Konsertanmeldelse:Nick Cave – Bergenfest: 
Nick Noir 

Nick Cave fikk 8000 bergensere til å være helt stille utendørs. 
Mørkere blir det ikke. 

Konsert: 
Nick Cave & the Bad Seeds Bergenhus festning, Bergenfest Publikum: 
Ca. 8000 

Når var det denne konserten tok av og aldri så seg tilbake? 

Var det da Warren Ellis prøvde å ødelegge fela si allerede i låt fire? 
Bare knappe 17 minutter ut i konserten? 
Der Nick Cave allerede har brakt «From Her to Eternity» ut i en medrivende intens og sinnssyk følelse som kan få selv en sindig musikkjournalist til å la seg rive med og vise ekte konsertfølelser, og ikke bare ordinær høflig applaus? 

Eller er det idet Cave får minst 7999 bergensere med festivalens utvidede utestemmetillatelse til å være helt, helt, helt, fullstendig stille (én i nærheten av undertegnede totalnektet) midt i «The Weeping Song»? 
Der han selv står midt blant dem, hysjer og instruerer til rytmisk kastanjettklapping. 
Minutt for minutt. 
Hysj. 
Klapp. 
Hysj. 
Klapp. 
Cave dirigerer, kontrollerer og overvåker. 

Var det kanskje da australieren tok opp drøye femti personer fra publikum på scenen under «Stagger Lee»? 
Og fortalte den mest drapsfylte historien han selv skrevet, den som er langt over i det parodiske på plate, på en så levende og visuell måte at man blir rent skremt. 
Eller da han husket teksten? 
Det gjorde han ikke sist han var her, på dagen fem år siden. 

2013-konserten ikke i nærheten av denne. 

Veldig få konsertopplevelser er det. 

Nick Cave (60) gjør denne onsdagskvelden, sammen med et ekstremt tilstedeværende The Bad Seeds, noe av det villeste, mest intense, mest steingale og varig potente settet jeg har sett på lenge. 

Samme pokker om det er innstudert. 
Samme pokker om det er slik de bygger opp hver eneste konsert. 

Andres konserter begynner gjerne kanskje litt offensivt, men rolig. 
Før de tar seg sakte oppover i tempo til et voldsomt høyspent klimaks for så å gå ut smått andektig. 

Denne Nick Cave-konserten gjorde også det. 
I hver eneste låt. 

Cave bruker skamløst dramatiske effekter som for lengst er klisjeer. 
Her blir de ektefølte, troverdige og nytenkende. 
Til og med den ekstremt effektive bruken av bredskjermsfilm i krystallklar svart/hvitt på skjermene. 
Som bare viser det som skjer på scenen, men som likevel får et bevisst snev av film noir over seg. 

Nick Cave kryper. 
Hopper. 
Kneler. 
Danser. 
Slik vi vet han skal gjøre, slik vi vil han skal være. 
Han spiller seg gjennom en nøye balansert karriere-settliste, finskjært mot de største – og eldste øyeblikkene («this is an old song – an ancient song, sier han mellom «Loverman» og «Red Right Hand»). 
Men også med nye, nære og smertefulle stunder. 

Dessuten får den dresskledde, evig langhårede crooneren det bergenske publikumet, småfrysende under forbannelsen av at det aldri skal være skikkelig fint vær på Bergenfest, til å mumlesynge rørende vakkert på refrenget til «Into my Arms». 

Mens han selv bare så vidt akkompagnerer på flygelet. 

Dét er det eneste øyeblikket Cave virkelig sitter stille i løpet av disse nitti intense og maksimalt gåsehudproduserende minuttene. 
Skrittelleren hans må ha gått amok lenge før «Do You Love Me». 
Som var låt nummer tre. 

Sannsynligvis har ikke Nick Cave vært mer svart/hvitt enn dette. 
Han vrir elegant showet via sitt eget personlige mørke på «Jesus Alone» i starten, til sitt eget personlige håp på avsluttende, tåredryppende rørende «Push the sky away». 

Med hundre publikummere sittende rundt ham og bandet på scenen, og to utvalgte stående sammen mens de ser mot den stadig mørkere himmelen. 

Det er det sterkeste jeg har sett på en konsertscene på veldig lenge. 
Muligens noensinne. 
