Sure Nic Cage i Bangkok
Jeg føler for at polititjenestemennenes forgrunns-Hoffa Arne Johannessen også bør representere leiemorderne, for det er en yrkesgruppe som ikke har det lett. 

Det kan godt tenkes at forholdene vil bli mye bedre etter at Nicolas Cage har demonstrert hvor inni skakkeste hekkan traurig det er å sitte i leid enebolig i Bangkok og vente på at en moped-kurer skal komme med kofferten hans. 

Cage har håret til en moderne japaner og funker som en reisende rifle-samurai uten synlige fortrinn. 
Han befinner seg i en filmatisk virkelighet av blåfiolett sci-fi-estetikk, bildet er som en halogen-omfavnelse eller et land der man bruker tusen sykler med diodelamper til gatelykter. 
Det intellektuelle voldslyset får hudfargene til å likne gamle britiske lær-sofaer. 

Leiemordere har det som nevnt ikke lett. 
De må organisere mord med nevrotisk presisjon. 
Egentlig føler jeg at Cage bare burde tatt T-banen med en curare-infestert edderkopp og to spann svovelsyre, eller han kunne ha sendt en hjertestans på MMS. 
Men Cage hyrer først en fyr som skal hente ting, og dernest kjøper han en mc, han roter med alle slags kofferter og oppfører seg uangripelig. 

Men så treffer han den stumme dama i apoteket, og hun er så usigelig lite støyende at han blir gammelrosa forelska og fratatt dømmekraften. 
Derfor skjer det bare fryktelige ting etterpå. 
Krangel med arbeidsgiverne og politiet, han vil ikke gjøre jobben sin og lyver at han er bankmann, sjøl om de har utsletta hele sivilisasjoner. 

De kinesiske Pang-brødrene («The eye») har regissert. 
Det gjør de ikke godt. 
Cage overspiller patetisk. 
Kjærlighetshistorien er teitere enn da Gudleik forelsket seg i de to agurkene i Farmen. 
Action-scenene hører hjemme i sånne filmer som er finansiert ved at produsentens søster solgte hjemmebakt. 
Eksplosjon likner forstørra smågodt, og Bangkok er en ufotogen by som må ha blitt laget for radioteater og rykter. 
