Knut Erik – «Du skal få en dag i mårå»
– 
Her er det iallfall ingen fremmed dialekt, og det er ingen bombe at Østgård velger seg Prøysen, men ville Prøysen ha valgt Østgård? 
Ikke denne gangen, er jeg redd. 
Førsteverset fremføres haltende og stykker opp den duse nattjazz-stemningen som låten har fått i arrangementet. 
Refrenget er bedre, men jeg savner enda mer innlevelse i en sang som åpenbart har betydd så mye for Østgård. 
Det er varmt og trygt, men jeg tar meg i å lengte etter femti år gamle svarthvitt-bilder av Prøysen sjøl på trappa i Ringsaker, istedenfor en pop-solist på stjernescene i en hangar på Fornebu. 
