Langdrygt og blodfattig fra Knopfler - igjen
Gjentar seg sjøl for mye på tamt og seigt album. 

ALBUM: 
Dire Straits var et flott band, ihvertfall holdt de gjennom de tre første albumene. 
Det må innrømmes at femmeren, «Brothers In Arms», ble innkjøpt først og fremst på grunn av lyden (den første plata i cd-samlingen) og tittellåten (og ihvertfall ikke på grunn av «Money For Nothing»). 

Signaturlyd 

Frontfigur og låtskriver Mark Knopfler (69) er dessuten en fremragende gitarist med en varm og distinkt signaturlyd - og stemmen er tilbakelent og behagelig. 
Så hvorfor er jeg da ikke veldig begeistret for soloplatene hans? 

Kanskje fordi de er så like? 
Og lange? 
Noen av lyspunktene har vært duoplatene med gitaresset Chet Atkins i 1990 («Neck And Neck») og delvis albumet med sølvstrupa Emmylou Harris, «All The Roadrunning» (2006) - bare delvis fordi den er spilt inn for mye på hans premisser. 

Kvantitet 

Knopfler har vist før at han ikke kjenner sin begrensning, «Privateering» (2012) var hans første dobbeltalbum, med 20 sanger. 
«Kvantiteten skygger for kvaliteten,» var min konklusjon. 

Tamt og seigt 

Det kan også sies om «Down The Road Wherever», også den dobbel (14 låter på 71 minutter eller med to bonuslåter nærmere 80 minutter), sjøl om åpningen «Trapper Man» har mye for seg. 
Og så er den typisk Knopfler. 
Bonusen «Rear View Mirror» danker for øvrig ut mange av de andre låtene på albumet med sitt pulserende, jazzinspirerte komp. 

«Nobody's Child» løftes en smule av Knopflers høyst behagelige gitarspill, men også av irske Imelda Mays myke stemme. 
Men felles for mange av låtene er at de ikke bare er behagelige og velspilte, men også i overkant kontrollerte, tamme, gjerrige på energi og seige. 
Det burde være lett å unngå for en fyr som Knopfler, som har produsert plata sammen med sin mangeårige samarbeidspartner Guy Fletcher. 

Fotballsang 

I lett bluesinspirerte «Just a Boy Away From Home» fletter han inn tre nydelige minutter av Liverpool-hymnen «You'll Never Walk Alone», og da regner jeg med at det er Celtic-fan Knopfler som spiller med hjertet utenpå. 
Han er tross alt fra Glasgow, og åpenbart ikke Rangers-fan. 
At Celtic-fansen har sunget fotballhymnen omtrent like lenge som Liverpool gjør jo ingen ting. 

Men hvorfor gir du ut sanger som pludrete «My Bacon Roll»? 
Har du stukket av med baconet mitt, liksom? 
Gått tom for tekstideer, Mark? 
Dette er en av sangene som kunne fått bli med på et nødvendig ryddelass. 

Atkins-inspirert 

Jazzinspirerte «Nobody Does That» og Dire Straits-aktige «One Song At Time» bryter med konformiteten. 
Tempoet øker, og deS fenger mer. 
Sistnevnte er inspirert av Chet Atkins, som en gang fortalte kompisen at han spilte seg ut av fattigdommen «en sang av gangen». 

Dette er høydepunkter, kanskje mest fordi de er annerledes. 
Og de følges av et annet, «Floating Away», også den med May forsiktig innom, en behagelig låt som er dreid med noe større eleganse enn mange av de øvrige låtene på albumet - som bare blir kjedelige (som «Drover's Road» og crooner-låta «Slow Learner»). 
Men det går altså veldig sakte, dette. 

Glir forbi 

«Heavy Up» er derimot en lystig, men litt snodig, affære, med blåsere, men den glir også nokså umerkelig forbi. 

Det gjør forresten det meste av Mark Knopflers niende studioalbum, sjøl om avsluttende - og nedstrippede - «Matchstick Man» (bare Knopfler og hans akustiske gitar) er et meget hyggelig bekjentskap, en slags julerelatert trubaduren med svovelstikkene. 
Det har kanskje vært Knopfler en gang for veldig lenge siden. 
Men hvorfor i all verden legge en sånn godlåt helt til slutt, når vi nesten er bysset i søvn? 

Mark Knopfler tar med seg bandet sitt til Ålesund, Bergen og Oslo i juni neste år. 
