Albumanmeldelse:Ingen møteplikt 

Hver gang vi møtes - i midtempo. 

ALBUM: 
VISEPOP 
Diverse artister «Hver gang vi møtes - sesong 2» (EMI) 
Det er prisverdig at artistene i/produsentene av «Hver gang vi møtes» ønsker å gjøre noe annet enn å simpelthen planke originalversjonene av sangene som skal fremføres. 
Men det hjelper ikke stort, all den tid seks av ti av de nye arrangementene lander mykt i et uoppfinnsomt country/folkrock-landskap der det meste blir «nedpå» og småpent, og tre av ti blir til svulstig sakrale ballader. 
De siste ti prosentene heter Morten Abel. 
Han har vært eksentrisk så lenge at han ikke kan unngå å ta med seg gjøglertendensene sine inn i andres materiale. 
Andre inntrykk fra en ikke-seer: 

Ole Paus kan gjøre denne rustne inderlighetsgreia i søvne. 
Jeg sier ikke at det er verdiløst, det han gjør her. 
Jeg bare nevner det. 

Hvorfor artikulerer Magnus Grønneberg som om han er fra Oslo vest, når han er fra Fredrikstad? 
Hvor lang tid tar det før Marion Ravn inntar musikalscenen? 
Hvordan kan det ha seg at artisten man skulle tro var best egnet til dette, den allerede karaokevante Kurt Nilsen, gjør så lite utover å synge fint? 
(En Ulf Lundell-aktig 
«Nå kommer jeg og tar deg» skiller seg riktignok ut.) 

Takk til Anita Skorgan for softpopperlen «Friendly». 
Den eneste artisten som i en viss grad «gjenfødes» her, er Lene Marlin. 
Mest fordi hun hadde forsvunnet, men også fordi stemmen hennes er så trist at hun kler countrytendensene. 

Dessuten: 
Bandet spiller kompetent og kjedelig. 
CD-omslaget er så slapt at det i seg selv er et argument for å laste ned eventuelle favoritter fra iTunes. 
BESTE LÅT: 
«Rise To The Occasion» (Lene Marlin) 

MORTEN STÅLE NILSEN 
