I «For vi er gutta» får du gull om grånende menn
Regissørene har utvunnet gull fra gråsprengt mannskor. 

For vi er gutta er en liten film om store følelser som fortsetter å berøre lenge etter at man har forlatt kinosalen. 
Det er også en av høstens morsomste kinofilmer. 
Det er fristende å kalle den en sjarmbombe fra Kampen. 

Filmen er en dokumentar om koret Mannskoret, som ble startet av DumDum Boys-vokalist Prepple Houmb for 15 år siden. 
Koret er en slags utvidet kameratgjeng med 25 rustne herrer, som øver hver tirsdag i Kampen Bydelshus. 
Repertoaret består stort sett av smårocka låter med humoristiske tekstlinjer à la «Why does it hurt when I pee?» og «I'm an asshole», fremført med glimt i øyet. 

Viktig konsert 

Da filmen starter, er det bare noen uker til Mannskoret skal varme opp for legenden Ozzy Osbourne i Halden. 
Korets musikalske anker, dirigenten Ivar Krogh Hovd, er imidlertid alvorlig syk. 
Kanskje vil han ikke kunne lede koret den store kvelden. 

En styrke ved korfilmer som sjanger er at de ofte har et rikt persongalleri, bare tenk på kinosuksessene Heftig og begeistret (2001) og Så som i himmelen (2004). 

I dette Oslo-koret er det mange medievante og replikksterke menn, som vet akkurat hva de skal si for å sjarmere sitt publikum, enten tilskuerne sitter i kinosalen eller er på konsert med dem. 

Velklingende svanesang 

Fortryllende, trallende typer er selvsagt ikke nok til å lage en god film. 
Regissørene Petter Sommer og Jo Vemund 
Svendsen har foredlet sitt begrensede materiale til en klokkeklar og gripende fortelling, som viser at de er trygge på hvilken historie de vil fremføre. 

Filmen er stramt klippet av regissørene. 
Bare midtveis i filmen faller intensiteten. 
Da vises gamle, kornete opptak fra korets første år. 
Det er tydeligvis også lagt mye arbeid i å få lyden såpass god som den er. 
Spesielt er lyden av koret som synger ved en sykeseng, overraskende velklingende. 

Fortellingens drivkraft er portrettet av dirigent Hovd. 
Han har musikalske drømmer på vegne av koret, men han har innsett at han må «senke ambisjonsnivået litt» for å bevare trivselen i gjengen. 

Kameratskap 

Det kommer frem at det har tatt tid for dirigenten virkelig å bli en av gutta i koret. 
Men etter hvert som dirigentens sykdom utvikler seg i negativ retning, får vi se sterke bilder av kameratskap på sitt beste. 
Man sitter igjen med følelsen av at det er mye god folkehelse i å være en del av et kor. 

– 
Jeg flyr alltid hjem fra øvingen, sier en i koret. 

Som filmen viser: 
Utenfor øvingslokalet lar ikke livet seg dirigere fullt ut. 
Men for den som har en flokk å føle tilhørighet til, og som har gehør for de gode replikkene, kan livsgleden klinge til siste slutt. 
