Oioi, for en rå, sexy og rørende 80-tallsfest!
Nostalgiske hits, jazzdans i vann og tykke lag med velspilt sentimentalitet. 
«Flashdance» på Chateau 
Neuf er blitt en drøm av en 80-tallsfest. 

«She’s a maniac, She’s a maniac on the floor!» 
Den publikummer som ikke synge-danser ut av Chateau Neufs brutalistiske betong, er laget av stein selv. 

Flashdance overgår de fleste forventninger. 

Det er kraftfullt show, det er gode skuespillere, det er nye musikalstjerner og det er tonnevis av nostalgi. 

Regissør Mattias Carlsson og koreograf Kirsty McDonald er aldri redd for å gå stort, enten det er i sentimentalitet, spill eller showtrøkk. 
Det er denne musikalkveldens store styrke. 

Les også: 
Phantom of the Opera: 
Verdt å vente på i 32 år 

Drømmen om MTV 

Vi er i Pittsburgh i 1983, der Alex Owens veksler mellom å jobbe som sveiser, danse på en tvilsom restaurant og drømme seg vekk til en prestisjefull ballettskole. 
Dette var grunnlaget for filmen Flashdance, som traff en nerve i ungdomsgenerasjonen i 1983. 

MTV hadde hatt sin første sending to år tidligere, og musikkbransjen var i ferd med å endres for alltid. 

I filmen Flashdance er det ikke bare karakterene som drømmer seg inn i en musikkvideo, det er grunnlaget for hele filmens estetikk og fortellerteknikk. 
Låten «Flashdance» vant endatil Oscar, selv om kritikerne unisont hadde slaktet filmen. 
Historien er jo selvfølgelig nokså tynn. 
Jente vil danse, jente møter rik mann, jente får audition. 

Rå attraksjon 

I filmen var det 19 år gamle Jennifer Beals som fikk denne litt tvilsomme historielinjen til å leve. 
På Chateau Neuf er Heidi Ruud Ellingsen dønn troverdig, akrobatisk fantastisk og sanglig forførende som Alex Owens. 
Hun har en råhet som hun deler med Beals, men som er mer logisk på scenen enn i filmen. 

I første øyeblikk er Ruud Ellingsens Alex betatt av sjefens sønn Nick Hurley (Sindre Postholm). 
Det er en følelse hun får helt ut i Chateau Neufs enorme sal, og som driver historien fremover. 
Alex drives ikke av sjekkheftet, men av en rå attraksjon. 

Sindre Postholm klarer også å gjøre denne ufrivillig usjarmerende musikalhelten til å bli både sympatisk og kjekk. 
Sammen er de et drømmepar på scenen! 

Prøver å være litt av alt 

Filmen fyller 35 år, men musikalversjonen er bare ti år gammel. 
Da den hadde premiere i London, hadde jukeboksmusikaler som We Will Rock You og Mamma Mia gått i årevis, mens Elton Johns originalmusikal Billy Elliot var tiårets største sensasjon. 

Flashdance prøver å være en hybrid mellom jukeboks og Billy Elliot. 

Musikalmakerne Robert Cary og Robbie Roth har lagt til en historielinje der nedbemanninger på Alex’ fabrikk blir satt opp mot hennes drøm om å danse. 
Dette er ganske halvhjertet, og har ikke Billy Elliots emosjonelle kraft. 

Men Robbie Roth har også skrevet 14 nye sanger, der ett par av dem er virkelig fine ballader. 
På Chateau Neuf fremføres disse låtene på norsk, mens slagerne fra filmen er på engelsk. 
Det er et godt valg. 

Flashdance er en musikal som er trygg i at den er litt-av-alt, og på Chateau Neuf blir alle elementer tatt på like stort alvor. 

En serie høydepunkter 

Høydepunktene er veldig, veldig mange. 
Lene Kokai Flage har en sterk stemme og et sårbart spill som den litt enkle nattklubbdanseren Gloria. 
Nummeret Gloria i andre akt er maksimalistisk musikal på sitt aller beste, der nattklubbdanseren kjemper seg halvnaken gjennom menn i dress. 

Andre nummer, som We Will Rock You, er langt ute i TV-showets estetikk, og det er helt greit. 
Dansegruppen Absence bidrar med breakdance og akrobatikk, noe som trengs for å ha troverdighet som dansemusikal. 

Jakob Schøyen Andersen er morsom som den ikke så talentfulle stand up-komikeren Jimmy. 
(Jeg skulle ønske han kunne fått sitt eget sceneshow, istedenfor å være uironisk syngende i dette, men det er en annen historie.) 

Hilde Lyrån tilfører masse sårhet og brutte drømmer i en liten rolle som sykesøster. 
I London klaget kritikere på hele rollefiguren, men her i Oslo er den blitt en emosjonell forløsning. 
Gi Hilde Lyrån en teaterpris nå! 

What a feeling! 

Er alt med denne musikalen fantastisk? 
Nei da, jeg skulle ønske scenografien var mer enn LED-skjermer, oversettelsen kunne vært bedre og nostalgien burde vært sterkere gjenspeilet i kostymene. 
Nå ser alle ut som hipstere på Løkka. 

Men «What a feeling» det er å se Flashdance! 
Elsker du musikaler, 80-tallet og/eller nettingstrømper, er dette en fest du bør komme deg på snarest! 
