PÅSKEKRIM:Sherlock på norsk 

Jan Boris Stene lesser på med omtrent alle klisjeene fra de klassiske mordmysteriene i den andre boka om doktor Wilberg og professor Falkener. 
Det lykkes han sånn passe med. 

Den første boka fra Jan Boris Stene, som til daglig er lege ved St. Olavs sykehus i Trondheim, het «Nådegiveren» og handlet om et drap i Trondheim sentrum. 
I denne boka, hvor handlingen finner sted ikke lenge etter den første, altså i Trondheimstraktene under første verdenskrig, har Stene flyttet handlingen til et hotell i Bymarka i utkanten av byen. 

Dette hotellet har faktisk eksistert, det brant ned til grunnen første påskedag 1917. 
Resten er funnet på. 

I likhet med sitt forelegg Watson er Wilberg lege. 
Og Holmes, som i dette universet lyder navnet Falkener, er professor i kjemi ved NTH, som NTNU het den gangen. 
Wilberg har tatt seg en pause fra legegjerningen etter å ha mistet en pasient på tragisk vis, men pausen blir selvsagt i korteste laget. 
Allerede før han har fått av seg frakken, aner han at det er ugler i mosen ved hotellet. 

Og her står klisjeene fra denne litt gammelmodige krimsjangeren nærmest i kø. 
Stene gjør absolutt ingen forsøk på å modernisere, han holder seg strengt til et susjett og et språk som er ment å minne om svunne tider. 
Det er for så vidt helt i orden, det. 
For dem som liker denne typen historier, der menn med vidd og anseelse løser gåter over whisky og punsj foran en knitrende peis mens kvinnene hviner og dåner bedårende i bakgrunnen, er dette helt sikkert flotte saker. 
Jeg kan, helt personlig, styre meg. 
Uansett hvor velment det er, får det hele et komikkens skjær, som om det egentlig er Knut Nærum som leker seg. 

Når jeg en sjelden gang får trang til slikt, har jeg Sherlock Holmes for hånden. 
Hans lukkede rom, for det er selvsagt et slikt her, er originalen. 
Hans tidsforskyvninger ditto. 
Falkener er geniet som Wilbergs mer stakkåndede gestalt brytes mot, og Falkener løser selvsagt gåten. 
Det gjør han naturligvis i peisestuen. 
Den eneste klisjeen som mangler her, er at de gjenlevende blir samlet rundt peisen for å høre den briljante løsningen. 
Det regner jeg med er på plass i neste bind. 
