Inn i det vondeste
En sviende og smertefullt god nærgranskning av menn på vei mot avgrunnen. 

På beste vestkant , mellom mahogni og elegante blomsteroppsatser, arbeider en godt voksen forretningsmann seg gjennom en liste over ting han skal avslutte. 
Avisabonnement, bankforbindelse krysses ut. 

I et urbant, livlig boligfelt med hager og barnefamilier prøver en besøkende eks-mann å opprettholde et skinn av normalitet overfor naboer, unger og tidligere ektefelle (Pia Tjelta). 

I en bygård på østkanten, i en nyinnflyttet leilighet, surrer Trond bandasje rundt en blodig knoke. 

Med et varsomt undersøkende og samtidig brutalt ærlig kamera gransker Eva Sørhaug tre ulike tilfeller av vold mot kvinner. 

Langsomt og omhyggelig sirkles situasjonene inn. 
Lag på lag skrelles av. 
Bare antydningsvis får vi fliker av en bakgrunnshistorie. 
Vi ser konturene av menn som ikke mestrer sine emosjoner, som ikke takler ydmykelse eller tap av anseelse og makt. 
Vi ser dem i siste stadium av en lenge utviklet eller brått oppstått sjelelig avgrunn. 

Det meste fortelles gjennom rollefigurenes handlinger, via blikk, ansiktsuttrykk og kroppsspråk. 
Bjørn Flobergs forpinte mildhet. 
Mads Ousdals ulmende, tilbakeholdte raseri. 
Aksel Hennies rastløst nervøse kroppsspråk og eksplosive sadisme. 

Den urovekkende stemningen fortettes etter hvert som kjernen kommer mer og mer til syne. 
En nærmest åndeløs intensitet vokser frem. 

Harald Gunnar Paalgards kameraføring, Sørhaugs subtile billedutsnitt, og den eminente måten hun bruker vegger, dører og døråpninger på, gir en film som på ett plan er besynderlig vakker. 
På et annet plan er den så rystende og opprørende at den føles som et fysisk angrep. 

I så måte har «90 minutter» fellestrekk med Michael Hanekes filmer, både tematisk og filmatisk. 
For alle oss som har latt oss sløve av såkalt underholdningsvold, er dette en kimende vekkerklokke. 

Ved å plassere oss som tilskuere i tilstøtende rom, med innsikt gjennom åpne dører, skaper Sørhaug en intimitet, en følelse av ubehagelig tilstedeværelse. 

På samme måte lar hun vesentlige deler av volden utspille seg utenfor kamera. 
Men informasjonen som ligger i billedutsnittet er mer enn nok, og får nærmest en forsterkende effekt fordi den tvinger på oss våre egne, indre og vel så identifiserende bilder. 

Det gjelder særlig sekvensene med Aksel Hennie og hans forslåtte kone (Kaia Varjord). 
Enkelte scener nærmer seg det uutholdelige. 
Også fordi samspillet mellom Hennie og Varjord er så autentisk intense. 
Hennie spiller fryktinngytende godt. 
Og Varjords spill er så rystende modig og fysisk utleverende at det kanskje savner sidestykke i norsk film. 

«90 minutter» er i det hele tatt en bemerkelsesverdig modig film. 
Både fordi den går så varsomt, men likevel kompromissløst inn i sitt forehavende. 
Og fordi den ikke påtar seg å forklare. 

Sørhaug undersøker ikke de strukturelle maktforholdene mellom menn og kvinner. 
Hun går bak statistikkene og avisoverskriftene. 
Hun går inn i rommene der volden skjer, og viser den, utilslørt . 
G jennom denne både nennsomme og nådeløse fremvisningen får hun frem viktige nyanser og dobbeltheter. 

Den innsikten gjør det verken lettere, eller overhodet mulig, å forstå disse mennenes handlinger. 
Her finnes ingen rettferdiggjøring. 
Men her finnes ikke nødvendigvis menn som hater kvinner, heller. 

Her finnes et rom – etter filmen – der samtalene om det strukturelle så vel som det personlige – kan begynne. 

Men før vi går inn i det rommet, lar Sørhaug oss bokstavelig talt stirre inn i et stort, stort mørke, mens Henrik Skrams vakre originalmusikk nærer den tunge følelsen av sorg. 

Er du enig med anmelderen? 
Si din mening her: 
