Teateranmeldelse:«Kven er redd» 

Når familiemiddagen utvikler seg til en hovedrett av verbale stikk, gis det rom for saftig underholdning. 

Det skjer ganske ofte i Tillers drama «Kven er redd?». 
Gjennom sitt forfatterskap har Tiller vist sin klo når det gjelder å beskrive hvordan de indre familiære relasjoner slites og rives i gjennom maktkamp, forventningspress, usikkerhet og vaklende selvbilder. 

Har du hørt om Carl Frode Pastiller og Dagurk Solstad? 
Se kunstverkene her! 

DET NORSKE TEATRET 

Det skjer ganske ofte i Tillers drama «Kven er redd?». 
Gjennom sitt forfatterskap har Tiller vist sin klo når det gjelder å beskrive hvordan de indre familiære relasjoner slites og rives i gjennom maktkamp, forventningspress, usikkerhet og vaklende selvbilder. 

I dette stykket kryster han sammen tilstander, situasjoner, og generasjoner som i blant kan oppfattes som vel klisjéfylt, men som gjennom de sceniske virkemidler og omdreiningene i replikkene snarere minner oss om at nettopp disse klisjéer til en viss grad utgjør selve livet, og dermed er akk så lett gjenkjennelige. 

Det dreier seg om et ektepar med to tenåringsbarn, ektemannens buldrende, verbalt ufine far, og konas foreldre; han en vellykket forretningsmann, hun en noe frustrert ektefelle med skarpe replikker til husbonden, og ellers New Age bevegelsen som livbøye. 

Gjennom dette persongalleri pløyer vi gjennom et stykke Norge i miniatyr; et vidt spekter av ulike grader av ungdomsopprør, klassemotsetninger, og de indre familiære gnisninger som særlig kommer til syne når man samles til middag. 

Middagssamlingene gjøres til et vesentlig og godt poeng, gjennom velduftende lukter fra komfyren, og maten ser riktig fristende ut. 
Men det er i en slik harmonisk setting, kontrastene i blant bobler opp til kokepunktet. 

Hovedpersonen i dette samtidsdramaet med klare melodramatiske akkorder, er Bjørn - en (i følge seg selv) middelmådig skuespiller på et lite teater. 
Han har fått hovedrollen som George i klassikeren «Hvem er redd for Virginia Woolf», og i prøveperioden strekker han grensene for å komme under huden på rollen. 

Men hvor mye påvirkes Bjørn av rolleforberedelsen, hvor mye av hans trigging overfor familien er ekte, og vet han selv hvor grensene går? 
Og hva med oss selv. 
«Spiller» vi oss selv, eller spiller vi i blant den rollen andre forventer av oss? 

Slike assosiasjoner blir liggende igjen som et skarpt stikk etter forestillingen, som heller ikke mangler saftig underholdning og spontan munterhet. 
Det er godt ensemblespill i bunn; flust av herlige detaljer om folk som vokter hverandres minste replikk for selv å sette inn neste sjakktrekk. 

Og stødig i sentrum er Frode Winther overbevisende målbærer for Bjørns spill og dobbeltspill. 
