Spellmann-vinnere løfter seg ikke
Glansløs storselskapsdebut for Orbo & The Longshots. 

||| 

ALBUM: 
Man burde kunne forvente et løft når bergenseren Ole Reinert Berg-Olsen (Orbo) og hans The Longshots, etter Spellemannpris for tredjeplata «High Roller», nå debuterer på stort selskap. 
Tre sympatiske, greie plater fra en artist i en sjangermessig og demografisk mellomposisjon, mellom folkelig festrock og referansetung americana. 
Men løftet uteblir. 

Kanskje ligger det iboende begrensninger i bandets foretrukne disiplin, et overflatisk sveip over amerikansk country/blues/soultradisjoner med utgangspunkt i en slags Tom Petty/John Mellencamp-grunnstilling? 

Kanskje er ikke Orbo karismatisk nok som låtskriver? 
Han er flink til å reprodusere klisjeer, men mangler helt den nødvendige kloa som gir særpreg. 

Eller kanskje blir det destruktivt å flikke og pusse og polere uttrykket foran møtet med et forhåpentlig større publikum? 

Uansett hvordan du vekter årsaksforklaringene, kommer «Masquerade» til kort. 
Kurt Nilsen som medprodusent er et lite claim to fame her — kanskje burde Kurt hjulpet mer til med låtene også, hvis målet var å glatte ut det sympatiske liveuttrykket og gi det en mer kommersiell makeover. 

I stedet er dette albumet som understreker Orbos mangler og lyter, mer enn å bygge videre på et for lengst lokalisert potensial. 
Det blir ikke referansesmart nok for det kresne rootspublikummet som ellers kunne omfavnet dem, men trolig også for sofistikert for bensinstasjonssegmentet. 
Og til mainstreamrock å være, blir det rett og slett for glansløst. 

Slik sett blir Orbo & The Longshots her den musikalske ekvivalenten til politikkens sentrum. 
Et polarisert publikum trekker til høyre eller venstre, med liten tålmodighet for Orbo som et litt verdiforvirret alternativ i midten. 
