Anmeldelse:«Ex Machina» er en usedvanlig smart b-film 

En klaustrofobisk science fiction-thriller forkledd som eksistensialistisk drama. 

FILM: 
Spørsmål knyttet til bevissthet og kunstig intelligens er en gjenganger i filosofisk anlagt science fiction, og historier som befatter seg med denne tematikken får nærmest automatisk et skinn av høyverdighet. 
Dette gjelder også for Alex Garlands kritikerroste regidebut «Ex Machina», som er en smart b-film pakket inn i smakfull design og respektable problemstillinger. 

Hjerteløse mennesker Historien starter når programmereren Caleb (Domhnall Gleeson) blir plukket ut til å tilbringe en uke i det avsidesliggende forskningslaboratoriet til den folkesky sjefen for teknologiselskapet Bluebook (Oscar Isaac). 
I den bunkersaktige residensen skal han føre samtaler med roboten Ava (en strålende Alicia Vikander) i et forsøk på å bedømme om hans sjef faktisk har lykkes i å skape en kunstig intelligens. 

På tross av sitt eksistensialistiske utgangspunkt, er «Ex Machina» først og fremst en thriller med kammerspillelementer, og parallellene til Bram Stokers «Dracula» og eventyret om Ridder Blåskjegg er åpenbare. 
Caleb er fanget i et slott fullt av hemmeligheter, og etter hvert begynner han å mistenke sin sjef for å ha skjulte motiver. 

Hjemsøkte maskiner Garland har tidligere skrevet backpackerromanen «The Beach» og manus til filmer som «28 dager senere», «Sunshine» og «Dredd». 
Som regissør er han tålmodig og tilbakeholden, men det er også lett å mistenke at filmens manus er hakket skarpere enn det ferdige resultatet. 
Estetikken hviler på en streng, futuristisk minimalisme, og da tar det seg dårlig ut at billedkvaliteten i eksteriørscenene (innspilt i Valldal på Sunnmøre) bryter med resten av filmen. 

«Ex Machina» minner mest av alt om en lang og god episode av tv-serien «Black Mirror» — ikke minst i hvordan filmskaperne maner fram en troverdig fremtidsverden ved hjelp av små grep og budsjetter. 
Garland byr på noen interessante betraktninger om hvordan vi idag bruker internett, men synes primært interessert i å fortelle en spennende historie. 
Og når manus og skuespill holder såpass høyt nivå som her, er det vanskelig å klandre ham for dét. 
