Skremmende mikrokosmos
«Dogtooth» sniker seg inn netthinnen som et smygende knyttneveslag. 
Etterpå sitter du småsvimmel og lurer på hva i alle dager som traff deg. 

Allerede fra første scene røsker regissør Giorgos Lanthimos tak i dine forestillinger om verden. 
På et bad hører to jenter og en gutt på et lydbånd med en språkleksjon. 
Det forteller dem at havet er en lenestol og at en utflukt er et slitesterkt materiale. 
Den yngste jenta vil at de skal konkurrere om å holde hendene under en rennende varmtvannskran lengst. 

Lanthimos setter en lavmælt stemning av at vanvidd som minner om Michael Hanekes «Funny Games» - i møtet med en like absurd dysfunksjonell familie som i François Ozons «Sitcom». 
Familien består av far, mor, to døtre og en sønn. 
De blir aldri nevnt ved navn. 
Faren er den eneste som forlater det inngjerdede hjemmet deres, via bil. 
Barna er unge voksne og har vokst opp totalt isolert fra omverdenen. 

Foreldrene lærer dem opp til å tro at det er menneskeetende katter på utsiden av gjerdet og at de først kan forlate hjemmet når en av hjørnetennene (dogtooth) faller ut. 
Idealet er full lydighet og den som utfører sine oppgaver best, belønnes med klistremerker. 
Søsknene er i konstant konkurranse. 

Balansen forstyrres når Christina, en portvakt fra farens jobb, kommer inn i livene deres. 
Hun føres til huset med bind for øyene for å tilfredsstille sønnens seksuelle behov. 
Men ganske snart innfører hun begreper som byttehandel (et hårbånd mot oralsex) - og ikke minst «Rocky»-videoer til jentene. 
Og familiens regulerte hverdag bryter sammen. 

«Dogtooth» er full av kontraster. 
Den stilrene fotograferingen mot kaoset som bobler under overflaten. 
Det ufrivillig komiske mot det dypt tragiske. 
Naiv idyll mot absurd psykologisk terror. 
Innimellom hugger den til, som når sønnen for første gang ser en katt og angriper den med hagesaks. 
Når incest mikses inn i blandingen er du så nummen at det glir inn i helheten. 
Det absurde er blitt normalt. 
Denne greske tragikomedien gnager på alle følsomheter du måtte ha og etterlater deg med flere spørsmål enn svar. 
Men mest av alt etterlater «Dogtooth» deg med en følelse av å ha opplevd noe originalt. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
