Teateranmeldelse:Rå familiære rystelser 

Et familiært helvete er sluppet løs med orkans styrke på Nationaltheatret. 
Det gir rystelser langt inne i sjelen. 

Det dreier seg om svenske Lars Noréns gjennombruddstykke «Natten er dagens mor» fra 1982. 
Handlingen er lagt til sent 50-tall og er spunnet rundt dramatikerens egne familieforhold. 
På et stusslig hotell bor en familie med en kraftig alkoholisert far, hans kone som forsøker å redde stumpene, en mutt sønn som helst vil vekk, og 16-åringen David som oser av utagerende fakter, undertrykt harme og desperate drømmer. 

Denne dysfunksjonelle familien gjør hva de kan for å ta livet av hverandre verbalt (for så vidt fysisk også). 
Kjersti Horn har som regissør en egen evne til å bore inn i tilværelsens mørke sider. 

Hennes oppsetning av familiedramaet har høy puls, den borer seg inn i de mørkeste aspekter, den henter fram nattsvart humor, og den betoner overlevelsesinstinktet som finnes i de aller fleste familier; når hatet og de beske ordene ikke kan bli verre, finnes det alltid en liten flik av omsorg. 
Kall det feighet, eller kall det kjærlighet – sannsynligvis er det en flik av begge deler. 

Familien består av en kvartett skuespillere som imponerer. 
Ikke bare fordi de står på med rå energi i drøye to og en halv time uten pause, men fordi de spiller som en samstemt kvartett med høyt musikalsk driv. 
Det meste foregår i et kitschy kjøkken, og et videokamera tar opp detaljer som kan sees på skjermer over scenen. 
Det styrker forestillingens intense nærvær. 

Denne dagen i familiens liv starter med David som fyller 16 år. 
Emil Johnsen er rå i rollen. 
Han utstråler rastløs energi, han har den gutteaktige uroen i hver kroppsbevegelse og i ethvert blikk, og vibrerer av innestengt angst, raseri og utagerende fantasier. 

Terje Strømdahl bruker et lager av utsøkte nyanser for å forsvare alkoholikeren som desperat forsøker å beholde verdigheten i all sin verdiløshet. 
Ellen Horn formidler en mors stayerevne, og Glenn André Kaada står igjen som kanskje det mest «normale» element i denne familien. 

Det skal sies at det iblant blir ganske så hektisk på scenen, her spares ikke på fysisk konfrontasjon og hissig verbal krigføring. 
Noréns replikker er som gift-piler dyppet i arsenikk servert av mennesker som oser av forakt og selvforakt. 

Men når det går som heitest unna på scenen, slippes det opp for doser av beksvart humor – eller ømt samspill. 
Som for eksempel når lillebror får låne storebrors saksofon og de spiller Gerry Mulligans «Line for Lyons» sammen. 
I noen få øyeblikk, gjennom jazzens improviserte verden, opplever de to brødrene en nærhet som ellers er total mangelvare. 

Å gi en sekser på terningen til et maratonløp i et familiært helvete, høres kanskje ut som selvpisking. 
Men stort bedre helvete enn dette får du neppe. 

BORGHILD MAALAND 
