den sjarmerende lite overflatiske hangen til å heie på de nære verdier. 
Både Carries lillesøster Dorrit og venninna Maggie er balanserte og velspilte karakterer, og skildringen av vennen Walts usikkerhet rundt seksuell orientering er et prisverdig forsøk på å vise at den slags ikke nødvendigvis føles svart eller hvitt. 

Men det er bare så altfor mange klønete fortellergrep her. 

Forsøkene på de spissformulerte ordvendingene voksen-Carrie er så kjent for føles hjelpeløse. 
Deler av dialogen er så oppskriftsbasert at det ikke er til å tro, som når Carrie overfor søsteren lirer av seg: 
«Hvor har du vært? 
Er du full? 
Vet du hvor bekymret vi har vært?». 
Referansene til «Sex og singelliv» er overtydelig konkrete: 
Carrie går med bokstaven C i et kjede. 
Hun faller på gata på sitt første Manhattan-besøk. 
Hun får sine første Manolo Blahnik-sko. 

Og alle utfordringer løses rent og pent, uten å gå i dybden, og dermed også uten at problemene rekker å føles truende. 

Mer «Gossip Girl» enn «Girls» 

Det er selvsagt ikke noe krav at «Carrie» skulle være et «Sex og singelliv» for tenåringer. 
Men bruken av «Sex og singelliv»-universet føles mest av alt som latskap, som om serieskaperne ikke gadd bygge opp sitt eget. 

Det skyldes både det skjødesløse forholdet til innholdet i moderserien (der er det for eksempel faren som forlot Carrie og søsteren, mens moren levde i beste velgående), og fraværet av slektskap i måten det behandles på. 

Hadde skaperne valgt å beholde sjela fra forgjengeren - på sitt beste en utfordrende, vittig, smart, morsom og følsom serie om vennskap, forhold, kjønn og moderne liv - ville «Carrie» hatt alle forutsetninger for å bli et sårt tiltrengt «Girls» for en yngre generasjon. 
Det er serien virkelig ikke. 
