Dans med dronningene av rock
Josh Homme danser, synger og rocker seg gjennom Queens syvende album. 
På veien skriver han en av bandets aller beste låter. 

Queens of the Stone Age har lenge vært mer forbundet med dans enn det jevne rockeband. 

Ingen tar halvfulle dansetrinn på scenen som Josh Homme etter en god flaske vodka, «No One Knows» får fremdeles en hvilken som helst rockeklubb til å svinge på hoftene samtidig som hender strekkes mot taket, og bandets fremoverskuende, farlige retrorock har alltid passet perfekt på catwalks verden over: 

Queens of the Stone Age lager musikk som passer å bevege seg til. 

Så når videoen til «The Way You Used To Do» ble et utstillingsvindu for Josh Hommes stadig mer misunnelsesverdige bevegelser med slangeskinnsstøvlene, var det heller neppe tilfeldig at den ble rullet ut på din nærmeste skjerm på dødsdagen til Elvis Presley. 
QOTSA kan sin historie. 

Selvbiografisk dansehyllest, ikke noe for faktisk.no 

Med den meritterte DJ-en, låtskriveren og produsenten Mark Ronson (Bruno Mars, Amy Winehouse m.fl.) som samarbeidspartner, kommer Villains først snikende på deg med et lite arsenal av referanser. 

Litt gitarknepping setter stemningen og en enkel synth-linje skaper assosiasjoner til Netflix’ 
80-tallshyllest Stranger Things, før et lite crescendo forløses i et av de aller beste riffene Josh Homme har skrevet. 

«Feet Don’t Fail Me» slår ut i full blomst med et hardt, funky driv ikke ulikt det Led Zeppelin ga verden med «Trampled Under Foot», og Homme begynner på sin selvbiografiske hyllest til dans: 

«I was born in the desert, May/Seventeen in seventy-three/When the needle hit the groove/I commenced moving/I was chasing what's calling me/Feet don’t fail me». 

Ikke trenger det å sjekkes av faktisk.no (Homme er født 17. mai 1973), og ikke trenger det være mye tvil om at QOTSA tyve år uti platekarrièren har skrevet en av sine aller beste låter. 
«Feet Don’t Fail Me» løfter også opp «The Way You Used To», som fungerer langt bedre på album enn frittstående som single, før «Domesticated Animals» byr på et stykke lettere gjenkjennelig QOTSA-lyd. 

Fest og følelser 

Homme ser ut til å ha kommet seg ut av stirre-døden-i-hvitøyet stemningen som preget det mørke, briljante albumet ... 
Like Clockwork, men mellom dansen og de konfronterende tekstlinjene ligger også rester av melankolien som preget det albumet. 

«Fortress» er hjerteskjærende vakker, og gir også god plass til å vurdere om det finnes noen bedre, mer følelsestunge rockevokalister enn Homme? 
Et par av låtene midtveis, spesielt «Un-Reborn Again» fyller ikke minuttene med like mye overskudd og Homme-selvtillit, men avslutningen kan lett måle seg med åpningen. 

«The Evil Has Landed» ruller seg seigt gjennom markeringer, falsetter og Jon Theodores perfekte groove, før hele bandet smeller sammen på en så festvennlig avslutning at det egentlig bare er å pakke sammen albumet. 

Heldigvis har de gjort plass til «Villains of Circumstance», hvor ballade-Josh noterer seg for et lite mesterverk av en sang om avstandsforhold. 
Og slik oppsummerer QOTSA seg selv elegant: 

Festen er over, men det er fremdeles følelser igjen. 
