Mørk og dyster tegnekunst
UTSTILLING: 
Et dystert mørke har senket seg over Hå. 
Sju kunstnere bedriver sivilisasjonskritikk - gjennom bitende humor og depressiv dødssymbolikk. 

Hå gamle prestegard: PARABIOSE, sju kunstnere viser tegning og grafikk. 
T.o.m. 20. jan. 

Ute på 
Hå har et dystert mørke senket seg over naturen og sivilisasjonen. 
Dette mørket manifesterer seg i utstillingen PARABIOSE, med tegning og grafikk av sju norske kunstnere. 
De har skapt en helhetlig mønstring av svart-hvitt-arbeider som tar for seg parabiose-forholdet mennesker imellom og mellom mennesket og naturen. 
(Parabiose: gresk for samhandling, sammensmelting, sidestilling). 

Dette er en sivilisasjonskritikk som arter seg på mange måter, fra bitende humor til depressiv dødssymbolikk. 
En sterk målbærer av det siste er Tom S. Kosmo, som har laget en totalinstallasjon hvor enkeltarbeider i form av kull-, kritt- og akryltegning, grafikk og skulptur i tre og glass, finner sin plass i og foran en stor veggtegning av en enorm grein med fallende løvverk og «blødende» stamme. 
Av landmåleren er det kun kraniet igjen ute i naturen («The Surveyor»); det unge mennesket møter sitt vrengebilde i naturens vegetasjon, mens han synker i sumpen («Spring»); mannen med slips og dress tvinger naturen til underkastelse der han rir på en elg som også har en boligblokk på ryggen («The Estate») – mezzotint-arbeider hvor myke gråtoner og fløyelsaktig mørke utnyttes kresent. 
Det Kosmo maner fram er subtile bilder av en miljøkrise som nærmer seg dommedag. 

Hovmod 

Bedre går det ikke i Sverre Mallings billedverden: den menneskelige hybris får en sterk form i etsningen «Peacock», hvor fjærene til påfuglen er tynget av et menneskekranie. 
Det er stoltheten som er blitt til hovmod, et vrengebilde på tidligkristen ikonografi bl.a. fra katakombene, hvor påfuglen var symbol på evig liv. 
Så ligger skogen der uten evig liv, øde og knekt, i kulltegningen «Forest, Black Hole», med solen den sorte som knugende dominerer det som en gang var frodig natur. 
Både Malling og Kosmo frammaner sine pessimistiske motiver med største tekniske og håndverksmessige sikkerhet: jeg nyter og grøsser, samtidig, foran deres bilder. 

I kunstnerboken «Crepuscular»s litografier og i et par «Tupilaq»-tegninger av Tanja Thorjussen har dyr, menneske og fugl vakkert grodd sammen til hybrider, i uløselige floker i gjensidig avhengighet. 
Sammenvokst er også Gry Hege Rinaldos tvillingversjoner av en ungjente, i tegningene «Specters of absence» 1 og 2; barnet som skaper sitt eget speilbilde som substitutt ved morens utilgjengelighet, samtidig som naturens tunge gråtoner i andre tegninger synes å true stabilitet og balanse. 

Absurd 

Mens Danny Larsens gråe akrylmalerier befinner seg i grenselandet mellom beboelig kultur og utilgjengelig natur, i form av bygninger som enten er forlatte og gjengrodde eller som holdes noenlunde brukbare som habitat for mennesker, synes menneskene helt å ha forlatt åstedet i Harald Liens intrikate kulltegninger. 
I interiører fulle av interessante, men ganske absurde vanitas-detaljer (forgjengelighet) sitter hunder, urørlige, ventende, formet med en surrealistisk humor som bl.a. parodierer bildet av den trofaste hunden i «His Master’s Voice». 
Hit kom sivilisasjonen, før den bukket under. 

Hva gikk galt, og hvorfor? 
Utstillingen gir ingen tydelige svar, den er ikke plakat-politisk enkel i sitt uttrykk. 
Konklusjoner og tråder må vi trekke selv – jeg tenker f.eks. på nyere analyser av kapitalismens destruksjon innenfra – den tyske sosiologen Wolfgang Streeck sier bl.a. at «kapitalismen uten opposisjon er overlatt til sine egne laster, noe som ikke inkluderer selvbeherskelse», og derfor vil den fortsette å øke klimakatastrofen og usikkerheten i en stadig mer ustabil verdensorden. 

I mellomtiden kan vi nyte verdens undergang i rike nyanser av grått og svart, neddempet, bortsett fra i Johannes Høies monumentale tusjtegning på kinesisk silke, «Equus Ark», hvor et par hester kaster seg rundt i vill og dynamisk dans. 
Er dette de (mytiske) kreftene som skal til for å bryte ut av pessimismens dommedagslenker? 
Fortjener vi det? 
