Tusen glimt i øyet
Oscarfavoritten «The Artist» er en sjarmbombe som feirer filmmediet og en tapt epoke med stor lyst og tilsvarende dyktighet. 

FILM: 
To filmer om film har fått flest Oscar-nominasjoner før søndagens utdeling, men det betyr ikke at noen av dem nødvendigvis står igjen som vinnere dagen etter. 
Jeg tviler dessuten på om «Hugo» eller «The Artist» vil forårsake en bølge av storfilmer om film, det være seg i 3D eller svart-hvitt uten tale, men det ligger kanskje en lærdom i at Scorseses 150 millioner dollars nostalgitripp går med underskudd (tross godt besøk), mens «The Artist» er laget for en tidel og tjener gode penger. 

Liksom i mang en talefilm, er det ansiktene man husker best fra «The Artist». 
George Valentin (Jean Dujardin) er en feiret og svært selvopptatt stumfilmstjerne i 1927, med et blendende smil. 
Peppy Miller (Bérénice Bejo) oppdages ved en tilfeldighet og hjelpes fram av Valentin. 
Når talefilmen gjør sitt inntog, mister den stolte Valentin rollene, mens Peppy smiler og snakker seg inn i folks hjerter. 
Én stjerne falmer og en annen blir født. 

Sterke følelser 

Det er med andre ord ikke originaliteten i plottet som gjør «The Artist» til et forfriskende innslag, men en blanding av flere faktorer. 
Den minst viktige er nerdefaktoren — jeg tror de færreste er så filmhistorisk skolerte at de vil kjenne igjen altfor mange konkrete referanser. 
Derimot vil vi la oss rive med av det vi alltid har søkt i kinosalen: sterke følelser, formidlet gjennom gester og mimikk. 
Regissør Michel Hazanavicius har funnet en fin balanse mellom stumfilmens spillestil og en realisme vi er mer vant til (kanskje virker Peppy noe mer moderne enn Valentin). 

Dujardin er kjent i hjemlandet Frankrike for to retrospionkomedier regissert av Hazanavicius, der han spiller agent OSS 117, en krysning av James Bond og Den rosa panteren. 
I «The Artist» er han stilmessig innom flere filmhistoriske ikoner, fra førsteelskeren Rudolph Valentino og den sverdsvingende Douglas Fairbanks, via steppende Fred Astaire og Gene Kelly, til en loslitt Charlie Chaplin. 

Selvbevisst 

Hele veien krydrer Hazanavicius sin romantiske komedie med herlige visuelle detaljer, noen av dem absurde, alle oppfinnsomme. 
Det skal godt gjøres å se «The Artist» uten en viss grad av selvbevissthet. 
Ansiktene og den svulmende orkestermusikken kan suge deg inn, men når musikken stilner totalt, vet du at du ser en film i svart-hvitt og 4:3-format som på tross av all sin sjarm også er en stiløvelse, der du er tilgitt hvis du tenker: Ah, en stumfilm om å lage stumfilm som fortsatt treffer oss i hjertet, er det ikke deilig! 

Når det gjelder søndagens langtekkelige fesjå, kringkastet fra det som ikke lenger vil hete Kodak Theatre i Hollywood, er det ingen tvil om hvem som bør få prisen for «best supporting dog». 
Jeg lurer på om den ivrig voffende Uggie (f. 
2002) visste at han var med i en stumfilm. 
