Når det røyner på
BOK: 
Sårt, stramt og symboltungt kammerspill om en mors kjærlighet og bekymring. 

Gro Dahle: 
Dobbel dyne. 
Roman. 
192 sider. 
Cappelen Damm. 

Det er ikke kjærlighet hovedpersonen Marie i Gro Dahles (f. 
1962) 
«Dobbel dyne» lengter etter, bare at «noen var der og av og til sa navnet hennes». 

Marie jobber på biblioteket, forsøker å lære seg latin og plages av kløende eksem. 
Hun har måttet hente hjem sønnen Eivind fra studiene i Trondheim etter at han fikk et nervøst sammenbrudd som har gjort ham stum og lenket ham til sengen de siste tre måneder. 
Dessuten har hun stjålet et maleri fordi Lars Ellings motiv av en kvinne med harehode fikk henne til å tenke: 
«Det er meg!» 

Hun er altså en haremor, likesæl og lite omsorgsfull. 
Bildet er en studie til maleriet «Vet noen at du er her», som er gjengitt på omslaget, og de to bildene må leses opp mot romanens tematikk. 
Marie tenker om sønnen at han virkelig ikke liker henne og at hun ikke er noen god mor, og på et tidspunkt tenker hun også om seg selv at det er hun som har gjort ham syk og opprettholder angsten hans. 

Når så en solstorm slår ut all elektrisitet og lammer samfunnet, og de blir uten mat, vann og varme, utvikler romanen seg gradvis til å bli et sårt kammerspill, der hun forsøker å nærme seg ham. 
Etter tre uker er det like kaldt inne som ute, og de må vaske seg i det samme vannet. 
Byen er øde, det er ikke folk noen steder. 

Den langsomme bevegelsen fra en normaltilstand til en potensielt livstruende krise, er svært overbevisende skildret. 
Det er symboltungt, ømt poetisk, emosjonelt og billedsterkt, der den sentrale metaforikken både skildrer innvendige og utvendige realiteter, og der Dahle på relativt små flater skaper elegante forbindelser mellom de ulike motivkretsene og personene. 
Noen omstendigheter forblir rett nok uavklarte, men åpner desto større tolkningsrom, også av religiøs art. 

Med unntakstilstanden og oppløsningen åpnes også nye rom i Marie, bl.a. minner om ungdomsforelskelsen Anders, som er faren til Eivind uten selv å vite det; moren som er på Gibraltar; bestemoren som fortalte fra krigen om en storebror «som hadde dratt inn i skauen for å slåss mot tyskerne med hemmelige radioer gjemt i kneippbrød»; og om Eivind, «som var et annerledes barn». 

Selv om jeg ikke helt forstår hvorfor Stroganofff konsekvent er skrevet med tre f`er, og med S side 24 og s i fortsettelsen, er dette en godt gjennomført roman om en mors inderlige kjærlighet til sitt barn og hennes engstelse for at sønnen ikke skal klare seg, og med en gripende og, tross alt, håpefull slutt. 
