Vårt vanskelige samliv, igjen
Noen kan komme til å gå fra denne filmen fordi den mangler ytre action. 
Men den tålmodige seer vil fascineres av strømmen av ord som sirkler inn strevet med å ta vare på kjærligheten etter mange års samliv. 

Før midnatt. 
Regi: Richard Linklater. 
Med: 
Ethan Hawke, Julie Delpy, Seamus Davey-Fitzpatrick, Jennifer Prior, Charlotte Prior, Xenia Kalogeropoulou, Walter Lassally, Ariane Labed, Yannis Papadopoulos. 
Opprinnelsesland: 
USA 2013. 
Varighet: 1 time 48 minutter. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle. 
Egnethet: 
Voksen. 

Første gang jeg så filmen, i Berlin i vinter, elsket jeg gjensynet med fransk-amerikanske Julie Delpy. 
Nå, andre gang, husker jeg det lille som skjer på forhånd, og lurer dertil på om dere, mine lesere, vil bli oppgitt over alt snakket. 

Jeg velger å stole på førstegangsopplevelsen. 
Det er den dere vil få på kino. 

På elegant vis lirker regissør Richard Linklater inn ørsmå hint om de to forrige filmene: 
Franske Celine møtte den amerikanske forfatteren Jesse (Ethan Hawke) på et tog til Wien (Før soloppgang, 1995). 
Så møttes de igjen i Paris (Før solnedgang, 2004). 

En dose skepsis melder seg i starten: 
Er det egentlig mulig, med de samme skuespillerne, så mange år senere, å matche det jeg minnes som fortryllende ung forelskelse og besettende lidenskap for nesten 20 og 10 år siden? 
Må ikke tredje film bare bli en trist oppfølger der kjærligheten mellom pariserinnen og amerikaneren, begge passert 40, for lengst har falmet? 

På ferie i Hellas 

Celine og Jesse er nå et gift par på ferie i Hellas med åtte-ni år gamle tvillingdøtre. 
Selvfølgelig har de med seg strevet i tidsklemma. 
Så kjærkomment da at venner passer barna slik at de to kan få seg en natt alene på hotell. 
Dessuten risper en klo skarpt i Jesses samvittighet. 
Han plages av at han, bosatt som han er med Celine og døtrene i Europa, ikke kan følge opp en 14-årig sønn fra et tidligere ekteskap i USA. 

Men før Linklater får paret inn på hotellrommet og opp i senga, hogger han ut en relieffvegg bak dem. 
Det skjer gjennom en lengre samtale om kjærligheten mellom noen eldre, nå enslige mennesker, noen middelaldrende og et ungt, nyforelsket par. 

Så er det klart for den store samtalen mellom Celine og Jesse. 
Linklater lar kameraet fotfølge dem under en lang spasertur gjennom landsbyen, deretter inn på hotellet. 
Rett nok har regissøren langt inn noe hjelpeklipp her og der, men det imponerende er i hvor lange strekk Hawke og Delpy holder dialogen gående like naturlig som vi mennesker snakker. 
Paret pendler mellom bagateller og digresjoner, de flørter sensuelt og ømt (orker du å leve med meg i 56 år til?) helt til akk, samlivets såreste spørsmål og mest umulige dilemmaer bobler opp til overflaten og ødelegger det hele. 

Det er Delpy, ikke Hawke jeg er svakest for, denne eksplosive, blonde skuespilleren som det ene sekundet leker sexy bimbo, i det neste framtrer underdanig, men sur da hun skriver navnet sitt i et eksemplar av ektemannens roman bare fordi en begeistret leser ber om det. 

I det ene øyeblikket slåss hun for å være en intellektuell, rasjonell og frigjort kvinne som nekter å la seg pille på nesa, i det neste overveldes hun av følelser og angst for å reduseres til hjemmearbeidende hustru for en forfatter som stadig reiser rundt og lanserer bøkene sine. 

Kanskje burde Celine og Jesse holdt munn lenge før midnatt og bare utfoldet seg i senga. 
Men da ville det ikke blitt noen film. 
