Det viktige tankeeksperimentet
Dansekompaniet Carte Blanche etterlyser mer empati og utfordrer publikum til å gå i andres sko i sin nye forestilling. 

Avtroppende dansesjef Hooman Sharifi har aldri lagt skjul på at politikk og dansens samfunnsansvar er en viktig motivasjon i alt han gjør. 
Denne gangen er det den store flyktningekrisen verden står overfor han utforsker kunstnerisk. 

Sharifi kom selv til Norge alene som asylsøker, og i forestillingens forseggjorte programhefte, er det nettopp unge flyktninger som forteller sine historier om forflytning. 
Forfatter Odveig Klyve snakker med ni personer om reisene de har gjort, og hva de drømmer om og lengter etter. 

Dialog og samtale er også viktig innledningsvis i forestillingen. 
Danserne beveger seg rundt blant publikum mens vi strømmer inn. 
De forteller ulike reisehistorier. 

Danseren Einar Nikkerud forteller oss at han er en 41 år gammel mann fra Aleppo. 
Han forteller at han savner og elsker konen og jentungen sin hjemme. 
Han bor nå i Drammen og håper på at han snart kan få sendt penger slik at de også kan komme til Norge. 
Ved å gå inn i andres sko og historier oppmuntrer danserne publikum til å gjøre det samme. 

Det er et effektfullt grep å dekonstruere «flyktningemassen» og ta utgangspunkt i noen nære historier. 
Etter danserne har snakket med oss, fortrolig og nærme, går de ned på scenen og noen av danserne forteller flyktningers reisedagbok: 
«Jeg er Ismael fra Aleppo. 
Jeg er 17 år.» 

Scenerommet er udekorert og nakent bortsett fra et enormt gullfolieaktig klede som dekker bakre vegg. 
Det gir assosiasjon til alle bildene fra media med flyktninger pakket inn i folie som desperat prøver å holde varmen etter en livstruende ferd over havet. 
Klede brukes samtidig også effektivt i forestillingen, og både kan gi assosiasjoner til solen og havet. 

På vei hjem fra forestillingen lander et helikopter med voldsom lyd ved huset mitt, og det er som om lydbildet fra forestillingen fortsetter. 
Helge Sten har skapt et urovekkende lydbilde der det høres ut som om en redningsaksjon er iverksatt. 
Det er uoversiktlig og durende, som lyder fra fly, helikopter eller båter. 
Lyden av rotor og motor. 

Det er effektivt og passer til de svartkledde danserne som ser ut som hvem som helst og som iscenesetter andres historier. 
Den drøye timen som utspiller seg på gulvet fremstår som en kamp. 

Først danser de med blikket vendt ned, individuelt og innadvendt, men eksplosivt likevel. 
Som om danserne kjemper mot noe, og hele tiden må bruke hele seg og bevege seg over hele scenerommet. 
Det er visuelt slående vakkert og samtidig fysisk vondt med tanke på forestillingens tematikk. 

Ole Martin Meland danser så hardt at det høres ut som et hjerte som banker. 
Flere dansere beveger seg så rastløst over scenen så det nesten ser ut til at de letter, og silhuettene av danserne skaper vakre scenebilder. 
De befinner seg på ulike nivåer helt til et vendepunkt skjer og de må hjelpe hverandre. 
De sleper på hverandres kropper, tungt og seigt, mens kroppene tappes for energi. 
Før de igjen kvikner til, men ikke vet hvor de skal og hvor de kan hvile. 

«While They Are Floating» er en vakker og tankevekkende tittel til en forestilling som mestrer å kombinere samfunnsansvar og estetikk. 
Som til tross for den vonde tematikken aldri er overtydelig eller lar en politisk overbevisning gå på bekostning av selve danseopplevelsen. 
