Simon Stranger med sterk rapport fra fryktens hus
Besettende vri på velkjente myter fra andre verdenskrig. 

Bygningen som ligger i Jonsvannsveien 46 i Trondheim, er full av mørke fortellinger. 
På grunn av sin funksjon under krigen fikk den navnet Bandeklosteret. 

Her hadde fra 1943 den beryktede krigsforbryteren Henry Rinnan og hans rundt 60 medsammensvorne sitt hovedkvarter. 

Rinnanbanden, som de kalte seg selv, torturerte flere hundre nordmenn i dette huset. 
Mer enn 80 av dem ble drept. 
Virksomheten til Henry Oliver Rinnan førte til at de tyske okkupantene arresterte og henrettet et betydelig antall norske motstandsfolk. 

Ble henrettet 

Rinnan og ni av hans medarbeidere ble dømt til døden og henrettet etter krigen. 
De andre fikk langvarige fengselsstraffer. 
Bygningen ble en privatbolig. 

På 1950-tallet flyttet det jødiske ekteparet Gerson og Ellen Komissar inn i lokalene med sine barn. 
Gersons far Hirsch var blitt arrestert av tyskerne 12. januar 1942 og drept i Falstad fangeleir 7. oktober samme år, som ledd i okkupantenes represalier. 

Gerson og Ellens datter Grete ble mor til Rikke, som er Simon Strangers kone. 
På et visst tidspunkt fortalte svigermora at hun var født mens foreldrene bodde i Bandeklosteret og hadde bodd der sju år av sin barndom. 
Dette paradokset er utgangspunktet for Simon Strangers nye roman, «Leksikon om lys og mørke». 

To hovedlinjer 

Historien følger to hovedlinjer. 
Den ene skildrer Henry Rinnan ut fra de mange bøkene om ham, hans utvikling gjennom barndom og ungdom fram til han blir nasjonens mest forhatte og beryktede dobbeltagent. 

Den andre forteller om familien Komissar, med utgangspunkt i skjebnen til Hirsch. 
Han er en av 67 000 jøder som er minnet med en såkalt snublestein av messing, nedfelt utenfor boligen han bodde i da han ble arrestert. 

Hirsch er tippoldefaren til forfatterens barn. 
Stranger skriver innledningsvis at i jødisk tradisjon dør mennesker to ganger. 
Den første fysisk, den andre «når navnet til den døde sies, leses eller tenkes på for siste gang». 

Snublesteinene bidrar til å utsette denne andre bortgangen. 
Det gjør for den saks skyld denne romanen også. 

Rødglødende språk 

Forbindelseslinjen mellom Rinnan og Komissar-familien er i utgangspunktet at familien bodde i Bandeklosteret. 
Men Stranger følger også en annen tråd. 
Hvem var det som anga Hirsch Komissar, som ikke hadde gjort noe annet enn å holde seg orientert om krigens gang og var mistenkt for å ha lyttet til BBC på radioen? 
Kunne det ikke ha vært Rinnan, som på dette tidspunktet var aktiv i Trondheim som angiver? 

Simon Stranger har latt seg inspirere til å skrive den beste romanen om arrestasjonen av norske jøder under krigen siden Steinar Lødings «Erindringens tre» (1992). 
Både fortellingen om Rinnan i utvalgte episoder og om familien Komissar, særlig Ellens økende fortvilelse over å bo i Bandeklosteret, er fortalt i et språk som gløder og spraker og gjør denne historien uhyggelig medrivende. 

Formet som leksikon 

Dette har å gjøre med den litterære formen Stranger har valgt. 
Boka er konstruert som et leksikon. 
Det vil si at den følger alfabetet, fra a til å, gjennom 29 kortere eller lengre kapitler. 
Hvert av dem legger nye brikker til historien. 
Denne måten å organisere stoffet på kan minne om de franske Oulipo- forfatterne fra 1960- og 1970-tallet, som lagde spilleregler for oppbygging av sine verk, et slags mønster som ga diktningen et springbrett. 

Hos Stranger fungerer alfabetet her som en påminnelse om det kompliserte forholdet mellom språk og virkelighet. 
Som Stranger skriver i et avsnitt om de nevnte snublesteinene: 

«S for snublesteiner. 
Det finnes flere måter å forsøke å nå inn til det ordløse på. 
Måter å ta innover seg hendelser som er så ufattelige og bestialske at tankene og følelsene blir avhengig av en form for krykker for i det hele tatt å forsøke. 
Et av disse hjelpemidlene er snublesteinene.» 

Symbolske søyler 

Et annet, kunne man føye til, er alfabetet, eller leksikonet. 
Når en forfatter står overfor hendelser som er såpass sterke at språket glir unna, trenger man slike symbolske eller metaforiske søyler for å holde byggverket oppe. 

Her lykkes Stranger; for hver nye bokstav minner teksten oss om forfatterens fortvilelse over det stoffet han baler med. 
Denne metoden virker frigjørende. 
Den tillater forfatteren å blande stilistiske og tematiske elementer uanstrengt og sømløst. 
Alle bokstaver er for øvrig med, stort sett overraskende, bortsett fra «æ», der vi finner alle lesebokforfatteres nødløsning, ærfugl. 

Tilgivelse 

Stranger skriver snart om Rinnan, snart om familien Komissar. 
Han hopper i tid og rom. 
Han skriver om jødeforfølgelsenes historie. 
Han skriver alment om liv og død, mens han presser språket til det ytterste, uten å bikke over. 
Han kan være til stede som seg selv, enten han graver i arkiver eller fører samtaler med kilder eller med sin kone og barn. 
Kona Rikke gir på et tidspunkt de forløsende ordene: 

«Vi lever i en tid av verbale kamper. 
La heller denne romanen være en oppfordring til å se fremover. 
La den heller være en mulighet for forsoning, og tilgivelse.» 
Under bokstaven T står det: 
«T for tilgivelse. 
T for tilgivelse. 
T for tilgivelse.» 
I en bok som ikke skildrer mennesker i svart/hvitt, og som spør mer enn den svarer, er dette det nærmeste man kommer et budskap. 
