Peer Gynt på Gålå:På rømmen gjennom livets tivoli 

Jakob og Nils Ole Oftebro er begge Peer Gynt og best sammen, i oppfinnsom men ujevn forestilling. 

Den unge og ville Peer ender som en gammel gris med fascistoide trekk. 

Peer Gynts verden er først et plankegjerde rundt en byggeplass, med plakater i grelle farger som forteller at snart åpner en fornøyelsespark her, det verdensberømte Gyntiana. 
Etter den noe deklamatoriske åpningsscenen med Peer og mor Åse (Marianne Nielsen) – hun er for anledningen kjederøykende med tv-kanne og tupert hår, og dør til slutt utvilsomt av kols – faller gjerdet ut mot publikum. 
Gålåvatnet åpenbarer seg, med skog og fjell og vidder rundt, og Hegstadtunet i front. 
Tivoliet, i glorete neonfarger er åpnet, og herfra skal vi følge Peer gjennom livet, fra attraksjon til attraksjon, stadig mer forlorne. 

Go-go og droner 

I Sigrid Strøm Reibos postmoderne oppsetning er handlingen lagt fra 1960-årene og frem til i dag, uten at det forteller oss noe mer om Peer. 
Teksten er uansett Ibsens, midt i rock’n’roll og the Beatles, psykedelisk rus og indisk raga, motorsykkelgjeng og James Dean-hår, trollskap og sexorgier. 
I Dårekisten dukker det opp en lysende drone i mørket, og den hesten Peer redder seg ut med, er en golfcart. 

Nina Ellen Ødegård er først overdådig fristende som en irsk Den grønnkledde, og senere det personifiserte samvittighetsnag. 
Hun står i en klasse for seg sammen med Jan Sælids dyriske Dovregubbe, begge tydelige og sterke, med komplett overbevisende tekstforståelse. 
Solveig (Mari Strand Ferstad), spilles og synges så enkelt og rent at den umulige rollen er til å tro på, spesielt etter at både hun og Ødegård som hver sin Anitra får ta ettertrykkelig rotta på hver sin Peer. 

Oppfinnsomt, men litt grunt 

Her er masse underholdning, masse påfunn, men lite som griper i det store bildet. 
Et unntak er Peers (Jakobs) kamp med Bøygen, en usynlig frådende sjøorm ute i (det iskalde) vannet, med Oftebro seniors stemme. 
Peer kjemper med seg selv, men ender med å gå utenom, som vanlig. 
Når han lar mor Åse ligge død på et lasteplan og selv ror sin vei, blir det hakket for kynisk – selv om han er et norsk troll og seg selv nok. 

Andre del rommer flere scener som ofte har vært utelatt, og det er i seg selv interessant. 
Anders Dales Den Magre er et blinkskudd, men andre scener, blir borte bak all staffasjen foran. 
Midt oppe i alt rør og lysshow, står Anne Krigsvolls Knappestøper renskåret og sterk. 
De gamle er eldst – og Nils Ole Oftebro oppviser en sceneerfaring, en tilstedeværelse og en tekstforståelse som det skal godt gjøres å konkurrere med. 
Det kommer ikke en stavelse fra ham som ikke er fylt av mening. 
Oppløsningen blir tydelig og klar: 
Nils Ole Oftebros endelige forståelse av hva som er troll og hva som er menneske er dypt berørende. 

Verdensmusikkmiks 

Ibsens 150 år gamle stykke kan brukes til alt, som Griegs musikk. 
Simon Revholts omskrivning, med bidrag av Sjur Miljeteig, er en velgjort verdensmusikkmiks, med tregrepsgitar, 60-tallspop, jenka og underliggende erotisk puls når rocken tar over. 
«Dovregubbens hall» låter som et landsbykorps på første prøvedag, like grotesk som trollene selv – the walking dead med norske flagg – og Åses død har et visst ekko av gravfølge i New Orleans. 
Virkningsfullt og helt i tråd med Strøm Reibos regi og Gjermund Andersens åpne scenografi. 

Mye vil være gåtefullt her for den som ikke har en del forhåndskunnskap om Peer Gynt, men etter snart 30 år på Gålå, og med 21.000 solgte billetter, er vel ikke det så farlig. 
Som alltid er samarbeidet med frivillige, lokale krefter svært effektivt. 
Og været slo til: 
Regnet sluttet kl. 19.30, og begynte igjen ti minutter før slutt! 
