Kan det bli verre?
Dette er dårlig. 
Virkelig dårlig. 
Så hvis du er litt ond av deg, kan du lese bare for å nyte. 

Jenny Rogneby: 
Alle midler tillatt. 
Krimroman. 
Oversatt av Elisabeth Bjørnson. 
415 sider. 
Gyldendal. 

Tenk deg at en fyr forsøker å sprenge seg i hjel foran den svenske Riksdagen, at han overlever med svære skader, og at det hele skjedde midt på lyse dagen. 

Tenk deg så at en politikvinne får beskjed om å avhøre bombemannen en uke etter at hendelsen fant sted. 
Så kan du lese følgende, hentet fra side 22 i Jenny Rognebys "Alle midler tillatt": 

- Hva var det egentlig som skjedde, sa jeg. 
- Hvordan kunne han overleve eksplosjonen? 
- Bombebeltet gled ned over hoftene like før bomben detonerte, noe som førte til at begge beina ble revet av. 
Ifølge ambulansefolkene var mannen ved bevissthet og forsøkte å kravle unna da de ankom stedet. 

Jeg nikket. 
Denne saken ville kreve at jeg ga den all min oppmerksomhet. 
OK: 
Gjett hva politiet må ha snakket om den siste uka? 
Forestill deg hva mediene har fylt sider og fronter og sendeflater med! 
Og så serverer etterforskeren med de mest banale barneskolespørsmål? 
Og hun blir behandlet som om spørsmålene faktisk er fornuftige? 
Dette er virkelig ikke til å tro. 

Dessverre blir det ikke bedre: 
Jeg-personen er nemlig bare måtelig interessert i saken hele Sverige er opptatt av, hun bruker mye mer tid på å kurse kriminelle i den perfekte forbrytelse fordi hun selv trenger penger, og holder slik-gjør-du-det-og-slipper-unna-med-det-seminarer for spesielt utvalgte banditter mens hun forsøker å holde kontakt med sin lille datter og altså leter etter bomberens hvorfor og hvordan og var han alene eller ikke? 
Dermed rotes vi inn i fremmedlegionen og svenska folkhemmets skyggesider og barnevern og narkomane og råtne politifolk og you name it. 
Alt i et dvaskt språk som bare innimellom løfter seg opp til det ordinære - stort sett er det ubehjelpelige forsøk uten sjel og nerve, altfor ofte av typen tell it, don't show it, vi får ikke selv vurdere det som skjer, vi får bare beskjed om at sånn er det. 

Konklusjonen er enkel: 
Dette er uhyre dårlig tenkt. 
Og det er minst like dårlig fortalt. 
Da hjelper det ikke at Rogneby har varmet opp for Michael Jackson, at hun har studert kriminologi og jobber som etterforsker i Stockholmspolitiet. 
Det hjelper ikke engang at noen kaller henne krimdronning, at hun er oversatt til 11 språk og at noen vil lage film av bøkene hennes. 
