Den sjette like bra som de fem første
Får krimforfattere skriver stillere drama enn Ann Cleeves. 
Hun lykkes igjen. 

Ja, det er noe med Ann Cleeves, hennes stillferdige etterforsker Jimmy Perez og den styggvakre naturen på Shetland. 
Her, i den sjette boken i shetlandserien som opprinnelig var fire bøker, skildrer hun tre venninner og deres menn som er reist til Shetland for å feire den enes bryllup. 

To tilsynelatende svakheter vendes til styrke og særpreg. 

Venninnene er ulike, mennene deres enda mer forskjellige, og motivasjonen for å besøke øyene langt uti havet varierer. 
Det hele ender i drap, og ganske snart blir kontrastene mellom de fastboende og de besøkende tydelig — men er det her årsaken til forbrytelsen ligger? 
Eller henger volden sammen med gamle sagn og forestillinger om at en druknet ungjente går igjen? 

Igjen fengsler Cleeves fortelling meg, og det er faktisk litt vanskelig å forklare hvorfor. 
Hun er nemlig ingen eksepsjonelt god gåtebygger, av og til er løsningene hennes litt søkte, eller nesten uvesentlige, på et litt snodig vis. 
Og språket kan av og til framstå som litt uinspirert, nesten flatt, setningene er så enkle at de synes å mangle indre trykk og framdrift. 

Kanskje er det nettopp disse to tilsynelatende svakhetene som vendes til styrker og særpreg: 
Cleeves' fortellinger hviler nemlig ikke på finurlige avsløringer og geniale detektiver, og hun prakker ikke på oss rappkjefta formuleringer og krampaktig ordsjonglering. 

Hva står da igjen? 
"I løse luften" byr på de samme fortellergrepene og det samme fysiske og litterære landskapet som før, og jeg må enda engang bruke ordet stillferdig. 
For Cleeves historier er som mandager, uten påstått drama - de er mer enn nok i seg selv. 
Og personene hennes er som tirsdager, de bare er der, like lette å overse og like fascinerende og spennende som hverdagsmenneskene faktisk er, når vi først ser etter. 

Der er Cleeves store kvalitet. 
Hun ser etter. 
Og hun ser bedre enn de aller fleste i bransjen. 
