Blodpudding for fansen
Det er bare å innse: 
Et must for (den enorme og stadig voksende) fanskaren. 
Alle andre er - og blir - på utsiden. 

HANDLER OM: 
Andre avsnitt i den omseggripende farsotten igangsatt av Stephenie Meyers romanserie. 
Bella fyller 18. 
Hennes uendelige kjærlighet til Edward utvikler seg tragisk: 
Vampyrfamilien Cullen trekker seg unna byen; Edward avsverger Bella av kjærlighet til henne, han ønsker ikke å utsette henne for kommende farer. 

Bella oppdager imidlertid at Edward dukker opp som sinnebilder hvis hun utsetter seg selv for farer. 
Og siden hun ikke kan unnvære ham - om enn som en hildring, begynner hun å ta sjanser. 
Store sjanser! 

DOM: 
Dette er et forsøk på det (nesten) umulige: 
Å vurdere filmen mest mulig nøytralt. 

For fansen er selvfølgelig ikke nøytral. 
De er inne i dette dramaet med sjel og ånd og hud og hår. 
Og i den settingen er det glassklart: 
«New Moon» serverer alt på sølvfat, lekkert anrettet, dvelende, flott fotografert, helt riktig lydlagt. 
Samt riktig kraftfull action når den (omsider) inntreffer. 

Dette er film nr. to av (i alle fall!) fire. 
Vi er, med andre ord, inne i en syklus med sine helt egne rammer, sine helt egne lover, sitt helt egne anegalleri, sine helt egne premisser. 
Ikke ett galt ord om akkurat dét. 

Men tar man ett skritt tilbake og forsøker rollen som nøytral betrakter, blir det straks vanskeligere: 
Premissene er så stramme, at det er vanskelig å følge handlingens utvikling og lover. 
(Mye mer enn i «Harry Potter»- og «Ringenes Herre»-syklusene). 

Da ser man en nokså banal historie om kysk, undertrykket seksualitet; om en ung kvinne utlevert til alfa-hanners voldsomme natur; en dialog på grensen til «Dis»-klisjeer; en søking etter en åndelig og flerdimensjonal orden i en gudløs tidsalder. 
Riktig klamt, med andre ord. 

Så konklusjonen må bli: 
Gjør ditt eget valg - det er nok allerede gjort. 
Filmen anbefales og frarådes på det sterkeste! 
