En maktdemonstrasjon av en debut
De mener alvor. 
Dette er musikk som treffer nerver og sjel. 
På sitt beste helt besettende. 
VIAN fra Kristiansand er årets Highasakite. 

De ligner bare litt på dem, Highasakite, altså. 
Men de har den samme miksen mellom elektroniske grep og spill på organiske instrumenter. 
Det skaper kontraster mellom svart og hvitt, mellom det abstrakte og konkrete. 
Mellom gitarer og synth. 
Akkurat som Highasakite og mer sammenlignbare Bendik, har VIAN en kvinnelig vokalist i front. 
Elisabet Mjanger drar det vokale lasset med en stemme som både kan være skjør og pågående. 
Hun har også skrevet alle tekstene og melodiene på "Diafon". 

Tekstene hennes kan tolkes hit og dit. 
Akkurat som musikken er de sfæriske, svevende og flytende. 
Det er ikke godt å si og analysere hva hun mener. 
Men det er både sanger om et vanskelig liv her, og om kjærlighet som nesten når den store lykkefølelsen. 
Her er både sanger om desperasjon, angst og døden, men også noen med oppløftende og positive temaer. 

Mange av låtene begynner rolig og søkende. 
Så aksellererer de mot lydkaskader som er uimoståelige i all sin kraft og tyngde. 
Gripende og monumentalt. 
Det skjer allerede på åpneren, "Tid", og det skjer også på den lange og stemningsfulle avslutingslåten, "Tom for ord". 

Elisabet Mjanger viser sin store styrke som vokalist på "Går der vinden blåser". 
Du verden så flott det er å lytte til henne. 
En av de mest fengende og gripende låtene er nok likevel den fengende "Våken". 
Og når alt kommer til alt, er dette et album man bør lytte til fra begynnelse til slutt. 
Det henger litt sammen som et slags konseptalbum, og det er lett å bli mer forført og svimeslått for hver lytting. 

Noen vil kalle musikken for bombastisk, høytidelig og pompøs. 
Javel, men det er i så fall positivt i dette tilfelle. 
VIAN kan nå langt. 
Veldig langt! 
