«Isle of Dogs:»Dystopisk feelgood-animasjon 

Wes Anderson leverer nok en uimotståelig dukkeanimasjon, der dyrene inntar rollen som vår moralske bevissthet. 

Vi har alltid fått høre gjennom litteraturen og filmen at katter er mer grasiøse og intelligente enn menneskenes «beste venn», hundene. 
Det vil ikke den amerikanske filmregissøren Wes Anderson være med på. 

Men først avklarer han en misforståelse knyttet til hvordan hundene opplever å være underkastet sitt «herrefolk», menneskene: 
Hundene går bare med på det under tvil, men ikke fordi det ligger i deres natur. 
Det hevder de i hvert fall selv i denne filmen. 
Og selv om de er dukkeanimerte og kan snakke, så betyr ikke det at de ikke snakker sant. 
For sjelden er våre firbente venner blitt skildret med større ømhet og innlevelse på film, til tross for en krevende stop motion-teknikk. 

Heksejakt på hunder 

Noen vil huske Andersons forrige dukkeanimasjon, Den fantastiske Mikkel Rev, der Roald Dahls univers ble tilført ekstra vidd og en lekende letthet uten at det litterære opphavet led av den grunn. 

Denne gangen har Anderson alliert seg med blant annet manusforfatter Kunichi Nomura og lagt handlingen til Japan en gang i fremtiden. 
Den demagogiske borgermesteren i Megasaki City, Kobayashi, anklager hunderasen for å spre farlige sykdommer og pisker frem panikk i befolkningen. 
Han får gjennomslag for forslaget om å deportere alle hunder til en liten øy utenfor kysten. 
For å gå foran som et godt eksempel dumper Kobayashi sin egen hund på den trøstesløse øya. 

Det han ikke hadde regnet med, er kjærligheten hans adopterte sønn har til hunden. 
Som en eventyrlig figur fra Den lille prinsen flyr den 12-årige gutten med eget fly ut til øya, der han kræsjlander og tar seg frem blant hundene for å finne sin trofaste følgesvenn. 

Kritikk av samtiden 

Som i Andersons forrige film, The Grand Budapest Hotel, møter vi skakke og feilbarlige skapninger som må velge om de skal la seg overkjøre av et despotisk regime, eller kjempe imot. 
Parallellen til andre farlige influensaer som har oppstått i Asia er åpenbar, men det virker som Anderson sikter mot en mer generell kritikk av totalitære tendenser i samtiden. 

For selv om dystopien utspiller seg 20 år frem i tid, er det en stund siden en film av Anderson har vært så full av referanser til samtiden. 
For kjennere av japansk kultur er det mye å hente, fra vår tids animekultur til Kurosawas filmer, kabuki-teater og brytekamper. 
Den fantastiske Mikkel Rev ble noe feilaktig lansert som en komedie, og Isle of Dogs passer kanskje enda dårligere inn i den kategorien. 
Anderson veksler mellom humor og mørke i uventede vendinger, noe som gjør filmen upassende for de aller minste. 

Stemmer som løfter 

Mens pelsen til Den fantastiske Mikkel Rev ville fått revenka til å skjelve i knærne, er våre firbente venner like rufsete og stygge som noen utvaskede lekehunder. 
Men med enkle virkemidler oppnår Anderson og hans animasjonsfilmskapere forbausende mye med dette «primitive» materialet. 
Det er tablåer her som er slående vakre. 

Det som likevel løfter det til uante høyder, er bruken av skuespillernes stemmer, og her finner vi noen av den moderne filmens mest minneverdige stemmer: Bryan Cranston som løshunden Chief, Bill Murray som baseball-maskoten Boss – samt Edward Norton, Harvey Keitel og Scarlett Johansson blant sentrale stemmer i birollene. 
Her bør den norske distributøren unngå å legge på norske stemmer – de kan simpelthen ikke gjenskapes! 

Timingen til disse skuespillernes avlevering av replikkene er fortreffelig, og mye av humoren (som ofte er tørr og østkyst-amerikansk) oppstår når de stoiske hundeblikkene indirekte kommenterer det som sies. 
Og noen ganger er stemmene så overbevisende at vi ser langt mer enn hva det blotte øyet kan se – rett og slett fordi stemmeprakten fargelegger opplevelsen for oss. 

Isle of Dogs får kinopremière i Norge 27. april 2018. 
