«Parodier krever humor.Det finner jeg ikke her» 

UTSTILLING: 
Romantisk middelalderromantikk er utgangspunktet for denne utstillingen. 
Vår anmelder lar seg slett ikke imponere. 

Prosjektrom Normanns: 
Constance Tenvik, Helpless as Tortoises, installasjon, video. 
T.o.m. 15. april 

Det kan virke søkt og temmelig aparte: 
Constance Tenvik velger seg romantisk ridderromantikk fra det skotske 1800-tallet som emne for sin installasjon og video i Prosjektrom Normanns. 
Jarlen av Eglington organiserte i 1839 en ridderturnering på godset sitt, med deltakere i fulle rustninger og middelalderkostymer – neppe slik det egentlig var, men slik det burde ha vært, etter datidens romantiske forestillinger. 
Det gikk ikke helt etter planen; 100.000 tilskuere druknet i regn og søle, og bare deler av turneringen ble gjennomført. 

I Victoria and Albert Museum 
I London finnes et maleri av Edward Henry Corbould; det viser Jarlen av Eglington heroisk til hest i sin turneringsrustning. 
Men idéen om den storslagne midddelalderforestillingen ble raskt punktert, både av karikaturtegninger og av kritikk fra det britiske liberale partiet, som her så en sjanse til å latterliggjøre aristokratiet. 

Vrengebilde 

Tenvik viderefører denne latterliggjøringstradisjonen i sin utstilling, som hun – på trendy ny-norsk (også kalt engelsk syke), kaller «Helpless as Tortoises». 
Like hjelpeløs som landskilpadder. 
Hun har laget en film, «Soft Armour», hvor hun lar en gjeng amatører utkledd med myke, utspekulert bad-taste-ridderkostymer spille ut en håpløs og totalt forfeilet middelalderromantikk i en liten, trang leilighet. 

Filmen har ingen dialog, kun musikk på lydsporet. 
Det vi ser er et vrengebilde av det stort tenkte og av drømmen om middelalderens ridderlighet, altså en åpenbar parodi. 
Men skal parodier ta av, krever det en humor i form og uttrykk, og den har jeg problemer med å finne her. 
Filmen blir knapt annet enn et ganske traurig Spiel, hvor myke plastikkrustninger og heslig undertøy kombineres med moderne armbåndsur og samtidskunst på veggene, i en setting hvor deltakerne virker mer utlevd enn innlevd i sine roller. 

Så er vel også dette nettopp poenget: deltakernes fremmedgjorte distanse til sine roller og til det historiske tema som tas opp. 
Det er noen år siden samtidskunsten gjorde seg ferdig med sin ironiske periode; denne filmen kan da karakteriseres som post-ironisk ironi, og som sådan faller den til jorden. 
Det uinspirerte forblir uinspirerende for betrakteren. 

Impotens 

Jo da, jeg ser konturene av en kunstnerisk tanke her, om det storslagne som mislykkes, om avstanden mellom drøm og virkelighet, og om det umulige i å gjenskape historien, det vil si fortiden. 
Det maktet ikke Jarlen av Eglington, og det makter heller ikke Tenvik. 
Forskjellen er at mens Eglington nok ikke var klar over dette enkle faktum, så er Tenvik ikke bare klar over det – hun gjør også alt for å markere denne historiske impotensen i sin kunst. 

Det er formen jeg reagerer på, ikke et slikt innhold. 
Når formen så tydelig uttrykker en mangel på engasjement, skal der mye til for å vekke engasjementet hos den som besøker utstillingen. 
Det hjelper på førsteinntrykket at hele golvet i utstillingsrommet er dekket med et tykt lag med sagmugg, at turneringshestene er til stede i form av en stilisert hest (en av disse lærbetrukne trebukkene vi ble plaget med i gymtimene), at en insisterende parfyme fyller rommet, og at turneringsdeltakerne er fysisk til stede som myke skulpturhoder på staker. 
Det er likevel ikke nok, for utstillingen står og faller på filmens kunstneriske kraft, eller rettere sagt mangelen på sådan. 

Vi kan smile og le av middellalderromantikk som ikke virket på 1800-tallet, og som heller ikke virker i våre dager – men da må vi få noe å le av. 
Det er ikke nok å se at fortiden ikke er her; det visste vi fra før. 
