Jezz!Ridley gjør det igjen 

Ridley Scott har laget en velforma, hypnotiserende alien-thriller fra den delen av Universet hvor han ruler. 
Noomi Rapace spiller med imponerende intensitet, og filmen er vakker og vill. 
Jo. 
Han gjorde det igjen. 

Grøsser science action 

Amerikansk. 
2012. 
2 timer, 4 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Ridley Scott. 
Med: 
Noomi Rapace, Logan Marshall-Green, Michael Fassbender, Charlize Theron, Guy Pearce. 

»Prometheus» starter som en slags New Age-tur for Steinerskolens futurist-gruppe. 
Men midt uti der, i verdensrommet, under den grå huleboer-himmelen, snur handlingen, og så blir det slimkjefter og kropps-inntrengere og det som verre er. 
I tilfelle dere lurer på sånt: 
Jo, 74 år gamle Ridley Scott gjorde det igjen, 32 år etter at science fiction-klassikeren «Alien» forandret verdensrommet for godt. 

Filmen starter med et urovekkende skydekke over Sirdalen. 
Fra space-tallerken kommer en hvitskinna munk, en slags muskel-jedi. 
DNA-et hans oppløser seg som syra fortøyningstau, og så dannes det nye celler.Æhm. 
Vi stammer ikke fra apene. 

Doktor Noomi Rapace og vennen hennes leter etter hulemalerier i Skottland, og de finner en slags Dæniken-tegneserie på fjellveggene. 
Deretter er det Mama-runde utforskningsskipet «Prometheus» på vei inn i himmelen. 
Da folka våkner etter mer enn to års reise, får de vite at ekspedisjonen leter etter de som skapte oss. 
Ingeniørene. 
Skaperne. 
De som kom til jorden med sine arvestoffer og forma oss småfolk i sitt eget bilde. 
Glem Darwin. 
Han var ganske interessant på 1800-tallet. 
Nå er det 2094. 
Folka starter forsiktig. 
De finner en steinpyramide som likner gigantisk hundebæsj og besøker den i opprømt søndagstur-optimisme. 
Laser-spurvene kartlegger hulene som hologrammer. 
Spøkelser av noe som likner klonesoldater vimser plutselig rundt, men sandstorm er varsla. 

Det er fiffig, men mer som den gang Jodie Foster spilte «Kontakt». 
Tilbake i skipet oppstår sex og sånn. 
Akkurat da det er meningen at man skal lure på hvorfor ikke Ridley finner på noe fælt, snur filmen. 

Det skal dere få se sjøl. 
Men Michael Fassbender spiller en musisk, mjuk og øm robot som tar en HAL og utforsker pyramidens indre verden og forårsaker en slags Jean Michel Jarre-forestilling. 
Noomi Rapace tar en heftig Rosemary’s baby som ikke bør ses av de som er eller har vært gravide. 
Folka på «Prometheus» oppdager hvor de egentlig har havna, og hva hensikten med stedet er. 

Charlize Theron spiller en slags snødronning-versjon av skipets eier og ser kunstigere ut enn respateks. 
Det er er veldig bra. 
Fassbender som roboten David gir filmen et oppsøkende, svermerisk preg. 
Det er han som bærer den hemmelige drømmen. 

Noomi Rapace har aldri vært så bra. 
Scotts «Alien»-filmer ga oss Siggy Stardust, den uforliknelige Sigourney Weaver. 
Hun var et tidlig-feministisk halvmanns-tårn av ei dame. 
Rapace er liten og tett som en hobbit, men øynene har hun tatt fra røyskatt, mink og varulv. 
Den 163 centimeter høye flamenco-dattera från Hudiksvall spiller smerte og fortvilelse som en ulv med hagleladning i ræva. 
Det blir en slags forløsning for Rapace etter all den kalde kulheten i Larsson-krimmen. 

Arkitekturen er deilig. 
De fremmedes verden har jugend-aktige, runde «Dune»-former og er grått fargefjerna på en måte som gjør at 3D-teknikken ikke virker formørkende. 
Lekinga med 3D er edruelig. 
Du får ikke følelsen av å se en barnefilm. 

Sluttscenene er voldsomme og imponerende. 
Og for de som lurer på om vår gamle alien-venn fra 1981 har en gjesterolle. 
Vel. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
