Bikini-fest i hvitt hiphop-helvete
Ti minutter handling, to timer film. 
Resten er en hjernedød, vokalrik, tourette-tullete festprat som kunne vært en refusert hip-hop-tekst fra Steinerskolens Booze— and Bitchband. 
Det er så ille. 

ALLE FILMER skal på død og liv vare mer enn to timer, og de færreste har egentlig en historie. 
I denne forsøker manusforfatter og regissør Nick Cassavetes (Gena Rowlands sønn) å sannsynliggjøre en handling som omsider skal føre til en oppkonstruert Clouseau-katastrofe. 
Det gjør han ved å skildre et fortløpende party blant de mest patetiske menneskene på kloden. 
De er sønner og døtre av den relative California-eliten og ble dessverre født uten hjerneceller, og denne nesten umerkelige svakheten kompenserer de ved å snakke som hip hop-videoer. 

PARTY-MEDLEMMENE kaller hverandre bro og bitch i fullt alvor, og for å fullkommengjøre den selvsatiriske identiteten, selger de grønn dop til hverandre og truer med vold. 
Emile Hirsch ser for eksempel ut som Jack Black i en overstadig Farrelly-komedie, Ben Foster spiller jødisk skinhead, Justin Timberlake valser rundt poolen i bramseil-shorts og ser ut som Fred Astaire på for sterk kaffi — og alle deler de ett ansiktsuttrykk som antakelig også er utlånt av MTV. 
De er fæle å se på. 
Som når førskolebarn røyker. 

Kvinnene i filmen må være en 8. mars-spøk. 
Alle fniser, alle er steine hele tida, men på tross av det vil alle ligge med de hensiktsløse mennene i en døgnkontinuerlig fellesdumhet, og de sitter rundt og slikker på idioter som om de var tigger-vampyrer på leting etter litt svettelukt i et land uten egentlig blod. 
Dette pågår og pågår. 

PÅ GRUNN av en pengekonflikt mellom Truelove og jødefascisten blir sistnevntes halvbror kidnappa og installert i det dopdrevne disneylandet som pant. 
Da begynner Cassavetes å legge skrevne dagsrevy-opplysninger oppå bildet, så vi skjønner at det ikke skal gå bra med Sharon Stones 15-åring. 
Men sjelden har skjebnens veier vært mer usaklige. 
Handlingen krøller seg rundt seg selv som en morgentrøtt ål og kommer egentlig ingen vei - så da klimaks omsider oppstår, blir man verken forskrekka eller rørt, bare lattermildt overgitt. 
Nei. 
Hold opp. 

Humøret bestyrkes av at Sharon Stone er blitt omgjort med Eddie Murphy-puter og foredrar en så dårlig monolog at den vil bli kunsthistorie. 

Ingenting er mer usannsynlig enn filmer etter autentiske historier. 
