Denne vampyrfilmen trenger regulering
«Thirst» biter i alle retninger. 

|||FILM: 
Det begynner bra. 
Eller, det begynner dårlig for fader Hyon (Kang-Ho Song) og bra for oss andre. 
Den katolske sykehuspresten tilbyr seg som frivillig til et medisinsk eksperiment, blir syk, får blodoverføring fra en ukjent giver - og merker nye og ukjente trekk ved seg selv, som en oppsiktsvekkende sunnhet og styrke, en varhet for lukten av blod og en voksende apetitt på sex generelt og på den vakre Tae-Ju (Ok-bin Kim) spesielt. 

Tae-ju er en hundset svigerdatter i Hyons vennefamilie som stråler av undertrykket raseri og går løs på seg selv i frustrasjon over ikke å kunne gå løs på andre. 

På dette tidspunktet er «Thirst» ennå en oppsiktsvekkende og original vampyrfilm; en magisk mikstur av katolsk mystikk, sort humor og lystoffrørbelyst sykehusrealisme. 
Særlig den fatale Tae-ju, som blir illevarslende henrykt over å oppdage elskerens nye evner, er en dragende skikkelse. 

Første gang hun og fader Hyon har sex, er det med all fomlingen, alle misforståelsene og alle de litt flaue lydene en kan tenke seg hører med når en voksen mann har sex for første gang; et skjelmsk innslag av hverdagsvirkelighet oppi alt det overnaturlige. 

Men omtrent halvveis begynner regissør Chan-wook Parks gjennomkomponerte fasade å sprekke opp, og «Thirst» spinner ut av kontroll. 
Hyon og Tae-Ju blir en slags sørkoreansk blodsugerversjon av Bonnie & Clyde, og scenene som formidler deres blodige bedrifter er for lange, for mange, for oppskrudde og for ufokuserte. 
Filmen er på to timer og et kvarter, men føles lengre. 

«Thrist» levner ingen tvil om at Chan-wook Park er en stilsikker og begavet regissør. 
Men i likhet med sine hovedpersoner må han lære hvordan han skal drepe sine kjære. 
