Søt som honning - men ikke uten brodd
En meget følelsesfull film. 
Til å elske. 
Eller hate. 
Jeg elsker den. 

HANDLER OM: 
Den amerikanske sørstatene 1964: 
14 år gamle Lily lever alene med sin voldsomme far. 
En grusom tragedie gjorde at hun mistet mor som fire-åring. 

Livet blir ikke til å holde ut. 
Og Lily og den fargede husholdersken rømmer - og finner et hjem hos tre søstre, som driver en blomstrende bifarm. 

Basert på Sue Monk Kidds roman fra 2002. 

DOM: 
Dette er en film som vil skille publikum! 
Den er full av sterke følelser, dramatikk på raseskillets grunn, teologisk utprøving og temmelig tydelig på både søkingen etter kjærlighet og meningen med livet. 
Med honning og bier som det sentrale symbol. 

En bredfull skje med honning, med andre ord. 
Som jeg svelger gladelig. 
Og grunnen til det er først og fremst at menneskene i historien - kvinnene - blir så til overmål å bli glad i og bry seg om. 
Dette er styrke, dette er stolthet, dette er stor kjærlighet! 

Will Smith er en av produsentene her. 
Hans ektefelle, jada Pinkett-Smith er utøvende produsent. 
Smith`ene er ofte opptatt av nettopp fargede menneskers stolthet og stolte historie - ikke minst de fargede kvinnene. 
Man kan vel av og til føle at filmen beveger seg i en retning som kan kalles «politisk korrekt». 
Men også det går godt: 
Ingen historie er uten ladning. 
Skulle man fravike alt med positiv ladning, ville filmene blitt stusslige. 

Sangeren Alicia Keyes dukker opp her, i et beite der majestetiske Queen Latifah og bråbegavede Dakota Fanning dominerer. 
Hun gjør det bra! 
Det eneste jeg lurer litt på, er hvorfor ellers glimrende Jennifer Hudson tilsynelatende forsvinner ut av historien sånn cirka halvveis. 

Men, men, det ble kanskje for mye å formidle? 

Her og der lurer man selvfølgelig på om det blir for mye. 
Men, nei; for meg finnes det hele tiden elementer som griper fatt, utvider horisonten og øker bredden på historien. 

De usentimentale får ha meg unnskyldt. 
