Sklir på skallet
«Teenage Mutant Ninja Turtles» følger en hyggelig nittitallskvartett gjennom søvndyssende nærkamper. 

FILM: 
Det var litt pussig at det ble et fenomen i utgangspunktet. 
Både tittelen og skikkelsene bak tittelen «Teenage Mutant Ninja Turtles» er egentlig bare en opphopning av ord som vanligvis ikke passer sammen: 
Fire muterte havskilpadder som har fått språket og interessene til en gjennomsnittlig tenåringsgutt, og i tillegg har lært seg forskjellige ninjakunster. 

Fra kloakken i New York bekjempet de alskens kriminalitet i filmer og tegneserier på det tidlige nittitall, og ble populære gjennom friksjonen mellom skravlete amerikansk ungdomskultur og sinnsrolig asiatisk kampsport. 

Søt familie 

Som nær sagt alle nittitallshelter har de nå fått sin egen 3D-film. 
Animasjonen er det ingenting å si på: Leonardo, Michelangelo, Rafael og Donatello har fått distinkte, og enn forutsigbare personligheter og levende, guttete ansikter. 

Det samme gjelder læremesteren, den snakkende (og slåssende) rotta Splinter. 
Klærne og kloakkhjemmet deres virker mer improvisert og fillete enn i den fargesprakende tegneserien. 
Familiebåndet mellom mutantene gjør den nye «TMNT» riktig søt i sine beste stunder. 

Vandrende Leatherman 

Men gjengens erkefiende, Shredder, en slags japansk Darth Vader, er er her i praksis en vandrende Leatherman-kniv. 
Kampene med den massive, robotaktige skikkelsen, som er tynget ned av sitt eget våpenarsenal, har ingenting av lettheten og tempoet som finnes i originalmaterialet. 

Iblant kommer det muligheter til å se på det smellvakre ansiktet til Megan Fox, som aldri forstyrres av noe så distraherende som mimikk. 

Sedvanlig actiongrøt 

Fox «spiller» April O'Neal, journalisten blir firerbandens menneskelige hjelper - her i kampen mot den obligatoriske Onde Korporasjonen. 
Historien her er den sedvanlige grøten av korrupte CEOs med onde hensikter, eliksirer som må berges og kampen mot en digital klokke som tikker dommedagsaktig nedover. 

Skilpaddene er hyggelige nok, men alt som skjer dem er samlebåndsaktig kjedelig, og ingenting synes egentlig å stå på spill i de virvlende nærkampene og paniske biljaktene. 
Det virker vel så gøy å henge med dem i kjellerstua - også en nittitallstidtrøyte som like gjerne kan være utgangspunkt for neste film. 
