«Det er så man virkelig føler smerten»
Dønn ærlig album om å bli adopert bort. 

|||ALBUM: 
«The Foundling» er albumet Mary Gauthier (uttales [go-shay]) har båret i seg i mange år, men ikke fått ut av kroppen før nå. 

Det er forståelig, når man ser på bakgrunnen: 

«Bastard-unge»Gauthier er født som en «bastard-unge», som hun uttrykker det i «Goodbye», utenfor New Orleans i 1962. 

Mora overlot henne til et barnehjem, og hun ble adoptert bort etter et års tid. 

I en alder av 45, rett før jul for tre år siden, sporet hun opp moren. 

Det har kostet henne «500 dollar og 40 års leiting» å finne henne. 
Likevel blir det ikke noe møte. 

«Du spør meg hvorfor jeg ringer og jeg veit ikke hvorfor», synger Gauthier om den triste telefonsamtalen med mora som ikke fører noe sted, beskrevet så hjerteskjærende sårt i nøkkelsporet «March 11, 1962» at det er umulig å forbli uberørt. 

Mary har vært en hemmelighet, og mora orker ikke å gjenåpne såret hun har gått med hele livet — tanken på at hun har gitt fra seg et barn. 
Gauthier er ikke ute etter unnskyldninger, og hun svarer med å takke for livet. 

De store spørsmålene 
Det har vært viktig for Gauthier å gå opp løypa, og også å lage dette konseptalbumet om de store spørsmålene: 

Hvem er jeg, hvor kommer jeg fra og hvorfor forlot du meg? 
Dette er virkelig letingen etter et liv. 

Sterkest kommer det til uttrykk i «Blood Is Blood»: 

«I got a heart that's ripped 

I got a soul that's torn 

I have a hole in me like I was never born (...) 

I don't know who I am and 

I don't know who I'm not 

I don't know my name, 

I can't find my place 

Blood is blood and 

blood don't wash away» 

Men om det smerter, er sangene formidlet på en skjør, men også vakker måte. 

Tittelsporet åpner med Marys stemme aleine, nærmest for å sette premissene for albumet, før sangen glir over i en chanson-liknende flyt med trekkspill og Tania Elizabeths fele, som er et viktig musikalsk virkemiddel gjennom hele albumet. 

« «The Foundling» » Mary Gauthier 

6 

Plateselskap Proper Records/Bonnier Amigo 

Det er sammen med jazzinspirerte «Sideshow», «Another Day Borrowed» og «Goodbye» også den «lystigste» låten på et ellers, forståelig nok, tungt album. 

Gauthier har fått merkelappen «country noír» heftet ved musikken sin, en litt trist og mørk blanding av country og folk, sanger i svart-hvitt — om det er mulig å se for seg det. 

Til innpakkingen har hun denne gang fått suveren hjelp av produsent Michael Timmins, som dveler ved små grep og melankolske stemninger som også kan kjennes igjen fra hans band Cowboy Junkies: 
Et enkelt piano, en trombone, fuzzstøy fra fele eller gitar, Garth Hudsons myke orgel eller søster Margo Timmins' koring, alt på de rette stedene, understreker sårheten. 

Det er så man virkelig føler smerten i de enkle, men effektive arrangementene. 

Det koster å gjennomføre en sånn tur gjennom sjelslivet, og «The Foundling» er et modig — og uvanlig personlig — album. 

Det er bare hennes sjette siden hennes noe seine debut i 1997, og hennes første siden 2007. 
Det er også hennes beste — i en katalog med plater som bare er blitt bedre og bedre. 

Gauthier innleder en europaturné i Stockholm 2. juni. 
Nærmere Norge kommer hun dessverre ikke denne gang. 

Vis mer 

kulturplatemary_gauthiermusikkanmeldelsemusikkanmeldelseranmeldelser 

Del på facebook Lik Dagbladet Musikk på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

Hvem er jeg, hvor kommer jeg fra og hvorfor forlot du meg? 
Dette er virkelig letingen etter et liv. 

Sterkest kommer det til uttrykk i «Blood Is Blood»: 

«I got a heart that's ripped 

I got a soul that's torn 

I have a hole in me like I was never born (...) 

I don't know who I am and 

I don't know who I'm not 

I don't know my name, 

I can't find my place 

Blood is blood and 

blood don't wash away» 

Men om det smerter, er sangene formidlet på en skjør, men også vakker måte. 

Tittelsporet åpner med Marys stemme aleine, nærmest for å sette premissene for albumet, før sangen glir over i en chanson-liknende flyt med trekkspill og Tania Elizabeths fele, som er et viktig musikalsk virkemiddel gjennom hele albumet. 

Det er sammen med jazzinspirerte «Sideshow», «Another Day Borrowed» og «Goodbye» også den «lystigste» låten på et ellers, forståelig nok, tungt album. 

Gauthier har fått merkelappen «country noír» heftet ved musikken sin, en litt trist og mørk blanding av country og folk, sanger i svart-hvitt — om det er mulig å se for seg det. 

Til innpakkingen har hun denne gang fått suveren hjelp av produsent Michael Timmins, som dveler ved små grep og melankolske stemninger som også kan kjennes igjen fra hans band Cowboy Junkies: 
Et enkelt piano, en trombone, fuzzstøy fra fele eller gitar, Garth Hudsons myke orgel eller søster Margo Timmins' koring, alt på de rette stedene, understreker sårheten. 

Det er så man virkelig føler smerten i de enkle, men effektive arrangementene. 

Det koster å gjennomføre en sånn tur gjennom sjelslivet, og «The Foundling» er et modig — og uvanlig personlig — album. 

Det er bare hennes sjette siden hennes noe seine debut i 1997, og hennes første siden 2007. 
Det er også hennes beste — i en katalog med plater som bare er blitt bedre og bedre. 

Gauthier innleder en europaturné i Stockholm 2. juni. 
Nærmere Norge kommer hun dessverre ikke denne gang. 
