«Jeg vet hvem du er:»Slapp islandsk krim 

På tross av skummel stemning tar ikke filmen basert på Yrsa Sigurðardóttirs roman helt av. 

Er det ett sted på kloden jeg kan tro at det finnes noe overnaturlig, må det være Island. 
Det trolske landskapet kan nok få den mest ihuga skeptikeren til å tro på både tusser, alver og gjenferd. 

Ånder fanget mellom vår verden og den andre siden er stikkordet for Jeg vet hvem du er. 
Skal vi tro denne filmen, er stedet midt imellom ikke et bra sted å tilbringe evigheten. 

Svake gys 

Filmen er basert på en roman av den islandske krimdronningen Yrsa Sigurðardóttir. 
Hun debuterte i 2005 med romanen Det tredje tegnet. 
Siden den gang er det blitt mange bøker, og felles for mange av dem er at de ofte har et snev av mystikk i seg. 
Bøkene befinner seg i grenseland mellom den klassiske krimhistorien, med et hint av nordic noir, og overnaturlige og uforklarlige elementer hvor spøkelser lurer bak enhver krok. 

En skulle tro at det dermed var duket for en ordentlig skummel film, men dessverre greier den aldri å fremkalle noe mer enn et par svake gys. 

For tre år siden forsvant et barn. 
Faren, legen Freyr (Jóhannes Haukur Jóhannesson), prøver å legge det bak seg, men sorgen forsvinner aldri. 
Da han blir kalt ut til et dødsfall i en kirke, begynner han å nøste opp trådene. 
Også her er det et forsvunnet barn som står i sentrum. 

Parallelt med at Freyr leter etter sin sønn, følger filmen tre personer som skal pusse opp et forfallent hus på et øde sted uten mobildekning. 
Det tar lang tid før du får sammenhengen mellom de to historiene, og her ligger noe av filmens problem. 

Helheten fungerer ikke 

Filmen vil fortelle mye, men historiefortellingen stotrer og stammer. 
Regissør Óskar Thór Axelsson greier ikke å fortelle historien med nok driv og engasjement. 
Han bruker mye tid på å skape en atmosfære av noe gåtefullt, men han roter seg bort et sted på veien. 

Fremdriften blir for treg, historien for rotete og karakterene for uutviklede og uinteressante. 
Filmens fortelling foregår langs forskjellige tidslinjer. 
Problemet er at regissøren ikke greier å samle alle trådene sammen til en helhet som fungerer. 

Jeg vet hvem du er tar flittig i bruk sjangergrep fra skrekkfilmen. 
Konturene av bleke barn, mørke og knirkende hus, en skummel kjeller og et øde landskap fører til et par riktig uhyggelige scener. 
Filmen er på sitt beste når den greier å skape gysende stemning. 
På Island har gjenferdene en stemme, men det er synd at klisjeene er mange, og at gåten ikke er mer fengslende. 
