Fortolkningen av Alfred Schnittkes Monolog gjorde et sterkt inntrykk
Alfred Schnittkes verk Monolog var det som berørte oss mest da Antoine Tamestit på bratsj spilte dette verket der han også ledet orkesteret. 

Schnittke fikk et kraftig hjerneslag i juli 1985 og lå 20 dager i koma. 
Men på mirakuløs vis kom han seg, og sykdommen var på sett og vis frigjørende: 
Han kunne nå arbeide på flere verker samtidig, noe han ikke kunne tidligere. 

Det høyst ekspresjonistiske verket Monolog (1989) for bratsj og strykeorkester er holdt i en fri atonal stil der referansene til annen musikk ikke er så tydelige som de ofte er hos Schnittke. 
Men man aner en atmosfære av Alban Berg, som Schnittke tidlig var påvirket av, men behendig måtte skjule da han kom tilbake fra Wien til Sovjetunionen. 

Cellisten Rostropovisj, dirigenten Rozhdestvenskij, fiolinisten Kremer og bratsjisten Yuri Bashmet gikk tidlig inn for Schnittkes musikk, men det var ikke før på 1980-tallet han slo gjennom. 
I den store musikk-encyklopedien The New Grove Dictionary of Music and Musicians, i utgaven fra 1980, er han ikke engang tatt med. 
Han var, som The Times skrev i 1990, Sovjetunionens godt bevarte hemmelighet. 

Sterk fortolkning 

Foruten Yuri Bashmets fremføring, som verket er skrevet for, er Tamestit den desidert beste fortolker av dette verket, liksom han er det for bratsjkonserten. 
Monolog er preget av de erfaringer Schnittke hadde gjort med operaen, hvor det aldri inngås kompromisser i det kaleidoskopisk klanglige, de små cesurene av stillhet, de skjelvende tonene og det ekspressivt voldsomme. 

Fortolkningen fredag kveld gjorde et sterkt inntrykk. 

En motsats til dette verket var Mozarts Divertimento, skrevet av en 16-åring. 
Allerede her har Mozart dette operamessige ved seg, som preger så mange av hans komposisjoner. 

SSO hadde det riktige tempoet i yttersatsene som gjør dem så intense. 
Telemann, som var noen år eldre enn Bach og overlevde ham med 17 år, er kjent for å ha skrevet ikke mindre enn 6000 verk! 
Ikke alle egner seg like godt til å høres om og om igjen. 

Ekstra intensitet 

Det gjør imidlertid bratsjkonserten med de ultrakorte satsene, iallfall når den spilles slik som solisten og strykerne fra SSO gjorde, med det høye tempoet i de hurtige satsene som gir verket en ekstra intensitet. 

Brahms trodde lenge at strykekvintetten i G-dur op.111 skulle være hans siste verk. 
I likhet med Schnittkes verk kan det ses som en avskjed, et motiv som er hyppig i klassisk musikk. 
Men Brahms skulle komme til å skrive mye mer. 
Op.111 er for to fioliner, to bratsjer og én cello. 
Arrangementet for strykeorkester når ikke opp til originalen. 
Veven med alle mellomstemmene blir for tett, det melodiske for fyldig og det blir for mye bass i klangbildet. 

Best klang de sørgmodig-milde mellomsatsene. 
