Kapitale katastrofer
Michael Moore gyver løs på amerikansk storbusiness. 

HANDLER OM: 
Dokumentar-rabulisten Michael Moore tråkker rundt i ruinene etter det delvis selvdøde amerikanske kapitalistiske system. 

DOM: 
Man kan si hva man vil om Michael Moore - og det gjør man - men han er uhyggelig god til å time. 
Bush-doktrinene ble testet i «Farenheit 9.11.», det (ennå) sterkt politisk betente medisninske trygsystemet i «Sicko». 

Og nå, etter finanskrisen: 
«Capitalism: A Love Story», på mange måter en slags konklusjon - men også en radikal utvidelse av hans kritikk av kapitalismens logikk som han i sin tid slo gjennom med i «Roger & Me», om General Motors disposisjoner og konsekvensene av disse i Moores hjemby, Flint, Michigan 

Moore er en ufattelig dyktig propagandist. 
Han vet hva han er ute etter, og er skamløs i sin bruk av virkemidler. 

Han er dessuten er eksellent pedagog. 
Han forklarer kompliserte utbyttingssystemer slik at selv en ti-åring forstår det. 
Og når ingenting egentlig kan forklare noen ting (som tilfellet er med de ubegripelige, men åpenbart meget lønnsomme «derivater»), avdekker han også det. 

Han viser den sterkeste og mest humane ordlegging av den amerikanske drømmen for alle, gjennom et tidligere lite kjent sitat fra Franklin D. Roosevelt et år før hans død, der FDR tar til orde for å lovfeste borgernes rett til et hjem, arbeid, utdannelse og helseforsikring. 

Dette er, selvfølgelig, det motsatte av «markedsfrihet» for kapitaleierne. 

Moores grelleste eksempel sitter som et skudd, gjennom avdekkingen av «død-bonde-forsikringen». 
Den handler om at selskaper forsikrer seg mot dødsfall i arbeidsstokken; når en arbeider dør, får selskapet selv livsforsikringen. 
Uten engang å informere den gjenlevende familie. 

Moore nekter seg ingen ting. 
Her er gråtende mennesker, kjappe kryssklippinger, rene klovnerier. 
Ikke alltid like saklig, mildt sagt, heller ikke alltid like logisk. 
Men likevel effektivt, likevel morsomt. 
For han legger ikke skjul på noe - heller ikke sine egne motiver. 

Moore kan ikke lengre overraske eller overrumple. 
Han kommer aldri inn på direktørkontorene eller inn i styrerommene; Selv dørvaktene vet hvem han er. 

Han taper på det. 
Men tar igjen: 
Som når han strekker politisperringsbånd rundt en bank i Wall Street, og påstår banken er skyldig i forsøk på «økonomisk statskupp» - og bekjentgjør med megafon på gaten at han ønsker å gjøre en «borgernes arrestasjon» av de skyldige. 

Han er elsket og hatet, Michael Moore. 
Man forstår det godt, etter denne filmen. 
Og unnskylder, i den enorme oppgavens navn, den grunnleggende svakhet i all hans energiske protest: 

Han har, dypest sett, ingen alternativer å komme med. 
