Filmanmeldelse:Blockers – Overdrevent foreldrepoliti 

Sannsynligvis bør alle med tenåringer i huset se denne. 
Bare ikke sammen med ungene. 

KOMEDIE: Blockers USA, 12 år 

MED: 
Leslie Mann, John Cena, Kathryn Newton, Ike Barinholtz REGI: 
Kay Cannon 

Venninnene Julie, Kayla og Sam skal avslutte et langt skoleliv med den obligatoriske prom night. 
Og inngår en sexpakt, altså at ingen skal være jomfru når kvelden er over. 
Ved en teknisk tilfeldighet får foreldrene snusen i dette – og gjør sitt beste for å stoppe det. 
Resultatet er på mange måter den endelige kvinnelige versjonen av «American Pie» (1999) – kokt ned til en handling som foregår på et kjapt døgn, og ikke like overdrevent eksplisitt. 

Tittelen her spiller selvsagt på det presise, men delvis uoversettelige rimordet «cock blockers», ikke særlig subtilt hintet til på noen versjoner av plakaten der man har plassert en hanetegning over tittelen. 
Stereotypiene mellom venninnene fordeler seg på nerden Sam med skilt, overkompenserende venninnemor og festfar, sportsaktivisten Kayla med stor sterk og lettrørt far og den smått skikkelige, ordinære Julie, som mest av alt sliter med en mor med ekstremt utagerende separasjonsangst. 

Kort fortalt: 
Normale ungdommer med foreldre, hvis identitet er fastlåst i å være nettopp foreldre og at barna deres egentlig kunne vært små og søte for alltid. 

Regissør Kay Cannon har skrevet manus på «Pitch Perfect»-trilogien, der hun så vidt berører noen av de samme momentene (altså at også jenter kan være vulgære). 
Det er kanskje ikke tilfeldig at den bærende låten her er Pitch Perfect-skuespiller Hailee Steinfelds «Love Myself». 

Manus er derimot ikke fra noen av disses hånd og hjerne, noe som merkes. 

Her er humoren i stedet ting inn i rumpa, gruppespy i høy hastighet og nærbilder av ufrivillig, men avkledd, testikkelklemming. 

Flere av akkurat disse sekvensene er hysterisk morsomme. 
Det er det ikke når feil folk gjemmer seg under sengen, bekjennelser blir pinlige og kjemiske substanser møter utagerende hallusinogenekspertise. 
Eller når det blir et gjennomgående poeng fra en av fedrene at gutter ikke kan ha langt hår. 

Foreldrekarakterene er karikerte til det idiotiske. 
(Mest ute er et foreldrepar hvis eneste funksjon er å ha pussige sexleker, muligens som en slags representasjon på at behovene er like uansett generasjon.) 

Helheten sliter med karakterer som prøver å gjøres mer morsomme enn de er. 

Som en god feelgood-film har den i alle fall de riktige knaggene på slutten. 
For selvsagt er dette en dannelsesreise. 
Der spesielt de som fremdeles tror at aubergine-emojien betyr «frukt», kan få utvidet sin digitale kommunikasjonshorisont betraktelig. 
