Gud liker oss ikke lenger
Ridley Scotts forklaring på de umedgjørlige penishodene i "Alien"-filmene er at Gud ikke liker oss lenger. 
Ikke en gang når den hyggelige eksportsvensken Noomi Rapace kommer reisende i yoga-bikini, liker Gud oss. 
Det er et grått sjokk. 

"Prometheus": 
Amerikansk sci-fi grøsser. 
2012. 
2 timer. 
15 år. 
Regi: 
Ridley Scott. 
Med: 
Noomi Rapace, Michael Fassbender, Charlize Theron, Logan Marshall-Green. 

Til den ugjestmilde og Darwin-frie naturen der elver renner og alger gror kommer det en naken skinhead. 
Over ham og et sjelløst, hjemløst landskap av Skjæråsen-fri antiromantikk svever Guds metalliske lavblokk. 
Det lettkledde sendebudet drikker nista si og blir til svart DNA. 
Sånn ble det animalske livet på jorden til. 

Neste tablå: 2089. 
Den lille forskeren Noomi Rapace graver i steintårnene et sted som likner Skottland på en normal influensadag uten fotball. 
Hun finner et pekende romvesen og utbryter entusiastisk: 
"De vil at vi skal komme og finne dem!" 

Det var helt feil. 
Det er ingen som liker oss. 
Nobelkomiteen liker oss ikke, zoologene liker oss ikke, Gud og englene og Statkraft liker oss ikke, for mens alle andre skapninger i Universet har tvilens tilgodehavender, er vi uelska også av fjerne naboer som vi aldri skal få se. 

"Prometheus" er en dyster visjon om hvorfor penisdyra i de gamle "Alien"-filmene ble utforma av en moralistisk og djupt gretten rase av hårløse superfolk et sted i Universet. 
Skaperne våre ville bli kvitt oss igjen, slik sydenturister drukner katten dagen før de drar til Callevallabandos for å drikke seg dritings og stenge ungene inne på hotellrom. 
Vi skal utryddes. 
Det er antakelig fordi vi trødde i graset. 
Watch the parking meters. 

"Prometheus" handler om at et mannskap på forsker-romskip i 2093 kommer til en planet så langt uti verdensrommet at lyset antakelig bruker tusen år, mens Charlize Therons himmelbåt bare bruker tre. 
Benjamin Button holder en holografisk tale omtrent fra graven, for dette er ekskursjonen der menneskene møter sine skapere i en slags kosmisk spørretime og kanskje finner ut av ting. 

Skapernes planet er skjelettgrå og utsøkt stygg. 
Det finnes ingen spor etter Guds kjærlighet, og da de måpende menneskene på menneskers vis finner en gjenværende representant for gudefolket, er han en humørløs og teknokratisk tosk som kunne ha prosjektert Tjensvollkrysset. 
Filmen kommuniserer med gammeldags estetikk: 
Metalliske lukkemekanismer og hjelmer og drakter og skitt; en science fiction-konvensjon som i hvert fall visuelt bekrefter det vi ante: 
Uansett hvor du kommer i verden, er alt likt. 

Ridley Scott har laget en tålmodighetskrevende første-time, som om han hadde et budskap. 
Det har han jo ikke. 
Men vi glemmer at han har sittet lenge i bestefarsstolen uten å komme fram til Askeladden da filmen plutselig blir et kaldt, grusomt utryddelses-eventyr. 
Det funker. 
Romvesen-smitte forvandler folk verre enn overdreven soling, Noomi foretar filmhistoriens ukuleste keisersnitt og mennesker blir vertskap for mordersnegler mens Gud spiller på orgelet sitt og omprogrammerer et solsystem. 
Det er sterke ting. 
Det eneste som mangler er at Trine Skei Grande kommer og er veldig trist over at den underbitte snøjerven dør. 

Da jeg så filmen på svært lerret, var jeg helt forheksa over Ridleys gjentatte jentetur i jævelskapen. 
På Blu-ray er den imponerende, men litt mer alminnelig. 
Jeg håper regissøren lager en oppfølger som forklarer hva han egentlig mente. 
Vi her på Tjensvoll synes vi er greie, snille folk som vasker hendene etter dobesøk og betaler skatt med glede også når det kommer snø i oktober. 
Vi fortjener egentlig ikke dette. 

Følg meg på Twitter: 
@arilaabra 
