Vill og utemmet litteratur fra Nødtvedt
Rabiat og vilter veiroman med strekningen Lærdal – Filefjell som motstandssymbol. 

Et fellestrekk hos vestlendinger og finnmarkinger er at vi misliker overmakt og sentralstyring fra dem vi finnmarkinger kaller for «søringer», og som vestlendinger kaller «østlendinger». 

Med boken «Vestlandet» har Erlend O. Nødtvedt fått denne anmelderen på sin side allerede fra begynnelsen, og da særlig i måten den lumske Austmannen ser ut til å forfølge og true med å utslette alt vestlandsk særpreg. 
Vi finnmarkinger vet hva det er snakk om. 

Bergenseren Nødtvedt er en anerkjent poet med tre diktsamlinger bak seg, og i hans første roman «Vestlandet», er det lett å finne igjen poetens evne til å bygge lag på lag med flertydighet. 

Denne veiromanen består av utallige stikkveier til det mytiske og reelle Vestlandet. 
Romanen er kokt i hop på det man kan kalle typiske vestlandsingredienser, ispedd en vilter sans for overdrivelser og en hel rekke artige metainnslag. 

Dette er altså en roman som er både dobbelt- og trippelbunnet, og som aldri inngår kompromisser med hva enn «austmenn» mener er godkjente skrivemåter. 
«Vestlandet» er et praktfullt eksempel på aktiv motstandskamp mot standardisering av romanformen. 

I boken befinner vi oss stort sett på en mengde vestlandsveier. 
Turen skal ende i Lærdal, hvor bokens Erlend og hans billedkunstner-kamerat Yngve skal bringe hodeskallen til lærdølen Anders Lysne hjem. 
Bakgrunnshistorien til Lysne blir servert stykkevis og delt gjennom boken, og bygger på faktiske hendelser. 

Gjennom en avtale med kongen ble veien mellom Lærdal og Filefjell holdt ved like av menn fra Lærdal i flere århundrer. 
Som betaling for slitet slapp lærdølene unna sesjon og militærtjeneste. 
I 1799 ble avtalen opphevet og lærdølene innkalt til tjeneste. 
Anders Lysne sto i bresjen for lærdølenes opprør og ble halshogget i Bergen en tid etterpå. 

Historien om Anders Lysne gjør at veistrekningen Lærdal-Filefjell og alle de gamle vestlandsveiene blir mer enn transportruter i «Vestlandet». 
De bærer vestlandsk identitet og historie. 

Erlend og Yngve farter rundt som to lovløse drukkenbolter på disse vestlandsveiene, og det er ikke bare regn og alkohol som flyter i boken. 
Her er uklare grenser mellom tid og rom, levende og døde, realisme og eventyr, fortid og nåtid. 
Dette skaper et surrealistisk univers med Twin Peaks-assosiasjoner, ispedd godt humør. 
De oppsøker steder hvor kjente vestlandsforfattere har holdt hus, som Olav H. Hauge i Ulvik. 
Også Per Sivle, Rolf Sagen og Jon Fosse opptrer i lettere crazy versjoner. 

Selvironi er det også rom for, som da Rolf Sagen spør bokens Erlend hvordan det går med skrivingen. 
«Det var jo ganske skralt med deg då du gjekk på akademiet.» 

«Jeg prøver meg faktisk på prosa for tiden, men det blir dessverre stort sett transportetapper», svarer Erlend i en bok som bokstavelig talt dreier seg om å transportere en hodeskalle til Lærdal. 

«Vestlandet» byr også på noen underlige og fine partier der Nødtvedt skriver trolsk og musikalsk uten ironi: 
«musklene river skulderbladene mot hverandre, rytme og klank, opp bue klank, opp bue klank, time etter time, dumpe klank, opp bue klank, hellene deler seg, tumler, en helle legger på tuml, samler seg i røys, i gravrøys, hellene tuml, små ras, heller, opp bue klank ras, og så klakk når hellen tar det siste spranget og blir røys, Anders Lysne spiser av krotakaken lent mot sleggen (…)» 

«Vestlandet» er sterkt å anbefale for alle dem som liker vill og utemmet litteratur. 
