Plateanmeldelse:U2 - «Songs Of Innocence» 

Ekko av uskyldens tid. 

«Songs Of Innocence» 

For bruke et av deres egne språklige bilder: 
U2 trenger et nytt album like mye som en fisk trenger en sykkel. 
De kunne lagt ut på en turné når som helst, helt uten nytt materiale. 

Deres 13. er uansett retrospektivt. 

Like deler gammel manns reproduksjon av ung manns sinn (hyllestene av The Ramones og The Clash) og gammel manns gjenfortolkning av ung manns sorg (ny hyllest til Bonos mor («Iris») en gripende tekst om en Dublin-bilbombe som kunne ha tatt en ung Paul Hewson («Raised By Wolves»). 
Og en tilbakeskuende «gaten mi»-sak om Bonos barndom i Cedarwood Road. 

Det er gode historier, ikke alltid like gode tekster og forvirrende mangfoldig musikalsk. 

Her er ekstreme mengder produsenter involvert. 
Visstnok har bandet virret ut og inn av studio i årevis (forrige, «No Line On The Horizon» er snart seks år gammelt). 

Angivelig har Apples plutselige inngripen i utgivelsen (500 millioner «solgte» eksemplarer er tross alt ikke så ille) gjort at det har blitt røsket ut av harddisken i det millisekund noe lignet på en helhet. 

Hva dette har fått perfeksjonisten The Edge til å hyle kommer nok i et musikkmagasin nær deg om noen år. 

For det er åpenbart at noen har satt foten på produksjonsgassen og sagt at nok er nok. 
Det er noe ufullendt over denne platen. 

Danger Mouse' innspill fungerer best, er mest radikale og har albumets nest beste låt. 
Spesielt synthdrevne «Sleep Like A Baby Tonight» er noe av det mer interessante og nyskapende kvartetten har gjort på denne siden av «Lemon» (1993). 

Innimellom dette er det mye skjevt spill for gamle gallerier. 

Bakrekka Larry Mullen jr. og bassist Adam Clayton er sedvanlig stødige. 

The Edge har gått på seniorkurs hos en ung versjon av seg selv, mens Bono høres ut som sine disipler, Gary Lightbody (Snow Patrol) Brandon Flowers (The Killers) og Chris Martin (du vet hvor). 

Albumet har ulike varianter av fortellingen om å komme videre fra hindringer og utfordringer. 
Tydeligst i nydelige og avsluttende «The Troubles». 
Der gjør svenske Lykke 
Li irene til det U2 skal være: melankolske, reflekterte og uredde for å formidle store følelser på en skikkelig og unisont gripende måte. 

Tenk om hele albumet hadde vært slik. 

BESTE LÅT: 
«The Troubles» 
