Latin er mer levende enn på lenge
Vibeke Roggen og Hilde Sejersted skriver lærerikt og leseverdig om latinsk språk og historie. 

Det var i 1883 at lille Marius, i romanen «Gift» av Alexander Kielland, sa «mensa rotunda» og døde. 
I dag er latin et mer levende språk enn på lenge, og interessen for antikken stiger i takt med det økende antallet TV-serier, bøker og filmer – som den storslåtte «Gladiatoren» av regissøren Ridley Scott, eller «Alexander» av Oliver Stone. 

Den yngre garde som er frelst på videospill har fått sin kvote med titler som «Total War» og «Imperium Romanum». 
På hjemlig grunn lanserte Gyldendal, i samarbeid med NTNU i Trondheim og ildsjelen Thea Selliaas Thorsen, for tre år siden det gigantiske Kanon-prosjektet, som innebærer utgivelse av opptil 150 nye gjendiktninger fra den antikke litteraturen. 
Og en fremragende norsk poet som Oyvind Rimbereid refererer til Orfeus og Eurydike i fjorårets «Lenis plasser». 

Lærerik 

Som bestilt kommer derfor Vibeke Roggen og Hilde Sejersted nå med den særdeles leseverdige og interessante boka «Litt latin» på Pax (latin for «fred») forlag. 
Her kan vi amatører (elskere) enkelt og ganske greit lese om romersk kultur og historie, mytologi og dagligliv – og som tittelen antyder – få en innføring i muntlig og skriftlig latin. 

Nei. 
Ryktet om latinens død er sterkt overdrevet. 
Fra Rex (kong) Haralds nyttårstale husker vi oppfordringen til kamp mot mobbing. 
Visste du, og nå siterer jeg mer eller mindre direkte fra boka, at motor, mobil, mosjon, motiv og mobbing alle kommer fra det latinske movere (bevege), at amatør er en som i bokstavelig forstand elsker det hun eller han holder på med? 
Som bonus (god) får jeg dessuten vite at testikkel betyr lite vitne. 

Grundig og lettfattelig 

Duoen Vibeke Roggen og Hilde Sejersted går også grundig til verks; noen språkeksempler synes å være hentet fra rovdyrkrigen i sjumilsskogene østpå, og dertil i tilsynelatende feministisk utgave med «Ulvinnen» som gjenganger. 
Men bare tilsynelatende, for vi husker jo etter hvert at det var en ulvinne, en lupa, som ammet og oppdro Romulus og Remus, selve Romas to grunnleggere. 

Litt historie 

Det var, kan man si, et Pauli ord, men hvorfor heter det i bibelske vendinger Pauli og ikke Paulis’ ord, og hvorfor heter det Kristi blod? 
Se, det er fordi vi på gammelmodig norsk har beholdt den latinske genitiv, som i hankjønn ender på i. 
Men hvorfor sier vi da Jesu oppstandelse? 
Jo, fordi Jesus er et gresk navn. 

Historien om hvordan noen gjetere rundt Roma skapte verdens største imperium er fascinerende (av latin: fortrylle, besnære) lesning, selvsagt. 
Og «Litt latin» inneholder også litt historie. 
Som det står skrevet: 
Romerstatens fremste forutsetning var hæren og dens evne til å utvide og beholde et territorium. 
Den berømte legionen var en enhet på 6000 mann, hver utrustet med en oppakning på 35 kilo og i stand til å tilbakelegge dagsmarsjer på opptil 30 kilometer. 

Som Vibeke Roggen og Hilde Sejersted skriver: 
Skal vi tro tegneserien om Asterix og Obelix, var det bare en eneste liten gallisk landsby som klarte å hamle opp med slike menn, og da bare ved hjelp av magiske krefter. 

Stikkordet er altså gallerkrigen, erobringen av Frankrike og Belgia, Sveits og deler av England, beskrevet av Julius Cæsar så mesterlig at «Commentarii de bello Gallico» har vært latinpensum i årshunder. 
Nei, Cæsar er ikke til å komme forbi, verken i krig eller fred. 

Mye om Cæsar 

La oss nå låne noen ord fra historiker og biograf Suetonius, som beskriver ham som en høy mann med lys hudfarge, fine lemmer, fyldig munn og mørke, livfulle øyne. 
Han ble tidlig skallet og kjemmet håret framover mot en høy panne. 

Han marsjerte til fots med sine menn, barhodet i sol og regn. 
Han kunne gå opp til 100 000 skritt hver dag, og således tilbakelegge 60 kilometer. 
Våre dagers iherdige skritt-tellere kan jo også merke seg at en vanlig hæravdeling på parademarsj tilbakelegger 110 skritt i minuttet, unntaket er soldatene i den franske fremmedlegionen, som tar 88 skritt i minuttet. 
Men tilbake til Cæsar: 
Han var en glimrende rytter, en god svømmer og måteholden med mat og vin. 
Men når det gjaldt kvinner var han verken avholdende eller måteholden, og berømt er hans forhold til Kleopatra. 

I romersk litteratur er Ovid elskovens dikter; han ble født like etter mordet på Cæsar i år 44 før vår tidsregning. 
Han var Horats og Vergils samtidige i Romerrikets litterære gullalder. 

I «Ars amandi - Kunsten å elske» – oversatt til norsk av vår antikke ildsjel Thea Selliaas Thorsen – gir Ovid råd til kvinnen og mannen råd om hvordan de skal lykkes i kurtise, sex og kjærlighet. 
Og han bekjenner med selvironi sine mange nederlag og få seire på kjærlighetens slagmark. 
