Quentin gjør det igjen
"Django unchained" er den beste Tarantino-filmen siden "Pulp fiction". 
Trivialfilm-mesteren eksellerer i replikk-kunst, paradoksale western-klisjeer, slave-undertrykkelser, blodsprut-estetisme og en heit, men avslappa filmholdning som får samtidas sentimentale velmenthetsfilmer til å likne skolestiler. 

USA. 
2012. 
2 timer, 45 minutter. 
18 år. 
Regi: Quentin Tarantino. 
Med: 
Jamie Foxx, Christoph Waltz, Leonardo DiCaprio, Samuel L. Jackson, Kerry Washington. 

Hvis du faktisk tror at du misliker ekstrem volds-estetisme, så likevel: 
Gi dette blodbadet en sjanse. 
Hvis du tror at indignasjonen over slaveriet i Amerika er utbrukt, kjenn etter i Tarantinos stilistiske mesterstykke. 
Og om du også tilhører de moralsk harmoniske som misliker hevn og vanligvis ikke reiser deg jublende i benkeradene hvis sjuke rasisters luksuriøse overgrepsbinge smelles til himmels. 
Vel. 
Gi denne en sjanse. 

Quentin Tarantino har et annerledes filmgrep. 
Kanskje har han det med seg fra videosjappa. 
Han har sett hva som gjør inntrykk, han har opplevd den paradoksale styrken i mediets innebygde ironi. 
Film består egentlig av patetiske overdrivelser. 
Tarantino framfører mediets egenart med så svære fakter at både sjel og skinn blir revet med. 
Han er en kompromissløs form-mester som skaper den gode smak i stedet for å følge den. 

«Django unchained» handler om en «niggerslave» i 1858 da flere generasjoner kidnappa afrikanere ble ydmyket og misbrukt av kristne hvite menn med anlegg for pisking og perversiteter.Tarantino setter seg ikke i Oprahs sofa og forklarer at dette var vondt og urettferdig. 
Han gjøgler og underholder. 
Han skaper skrudde, men veltalende stereotyper. 
«Django unchained» er en anarkistisk moralistfilm med støyende, støtende godt humør. 
Da Jamie Foxx og resten av lenkegjengen blir ført fra menneskemarkedet, dukker det plutselig opp en ekstremspråklig reisende tannlege med vogn. 
Christoph Waltz fra «Inglourious basterds» spiller en vennlig tysk innvandrer med kaptein von Trapp-hår og velstelt Sigmund-slkjegg. 

Han kjøper Django på dramatisk vis og setter ham på en hest. 
Det er et potent symbol. 
«Nigger on a horse» i Amerika i 1858 var verre enn kvinne bak rattet i Saudi-Arabia 150 år seinere, og da menneskejegeren dr. 
King Schultz med de milde bestefar-øynene gjør en kammertjener av den unge slaven, fører det til skremte blikk både i den indolente gjengen av hvite western-harryer og de indoktrinerte afrikanerne.Dere kommer til å elske det. 
Til byen kommer en snakkesalig tannlege og en svær afrikaner til hest i blå hallik-silke. 
De går på pub. 
Svarte skulle ikke gå på pub. 
Det er fantastisk cowboyfilm-surrealisme, det er overraskende og forventningsskapende samtidig som du allerede etter en halvtime lurer på om den sterkt inspirerte Quentin kan klare å holde denne stilen i to og en halv time. 

Han gjør det. 
«Allow me to unring this bell», smiler tyskeren verdensvant når han mister grepet på begivenhetene. 
Tarantinos replikker er himmelske. 
En vellykka filmreplikk ikke skal gjengi hva et menneske ville ha sagt i den aktuelle situasjonen, for dette er ikke virkelighet — samtale skal sitte som staur i myr, som brudgom i brud, som finger i rekesalaten, og den skal gjøre så sterkt inntrykk at situasjoner forandrer seg. 
I «Django unchained» holder du pusten når folka snakker, og puster lettet ut når de skyter hverandre. 
Tarantino har filmet et langt middagsselskap i sørstatskaksens konditorslott sånn at du sitter helt ytterst på den virkelig ikke særlig slitte stolkanten. 
Du vet at én eneste replikk kan velte spillet. 
Du vet at en «nigger i salongen» er en sosial ubalanse som ikke kan ende med «koselig å se deg, takk for i dag». 

Bare Denzel Washington og Jamie Foxx kunne ha spilt Django, og siden Denzel er en litt gammel og feit dramagubbe, måtte det bli den fysisk imponerende og fullstendig fantastiske Mr. Foxx. 
Tarantino leker med Django-skikkelsen som en henrykt unge. 
Han skaper en superhelt som vi ønsker tro på. 
Tidløst kul i mørke Lennon-briller og den gjenfødte Hopalong Cassidy som vi jublet for hver gang han viste seg på tre-forestillingen i Verdensteatret. 
Christoph Waltz gjør nok en gang en rolle av den sorten som man får lyst til å hylle på en eller annen måte. 

Leonardo DiCaprio har endelig funnet noe han passer til. 
Fremdeles ser han latterlig ung ut, men det kler rollen. 
Rikdom og makt er i bunn og grunn en sosial diagnose, og Leo er en velstående kjæledegge fra liksomlandet Hollywood, så dette kan han. 
Dessuten overspiller Samuel L. Jackson nydelig en teatralsk hovmester og ond konvertitt, en svart-rævva-neger som daglig svikter sine afrikanske brødre. 

Det ville ikke vært Quentin Tarantino om filmen ikke inneholdt de mest overdrevne blodsprut-oppgjørene siden splatter-Jackson drev på i New Zealand. 
Det har en mening, for som Roy Harper synger: 
«A shooting star has summoned its dark angel from his night». 
Filmen hiver seg brutalt og begeistra inn i skytescener som både understreker regiens absurde humor og gir oss minneverdige skadefryd-klimaks som overgår det meste. 

Dette er ikke akkurat «Schindlers liste», men det er film på sitt aller mesterligste. 
Tarantino har gjort en guttegalen overskudds-film med vinkling, stil, forunderlig musikk-komp, humor og raseri. 
Det er film med voldsomheter og kjærlighet og tårer, men uten at du føler at noen lurte deg til å sitte på NAV-venterommet når du egentlig skulle på kino. 

Det kommer aldri en ny «Pulp fiction». 
«Djano unchained» er det beste Tarantino har laget etter den. 
