Pierre Lemaitre har jerngrep om leseren i sin nye thriller
Mentalt ustabil kvinne jages for mord - men hvor gal er hun egentlig? 

Den franske forfatteren Pierre Lemaitre (66) har de siste åra hatt et stort, internasjonalt gjennombrudd med sine romaner om etterforskeren Camille Verhoeven; i tur og orden «Irene» (2006), «Alex» (2011) og «Camille» (2012). 

I litt feil rekkefølge er disse utgitt på norsk. 
Også den prisbelønte «Vi ses der oppe» er oversatt, et historisk svindeldrama fra 1920-tallet. 

Populær bølge 

«Brudekjolen» er forfatterens andre roman, utgitt i 2009. 
Den føyer seg inn i en av de mest populære krim-trendene for tida; med suksesser som Gillian Flynns «Flink pike», Paula Hawkins «Piken på toget», A.J. Finns «Kvinnen i vinduet», Ruth Wares «Kvinnen i lugar 10» og Peter Swansons «De som fortjener det». 

Disse bøkene har hovedpersoner, gjerne kvinner, med et upålitelig og falskt bilde av virkeligheten, som leseren må forholde seg til. 
Hvem kan man stole på? 
Hva har egentlig skjedd? 
Hvem har gjort hva? 

Sannhetens øyeblikk 

Ut fra slike spørsmål bygges spenningen opp inntil sannheten avsløres. 
Den bør helst inneholde en overraskelse eller to. 
Alle de nevnte bestselgerne er kommet etter «Brudekjolen». 
Det betyr ikke at Lemaitre har oppfunnet denne trenden. 
Snarere er det grunn til å tro at han forholder seg til franske forfattere som Sebastien Japsirot, Boileau & Narcejac (som skrev boka bak Hitchcocks «Vertigo») eller amerikanske mestere som Patricia Highsmith og Cornell Woolrich. 
Også «Psycho» romsterer i underteksten til denne romanen. 

Uansett er «Brudekjolen» en virtuost komponert roman, en symfoni av uhygge i fire satser. 
I første del av boka møter vi Sophie. 
Hun jobber som barnepasser for en guttunge i en middelklassefamilie og opplever allerede i første kapittel å våkne en morgen og finne barnet drept, kvalt med en lisse fra hennes egen sko. 

Mange dødsfall 

Hva har skjedd? 
Sophie stoler ikke på seg selv. 
Det går fram at hun er sterkt depressiv. 
Hun har vært gift, men etter at både hennes svigermor og hennes ektemann ble ofre for brå død, er hun ute på en av livets tynneste grener. 
Nå lurer hun på om det er hun som har tatt livet av barnet, kanskje også av de to andre. 

Sophie drives på flukt fra politiet. 
Til tross for sin labile tilstand, er hun handlekraftig nok til å samle seg. 
Etter enda et brått dødsfall legger hun en plan. 
Hun skaffer seg en falsk fødselsattest og begynner å date. 
Planen er å gifte seg og få nytt etternavn. 
Etter å ha skaffet seg tilstrekkelig avstand til sitt tidligere jeg, vil hun skille seg og bli fri. 

Høk over høk 

Hun lykkes med første del av planen. 
I bokas andre sekvens møter vi hennes nye ektemann, mens de to siste delene handler om begge to. 
Nå bør ikke flere detaljer røpes. 
Men overraskelsene står i kø. 
Boka holder sitt jerngrep om leseren og skuffer ikke når mysteriene rulles opp. 

Lemaitre veksler overbevisende mellom synsvinkler. 
Han er en språklig forvandlingskunstner som skyver vekten effektivt mellom hovedpersonene. 
Med kyndig hånd baner han seg vei gjennom sinnets grenseganger, der galskapen stadig truer med å overta hele showet. 
