Er dette siste skanse for Iron Maiden?
Jernjomfruene har tidligere sagt at 15 plater var målet. 
Nå er det magiske tallet nådd. 

||| 
ALBUM: 
La oss bare bringe det på det rene først som sist. 
«The Final Frontier» er et sammensatt og krevende album. 
76 minutter med progressivt anlagt heavy metal er mye musikk å fordøye. 

Det tar også noen runder før man klarer å lese omrisset av dette vidtfavnende prosjektet. 
«The Final Frontier» er først og fremst Adrian Smiths album, noe som innebærer mye lekkert gitararbeid, men paradoksalt nok også færre av de poppa tendensene man gjerne forbinder med han. 

Tittelkuttet er derimot lettbeint radio-Maiden, med en hektende vokalinje og et spenstig groove, er det nok en gang de lange låtene som regjerer. 

Mange smaker «Isle of Avalon» er platens ryggrad, der den boltrer seg i mystiske gitarklanger og lys/mørke-dynamikk, med et midtparti som smaker av 70-tallet og The Who. 

«Mother of Mercy» 

Lett et av de siste 20 årenes absolutte høydepunkt. 
«The Final Frontier» er jevnt over er det mest lekne albumet Iron Maiden har gjort til dato, og det er mange nye smaksnyanser her. 

Skjønnhetsfeil 
Til tider låter det nesten som om de jammer og andelen 70-tallsprog og klassisk hardrock er mye større enn tidligere. 

Skal man tegne en referanseramme, kan man si at «The Final Frontier» er en fusjon av instrumentalarbeidet på «Seventh Sons of a Seventh Son», den jordnære rockevibben på «Fear of the Dark» og progkjøret på «A Matter of Life and Death». 

Den er ikke lytefri, man kunne ha kappet i noen introer og midtpartier og Bruce Dickinson sliter på noen av de lyseste partiene, men lever samtidig noen av sine bedre vokalfraseringer andre steder. 

«The Final Frontier» er ikke en plate som vil hente hjem bortkomne Maiden-fans, men de som har vært trofaste de siste ti årene vil elske den med stor lidenskap. 
