Storslagne tablåer og et snevert fokus gjør Christopher Nolans nye epos til en usedvanlig god krigsfilm
«Dunkirk»s kunstneriske suksess bunner i at den bruker andre verdenskrig som setting snarere enn som tema. 

FILM: 
Det finnes i dag to hovedstrømninger innen filmer og tv-serier som befatter seg med andre verdenskrig: 
På den ene siden får vi stadig flere filmer som nyanserer det sort-hvite konfliktbildet mellom aksemaktene og de allierte, og på den andre har vi produksjonene som abstraherer krigens underliggende ideologiske konflikter til et punkt hvor de ender opp som karikerte heltekvad. 
«Dunkirk» tilhører førstnevnte skole, men ved å gjøre andre verdenskrig til en setting snarere enn et tema, stiller Christopher Nolan seg fri til å gjøre det han gjør best – nemlig å lage underholdende og håndverksmessig briljant sjangerfilm. 

Sober Verken Hitler eller nazismen nevnes med et ord i «Dunkirk», og selv om filmens trailere tilsier noe annet, holdes også praten om konge og fedreland, plikt og sivilisasjonskamp på et minimum. 
I likhet med David Ayers undervurderte tanks-epos «Fury» er «Dunkirk» ganske enkelt en film om to grupper soldater som kjemper mot hverandre; om et nederlag som synes uunngåelig, og om det faktum at krigens årsaker ofte synes fullstendig likegyldige på slagmarken. 

Den er også en film uten hovedroller, og dette valget om å ikke tilby publikum noe trygt forankringspunkt eller forløsende karakterbue, understreker at krigen ikke gjør forskjell på sivilist, menig og offiser. 
Mark Rylence, Kenneth Branagh, Cillian Murphy og Tom Hardy deler plass med en trio av utbyttbare mørkhårede unge soldater spilt av Fionn Whitehead, Harry Styles og Aneurin Barnard. 
«Dunkirk» er ikke en film hvor skuespillerne tillates å levere dårlige prestasjoner, men dersom det er noe å utsette, er det at Nolan gir Rylences sorgtunge øyne og patosfylte røst hakket mer plass enn filmen egentlig trenger. 

Snever Nolans skildring av evakueringen av hundretusener av britiske soldater fra den franske kystbyen Dunkerque i 1940 er nemlig en usedvanlig stram og stringent affære til å være en film i denne vektklassen. 
Publikum kastes inn i handlingen i det som føles som slutten av andre akt, og takket være korthugget eksposisjon og en elegant forskyvning av tidsplan opprettholdes dette intense drivet gjennom brorparten av filmens 108 minutter. 

Selv om den er en storslagen og utvilsomt svært dyr film, har «Dunkirk» et snevert fokus. 
Det handler utelukkende om denne ene operasjonen, disse hjelpeløse soldatene, denne skjebnesvangre stranda. 
I motsetning til fortellinger som prøver å favne totaliteten av krigens uhyrligheter blir det dermed mulig for publikum å forholde seg til hva som står på spill, og som i tidligere nevnte «Fury» antar et enkelt stykke tysk militærteknologi – her en Messerschmitt-jager, der en Tiger-stridsvogn – fryktinngydende proporsjoner. 

Stilren I likhet med «Interstellar» er «Dunkirk» fotografert av Hoyte van Hoytema, men der førstnevntes vakre og forførende bilder ofte stod i kontrast til dens platte og sentimentale fortelling, komplimenterer form og innhold hverandre på forbilledlig vis i Nolans seneste film. 

van Hoytemas tablåer forener øyeblikk av avgjørende historisk betydning med en intens følelse av angst og maktesløshet. 
Dette er en ideell kombinasjon for «Dunkirk», som framstår som en av Christopher Nolans mest stilrene og formfullendte filmer hittil. 
