Konsertanmeldelse:Nickelback i Telenor Arena 

Nickelback er en lidenskapsløs kopimaskin. 

Nickelback Telenor Arena Publikum: 
Ca. 12 000 (halvfullt) 

Alt man hører er Daniel Adairs statiske basstromme og en grøt av grå gitarmasse. 
Det er ikke støy en gang. 
Det er noe mer umusikalsk. 
Nickelback spiller visstnok «Animals» der oppe, men det er ikke så godt å si. 
Ikke siden Metallicas konsert for tre-fire år siden har jeg hørt så gruvekkende lyd her ute. 

Det passer, på et vis, for Nickelback-sjefen Chad Kroeger er en aldeles utstudert kopi av Metallica-vokalisten og gitaristen James Hetfield. 
Buksene er de samme (trange svarte jeans). 
T-skjorten (trang, svart). 
Svettebåndene rundt håndleddene (svarte). 
Han bedriver den samme «bredbeinte» gitarharvingen. 
Peker «demonisk» mot publikum på eksakt samme vis. 
Han skriker «Oschloooo!» allerede i løpet av den første låten, og ekkoet dundrer i kortveggen på den andre siden av scenen. 

Nickelback er musikkverdenens mest forhatte band - av «alle» andre enn de 12 000 menneskene som befinner seg her i kveld. 
Folk simpelthen avskyr dem. 
De er definisjonen av sjelløs «corporate rock» 
(Kroeger er gift med Avril Lavigne, de to er et ekteskap inngått i bransjerockhelvete); det er blitt en YouTube-sport å sidestille låtene/videoene deres, for å illustrere hvor like de alltid er. 
De er dessuten fra Canada. 
Et gåtefullt land, som i hovedsak er kjent for å ikke være USA. 

Det hadde vært rent beroligende å finne noen formildende omstendigheter. 
OK: 
Nickelback-sangene er ikke så «like» som folk skal ha det til. 
Det er arrangementene og oppbyggingene som er identiske. 
Den fullstappede, udynamiske gitarveggen. 
Den monotone trommingen. 
Om låtene deres ikke alltid ligner hverandre, så minner de om noen andres. 
Før var det Pearl Jam og den mer sutrete enden av grønsjen. 
I senere år har de oppdaget åttitallet, puddelrock, powerballader og Bon Jovi. 

Men når Kroeger skriker «Oschlo, make some noise!» - vel, så lager Oslo «some noise». 
Nickelback kan håndtere et refreng, og de har få som er bedre enn det i tredjelåten «Photograph». 
Det er denne typen poprock som er smøret på brødet deres, mye mer enn «metal»-låtene. 
De mest entusiastiske publikummerne står i en U-tunge foran scenen. 
Bandet selv utnytter seg lite av plassen de har til rådighet, og holder seg stort sett i en klynge på høyre side. 

«Timmm-aaaay!» roper Kroeger etter at en av roadiene deres har lagt noen simple pianoakkorder på mot slutten av låten. 
Så drar de den dypt krenkende «Something In Your Mouth». 
Bandet som i begynnelsen av karrieren gjorde sitt beste for å virke mørke og plagede, fulle av «angst», har nå funnet sitt virkelige kall: 
Å lage musikk for strippeklubber i Las Vegas. 
Dernest «one for the ladies», altså en ballade. 
For noen gentlemen. 

Kroeger har en oppfatning om hva rock «er», eller bør være. 
Den er et barns, eller en beinhard kynikers. 
Jack Daniels T-skjorte. 
Kasting av plektere og trommestikker ut i publikum. 
En «spycam» som han i et øyeblikk filmer publikum med, egentlig et helt ordinært videokamera, og ellers får lite gøy ut av. 
Vitsingen hans mellom låtene er umorsom og innøvd. 
Se! Broren hans, bassisten Mike Kroeger, har hvit T-skjorte! 
Er det «rock» da? 
Han er som en innpisker på et loppesirkus. 
En bløffmaker. 

Den forsøksvise satiren i «Rockstar» synes tapt på publikum. 
Hva verre er: 
Den synes tapt på bandet selv. 
«When We Stand Together» har et rødmefremkallende «yea, yea, yea»-refreng, og munner ut i en elendig trommesolo. 
Bandet kommer tilbake og spiller et riff egnet for folk som synes at «Load» er den beste Metallica-platen. 

Blå lasere rekvireres for den trette motivasjonscoach-rocken i «Gotta Be Somebody». 
Kroeger står på plattingen bak trommene og preker til menigheten i «Lullaby». 
Gitaristen Ryan Peake får synge et vers av «Figured You Out». 
De avslutter det ordinære settet med den beste Pearl Jam-pastisjen sin, «How You Remind Me». 

Alle vet at de kommer tilbake. 
Nickelback er sikre som banken, og spiller det samme settet, kveld etter kveld etter kveld. 
De er det mest mekaniske bandet jeg har sett på denne siden av Kiss. 
Folk vil ha hits? 
Da skal folk få hits. 
Ikke mindre, og i alle fall ikke mer. 
Denne turneen heter, for ordens skyld, «The Hits Tour». 
Rene ord for penga. 

Peake - han ser ut som en ung advokat på vei til jobb på «casual friday» - får prøve seg igjen i en grusomt tunglabbet versjon av Elton Johns «Saturday Night's Alright For Fighting». 
De takker av med mer nittitalls-Metallica, i form av «Burn It To The Ground». 

Til alle som gikk inspirerte og glade ut i kvelden etterpå: 
Fint for dere. 
Jeg kan ikke være enig. 
Personlig må jeg gi «alle» rett. 
Nickelback er virkelig kjipe greier. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
