En prekær balanse mellom tilpasning og opprør
Fabelaktig armensk solist i Sjostakovitsj sin første cellokonsert. 

Sjostakovitsj: Cellokonsert nr. 1; symfoni nr. 8. 

Narek Hakhnazaryan cello, SSO, dirigent: 
Vassily Sinaisky 

I programnotatet til denne konserten står det at det så å si er umulig å høre Sjostakovitsj sin musikk uten å knytte den til hans dramatiske liv. 
Ja, sånn er det, men med fare for at det blir gjentagelser uten noen kraft, det Hegel kalte det dårlig uendelige. 

Men likevel – livet brøt så radikalt inn i livet til denne komponisten at det satte spor i de fleste av hans verk. 
Da den første cello-konserten ble skrevet (i 1959), var riktignok Stalin død, men denne konserten, samt den nr. 2, var tilegnet Mstislav Rostropovitsj, som forlot sitt hjemland i 1974, og etter det ble fratatt sitt sovjetiske statsborgerskap. 

Vi har en strålende innspilling av denne konserten med Truls Mørk og Mariss Jansons som dirigerer London-filharmonikerne. 
Men aldri har jeg hørt – live, som det på godt norsk heter – make til fremføring som den Narek Hakhnazaryan sto for, sammen med SSO og den russiske mesterdirigenten Vassily Sinaisky. 
I 1.satsen hadde den armenske solisten – vi som spiller sjakk vet at etternavn som ender på –yan eller –jan er fra Armenia – samme intensitet som bare noen få av samtidens cellister er i stand til å gi et adekvat uttrykk. 
Den langsomme satsen ble spilt så innstendig at det var på bristepunktet. 
En hyperavansert teknikk var del av et spill som var lysende. 
Han som trakterte hornet, må også nevnes her, og orkesteret ellers, som Sinaisky fikk til å utmeisle detaljer like godt som delenes overordnede karakter. 
Publikum ga seg ikke før Hakhnazaryan ga et ekstranummer. 
Hvis jeg hørte riktig, var det en katalonsk folketone (”Fuglen”), følsomt og besnærende fremført. 

Skønnhet eller svart humor? 

Symfoni nr. 8 (1943) har, i motsetning til den nr. 7, Leningradsymfonien, ikke noe program, men er monumental og med til dels aggressive partier. 
Det var ikke vanskelig for publikum den gang å assosiere den med krigens redsler og den sovjetiske armeens heltemot, selv om den ikke har noen triumferende slutt. 
Men Vladimir Zakharov, direktøren for det ledende russiske profesjonelle ensemble for folkesang og dans, kom med en harsk kritikk: 
Symfoni nr. 8 var overhodet ikke noe kunstverk. 
Sjostakovitsj, som var nødt til å svare på kritikken, sa at det var mange feil i hans symfonier, men uttalt med en bevisst monoton stemme som vennene hans tolket som alt annet enn en innrømmelse. 

Symfonien er ikke så ofte spilt, og lite omtalt i musikkhistorier. 
Men i den fremførelsen vi fikk torsdag kveld, ble den en demonstrasjon av hvordan Sjostakovitsj behendig greide å balansere mellom det aksepterte og det subversive. 
Han sa selv om denne symfonien at den var en hymne til livets skjønnhet, men over lange strekk er den ravnsvart. 
De langsomme satsene og partiene er de som berører oss mest i dag. 
Mens det rytmisk taktfaste og det hardtslående, avbrutt av lange, brede klanger fra strykerne, ikke lenger greier å fange vår musikalske oppmerksomhet. 
Men det var en opplevelse å høre (og å se) hvor suverent spillet var i de forskjellige instrumentgruppene 
