Fullstendig nedsnødd
På enten manus- eller klippenivå, eller begge deler, har det skjedd en noe nær total kollaps i «Snømannen». 

FILM: 
Kongeriket Norge kan, kanskje som den eneste involverte, lene seg tilbake med et tilfreds smil etter «Snømannen». 
Her er fjell, her er fjorder, her er ishockeykamp med Holmenkollen i bakgrunnen, her er Vigelandsparken under åpningsvignettene, her er telefoner med Grieg som ringetone, her kan man ikke vise frem et frimerke uten at det har bilde av Kon-Tiki. 
Med så mye norskhet i trengsel: 
Var det nå så vanskelig å finne noe så enkelt som et greip å henge den forbanna historien på? 

Det er trist og skuffende, men først og fremst bare merkelig. 
Jo Nesbøs roman har alt som trengs for å lage en trykkende thriller i snødrevet. 
Regissør Tomas Alfredson står bak ypperlige melakolia-thrillere som «La den rette komme inn» og «Tinker Tailor Soldier Spy». 
Hovedrollehaver Michael Fassbender gjør sexy-herjet som få andre. 
Det er nesten fascinerende at det er mulig å få så struttende råvarer til å bli velling. 

Norsk og ubegripelig 

Ta åpningsscenen, som har denne særegne kombinasjonen av norskhet og ubegripelighet. 
En gutt og moren sitter ved kjøkkenbordet. 
En bisterstygg mann hører gutten i norgeshistorie. 
Hver gang han svarer feil, lapper mannen til moren. 
Gutt løper ut for å bygge snømann og inn for å se mor ha sex med bisterstygg mann. 
Mor truer bisterstygg mann, som viser seg å være guttens far, før han drar sin kos, hvorpå mor trygler ham om å komme tilbake. 
Mor kjører etter bisterstygg mann med sønn i passasjersetet, men bestemmer seg plutselig for å begå et malerisk selvmord i stedet. 

Ved omtrent hvert tyvende sekund i denne sekvensen er det nærliggende å stille spørsmålet «hvorfor», for så slukøret å erkjenne at det tilsynelatende ikke finnes noe årsak og virkning her annet enn at noen må ha tenkt at vold pluss sex pluss snømann pluss død er lik traume. 

Uttrykksfull snømann 

Det fortsetter. 
Kollegaer nekter å snakke sammen om de mest åpenbare ting. 
Fortrolige samtaler har ingen indre logikk eller noe som ligner på et menneskelig reaksjonsmønster. 
Snømannen er klart den mest ekspressive av skuespillerne, kanskje fordi han slipper den lite takknemlige oppgaven det er å finne ut hva som egentlig skjer her. 

De geniale og ufortrødne politietterforskerne jobber med å finne snømannseriemorderen omtrent sånn: 
«Det snødde da (offer nummer to) forsvant også» — «Jeg tror det er snø som er mønsteret hans!». 
En fremmed sniker seg inn i Harrys leilighet under dekke av å være utsendingen fra gifttilsynet, og det får absolutt ingen konsekvenser for handlingen. 
Det gjøres et fryktelig stort nummer av en fascinerende gjenstand på størrelse med en fordums kassettspiller, siste skrik innen politi-high-tec og tema for et opprømt kurs på politihuset, som kan ta, vent på det, opptak av både lyd og bilde samtidig, og som også ender opp med å ha en funksjon som er tilnærmet null. 
Ingen politifolk vet eller er interessert i å vite om det er praktisk mulig å ta livet av seg med hagle. 
Ingen ringer Harry og spør om hvor han er når han glemmer avtalen med eks-stesønnen Oleg, selv om han pusler med telefonen ustanselig. 

Legg til at alle utro kvinner ser vellystig på elskeren sin på offentlige fotografier i bransjeblader og at alle mistenkte er påpasselige med å ha fotobevis på stueveggen for akkurat dét de prøver å skjule («Jeg har ikke vært i Bergen» 
— «Men her er det jo bilde av (kjent landemerke) på veggen!» 
— «Ok, da, jeg pleide å jobbe der!»), og man får i det minste inntrykk av at de kognitive evnene til de som etterforsker og de som etterforskes er på noenlunde samme nivå. 
Harrys ekskjæreste Rakel (Charlotte Gainsbourg) har som sin absolutt eneste egenskap at hun går med bare knær midtvinters. 

Fint fedreland 

Etter hvert gjør det mer og mer vondt med det der «hvorfor»-spørsmålet, men det må jo stilles likevel. 
Her er et tenativt forsøk på svar: 
På enten manus- eller klippenivå, eller begge deler, har det skjedd en noe nær fullstendig kollaps. 
Kanskje har det med å gjøre at noen på studionivå plutselig fant ut at Jo Nesbøs plott og persongalleri var for omfattende, og ga ordre om å finne frem kjøttøksa. 
Kanskje er det derfor ingen av scenene kan romme annet eller mer enn hule faktafragmenter og tomme blikk, alternativt betydelige mengder blod. 
Enhver som måtte ha kommet på tanken å bevare et snev av bokens humor har øyensynlig fått husarrest til de kom på bedre tanker. 

Men fedrelandet forblir storslagent og uaffisert gjennom det hele. 
Alfredsons bilder av by og bygd, av Oslo og Bergen og noe veldig grandiost noe som prøver å gi seg ut for å være Telemark, er fabelaktig vakre, med majestetiske linjer, tunge av disig stemning. 
Hadde det visst hva slags ubehjelpelig skoleteater som var i ferd med å utspille seg under grankronene, ville Dovre falt på flekken. 
