Hvis Ap-folk skulle trenge en kniv under landsmøtemiddagen, kan de trolig bare trekke en ut av ryggen på sidemannen
Boka «Alle skal ned» byr på rystende lesning om Arbeiderpartiets indre brytninger. 

I flere uker har det hersket tilløp til popkorn-stemning i politisk interesserte kretser, og ikke bare fordi KrFs mulige sidebytte skaper furore. 

Den lenge varslede boka fra VG-journalistene Marie Melgård og Lars Joakim Skarvøy, om Arbeiderpartiets valgnederlag, og seinere splittende og alvorlige metoo-krise, hadde lanseringsdato i dag. 

Forventningene har vært store til hva to av landets beste politiske journalister kunne grave fram av konflikter i partiet. 

Som en teaser til videre lesning: 
Hvis det er slik at forfatterne føler seg litt ferdig med Arbeiderpartiet nå som boka er sendt i trykken, er jeg villig til å sette penger på at sentrale maktpersoner i andre partier svetter med tanke på at de kan være neste parti ut. 

Det er nemlig forbeholdt de modige å spise popkorn til Melgård og Skarvøys bok «Alle skal ned.» 

Selv om store deler av historien er kjent stoff, er den så dypt rystende at fast føde brått kan sette seg i halsen ved gjensynet. 

Den interne håndteringen av de mange metoo-varslerne framstår som feigt amatørskap. 
Renkespill, knuste personlige ambisjoner, mangeårige konflikter, elendig samarbeidsklima, dårlig planlegging, og mangel på ledelse er bare stikkord. 
Og ikke bare gjelder de metoo-saken. 
Firkløveren med Jonas Gahr Støre, Kjersti Stenseng, Trond Giske og Hadia Tajik kom skakt og uinspirert ut av det fra første stund, skal vi tro forfatterne. 

Da jeg hadde fullført de første 150 sidene som omhandler valgkampen og det påfølgende nederlaget, kunne jeg ikke unngå å tenke at de var heldige det gikk så bra som det gikk. 
I den grad Arbeiderpartiet i disse dager oftere er i kontakt med høyere makter enn til vanlig, bør noen slenge inn en ekstra takk. 
Ledelsen i Ap var så lite koordinert at Erna Solberg trolig klør seg i hodet og lurer på hvorfor hun i dag ikke bare leder regjeringens største parti, men også landets største. 

Et eksempel på hvor tilfeldig og slepphendt politikkutviklingen ser ut til å ha vært, kan vi lese i den grundige gjennomgangen av partiets fokus på skatt i forkant av valget. 
Som i denne kostelige beskrivelsen fra ledelsens indre liv i politiske og taktiske spørsmål knyttet til skattenivået Ap skulle stille til valg på: 

«Giske sto på sitt og ville ha et tak, han mente et passende nivå kunne være rundt 10 milliarder kroner. 
Støre var søkende. 
Stenseng hadde ingen sterk formening om skatt. 
Tajik hadde heller ikke et tydelig standpunkt.» 
Hvordan er det mulig å lede landets største opposisjonsparti uten å ha vanntette resonnementer om skatt og fordeling, lenge før en valgdag nærmer seg? 
Som Melgård og Skarvøy beskriver: 

«For finansfraksjonen var situasjonen underlig. 
Partiledelsen hadde valgt et skatteopplegg som ikke var begrunnet i samfunnsøkonomiske hensyn, som ikke var gjennomregnet, et opplegg hvor de ikke ante konsekvensene, og som finansgjengen (i partiet, min anm.) hadde advart mot.» 

Kort oppsummert er boka et velskrevet, kritisk og grundig researchet stykke moderne politisk historie. 
Forfatterne har snakket med over 100 kilder, inkludert ledelsen i partiet. 
Det tidvis svært detaljerte arbeider gjør boka til god lesning, fra perm til perm. 
Arbeiderpartiet er definitivt ingen søndagsskole. 
Men skal vi tro forfatterne ser det ikke ut som det har vært så mange voksne til stede heller. 

Med unntak i Hadia Tajik. 
Mer om det om litt, men først: 
Antagonisten. 

Trond Giske er ulven på jakt i bokas to deler. 
Ikke bare dokumenteres måten han ledet Aps valgkamp på en grundig og drepende måte; renkespillet han og hans nærmeste støttespillere igangsatte i kjølvannet av metoo-varslingene, som vi vet førte til at han måtte gå av som nestleder i partiet, etterlater et inntrykk av at både Giske og andre i partiet bryr seg om det meste annet enn partiet og politikken. 

Personlige ambisjoner, maktbasebygging, og nærmest paranoide antakelser om sine nærmeste kollegers intensjoner, ser ut til å prege flere sentrale personer i partiet, slik handlingene deres beskrives i boka. 
Satt på spissen: 
Hvis noen skulle trenge en kniv under landsmøtemiddagen, kan de bare trekke en ut av ryggen på sidemannen. 

Hadia Tajik framstår imidlertid solid, først og fremst for den rakryggede og modige håndteringen av varslingssakene mot nestlederkollega Giske. 
Selv om hun visste at hennes egen posisjon sto på spill, noe den fortsatt kan sies å gjøre, sto hun i stormen. 
Giske gikk ut, Tajik ble. 

Selv om hun ble vel regional og tilbaketrukket i valgkampen, framstår en del av hennes vurderinger og kritiske innspill til den øvrige ledelsens strategi, i godt lys i dag. 
For mange er Tajik den store politiske stjerna i Arbeiderpartiet. 
«All skal ned» vil trolig overbevise flere om det samme, selv om beskrivelsen av Tajiks arbeidsrelasjon til flere rådgivere ikke akkurat taler for henne. 
Særlig konfliktene med hennes tidligere rådgiver, Svein Tore Bergstuen. 

Språklig treffer Melgård og Skarvøy sjangeren godt, noe som også gir boka dimensjonen den trenger. 
Det er ikke lenge siden sommeren 2017, eller Giskes metoo-opptreden på Dagsrevyen i romjula samme år, men forfatterne klarer likevel på godt vis å skrive det som den politisk historien det faktisk er – ikke forsinket nyhetsdekning. 

Selv mener jeg det er mindre relevant for boka at det ikke kom svære og nye avsløringer. 
Historien de forteller om Ap under Støres kompromissorienterte, og dermed tidvis svake ledelse, Giskes egenrådige maktspill og Tajiks tapre forsøk på å holde på med politikk, er sydd godt og velskrevet sammen. 

Alle som har lurt på hvordan det kan gå så galt med landet største, og historisk sett mektigste, parti får svar. 
Alt krydret med herlige og små hittil ukjente detaljer jeg ikke skal avsløre her. 
