Dra meg baklengs gjennom røntgenmaskinen
Beck og Charlotte Gainsbourg finner hverandre. 

|||ALBUM: 
Etter at Air svøpte Charlotte Gainsbourg inn i luftig lyd på «5:55» (2006), har den 38-årige kjendisdattera klippet av sin egen klitoris i filmen «Antichrist» og i den virkelige verden pådratt seg hjerneblødning. 

«Drrr» sier maskinen som slår fast slikt, og lyden er fanget opp av platas produsent og låtskriver, selveste Beck, i låten «IRM» (fransk for MR). 
Grepet er representativt for resten av plata. 

Det hviskende, drømmende universet invaderes av hard perkusjon og tøffe gitarer. 

Variasjonen er stor, og det ene ytterpunktet, «Trick Pony» kunne blitt plassert på PJ Harveys «Uh Huh Her», mens «Le Chat Du Cafe Des Artistes» i all sin franske sensualitet bare er innmari og eminent gainsbourgsk. 

Som duetten «Heaven Can Wait», der den sykelige Beck og Charlotte kjemper om plassen mellom muntre, men skjødesløst trakterte gitarer og blåsere, antyder: 

Det handler om å leve med mørket, ikke grave seg ned i det. 

Røntgenmaskiner, den nye maraccasen. 
