Livet i svart og White
Tung americana fra Lucinda Williams og Mary Gauthiers' musikalske «søstre». 

ALBUM: 
Amelia White, fra Virginia, oppvokst i Boston, men bosatt i Nashville siden 2001, er kanskje i sin «andre ungdom» og vil kanskje aldri bli stjerne, men hun har noe som veldig mange yngre artister ikke har: 
Livserfaring. 

Det kommer til uttrykk på «Beautiful And Wild», som til tross for et mørkt underlag eller bakteppe er mer av det første enn det siste. 

Lucinda Williams Dessuten har hun en spesiell final touch som kjennetegner modne, kvinnelige artister - som for eksempel Lucinda Williams. 
Musikken har mange likhetstrekk, selv om Whites stemme er atskillig penere og mer forsonende. 
Og så skriver de gode sanger etter mer eller mindre stygge brudd. 

En annen artist White kan sammenliknes med er Mary Gauthier, som i 2007 ga ut albumet «Between Daylight And Dark». 
White forteller interessant nok at sangene på «Beautiful And Wild» er skrevet «i overgangen fra mørkt til daggry, når spøkelsene ser på deg gjennom vinduet». 

Godt voksen White har fire album bak seg, alle utgitt etter at hun ble godt voksen. 

Plate nummer fem kommer samtidig med at hun denne uka er på en norgesturné, delvis som support for britiske Pete Molinari. 

På plate har hun med seg musikere som har spilt med folk som John Hiatt (Doug Lancios lett gjenkjennelige elgitarer setter et tungt preg på hele produksjonen), Robert Plant (trommeslager og produsent Marco Giovino) og The Amazing Rhythm Aces (keyboardist Billy Earhart, som sammen med gospelsøstrene Ann og Regina McCrary og duettpartner A.J. Croce løfter gospelinspirerte «Mercy» opp til et av flere høydepunkter). 

Roxy Music 
På samme måte som John Jacksons sitar setter farge på «Sidewalks», gjør fele og cello det på sødmefylte «Madeline», mens smektende «Lonely Sound» er mer popinspirert. 

Tittellåten er en hyllest til musikeren Duane Jarvis, som døde av kreft i 2009. 
Og hvis du synes du drar kjensel på «More Than This», så er det ganske riktig Roxy Musics klassiske hit, signert Bryan Ferry, fra 1982. 

Tung og mørk Produksjonen til Marco Giovino er ofte mørk, men ikke dyster - og vekker assosiasjoner til arbeid gjort av kolleger som Daniel Lanois og Buddy Miller. 
Vakkert er det også. 

White spilte på Mono i Oslo i går. 
Hun avslutter sin norgesturné med konserter på Feelgood i Halden i kveld (support for Pete Molinari), Cafe Tid i Nittedal i morgen og Per på hjørnet i Oslo søndag. 
