Sterkt, intenst og uvanlig
Alt veller ufordøyd opp fra en primitiv ursuppe i boka skrevet av en kvinne som blir omtalt som en av Norges ti mest lovende unge forfattere. 

En blir slått i bakken av den siste boka til Ida Hegazi Høyer, mest for måten hun skriver på, men også for selve fortellingen; men så er de to elementene godt sammenvevd. 

Språket i boka er tungt lastet, rett og slett mettet med poesi, bilder, metaforer og fornemmelser. 
Aldri her jeg lest noen prosatekst som har vært så spekket med poetisk kraft, så mye at det nesten blir overveldende. 
Knapt en eneste setning i boka på nesten 300 sider er ren, lettlest handlingsbeskrivelse. 

Som denne: 
«Kjærligheten går fra å være ren væske, bortimot livgivende nektar, til å bli en kornete, tilsmussa grøt. 
Alt fruktkjøtt blir slagg.» 

Dette er del av en lang tirade den kvinnelige hovedpersonen «jeg» uttaler til en av de anonyme unge mennene i boka, som alle kalles «Thomas». 
Dette eksemplaret «ligner en engstelig skapning i ferd med å bli forlatt av moren sin (..)». 
Han blir ikke mindre satt ut når jeg-personen avslutter talestrømmen sin med: 
«Tror du virkelig at hverdagen din er unik nok til ikke å forpeste deg?» 

Når denne utgaven av Thomas kommer seg til hektene, «har han allerede glemt alt jeg sa, og endelig kan vi dra hjem og gjøre det som hele konserten og denne haltende bli-kjent-samtalen har vært en pinefull utsettelse av». 
Sex, med andre ord. 
Og da handler det om rein sex totalt frakoplet føleri, slikt som kvinner tradisjonelt ikke tilkjennes evne til å oppleve. 

Men i denne boka fins ikke sminkede følelser. 
Alt veller ufordøyd opp fra en primitiv ursuppe, for å si det med bokas billedspråk. 

Boka har en fortelling, om tre jenter som bor sammen, etterhvert supplert med en fjerde. 
Alle er på sitt vis sterkt dysfunksjonelle med sterkt asosiale trekk, og alle går etter hvert mer eller mindre i oppløsning. 
Og jo mer ting faller fra hverandre, jo mer poetisk , hektisk og ekspresjonistisk blir språket. 

Alt blir fortalt gjennom denne ene jenta, en jeg-person uten forhistorie eller forankring, uten bånd til virkeligheten. 

Når en er ferdig med lesning av fortellingen, kjenner en seg utmattet, og lurer på hva en har vært med på. 
Stort var det i alle fall. 
Og særdeles sterkt. 
Og høyst uvanlig. 
