Like pompøs som alltid
Ikke en gang superprodusent Rick Rubin kan redde Josh Groban. 

ALBUM: 
Josh Groban hører til blant dem som ikke klarer å bestemme seg for om de vil synge pop eller klassisk, og faller dermed mellom minst to stoler. 

Som Andrea Bocelli og Sarah Brightman synger han stort og patosfylt om romantikk. 

De samme stemmene er ofte hatet av anmelderne og elsket av folket, sånn er det bare. 

25 millioner album Josh Grobans popularitet skyldes ikke minst norske Rolf Løvland og Brendan Grahams «You Raise Me Up» (fra Grobans andre album, «Closer» fra 2003). 

Totalt 25 millioner solgte album, hvorav 250.000 i Norge, sier sitt om populariteten til den 29 år gamle artisten fra California — med bestemor fra Toten. 

Til sin femte studioplate, den første siden juleplata «Noel» fra 2007, har han (eller Reprise Records) hentet inn superprodusent Rick Rubin. 

På cv-en har han både Red Hot Chili Peppers, Linkin Park og ikke minst Johnny Cash sine mange nedstrippede American Recordings-innspillinger, som ga mannen i svart et formidabelt karriereløft før han døde. 

En stor takk til ham for det. 
Men Groban? 

Ny grunn Konstellasjonen kan nok høres spennende ut på papiret. 

Utgangspunktet for «Illuminations» skulle være en tilnærming til folk og americana, en slags folk møter klassisk, kunst møter intimitet og spontanitet møter tidløshet. 

Men det er ærlig talt ikke lett å høre den store forskjellen på denne og Grobans tidligere plater. 

Rubin har riktignok strippet ned noe og fjernet den verste pompøsiteten, og kanskje til og med tilført et noe mer organisk lydbilde, men det er mer enn nok igjen til at fans av Grobans musikk vil få det de sikkert forventer. 

Strykerne er også til stede i rikt monn. 

At det er vanskelig å høre forskjell, skyldes selvfølgelig også at stemmen til Groban er like sentral, og fylt med like mye patos, som på hans tidligere innspillinger. 

Nærmest kommer singelen «Hidden Away», med piano og strykere, og «Higher Window», en dempet låt med en enkel, akustisk gitarintro og en Groban som synger uten den sedvanlige dramatikken. 
Verst i så måte er nok «War at Home». 

Personlig Groban sier sjøl at «Illuminations» er ei meget personlig plate. 

Han har skrevet 11 av 13 låter, seks av dem sammen med Dan Wilson, mens én er signert Nick Cave (avsluttende «Straight To You», som Cave neppe vil kjenne igjen) og en er kreditert avdøde Kate McGarrigle og sønnen Rufus Wainwright («Au Jardin Des Sans Pourquoi», som har mye av den samme patos og svulstighet som også Rufus kan ha). 

Groban synger på engelsk, fransk, portugisisk og italiensk. 
Åpningen, instrumentalen «The Wandering Kind», skrev han da han var 12 år. 

Tre år Det skal ha tatt tre år å lage albumet, og det er kanskje ikke så dumt at det kommer nå før jul. 

Med en låt som «Bells Of New York City» kan «Illuminations» nemlig både se ut som og høres ut som ei juleplate, men det er godt å høre at den ikke er i nærheten av å tangere hans tre år gamle og akk så traurige juleplate «Noel». 

Bedre enn «Noel», det er da noe. 
