Bokanmeldelse av «Mikael Persbrandt.Sånn jeg husker det»: 
Forrykende og nådeløst portrett 

Trodde du livet som skuespiller var ensbetydende med villige kvinner, fete biler, gratis kokain og sprit i strie strømmer? 
Da har du helt rett, skal vi tro denne boken. 

Dette er en historie uten filter, der ingenting legges imellom og alt kalles ved sitt egentlige navn. 

Vi får innblikk i et 54 år langt livsløp der Mikael Persbrandts suksess på teaterscenen og på filmlerretet har gått hånd i hånd med enorme personlige problemer og utilgivelige svik mot hans nærmeste. 

Årsaken til hans mildt sagt utagerende livsførsel heter bipolar lidelse, og først nå etter et par år med totalavhold, terapi og medisinering, er Mikael Persbrandt i stand til selv å forstå hva som egentlig skjedde. 

Det handler altså om den lille einstøingen av et enebarn, født av en 18 år gammel mor og oppvokst i en dysfunksjonell familie med drankere på alle kanter. 

Unggutten som roter seg inn i et småkriminelt drabantbymiljø før han blir fanget inn av kulturen: 
Først kunstmaling, så en karriere som danser før han får sjansen som statist i Ingmar Bergmans oppsetning av «Kong Lear» på Dramaten. 

Dermed er skuespilleren Mikael Persbrandt født, og resten av den historien kjenner vi jo godt: 
Gunvald Larsson i Beck-filmene, Carl Hamilton-karakteren og et helt usannsynlig antall andre roller på scene og lerret. 

Men parallelt med dette også en historie om sammenbrudd, raserianfall, sanseløs drikking og etter hvert narkotikamisbruk, og et notorisk bruk og kast-forhold til kvinner. 
Selvforaktende og selvhevdende. 

Det turbulente av og på-forholdet til Maria Bonnevie er godt kjent fra før. 
Det er nesten, men bare nesten, så man synes synd på ham når Persbrandt skildrer hvordan han bokstavelig tagg på sine knær om at Maria Bonnevie skulle ta ham tilbake. 
Da hadde han allerede tjuvlyttet gjennom brevsprekken mens hun hadde besøk av Fredrik Skavlan! 

Sykdommen blir som en sentrifugalkraft som slynger ham ut av alle forpliktende relasjoner og rett inn i nye runder av misbruk – helt fram til det fullstendige sammenbruddet i 2014. 

Mikael Persbrandt er nådeløst ærlig mot seg selv, men også mot andre: 
Faren hans må for eksempel finne seg i å bli kalt både unnvikende, feig, fraværende, tiltaksløs, lat og følelseskald (!) 

Han tar heller ikke fem flare øre for å rakke ned på sine mannlige skuespillerkolleger, de fleste er styrt av misunnelse, misunnelse og enda mer misunnelse, skal vi tro Persbrandt. 

Boken er en rett-fram fortelling i jeg-form, ført i pennen av den eminente forfatteren Carl-Johan Vallgren. 

Et meget godt valg av «ghostwriter», her et det energi og driv så å si hele veien, for en sjelden gangs skyld virker ikke over 400 sider for mye. 
Det er mange flotte litterære partier i boken, blant annet skildringen av 17 år gamle Mikael på loffen i USA. 

Mikael Persbrandt skulle bli over 50 år før han innså at han trengte medisinsk behandling for å komme ut av det som hadde utviklet seg til en helvetesspiral. 

I dag er livet sol, sommer, Sanna Lundell, begavede barn og de store teaterklassikerne, ifølge Persbrandt. 

Mulig det, med veien dit er altså en forrykende historie det kan være vel verdt å få med seg. 
