Film:Gnistrende mørk komedie 

Energien er rå, spillegleden stor og kreativiteten går på rytmisk høyoktan i denne herlige mørke komedien. 

«Birdman» har det meste du kan forlange av et drama; den er dyp og underholdende, leken og tankevekkende, og den har opptil flere enkeltscener som i seg selv er verd en kinobillett. 

At filmen har hele ni Oscar-nominasjoner er ikke overraskende. 
Hadde det vært opp til meg, så hadde den stukket av gårde med flere. 
Den har den gnisten og gløden som løfter en film; det være seg innen sjangrene action, drama eller komedie til topps. 

Utgangspunktet i «Birdman» er en noe aldrende actionhelts forsøk på å erobre Broadways ærverdige teaterscene. 
I kjølvannet av det, er det duket for mange og skarpe betraktninger rundt kjendistilværelsens ymse sider, rundt begrepet kreativitet og det universelle fenomenet; menneskelig sårbarhet. 

Men filmen treffer godt utover å gi et beskt satirisk blikk på film og teaterbransjen. 
«Birdman» er beslektet med ensomme sjeler som helst av alt vil bli sett. 
Det være seg av kolleger, en skarve kritiker, og kanskje helst av familien. 
Og en dag oppdager man kanskje av egoet står i veien for denne evnen til å se. 

Regissør Iňárritu har i filmer som «21 grams» og «Babel» demonstrert hvordan han vever sammen historier som kombinerer sanselighet og innsikt. 

Det gjør han også i denne fortellingen der han spiller på en filmindustri som kynisk dyrker de noe endimensjonale helter; helter som møtes med arroganse i den virkelige verden – det vil i dette tilfellet si Broadways arrogante teaterverden. 

Begge deler beskrives med skarp ironi, men også med nydelige følelsesladede øyeblikk. 

Michael Keaton spiller skuespiller Riggan Thomson, som altså ble kjendis gjennom rollen som actionhelten Birdman. 
At Keaton i sin tid var selveste Batman (i Tim Burtons Batman-filmer fra 1989 og 1992) er naturligvis med på å gi filmen en godbit av en tilleggsdimensjon. 

Den 64 år gamle Keaton gir jernet i rollen og briljerer som en mann full av angst og overmot. 
Kollega Edward Norton har samme intensitet i rollen som en skuespiller full av uforutsigbare takter straks han befinner seg på en scene. 
Emma Stone er en varm, tøff og ironisk utgave av en datter som representerer familiære dårlige samvittigheter. 
Alle tre er Oscarnominerte, og av gode grunner! 

Denne kreativt flettede historien er akkompagnert av en trommesolo som bidrar til rytmisk eksplosivitet i dramaet. 
