Parentes fra Petty
Grei skuring er ikke godt nok. 

ALBUM: 
ROCK 

Tom Petty & The Heartbreakers 

«Hypnotic Eye» 

Tom Petty har i to tiår slitt med å lage solide album, både med og uten The Heartbreakers. 

Hva verre er: 
Han har slitt med å lage hits også. 
Den siste ubestridelig gylne enkeltstående slageren hans, er «Walls» fra 1996. 
Det er kjedelig for oss som mener at «Greatest Hits» (1993) er det eneste perfekte Tom Petty-albumet. 

Han går på tomgang. 
Gjorde det på bluesalbumet «Mojo» (2010), og gjør det igjen her, på et album som mest av alt minner om parentesen «Let Me Up (I’ve Had Enough)» fra 1987: Røff, garasjete rock’n’roll som handler mer om å høre et av Amerikas beste rock’n’roll-band spille i et rom sammen, enn kvaliteten på låtene som spilles. 
(Omslaget er dessuten nesten like stygt). 

Det er på mange måter Ron Blair og Mike Campbells plate. 
Sistnevnte heller farge over de i overveiende grad grå komposisjonene, og får mye plass til å breie seg som solist. 
Bassisten Blair pumper liv i kompet. 
Man tar seg i å savne gamletrommisen Stan Lynchs småsteine spill – alltid litt bakpå, men svingende sådan. 
Steve Ferrone er kjempedyktig, men langt fra like distinkt. 

Stemningen er spontan, lyden røff og tett i øret, uten å bli masete. 
Gitarriffene er halvkjente, melodiene er arketyper. 
Garasjerock og blues, med Pettys nonchalante røst som sitt fremste kjennemerke: 
Den aparte, nesten gebrokne sørstatsaksenten, nasalt jamrende. 

Ingenting er fælt. 
«Red River», den mest typiske Petty-melodien her, kunne endog så vidt forsvart en plass på en – nettopp – «Greatest Hits». 
Midnattsjazz-tilløpene i «Sins Of My Youth» og «Full Grown Boy» er forglemmelige, men i det minste annerledes til denne gjengen å være. 

Men det er ikke til å komme utenom at «Hypnotic Eye» føles som en av Pettys minst ambisiøse plater. 
Greit nok mens det står på. 
Men vanskelig å huske, enn si elske. 

BESTE LÅT: 
«Red River» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
