En unødvendig bok
Boka har selvfølgelig noen rørende avsnitt, men som hele engasjerer den ikke. 

Det var en overraskelse å lese høstens bok fra krimforfatter Unni Lindell. 
Både forsiden og markedsføringen av den lover en beretning om forholdet hennes til katten hun har levd med i 18 år. 
Den hadde jeg gledet meg til. 

Overraskelsen går både på formen, selve språket i boka, men også på at boka ikke bare handler om forholdet til katten Knut, men vel så mye om Lindells oppvekst og familiehistorie. 

Alt dette kunne vært bra dersom det var kunstferdig utført, men det er det ikke. 

Hver gang leseren forventer at Lindell skal fordype seg i kjærligheten til katten, bryter hun av, og forteller nøkternt og saklig om oppveksten sin med kranglende foreldre i fattigslige kår i Oslo. 

Det er ikke slik at bare fordi to deler blir plassert ved siden av hverandre, eller som her, blir tredd inn i hverandre, så vil de bli oppfattet som ett hele. 
I denne boka blir Lindells to fortellinger to atskilte, som hun riktignok på slutten forsøker å bygge bro mellom ved å si at faren hennes og katten Knut er av samme ulla, eller pelsen. 

Det fins selvfølgelig enkelte avsnitt i boka hvor en blir berørt, men i hovedsak er dette en for lite engasjerende tekst skrevet i et temmelig flatt, upoetisk språk. 
Her er vel mye «tellinging» og altfor lite «showing», for å si det sånn; for mye sak og for lite diktning. 

Forlaget hadde neppe tatt sjansen på å utgi denne boka dersom den ikke hadde vært skrevet av en kjendisforfatter. 
Men nå er Lindell det, og det kan kanskje ha interesse for fanskaren å lese om oppveksten hennes, om ME-lidelsen, om hennes elskelige ektemann, om Lindells ymse hang-ups og særegenheter, og ikke minst om forholdet til katten Knut. 

Dette kunne blitt en vakker historie dersom hun hadde holdt seg til, og fordypet seg i kjærligheten til katten; og om hun hadde gjort det som skjønnlitteratur mer enn som en slags dagbokreferater. 
