Konsertanmeldelse:The National 

De som kaller The National innadvendte, har ikke sett Matt Berninger bære en åtteårig fan på skuldrene. 

KONSERT: 
The National 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 10.000 

AKTUELT ALBUM: 
«Trouble Will Find Me» 

Om du klarer å konsumere like store alkoholmengder som The Nationals vokalist Matt Berninger og fremdeles stå på beina, vel, da er du en rockestjerne. 
Riktignok har Berninger kuttet betraktelig ned på inntaket de siste årene, men han er kjent for å tute vinflasker uten at det virker å gi ham annet enn uovervinnelige ekstrakrefter. 
En slags indierockens Obelix, uten valpefettet og stripene, men ellers ulastelig antrukket i blårutet skjorte, svart vest og dongeri. 
Uangripelig til det selvutslettende. 

Brooklynkvintetten for scene er en septett som tusler på til The Doors’ «Riders on the Storm» over anlegget. 

Det virker litt pussig. 
Nesten stusselig. 

Og preger starten på konserten. 
«Dont Swallow the Cap» er spinklere, direkte unnselig sammenlignet med sin innspilte original. 
Et problem som vedvarer både over i «I Should Live in Salt» og «Bloodbuzz Ohio». 

Det låter ganske kjipt. 
Tamt. 

43-årige Berninger virker mer rutinert enn motivert. 
Han drikker faktisk vann. 

Den eneste som fungerer er den ekstremt stødige trommisen, Byran Devendorf. 
Men en slager alene gjør ingen sommerkonsert. 

Så skjer det noe. 

På «Sea of Love» angriper Berninger mikrofonstativet. 
Først forsiktig. 
Slik bare han kan. 
Så gjør han ting med mikrofonstativet som man kunne bygget indierockreligioner og tonnevis av YouTube-instruksjonsvidoer av. 
På «Afraid of Everyone» glir han helt over i sin egen konsert, der han ikke lenger synger til publikum, eller til seg selv eller bandet. 
Han henvender seg til noe utenfor seg selv. 
Han pønkskriker slik bare han kan i «Abel» og han surrer rundt, balanserer på monitoren, legger seg ned, setter seg ned, kneler og raver rundt på «England». 
Koblingen mellom «Riders on The Storm», The Doors-vokalist Jim Morrisons scenepersona og Berningers indie-shamanisme er plutselig betraktelig mer åpenbar. 

Tilsiktet? 
Nei. 
Det oppleves helt forbanna sant og inderlig ekte. 

Inadvent? 
Ekstremt. 

Det er før han skaper 10.000 selfieøyeblikk under «Miss November». 
Der han vandrer rundt i hele publikum, som for å takke dem for oppmøtet - som en syngende Andy Kaufman. 
Der er før han kræsjer hele Instagram med å løfte opp en liten gutt med The National-skjorte på skuldrene, og jubelende løpe med ham foran scenen. 

Til slikt er det bare Berningers egne ord som fungerer, selve mantraet i den nifst intense og livsbejaende versjonen av «Terrible Love»: 
«It takes an ocean not to break». 
