Et lyspunkt blant korpsstereotyper
Tv-serien «Orps» trillet inn en 2'er i Aftenbladet nylig. 
Kinoversjonen kaprer ett terningøye ekstra. 

Også filmen handler om de nerdete skolekorpsvennene Ikko, Amalie, Babb, Murmel og Ling. 
Uten at jeg begriper hvorfor (jeg har ikke fulgt tv-serien), har de lagt seg ut med den nye, særdeles ambisiøse dirigenten Elsebeth Bull (Cecilie Mosli). 
Snart har hun på manipulatorisk vis kvittet seg med de fem. 
Hvorfor i all verden — de jo kan spille? 

At det overhodet blir en handling, skyldes at de utstøtte danner minikorpset Orps, får tilbake dirigent Morris som Bull skjøv ut, og stiller til NM i konkurranse med hennes musikanter. 

Komediens vesen er å overdrive. 
Men den krevende kunsten er å balansere nøye mellom morsom karikatur og slitsomt overspill. 
Mosli finner stort sett en riktig miks i rollen som manipulerende Bull. 
Men Henrik Mestad som Morris er ikke til å holde ut, så kavete og nervøs er han. 
Flere av de voksne birollene er også middelmådig utformet. 

Regissør Atle Knudsen sliter med en langtrukken handling. 
For lenge tværer han ut hvordan kjøreturen til NM-lokalet blir en konkurranse mellom to busser med hvert sitt korps om bord. 

I anmeldelsen av tv-serien påpekte kollega Elisabeth Bie at stereotypene florerer. 
Nerdene sliter med briller, tannregulering, overvekt, stamming og en rar form for narkolepsi. 
Også familiene deres er irriterende klisjéaktige. 

Lyspunktet i filmen er Ann Kristin Sømme som spiller Amalie. 
Hun er glitrende som utagerende, kjærlighetshungrende jente og redder en rekke scener. 
Ja, uten henne hadde «Orps» blitt tung å komme igjennom. 
