En strøm av sterke farger
UTSTILLING: 
Å forlate en utstilling en smule perpleks, er en god følelse. 
Morten Slettemeås’ nye malerier er fortsatt fargesterke, men også enigmatiske og hemmelighetsfulle. 

Morten Slettemeås: 
«Yellow Sky». 
Maleri. 
Hå Gamle Prestegård. 
12. oktober til 11. november. 

Det renner en strøm av sterke farger gjennom Morten Slettemeås’ kunstnerskap. 
Da han stilte ut i Transit Art Space i Stavanger i 2006 og 2008, lot han fargene spille seg ut aggressivt og uhemmet, i dynamiske figurative motiver og med voldsomme maleriske utbrudd i galleriet. 
Et visuelt bombardement, med en heftighet som kunne virke umiddelbar, men nok var temmelig kalkulert. 
Her var en kunstner som ville vise at han behersket sine maleriske virkemidler, og som dermed tydelig lot maleriets form også bli maleriets innhold. 

Med sine nye malerier 
Hå, har Slettemeås dempet seg betraktelig. 
Fortsatt dominerer de sterke fargene, men de er nå ordnet i større flater, og de figurative elementene i motivene er mindre framtredende. 
Slik blir dette i større grad enigmatiske bilder, gåtefulle motiver som ruger på sine hemmeligheter. 
Det er som om ligningen aldri går helt opp, og jeg forlater utstillingen en smule perpleks. 
Det er en god følelse. 

Fargens form 

Grunnen til denne følelsen ligger i det formspråket Slettemeås nå har utviklet: han skiller ikke lenger mellom forgrunn og bakgrunn, men maler dem begge i flaten, med farger som, samtidig, synes å høre hjemme begge steder. 
På særegent vis fragmenterer han sine motiver, river dem opp og setter dem sammen, ikke som biter i et puslespill, men som nye, uferdige muligheter. 

I svært stor grad bygger han billeduttrykket på fargen, og fargens form; dermed bli dette et ganske raffinert ekspressivt spill hvor grensen mellom det figurative og det nonfigurative nærmest oppheves. 

Hele tiden understrekes fargenes viktighet for billeduttrykket, i titler som «Blue sky, green with yellow» og «Green ground, pink ground». 
Fargenes form er avgrenset, likevel er det som om fargene er grenseløse, siden de ikke klart definerer figurative elementer i motivet. 
Dette utnytter Slettemeås til å bygge en syntetiserende billedverden: han skaper en sammenfatning, en syntese, av motivets forgrunn og bakgrunn, og av det konkrete og det abstrakte. 

Da skjer to ting. 
For det første er maleriene hans ikke lenger narrative, i tradisjonell forstand – de forteller ingen lett lesbar historie om mennesker og ting i denne verden. 
For det andre anvender han fargene til et spill i flaten som ikke virker så dynamisk som tidligere, men snarere åpner for en meditativ dimensjon, i malerienes dirrende flathet hvor spenningen mellom de ulike billedelementene ikke får noen heftig utløsning, men samles til en drøfting av maleriet selv. 
Dets virkemidler og muligheter. 

Et hull i universet 

Det vi ser er altså at Slettemeås fortsatt gjør maleriets form til dets innhold, idet han tvinger oss til å vurdere hva kunstnerens metode har å si for vår persepsjon. 
Da blir, naturligvis, bruken av disse sterke fargene også et sort hull i universet: et hull som stadig suger til seg elementer fra den kunsthistorien som Slettemeås ikke kan fri seg fra. 

Selv om han har etablert sin egen distinkte stil, er maleriene hans likevel fulle av referanser til den konteksten han står i – særlig til ulike former for ekspresjonisme, både det såkalte Heftige Malerei på 1980-tallet og til en kunstner som danske Per Kirkeby. 

Kirkebys malerier blir her et filter det er umulig ikke å se Slettemeås’ kunst gjennom; dette bli nok et eksempel på en kunstner som resirkulerer deler av det som allerede finnes i kunsten. 
