Filmanmeldelse «Gjengangere»:Lite fengslende 

Velment, men ikke særlig vellykket. 

DRAMA 

«Gjengangere» 

Norge. 
Regi: 
Leon Bashir. 

Med: Leon Bashir, Kim Sørensen, Lene Nystrøm, Farakh Abbas. 

Kongen av den norske lavbudsjetts B-filmen, Leon Bashir, returnerer. 
Ikke med en kjekkasaktig gangsterkomedie à la den i sin tid så forfriskende «Izzat» (2005, som han var med å skrive manuset til), og slett ikke med en komedie à la de to «Tomme tønner»-filmene (fra 2010 og 2011). 

Niks. 
Denne gangen vil Bashir det store alvoret. 
«Gjengangere», markedsført som «Norges første fengelsesfilm», er inspirert av regissøren, manusforfatteren og skuespillerens eget opphold bak murene. 

Les også: 
Den voldsdømte Leon Bashir rømte fra fengselet – nå vil han lage film om livet bak murene 

Resultatet er blitt en velmenende, men ofte forvirrende og stort sett kjedelig film. 
Om Josef (Bashir selv) som sitter inne for væpnet ran, med en kreftsyk mor på utsiden og en tragisk familiehistorie på samvittigheten. 

Josef plages og kjeder seg så ekstremt at han av og til «ser syner», hvilket i praksis innebærer at han får besøk av «Henrik Ibsen» (i avdøde Arne Garvangs skikkelse) på cellen, en forfatter Josef kun kjenner via den skoleflinke lillebroren. 

Han er en svært angrende synder, og får et slags storebrorsforhold til den unge innsatte Chris (Selem Zina). 
Sistnevnte havner i konflikt med de mest hardbarkede yrkeskriminelle på avdelingen. 
Ikke minst Johan (Sørensen), en høyreekstrem psykopat som er så kjip at han kalles «Lille Hitler». 

Ellers består dagene av slåsskamper, macho-agg og dopsmuglingsforsøk. 
Tilløpene til action kommer som regel så brått på at det kan være vanskelig å oppfatte hva det er som skjer, eller hvorfor. 
«Gjengangere» er en film med sine strukturelle utfordringer. 

Les også: 
«Pelle Parafin» gjorde filmcomeback før han døde 

Stilen er håndholdt kvasidokumentarisk, bildene (ved Bashirs faste høyre hånd Petter Holmern Halvorsen) er mettede som et Instagram-fotografi. 
Skuespillerinnsatsene er hysterisk ujevne, men «Gjengangere» er ikke foruten sine rått karismatiske amatører. 
Spesielt Sørensen har en passe kjipt uforutsigbar utstråling. 

Men ingenting kan forhindre at «Gjengangere» til syvende og sist oppleves omtrent like langtekkelig som et kortere fengselsopphold. 

Det er noe beundringsverdig målrettet med Bashirs store vilje til å lage film utenfor det norske systemet. 
Dertil om miljøer vi sjelden ser på kino. 
Men viljen er foreløpig større enn evnen. 
