Dwayne Johnson skuffer i oppblåst skyskraperaction
Det finnes en bedre versjon av akkurat den samme historien 

FILM: 
En banditt med skummel aksent og skulende håndlangere tar seg inn i en skyskraper, for å plyndre den asiatiske forretningsmannen som er bygningens eier. 
Men der er også kona til en banditten ennå ikke har møtt, en mann med lang politierfaring og lite hår. 
Han er ikke helt på høyden, men har handlekraft nok, og nå går han inn for å stanse skurkene og redde fruen. 

Oppsvulmet action 

Dette er handlingen i «Die Hard» fra 1988. 
Det er også handlingen i «Skyscraper», det nye butikkvinduet til Dwayne Johnson, tidligere wrestler, nå elsket actionstjerne, og en slags oppsvulmet og overbetalt versjon av Bruce Willis-klassikeren. 
Johnson spiller Will, en ekspolitimann som skal ha sikkerhetsansvaret for verdens høyeste bygning, som strekker seg mot Hong Kongs himmel som en slange som har spist et kosteskaft. 
Men når den obligatoriske skurkebanden setter i gang sin aksjon mot bygget og eieren, er også Wills kone (Neve Cambell) og to barn sperret inne hundrevis av meter over bakken. 

Deretter får du akkurat det kombinasjonen av Johnson, tittelen «Skyscraper» og 3D-briller bebuder: 
Mye vertikal klatring og henging etter fingertupper, fallende bjelker og slikkende ild. 
Alle replikkene, inkludert den melkemilde humoren, kunne vært hentet fra en annen film av samme type. 
Dette er en film hvis beste egenskap er at den treffer alle sjekkpunktene omtrent på det tidspunktet du forventer. 
Den holder akkurat det den lover og ikke noe mer. 

Glatt kulisse 

«Skyscraper» er også filmen der verdens best betalte filmstjerne møter verdens mest lukrative filmmarked: 
Kina. 
I likhet med en rekke andre amerikansk-kinesiske blockbustere de siste årene virker «Skyscraper» som om den ikke hører hjemme noe sted. 
Storbyen Hong Kong er en intetsigende glasskulisse. 
Birollene, gode som onde, er blanke plottfunksjoner uten personlighet. 
Det er derfor underdoggen John McClane vinner også denne trefningen, med god margin. 
De som sendte Bruce Willis opp i skyskraperen hadde ikke på langt nær så mye penger som dette. 
Men de kunne leke, og de skapte en spretten tone mellom Willis og Alan Rickman, som var en karismatisk motstander av slaget «Skyscraper» sårt kunne trengt. 
Penger kan som kjent kjøpe mye, men ikke alt.. 
