Vanntett sammenskrudd, ufarlig popmusikk
Katy Perrys hits mangler særpreg. 

ALBUM: 
Hun er helt i toppsjiktet av popstjernestigen, det er det ingen tvil om. 
Likevel har ikke Katy Perry klart å sette de samme popkulturelle avtrykkene som samme generasjons Lady Gaga og Rihanna. 

Kanskje har det å gjøre med det ufarlige imaget, men like mye skyldes det nok den ufarlige musikken. 

«Prism» gjør ikke mye for å endre på det. 
Som tidligere er Dr. Luke og Max Martin tungt involvert på produsent- og låtskriversiden, og sørger for vanntett sammenskrudde synthpoplåter. 

Flere av dem har stort patos (sistesingelen «Unconditionally»), noen frekk gitar («International Smile»), og noen en mer eller mindre vellykket «urban» vri («Legendary Lovers», «Dark Horse»). 

Men mange savner en ordentlig engasjerende melodi, og lider på samme måte som Perrys skarpe, ofte litt for anstrengte stemme under mangel på særpreg. 

Noen friske forsøk er det; Klas Åhlund-co-produserte «Walking On Air» leker for eksempel med en myk 90-tallsdance-estetikk, men får litt for mye bismak av Grand Prix-disco. 

Derimot er Sia/Greg Kurstin-bidraget «Double Rainbow», med sin forsiktig kjølige produksjon og avslappet luftige vokal, en fullblods godbit. 
