Filmanmeldelse:Danser med kalkuner 

Så vidt brukbare dansesekvenser. 
Alt det andre kan ikke brukes til noe som helst. 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: Trish Sie. 

Med: Briana Evigan, Ryan Guzman, Alyson Stoner. 

Nye og gamle danseløver gjenforenes i det som liksom skal være «kulminasjonen» av denne mildt sagt middelmådige filmserien. 

Channing Tatum har for lengst vokst fra tøyset. 
Produsentene forsøker å bøte på dette ved i gi oss 3D. 
En på alle måter mager trøst. 

Vel. 
Sean (Guzman) har i alle fall «boyband-looken» inne. 
Han, og «crewet» hans, The Mob, sliter i Los Angeles. 
De har ikke en gang penger til bensinen de treger for å reise rundt på nedslående «auditions». 
Kameratene er lei, og reiser tilbake til Miami. 
Sean blir alene igjen i englenes by. 

Men jammen om lykken ikke snart skal snu seg. 
Jammen om ikke en «popstjerne», det forferdelige kvinnemennesket Alexxa Brava (Izabella Miko), skal holde en stor dansekonkurranse i Las Vegas. 
Jammen om ikke Sean skal få seg et helt nytt «crew». 
Og jammen om han ikke skal snuble over et nytt kjæresteemne også. 

«Step Up: 
All Inn» er nesten vanvittig lite medrivende. 
«Nå går det bra, så går det dårlig og så går det bra igjen»-plottet er som lånt fra en Elvis-film fra 1960-tallet, simpelthen utspekulert i sin totale mangel på overraskelser. 

Det er sympatisk at Seans «crew» er så multikulturelt. 
Det er ikke fullt så sympatisk at filmen uten å blunke henfaller til de sletteste stereotypiene: 
Hun asiatiske er selvsagt en skikkelig nørd. 
Han latinoen er selvsagt en skikkelig hetlevret kåtskælk. 

Skuespillerprestasjonene er en historie for seg selv. 
Jeg kan ikke huske sist jeg så noe mer semmert. 
Det gjelder over absolutt hele fjøla. 

Det meste hadde vært tilgivelig om dansesekvensene hadde vært forrykende. 
Men det er de ikke. 
De har selvsagt mer energi enn resten av filmen – altså mer enn null. 
Men de er juksete og urytmisk klippet, og egentlig ganske underveldende. 
Enhver episode av «So You Think You Can Dance», hvis konkurranseestetikk filmen prøver å etterligne, vil kunne by på vel så mange «wow»-opplevelser. 

«Step Up: 
All In» får dans til å se ut som verdens mest meningsløse, dustete aktivitet. 
I sannhet en bjørnetjeneste. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
