Den nye pornoserien til en av USAs fremste historiefortellere har alle forutsetningene til å bli nok en moderne klassiker
Ny HBO-serie fra mannen som lagde «The Wire». 

ANMELDELSE: 
David Simon har etter serier som «The Wire» og «Treme» opparbeidet seg status som en av USAs fremste, moderne historiefortellere. 
Nå har han lagt Baltimores narkogjenger og New Orleans' jazzmiljø bak seg til fordel for den gryende pornorevolusjonen på tidlig 70-tall – da pornofilmen gikk fra å være assosiert med lugubre bakgatekinoer og halvlegale peep shows til å bli milliardindustri – fortalt gjennom gateprostituerte, halliker og resten av New Yorks asfaltfauna. 
Serien er oppkalt etter den delen av 42nd Street som historisk sett har utgjort Manhattans red light district. 

Moderne Babylon 

Dette er det New York vi husker fra Scorseses «Taxi Driver», verdensmetropolen som helvete på jord, et moderne Babylon, der menneskelige rovdyr jakter nye ofre gjennom dampen fra underjordiske avgassrør, ingen er så naive og uskyldige som de later som, og springkniven i lomma kanskje beskytter deg fra de fysiske arrene byen prøver å påføre deg, men ikke de emosjonelle. 

Som vi har lært oss å forvente av Simons serier oser det kvalitet i alle ledd. 
Tempoet er møysommelig, men alltid medrivende, miljøskildringene sanselige, og historiefortellingen skildrende, aldri dømmende. 
Rollefigurene fremstår paradoksalt nok både grandiose og jordet, og skuespillet er glitrende, med Maggie Gyllenhaal i spissen som den rutinerte gatefuglen med teft for både feminisme og forretninger. 
Og en vakker dag er noe slikt kanskje så selvfølgelig at man slipper å nevne det, men foreløpig er det verdt å påpeke at halvparten av første sesongs åtte episoder er regissert av kvinner, ikke minst den fenomenale førsteepisoden, signert rutinerte Michelle MacLaren, som også står bak noen av de beste episodene av «Breaking Bad» og «Game of Thrones». 

Nattsvart verdensbilde 

«The Deuce» forfekter et nattsvart verdensbilde, der hengemyra i Vietnam og Nixon i Det Hvite Hus speiler følelsen av avmakt og et system som har sviktet. 
Men serien gjør seg alltid fortjent til mørket sitt. 
Menneskene her ser ikke på seg selv som onde eller dårlige, men er opportunistiske livsløgnere med drømmer om et bedre liv, som selvrettferdig gjør det de mener trengs, eller skraper til seg de smulene de synes de har fortjent fra et spillebrett rigget i husets favør. 
I disse gatene er kvinnefrigjøring å jobbe uten hallik, eller å ta kontroll over sin egen skjebne ved å gå inn i blåfilmbransjen. 

Mye av nøkkelen til at dette ikke bare blir deprimerende elendighet eller pubertal nihilisme er serieskapernes nennsomme blikk for de små, humane detaljene som gjør at den tøffe fasaden i blant glipper, og viser de ensomme, bitre og brukne menneskene som skjuler seg bak, der de desperat kaver mot livets malstrøm for å holde hodet over overflaten. 
Slik klarer serien alltid å holde blikket på menneskeligheten i det hele, og blir langt råere, mer sannferdig og hjerteskjærende enn for eksempel «House of Cards'» hule kynisme. 

Etter tre episoder er det for tidlig å si om «The Deuce» kan matche «The Wires» komplekse evighetsspiral av menneskeskjebner og samfunnsstrukturer, og den har ikke samme melankolske bakteppe «Treme» får av et New Orleans i etterdønningene av orkanen Katrina. 

Men Simon bygger alltid sin visjon sakte, men sikkert, sten for sten. 

HBOs nye toppserie har alle forutsetninger for å bli nok en moderne klassiker. 
