Fange i natt og tåke
ROMAN: 
Det er noe av en begivenhet at Hilsenraths debutroman nå er tilgjengelig på norsk! 

Edgar Hilsenrath: 
Natt. 
Roman. 
Oversatt av Sverre Dahl. 
596 sider. 
Aschehoug 

Som det også fremgår av etterordet til ”Natt”, har tyskjødiske Edgar Hilsenrath (f. 1926) med bakgrunn i personlige erfaringer omdannet selvbiografi til fiksjon, og bygd et forfatterskap omkring temaene folkemord og rasehat. 
Men selv om han er oversatt til 18 språk og har solgt mer enn fem millioner bøker, har han egentlig aldri blitt omfavnet i hjemlandet, kanskje fordi romanene hans kan oppfattes som altfor grusomme, direkte og vulgære. 

Debutromanen ”Natt” kom derfor først ut i USA i 1954, på tysk 1964; og ”Nazisten og frisøren” utkom først i USA i 1971, på tysk i 1977 – og på norsk i 1987 (Samlaget). 
Men nå flesker altså Aschehoug til med begge. 
”Nazisten og frisøren” ble av Heinrich Böll omtalt som en grotesk og obskøn roman, og det er i sannhet en bisarr fortelling om massemorderen og SS-soldaten Max Schulz, som en vårdag i 1945 slenger en sekk med jødiske gulltenner på ryggen, vandrer gjennom de polske skoger, tar identiteten Itzig Finkelstein og fortsetter livet som jødisk frisør i Israel, mens han forteller om alle sine forbrytelser. 
Perspektivet ligger hos forbryteren, boken er sterkt satirisk. 

Tonen er en annen i den mørke og melankolske mursteinen av en roman, ”Natt”, kyndig oversatt av Sverre Dahl, som er dels naturalistisk, dels ekstremt realistisk i skildringen av livet i den jødiske Prokow-gettoen i Ukraina under den andre verdenskrigen, et trist og trøstesløst gjørmehull, der gehenna stiger opp fra boksidenes mørke, monotone og minutiøse beskrivelser. 

Gettoen befinner seg på rumensk område, ikke tysk, som visstnok ville vært verre. 
Men folkene som bor der er likefullt magre, dødssyke og knapt i live. 
Dagene tilbringes med å lete etter husly og mat. 
Fortelleren er Ranek, vår Vergil på denne ørkesløse vandring gjennom natt og gater, horehus og nattasyl, latriner og stablene av kadavre, et helvete av døde og halvdøde mennesker. 
Den unge kvinnen Sara knytter seg til ham, og senere kommer også svigerinnen Debora, som så Raneks foreldre dø. 

Selv om de i gettoen forsøker å bevare en sivilisasjonsrest ved å tiltale hverandre i høflig form og opprettholde en slags forretningsskikk, er det den sterkestes rett som råder. 
Den enes død er den annens brød, og det blir nesten bare komisk når personene forhandler om bytteforholdet mellom utslitte sko og gammelt kjøtt. 
Når det kommer til krita, eier de færreste verken skam eller anstendighet, og verdigheten har de for lengst gitt avkall på. 
Menn selger sine kvinner eller kvinnene selger seg selv for et harskt stykke brød, og man avstår ikke engang fra å plyndre døende mennesker. 
Mening finnes ikke mer, bare minner. 

Det er tidvis som å befinne seg i Becketts univers, men helt uten humor. 
”Natt” skildrer denne håpløsheten på en langsom, men ladet måte, og levner liten tvil om den universelle forstands- og kulturformørkelse som tittelen sikter til. 
Dette er sterk, rystende og realistisk litteratur, antakelig så tett opp til virkeligheten som det i skrift er mulig å komme. 
Det er vel også lov å håpe at Aschehoug i fortsettelsen utgir ”Historien om den siste tanke” (1989), om folkemordet i Armenia i 1915, som Hilsenrath selv vurderer som sin beste. 
