Dixie Chicks-jentenes elegante popflørt
Høres ut som niesene til Travelling Wilburys. 

||| 

ALBUM: 
Dixie Chicks har aldri vært redde for å la tradisjonsbunden countrymusikk og bluegrasskompetanse komme i konflikt med egen popsensibilitet. 

«Catchy» har aldri vært noe skjellsord der i gården - mykt og iørefallende, heller enn spisst og kantete, slik mer autentisitetsopptatte strengeplukkere tradisjonelt liker å utføre sitt fag. 

Hvilket også gjør gruppas mest «ukommersielle» plate - «Home» - til noe av en oppvisning i melodisk eleganse og refrengsjarm. 

Under navnet Court Yard Hounds tar Emily Robison og Martie Maguire en sideprosjektspause fra Dixie Chicks-førstevokalist Natalie Maines, og henter fram alt de har av pop- og rockdrømmer, fritatt fra countrymusikkens strenge regelverk. 

Resultatet er usedvanlig velspilt og solid, i krysningspunktet mellom vestkystrock, sober americana og skamløse radiofrierier. 

Det er som om niesene til Travelling Wilburys skulle kommet opp med noe onklene ville vært stolte av. 

«The Coast» er en ganske overbevisende smaksprøve i så måte, et så rootsy og effektivt forsøk på kalifornisk poprock at det vil sette grå hår i hodet på Sheryl Crow, og hvor mandolin/banjo/fele ligger i dypet og smålugger i vellyden. 

Og slik turer de fram, mer eller mindre akustisk, mer eller mindre rocka. 

Jakob Dylan stikker innom på den lune «See You In The Spring» og får det til å bli en av albumets fineste begivenheter. 

Ellers: uangripelig smakfullt gjennomført, såpass at to-tre idéfattige fyllspor lett feies under teppet. 
