Mangler litt på å bli «den nye Sondre Justad»
Jo Sverre albumdebuterer med pop med en eim av elektronika. 

ALBUM: 
Jo Sverre Sande (26) fra Rindal i Møre og Romsdal, litt sør for grensa til Sør-Trøndelag, spilte i tenåringsbandet Swiks, men solodebuterte med en singel på norsk i 2015. 

Han har spilt på lokale festivaler og var en av tre artister som ble sendt videre til Bylarm i Oslo fra Trondheim Calling tidlig på året. 
Han har fått en del oppmerksomhet rundt singelen «Ka om» - som også er dette albumets beste låt - og han er blitt spilt på radioen. 

Naiv tilnærming 

Jo Sverre er utvilsomt et talent, og på tekstsiden viser han gode takter med sin lettere naive tilnærming. 
Men musikalsk faller han mellom et par stoler når han nå langspilldebuterer med årets korteste platetittel, «E». 

Foreløpig vingler han litt. 
Han må finne en retning. 
Det største problemet er nok at han ikke har bestemt seg for om han vil synge organisk pop eller om han vil flørte med elektronikascenen. 
Han er absolutt nærmest den reine popen, samtidig som det ikke er nok elektronika her til at han blir godtatt i den leiren. 
Det låter som skai, når du egentlig vil ha ekte skinn. 

Synth og programmering 

Norsk-irske Conor Patrick er mannen som både styrer spakene og synth, kor og programmering (ved siden av trommis Olav Nergård Tørset og tangentmann Lars Tsujimoto Frengstad). 

De øvrige musikerne er ukjente for de fleste, mens etablerte Kristoffer Lo (Highasakite) gjester på flugabone og løfter «Dåggånj som aljder kom». 

Sondre Justad 

Mangelen på originalitet er et minus ved dette albumet. 
Foreløpig minner Jo Sverre litt for mye om andre artister. 
Det er umulig å ikke nevne spesielt nordlendingen Sondre Justad, som har hatt suksess med en liknende musikalsk formel - også han på dialekt. 

Låtmessig starter det bra, men så flater det ut - og blir mindre interessant etter hvert. 
I «Nå ækte», «Ljåen blenka over blomstereng» og «Lysar væg» minner Jo Sverre om Gaute Ormåsen - ikke på dialekta, selvfølgelig, men i stil, stemme og frasering. 
Det er neppe tilsiktet. 

«Sjer du dansa» åpner med kirkeorgel, og prøver, med en noe tyngre tilnærming, å gå i en annen og mer spennende retning, mens 50 sekunder lange «Prøva ferstat» må være noe de glemte å fjerne før plata gikk «i trykken». 

Best er Jo Sverre når han synger visepop i albumets siste låt, «Æn sjanse, ett liv». 
Låten bygges fint opp, fra akustisk gitar og til noe større. 

Her viser Jo Sverre hva «E» kunne blitt. 
