Dyrisk død
Det er tvingende nødvendig å få sagt det: 
Dette er filmen mange vil hate. 
Og adskillig færre vil elske. 

Begge deler er godt mulig. 
Det er en ytre handling, om en afghansk soldat som dreper tre amerikanere, blir tatt til fange, blir torturert, men greier å rømme - for å gjennomleve en langsom tilintetgjørelse i et fiendtlig, iskaldt vinterland. 
Passende nok: 
Filmet i betydelig grad i Enebakk, Norge. 

Men like mye er det en mental reise mot undergangen, om et menneske som etter hvert blir forvandlet til et dyr gjennom sitt desperate overlevelsesinferno. 

Filmen er en ordløs, febril tilstandsstudie, en utpreget såkalt kunstfilm i actionham, som særlig elskere av ambisiøs østeuropeiske film vil kjenne seg igjen i. 
Filmen fikk både jurypris og beste mannlige hovedrolle i Venezia; man ser hvorfor: 
Her finnes en dyptgående, fortellende nerve, stort alvor og enorm innlevelse. 

Hovedproblemet mitt med alt dette kompromissløse strevet blir bare: 
Jeg får egentlig ingen ny innsikt. 
Og forstår derfor ikke i det store og hele hvorfor filmen overhode er laget. 
