Emilie Nicolas sterkt tilbake
Hun var landets fremste popartist, så ble det stille. 
Nå er Emilie Nicolas tilbake, og det låter sterkt, fint og nytt. 

«The future’s so bright, I have to look out, over my shoulder. 
The future’s so bright, I have to look out, and drive slower.» 

Refrenget synges en rekke ganger i den nydelige balladen «Future» midtveis på Emilie Nicolas’ (30) andre utgivelse, og oppleves på flere måter som sentralt for hele dette albumet. 

For fremtiden var definitivt svært lysende da den NTNU-utdannede musikeren fra Bærum pangdebuterte med DumDum Boys-coverlåten «Pstereo» og albumet Like I’m A Warrior i 2014. 
En stemme og låtskriver av de sjeldne dukket opp i norsk popmusikk. 
Albumet fikk karater seks her i avisen, ble kåret til årets beste flere steder, og Nicolas fikk to spellemannpriser. 

Operert for svulst på hjernen 

Men, som hun forteller mye om i et intervju med Aftenpostens A-magasinet nå på fredag, så gikk ting deretter videre i et tempo og på en måte som ikke passet hennes personlighet. 

Presset om «bare én konsert til» og stadige reiser med enorm angst for å fly, gjorde at hun fullstendig utslitt sa stopp. 
Så ble det helt stille, for rett etter fikk hun påvist en svulst på hjernen, som ble operert bort for to år siden. 
Ikke rart at Emilie Nicolas nå vil «drive slower». 

Et mer krevende album 

Hennes andre album følger i de musikalske sporene fra debuten, som den gangen traff tidsånden med tidvis smygende, tidvis energisk elektropop. 
Men fire år er en evighet i popmusikkens verden, og siden sist har sjangrene hiphop og moderne R&B tatt mer og mer over i offentlighetenes lydbilde. 
Det påvirker alle, også Nicolas, som selv spesielt nevner Frank Ocean som inspirasjon. 

En artist velger naturligvis heller ikke tittelen Tranquille Emile til sin plate uten grunn. 
Det franske ordet betyr «stille» eller «rolig», og markerer vel både valgt fart i eget liv og den musikalske retningen som er tatt. 

For de mest energiske rytmene er færre her, selv om låter som for eksempel «Wild One» og «God Damn» banker effektivt på. 
Albumet fylles i stedet av mer seigtflytende og nedpå musikk som i et spenningsfylt, elektronisk lydbilde beveger seg fra det rent fengende til mer alternativ pop og R&B. 

Sammen med produsent Eivind Helgerød har Nicolas skapt melodistrukturer og arrangement som er mer intrikate. 
I tillegg legger hun med hell større vekt på spennet i egen stemme. 
I sum blir dette et mer krevende album å ta inn over seg, men det har man jo tid til. 
«Drive slower», var det ikke sånn? 

Store ord, med rette 

Emilie Nicolas sier selv at dette albumet tekstmessig kretser rundt det evige temaet «umulig kjærlighet». 
Den første singlen messer om hvordan hun byr på «Higher Love», mens hun i røffere «Wild On» synger om å «tame the motherfucker». 

Men ifølge presseskrivet handler det her også om det «uhåndgripelige, men samtidig nære og hverdagslige med å være et menneske i den store verden». 
Store ord som kan føles i overkant svevende, dog ikke fra en person med hennes nære historie. 

Når albumet avsluttes med en seks minutter lang og Bon Iver-aktig ballade som stadig gjentar tekstlinjen «you only get one chance, I wanna feel fine», kjenner man at budskapet hennes virkelig treffer. 
Det ligger et kledelig alvor over hele Tranquille Emile som gjør albumet til nok en triumf for Emilie Nicolas. 

Slippes 1. juni. 
