Mutter'n og jeg
235 sider, kr. 359,- Oktober 

«Jeg forbanner tidens elv» er en roman om å bli rammet av livet. 
Og som vanlig hos Petterson er det hva som ligger mellom ordene som er det viktigste. 

Først fatter'n, så mutter'n. 
Per Petterson fortsetter i årets roman å gripe tilbake i sin egen historie, og å utforske forholdet mellom barn og foreldre. 
Ikke minst gjelder det hvor vanskelig det kan være å skulle bli kjent med sin mor på ny, når du selv er blitt voksen. 
Og om å se hverandre tvers igjennom egen sorg. 

Arvid er 37 år, og står på terskelen av en skilsmisse som skremmer ham mer enn han kan håndtere. 
Samtidig er moren hans i ferd med å skulle dø av kreft. 
Hun reiser til sitt opprinnelige hjemland Danmark med «Holger Danske», og Arvid følger så å si i kjølvannet. 
Den som allerede nå har kjent igjen flere motiver fra Pettersons tidligere bøker, har selvsagt sett helt riktig. 

Dermed ikke sagt at historien om Arvid og moren er forutsigbar. 
Dette er en bok full av skarpsindige betraktninger, troverdige miljøskildringer og overraskende vendinger. 
Nåtidshandlingen utspiller seg i 1989, med murens fall og Mikhail Gorbatsjov som viktige referanser. 
Men det er også mange tilbakeblikk til tidlig 1970-tall, da Arvid var sjølproletarisert ml-er og en ung jente i blå frakk var i ferd med å gi livet hans en helt ny mening. 

Men historien er som kjent som en strøm, og underveis ned strykene har han mistet både sin opprinnelige kjærlighet og sine egne foreldre av syne. 
Nå er fortvilelsen og desperasjonen over alt han er i ferd med å miste ikke til å bære, der han på patetisk vis klamrer seg til en mor som har mer enn nok med å konfrontere sitt eget liv og sine egne valg før det er for sent. 
Arvid skal helt ned å krabbe, men der nede på bunnen møter du som kjent ikke annet enn ditt eget, fortvilte speilbilde. 

Dette er en bok svøpt i det særegne novemberlyset her i nord, der alt som er av liv synes å bli sugd opp i den store, svartlilla tomheten. 
En sterk bok, men også en bok som savner litt av den litterære roen som hadde tatt den det aller siste steget til topps. 
