Teateranmeldelse:«En sterk skildring av skjebnen til Nina Simone» 

Nordic Black Theatre feirer 25-årsjubileum med en gripende musikalsk biografi om Nina Simone – The High Priestess of Soul. 

For 25 år siden begynte Nordic Black Theatres (NBT) historie i Parkteatret på Grünerløkka, og de har holdt det gående gjennom gode og vonde dager takket være ildsjelene Cliff Moustache og Jarl Solberg. 

Hensikten var å skape et møtested mellom scenekunstnerne og ungdom fra den tredje verden og majoritetssamfunnet. 
Det lyktes de, i det store bildet og ikke uten kamp, svært godt med. 
Etter Parkteatret, holdt NBT hus på teaterbåten Innvik i åtte år, og nå har de fått fast scene i det stemningsfulle Cafeteatret på Grønland. 

Young, Gifted and Black 

Valget av I am Nina som jubileumsforestilling er ikke bare velvalgt og velspilt, men høyaktuelt i en tid der det stadig er nødvendig å minne om at «black lives matter». 
Forestillingen viser også hvilken profesjonalisering NBT har gjennomgått. 

For Nina Simone (1933-2003), opprinnelig Eunice Waymon fra Nord-Carolina, kom hele livet til å defineres av hudfarge. 
Hun var en begavet klassisk pianist som ikke ble funnet verdig til opptak ved Curtis Institute of Music, og som forble overbevist om at det skyldtes hennes svarte hud. 
Hun kom til slutt inn på Juilliard i New York. 
For å overleve mens hun studerte, spilte og sang hun i cocktailbarer, og byttet navn for at moren ikke skulle oppdage det. 

Og Nina var «Young, Gifted and Black», tittelen på en av hennes mest kjente protestsanger og en ren maktdemonstrasjon, og hun ble en internasjonalt anerkjent singer/songwriter og ikke minst aktivist innen den amerikanske borgerrettsbevegelsen. 
Hun ble slått av ektemannen, snytt av plateselskapene, hetset og diskriminert, men det rasende opprøret hennes fortsatte, gjennom suksess og sammenbrudd. 

Power! 

Nina var ingen tilhenger av Martin Luther Kings ikke-voldsfilosofi, tvert imot. 
Svarte barn ble skutt på skoler, voksne på kirketrapper, og fremdeles kunne det henge «strange fruit» i sørstatstrær. 
Hennes «Mississippi Goddam» er en flammende protest mot grusomhetene, og avsluttes med løftet knyttneve. 

Da King ble skutt i 1968, svarte hun med sitt musikalske epos «Four Women», om fire kvinner i forskjellige nyanser av svart, og hvordan fargen definerer og degraderer deres liv. 

Poesi og raseri 

Jazz var – med Nina Simones ord – «en måte å tenke på for svarte i Amerika». 
Soul og blues var mer hennes språk, ispedd litt Bach, franske chansons, litt folk–og flere av de poetiske og revolusjonære tekstene har slaveriet som bakteppe. 

Et kyndig utvalg av dem utgjør denne gripende musikalske biografien, og de fremføres suverent av to norske Ninaer (Nosizwe Baqwa og Mariama Astrid Ndure). 
Den første med blåtoner i hele sitt rike og varme register, og med stigende temperatur i uttrykket, den andre mer rett på, kanskje mer tilgivende eller drømmende, begge med arr i sjelen. 

Enkelte ganger smelter de sammen, andre ganger skiller de lag, med god dekning for Ninas bipolare lidelse. 
Cliff Moustache har skapt manus og regi med rene linjer og uten fakter. 
Musikerne er intenst tilstedeværende og understøtter alle følelser av svart angst, ensomhet og opprør. 

I am Nina er en musikalsk opplevelse, og en historisk og samtidig politisk påminnelse om hvor mye urett som fortsatt finner sted på grunn av hudfarge. 
Og i høy grad også en påminnelse om Nina Simones personlige repertoar og stemme. 

Anmeldt på grunnlag av generalprøven. 
Spilles til 28. oktober. 
