Nakent og stillferdig om fravær
Langfilmdebut det står respekt av, selv om resultatet ikke er helt forløst. 

Mektige, norske fjellmassiv danner et både konkret og billedlig bakteppe for en ellers naken og nedstrippet film om hvordan en krig langt borte kan ramme en liten, norsk familie. 

Pappa Einar (Ingar Helge Gimle) har tidligere tjenestegjort i Kosovo. 
Nå er han på vei hjem etter mange måneder i Maimana i Afghanistan. 

Men når han endelig kommer, er han ikke i stand til å være der. 
Han legger ut på jakt. 
Da han ikke kommer tilbake, drar sønnene Fredrik og Oscar opp på fjellet for å lete etter ham. 

Brødreparet utgjør filmens sentrum, dens såre punkt. 
Fredrik er i 18-årsalderen, Oscar noen år yngre. 
I farens fravær, med en deprimert mor, er de nærmest i hverandres varetekt. 
Oscar tar ansvar for mye, og forholdet mellom brødrene, omsorgen så vel som gutteleken som i neste nå går over i aggressiv kiving, skildres nydelig og intimt av regissør Henrik Martin Dahlsbakken og rolleinnehaverne Åsmund Høeg og Fredrik Grøndahl. 

Denne intimiteten får en voldsom kontrast når den flyttes fra familiens avsidesliggende hus og opp i den vide, åpne fjellheimen. 
Filmet i Jotunheimen, Rondane og på Dovre, blir landskapet en metafor på guttenes litenhet og sårbarhet, ensomheten i lengselen etter faren, og samtidig et bilde også på den store, karrige ensomheten og tomheten vi aner i faren; sterkt preget av krigserfaringene som han er. 

Disse erfaringene er tematisert før, i filmer som Susanne Biers «Brødre» og Clint Eastwoods «American Sniper», blant annet. 

«Å vende tilbake» skiller seg ut fordi den i større grad, men svært stillfarent, forsøker å utforske ringvirkningene for krigsveteranenes barn. 
Det alene er prisverdig, selv om Henrik Martin Dahlsbakken ikke lykkes helt i sitt forsett. 

Det er mye fravær i filmen, men litt for lite fremdrift. 
Til å være et relasjonsdrama, kommer vi ikke tett nok på hver enkelt. 
Mens moren Anna (Lia Boysen) reduseres til en blek, lidende bakgrunnsskikkelse, rekker pappa Einar knapt å komme innom døren før han forsvinner ut igjen. 
Vi forstår hva som plager ham, vi introduseres for en ganske macho soldat og vi begriper den indre splittelsen det medfører. 
Vi aner også at farens forventninger til Fredrik inneholder mer enn én kime til konflikt. 

De korte rissene viser en regissør med stor vilje til å stole på tilskuernes tolkningsevne, og det er fint. 
Men jeg savner mer kjøtt på beina, noe som gjør disse menneskene litt mer tydelige og nærværende. 

Manus virker godt tenkt, men muligens litt skrint utskrevet. 
Sammen med den dvelende, poetiske stilen gir det en film som enkelte steder virker noe uthalt. 
Kanskje hadde materialet tjent på et kortere, mer kompakt format, der vekslingene mellom tette innendørsscener og storslåtte, distanserte utendørsscener kunne skapt en sterkere dynamikk både i filmfortelling og relasjonsbeskrivelser. 

Med regissørens lillebror Oskar bak kamera, er filmen skutt med Super 35 mm i Cinemascope, noe som gir en usedvanlig vakker film. 
Men med lite film til rådighet måtte antallet takninger begrenses. 
Det fungerer overraskende bra mange steder. 
Men ikke alle scener og dialoger sitter like spikret. 

Om filmen ikke er helt forløst, vitner den uansett om et utvilsomt talent. 
Det kommer særlig til uttrykk i den emosjonelt ladde sluttscenen, der Dahlsbakken nærmest kaster om på moren og brødrenes roller, og runder av med et knallsterkt sisteinntrykk som sender tankene til en film «Å vende tilbake» må ses i forlengelsen av — danske «Armadillo» og dens etter hvert ikoniske soldatbilde. 
