Årets viktigste film
Alle skoleklasser burde se "Bully". 
Alle rektorer og inspektører og lærere og foreldre. 
Den amerikanske dokumentaren om barn som mobbes – mange av dem så brutalt at de begår selvmord – skildrer et onde vi aldri må slutte å bekjempe. 

"Bully" er en film som ryster og provoserer langt inn i sjelens innerste kroker. 
Den er vond å se fordi regissør Lee Hirsch og medmanusforfatter Cynthia Lowen bretter ut så sterke historier fra større og mindre steder i USA. 

At filmen skjærer rått i følelsene, bør likevel ikke få oss til å rømme fra det dypt, dypt ubehagelige som så mange barn og deres foreldre ofte står maktesløse overfor: 
Barn mobber barn, gjerne i et komplisert spill der det å hakke på de svakeste og mest stille gir en følelse av å kunne vinne konkurransen om å være tøffest og penest. 

Vi får høre om Tyler, gutten som tok livet sitt som 17-åring etter å ha blitt mobbet på skolen i en årrekke. 
I ettertid bruker foreldrene Tina og David Long all energi på å reise en opinion som forsvarer ofrene. 

I løpet av det året Hirsch gjør opptak, kommer en rystende nyhetsmelding om 11 år gamle Ty som har skutt seg med farens jaktgevær fordi han ikke holdt ut mobbingen. 
"Vår familie er ubetydelig. 
Hadde 
Ty vært sønn av en politiker, hadde problemet blitt tatt tak i og lover blitt endret", sier pappa Kirk Smalley med grufull selvinnsikt. 
Nå kjemper også han for å skape en bevegelse mot mobbing. 
"Hvis jeg ble konge i USA", sier Tys beste venn, "skulle jeg avlyst popularitetskonkurransen og si at alle er like mye verd." 

Tre ganger har lesbiske Kelby, 16 år i filmens nåtid, forsøkt å ta livet sitt fordi hun skys som syndig i den kristenkonservative småbyen i Oklahoma. 
Støtte fra foreldre og noen ganske få venner gjør at hun ennå lever. 

Men ikke nok med det. 
Filmteamet følger 13 år gamle Alex, en gutt med et litt annerledes utseende og en stille væremåte. 
Han ble født etter 26 uker i mors mage, og er høyt elsket av mor og far. 
"På skolen kaller de meg fiskefjes", sier han til søsteren sin, tilsynelatende uberørt, men Hirsch' kamera får fram hvor vondt han ofte har det. 

En stund lurer man på om nærværet av kamera forsterker mobbernes brutalitet. 
Men etter hvert aner vi at filmteamet er til stede så jevnlig at ungene ikke lenger bryr seg om sin egen oppførsel. 
Å se hvordan Alex daglig mobbes, fysisk og psykisk, slik at skolebuss nr. 
54 blir et skrekkens sted, er forferdelig. 
Det er en lettelse at filmteamet endelig tar affære og viser opptakene til foreldre og skole. 

Skolen, ja. 
Det mest rystende i "Bully" er de gjentatte eksemplene på en skoleledelse som fraskriver seg ansvar, ofte etter hjelpeløse forsøk på å snakke med mobberne. 
Jo da, inspektøren på Alex' skole forsøker å bry seg, men Hirsch avslører hvordan hun bommer fatalt. 

"Bully" er ikke perfekt filmatisk – det irriterer at fotografen stadig glir over i uskarpe bilder – men innholdet vinner over slike innvendinger. 
Det anslås at 13 millioner unge mobbes i USA. 
4000 elever mobbes trolig i skolene i Rogaland. 

Det nytter ikke å si "la barna ordne opp seg i mellom". 
Det gjelder å banke inn at mobbing ikke er tøft. 
"Bully" er et viktig bidrag. 
