Anmeldelse:«Norsk islam»s velstelte form fjerner ikke det kalde gufset 

Velpleid konservatisme. 

Hvor langt kan man gå for å gjøre islam liberal? 
Ikke for langt, er Usman Ranas konklusjon i denne boka som har følgende prosjekt: å utdype hans egen posisjon innenfor islam, og forsøke å meisle ut det han definerer som en slags gyllen middelvei for vestlige muslimer - og som tittelen forteller - «Norsk islam». 

Motivasjonen for boka er Ranas bekymring for radikalisering og ekstremisme. 
Han skriver at han lenge var blind for utviklingen som han ettertrykkelig har tatt til orde mot de seinere åra, blant annet i hans faste organ, Aftenposten. 
Temaet har fått et eget kapittel i boka: 
«Muslimsk ekstremisme - islams hus brenner». 

Men hva så med Ranas løsning? 

I boka reiser han til USA for å ta sitt forbilde for et norsk islam i nærmere øyesyn. 
Der møter han muslimske lærde ved flotte læresteder som tilpasser islam til en vestlig kontekst. 
«Kontekstualisering», et nøkkelbegrep han vender tilbake til gjennom hele boka, betyr å bevare et tradisjonelt syn på islam med forbud, påbud, de fem søylene, profetens ufeilbarlighet - samtidig som det skal være kompatibelt med et vestlig, sekulært samfunn. 

Slike miljøer finnes knapt i Norge i dag, skriver Rana. 
Han mener at norske moskeer i påfallende grad er preget av hensyn til opprinnelseslandene, med imamer som er lite orientert mot vestlige forhold. 
I USA, derimot, skildrer han seanser og forelesere som oppfordrer til kildekritikk. 
Som mener at en liberal styreform er forutsetningen for fri religionsutøvelse. 
Rana blir nesten euforisk i beskrivelsen av møtet med dette, som skal kunne danne rammen for hans konservative religionsutøvelse. 

Hans middelvei består blant annet i at menn ikke håndhilser på kvinner (men holder seg respektfullt til hjertet og bukker), der førekteskapelig sex og moderat alkoholinntak er forbudt. 
Og der homofil praksis er uforenlig med islam. 
Det er ikke åpning for at kvinner kan lede begge kjønn i bønn. 
Tradisjonalismen legger grunnlag for denne strenge, og langt fra liberale, tolkningen. 
Mens kontekstualiseringen og kildekritikk avviser avstraffelser for frafallenhet, brudd med islamske regler etc. 

Høflig, men iskaldt og strengt på måter som kun er logiske innenfor en religiøs tolkningsramme. 

Man får følelsen av å sitte og holde pusten mens Rana intervjuer sine muslimske forbilder i USA, før de konkluderer ut fra tekstanalyse og tolkninger med vestlig tilpasset kontekst. 
Puh! 
Det er en nervepirrende øvelse for en sekulær gudløs. 
Ranas sosialkonservative islam føles like trang og begrensende som enhver annen streng, monoteistisk tradisjon. 
Som middel for å «slukke brannen i islams hus» har den kanskje en slags funksjon, men det velpleide preget på både boka og budskapet fjerner ikke det kalde gufset. 
