Timingen for denne serien er nesten for god
Margaret Atwoods Netflix-serie «Alias Grace» er en av de mer gripende dramaseriene jeg har sett på lange tider. 

Åpningsminuttet av første episode av «Alias Grace» er som en liten kunstkortfilm i seg selv. 

«Jeg tenker på alt som er skrevet om meg», forteller den drapsdømte tjenestepiken Grace Marks, mens hun ser seg i speilet. 
At hun skal være en manipulerende hunndemon, et uskyldig offer som har blitt ledet opp i stry, enfoldig på grensen til åndssvak, bluferdig, hysterisk, dydig, uanstendig, tverr, oppfarende, snill, medgjørlig, slu. 
Samtidig farer skygger av alle disse egenskapene lynraskt over hovedrolleinnehaver Sarah Gadons formbare fjes. 
Nesten umerkelig skifter uttrykket hennes fullstendig valør, fra ett øyeblikk til et annet, fra naivt, til forrykt, til apatisk, til stålhard besluttsomhet. 
«Men hvordan kan jeg være alle disse tingene på en gang?» 

Kjendismorderske 

Basert på Margaret Atwoods tjue år gamle roman med samme navn, er «Alias Grace» fri diktning rundt den sanne historien om den kanadiske fattigjenta som på midten av attenhundretallet ble tiltalt for drap på sin arbeidsgiver og husholderske, og dømt for det førstnevnte (siden hun allerede var dømt til døden så ikke rettsvesenet behovet for å føre sak nummer to). 
Dødsstraffen ble omgjort til livstid, og da vår historie begynner har hun blitt noe av en berømthet (i kraft av å være «morderske») blant fiffen, som ikke får hennes behagelige og varme gemytt, naive fremtoning, og intelligente øyne til å rime med ugjerningene. 
Grace hevder å ikke huske noe som helst fra drapsdagen. 
En interessegruppe med håp om å få henne benådet hyrer inn en ung lege med nye metoder til å utføre en slags psykoanalyse før begrepet eksisterte, og seriens seks episoder er strukturert rundt samtalene han har med Grace for å prøve å komme til bunns i både hva som skjedde, og i hennes motsetningsfylte sinn. 
Men snakker hun sant? 
Har hun hukommelsestap, er hun sinnssyk, eller iskaldt kalkulerende? 

Mentalt lappeteppe 

Mens Grace under konsultasjonene syr sammen en quilt, et lappeteppe, nøstes også hennes egen bakhistorie opp. 
Men hun er selve prototypen på en upålitelig forteller, og hennes stadig mer månebedotne lege kan vel kalles en upålitelig tilhører, begge smir og fortolker historiene til noe som kan passe deres virkelighetsoppfatning, begge presser Grace inn i roller som tjener dem. 

Sannheten er uansett sekundær, den er fragmentert, selvmotsigende og subjektiv. 
For alle disse indre motsetningene er selvsagt bare personlighetstrekk som utgjør et helt og mangefasettert menneske, men Grace lever i en verden der samtlige av en kvinnes egenskaper først og fremst skal sees i lys av hennes kvinnelighet, der alt som ikke passer inn i malen tolkes som avvik, der mennene har definisjonsmakt. 
Dette er tross alt en tid der hysteri fremdeles var en medisinsk diagnose (ikke så altfor fun fact: opprinnelsen til ordet hysteri er det greske ordet for livmor). 

Trange handlingsrom 

Et skrekkbilde av undertrykkelse tegnes opp, der tjenestepiker, nederst på rangstigen, forventes å leve opp til umulige og motsetningsfylte krav. 
De er maktpersoners uforpliktende leketøy, de skal ses men ikke høres, de lar seg sette opp mot hverandre, og er de så dumme å falle for lovnader om et bedre liv, kanskje sågar litt kjærlighet, har de bare seg selv å takke når det går galt, det vitner vel bare om at de har en gudegitt karakter av lav moralsk fiber. 
Alle veier fører til fortapelse, uansett. 

Dette er et samfunn der handlingsrommene er så trange, med betongtak og -vegger som presser inn fra alle sider, og der lufteventiler ikke eksisterer. 
Resultatet er at både sinn og sinne må finne andre måter å komme til utløp på. 

Fanget i attenhundretallet 

Alt dette resulterer i en av de mer gripende dramaseriene jeg har sett på lang tid, og karakterportrettet av Grace er ditto fascinerende. 
Gadon i hovedrollen, tidligere kjent fra den undervurderte Stephen King-serien «11.22.63» gjør en så uanstrengt og mangefasettert rolletolkning at jeg først var fristet til å si det minnet om en ung Nicole Kidman, men innser at den har så mye særpreg at det er meningsløst å sammenligne den med noe som helst. 
Den bør egentlig bare sees. 

Manusforfatter Sarah Polley får det meste ut av den umiskjennelige, sylskarpe prosaen til Atwood, og gjør en historie som i praksis omtrent bare er en lang, indre monolog levende og visuell. 
Regissør Mary Harron («American Psycho») byr på et uhyre finslipt filmspråk som får serien til å sitre av spenning, noe som ikke blir noe mindre imponerende når man tenker på at det sjelden faktisk er akutt fare på ferde, og at det aller meste av historiefortellingen foregår på det indre plan, og er gjenfortalt i flashbacks. 
Vi føler hver eneste uønskede berøring, hvert eneste blikk i nakken, på kroppen. 
Som Grace føler vi oss fanget i attenhundretallet. 

Skremmende treffende 

Men før vi blir altfor selvtilfredse i vår etterpåklokskap: 
Den uforlignelige Atwood har på nesten profetisk vis klart å forutse tidsånden anno 2017 i sine romaner skrevet for mellom 35 og 20 år siden. 
«Alias Grace» har, foruten en forkjærlighet for kyser og et lydspor teppebelagt av litterær voiceover, mange tematiske likheter med vårens store Atwood-serie «The Handmaid's Tale». 
Også den var skremmende treffende i sin dystopiske allegori for 2017. 
Denne gangen fungerer timingen nesten for godt. 
Det er bortimot umulig ikke å se denne serien i lys av den siste tids omfattende avsløringer om seksuell trakassering og overgrep, og den påfølgende #metoo-kampanjen. 
Hver eneste interaksjon mellom mann og kvinne i serien, selv de som er totalt harmløse, blir følgelig ladet av virkeligheten vår, og tydeliggjør maktmisforholdet kjønnene i mellom. 
De færreste menn kommer godt ut av denne serien, enten de fremstilles som overgripere, patriarkalske overbeskyttere, eller patetiske bikkjer. 
(Dette er i og for seg ikke et problem, denne serien har et annet anliggende enn å vise at menn kan være ålreite dyr, de også. 
For det kan de selvsagt.) 

Konsekvensen er ikke bare at dette psykodramaet i blant er så ubehagelig å se på at det nesten er uutholdelig, men også at man blir smertelig klar over – en del bedringer til tross – hvor mange av de samme strukturene som regjerte Canada i nybyggertiden også dominerer kulturen vår i dag. 
