Vi er alle romvesener - hihi
En først og fremst deilig liten animasjonskomedie med et stort innhold (rydd Kulturbiblioteket!): 
Vi har en homo-sentrisk tilværelses-oppfatning, men det gjelder romuhyrene også. 
Naivitet er verken skadelig eller kriminelt. 

Filmen starter på en deilig, femtitalls-corny alien-planet der ungene ser sci-fi-filmer om nifse humanoider, men ingen tror egentlig at menneskene finnes. 
Her regner det småstein, og her tisser bikkjene grønn zalo-syre så lyktestolpene visner. 
Folka ser ut som barne-TV-frosker fra halvtimen før seks. 
Alle 51-erne har Andeby-nakne underkropper uten kjønn, men jentene går i skjørt, og siden dette er en familie-anmeldelse skal jeg ikke minne noen på hva som er den egentlige hensikten med skjørt. 

Til denne planeten kommer en astronaut midt i hagegrilltimen. 
Deisende ned i veistøvet med sine disco-digre åttitallsstøvler, og med et amerikansk flagg i hånden. 
Han planter det midt i forstadsidyllen, mens grillerne seg måpende på. 

Slik kommer en vennligsinna, konvensjonell og poengrik liten komedie i gang. 
Den inntil da tvilende planetarie-kuratoren må hjelpe astronaut Chuck med å komme tilbake til skipet sitt uten at den gresshoppe-gretne vitenskapsmannen har sagd ut hjernen hans (Starman-syndromet). 
Det går ganske fint. 

Filmens clasohlsiske kjæledyr-spesialitet er en liten pionerrobot med webcam-tryne, og det var han som skulle ha sendt hjem bilder av grønne vesener — men han var programmert til å samle stein. 

La meg også nevne at våre venner i verdensværelset syntes at en iPod med «Macarena» må være det ondeste våpen som noensinne ble oppfunnet. 

Noen av de norske stemmene har karakter. 
Men for mange er funksjonær-flate og uvedkommende. 
Stemme-dubbere bør se den norske versjonen av «Lille kylling» hver dag. 
