Årgangsaction
Regi: 
Len Wiseman. 
Genre: Action. 
USA. 
Fra 15 år 

STJERNER: Bruce Willis, Timothy Olyphant, Justin Long, Maggie Q 

HANDLER OM: 
En skumling (Olyphant) har tatt kontroll over det amerikanske datanettverket, og vil tvinge hele nasjonen i kne. 
Ring John McClane!! 

Du trodde John McClane som ikke-røyker ville bli et antiklimaks? 
Tro om igjen. 

DOM: 
Hvem ville trodd at vi i 2007 skulle ønske oss tilbake til «blockbusteren» og den ultradyre og ultradumme actionfilmens glanstid i andre halvdel av 1980-tallet? 

Skyld på computerteknologien. 
Faktum er at det i CGI («computer generated imagery»)-eventyrets tidsalder føles som en luksus å omsider se noe som ligner på (ahem!) ekte eksplosjoner, ekte stunts og - takket være Bruce Willis' atletiske, udrepelige innsats - ekte svette på lerretet igjen. 

For å ta de, relativt sett, dårlige nyhetene først: 
Willis er ganske alene om å sprute stjernekarisma denne gangen. 
Justin Long er forglemmelig som internettnerden som hele veien følger vår helt (ahem igjen) «hack» i hæl, og Olyphant er for ung og kjekkasete ti å overbevise som forsmådd psykopatgeni. 
Filmen stopper ved et par anledninger opp i løpet av den første timen. 
Det er tross alt hele 12 år siden forrige gang, så ikke rart, kanskje, at publikum trenger å bli minnet på hvem denne ordknapt tørre, bitre «snuten» John McClane er. 

Men det er også alt. 
Bortsett fra at han har stumpet røyken (McClane er, ved siden av Humphrey Bogart, en av lerretets mest ikoniske magadragere), er det meste slik det skal være i «Die Hard»-land: 
Willis banker opp både kvinner og menn, kjører fort og uansvarlig i bil og helikopter, bukter seg unna de tetteste kuleregn, henger i taustumper over dype sjakter, er verdens mest fraværende - men likevel utvilsomt «tøffeste pappa», og ser hele veien ut som en mørbanket ytrefilet. 

Washington evakueres, storbyer mørklegges, døtre kidnappes, dårlige tørrvittigheter utveksles - i det hele tatt. 
Det er bare å kjøpe popcornet. 
Del fem kommer, helt sikkert, den også. 
Gleder meg litt til det, kjenner jeg. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
