Halvveis noir
«Snabba Cash Livet Deluxe» snubler i fortellingen og blir en skuffende avslutning av trilogien. 

FILM: 
Det ville vært en stor glede å melde at trådene samles med eleganse i den tredje filmen bygget på Jens Lapidus' «Snabba Cash»-bøker. 
Det virker som om filmen gjør alt den kan for å sette et verdig og skjebnetungt punktum, men dessverre blir man som publikum sittende mer og mer på utsiden av historien og betrakte hvordan en film strever vettet av seg for å framstå som viktig og episk. 

En time inn i filmen tenkte jeg at nå er vi inne i et slapt parti, men stemningen er der fremdeles, det kommer til å ta seg opp igjen og det vil holde til en firer på terningen. 
Men slik går det ikke. 
Regissør Jens Jonsson forsøker å få de ulike historiene til å møtes i et klimaks, men det vil seg ikke slik. 

Blod er tjukkere 

Den første (og beste) filmen handlet dels om den svenske overklassen. 
«Cash II» foregikk i gangsternes lukkede verden, blant serbere og arabere, men fortsatt med streberen JW (Joel Kinneman) i fokus. 
Denne gangen er Jorge, chileneren, spilt med overbevisende intensitet av Matias Varela, i sentrum av handlingen. 
Han planlegger et verditransportran med sine spansktalende venner og noen finner. 

Den andre hovedtråden er Radovan (pålitelige Dejan Cukic), den serbiske gudfaren, som frykter for sitt liv. 
Mens Jorges historie kunne vært filmet av Michael Mann, utgjør serberne en stor familie à la «Gudfaren», med datteren Natalie (Malin Buska) som Michael Corleone, arvingen som vil rive seg løs, men som lærer at ingenting betyr mer enn familie. 

Mister intensitet 

Den første filmen gjorde Joel Kinnaman til stjerne, han dro over dammen og fikk en hovedrolle i TV-serien «The Killing». 
Nå er han snart aktuell som Robocop og har en hovedrolle i Terrence Malicks «Knight of Cups». 
I «Livet Deluxe» virker det som om han ikke har hatt tid til å forlate Los Angeles og historien om ham og søsteren virker påklistret. 

Jens Jonsson er god på enkeltscener, men mindre dyktig til å fortelle flere historier parallelt. 
Rollefigurene rekker ikke å bli «hele» og når de tar drastiske valg, er ikke motivasjonen tilstrekkelig underbygget. 
Dermed tappes filmen for energi og det er på tide at noen andre tar «Stockholm noir»-sjangeren videre. 
