Selvgodhetens pris
Kent er tidvis rammet av akutt pretensjonsforgiftning på sitt åttende album. 

||| 

ALBUM: 
OK, Kent har ikke kastet gitarene helt på båten. 
OK, de går ikke Depeche Mode så mye i skjørtene som den utmerkede «gitarfrie» førstesingelen «Töntarna» kanskje antydet. 

Begge deler er for så vidt bra, men det er likevel ikke det vesentlige i forhold til kvaliteten på bandets åttende album. 

De har nå opparbeidet seg en nesten uutholdelig selvtillit som band. 
Den er like imponerende som den er irriterende. 

Men den har tatt dem langt. 

De har bygget et imponerende nordisk rockimperium basert på denne selvforståelsen og en standhaftig musikalsk grunnstilling gjennom snart 20 år. 

Stanger i pompøsiteten Men «Röd» er også det første albumet hvor bandets selvgodhet og hang til pompøs selviscenesettelse langt på vei står i veien for bandets låter og evnen til å kommunisere nådeløst effektivt med noen av rockens mest basale virkemidler. 

Etter de fleste målestokker er Kent i sin fulle rett til å sniffe på gigantomanien på dette stadiet i karrieren, men spørsmålet er om de snart har behov for å bli møtt med litt motstand innenfor husets fire vegger, bli pisket av en produsent som utfordrer det som i enkeltvise øyeblikk her høres ut som direkte dårlig skjønn. 

Pretensjonsforgiftning Åpningssporet «18:29-4» ­- kirkeklokker og korsang, goddamit! - skal vel være en slags stemningsoppbygger, men det er et illevarslende tegn på mulig akutt pretensjonsforgiftning. 

Den er ikke så påtagelig i de mange forventede «klubbsporene» her, blippende, basstunge elektrolåter med fordekte gitarlyder, endestasjonen for Kents mangeårige synthflørt. 
«Taxmannen», «Krossa alt» og «Vals för Satan (din vän pessimisten)» er på mange måter klassisk Kent på den gode måten, minimalistisk, fortettet og nynnbart melodisk, med en forløsning i refrengene som flenger opp ellers trange låter. 

Verre er det i det som blir albumenes «sidespor», der eksperimentviljen er stor nok til at låtene skiller seg ut, men heller ikke større enn at Joakim Berg ofte må «redde» også disse låtene i refrengene. 

Slik blir det også mye «strekk» i mange av låtene, krampeaktige verskonstruksjoner som «Hjärta», der Kent adopterer en coldplaysk strykerdynamikk uten å vite helt hva de skal bruke den til, selv ikke når Jokke klatrer opp øverste i sitt vokalregister på refrenget. 
Det er praktisk talt en ikke-låt. 

«Sjukhus» er en av disse gråstenkte, utrolig seige balladene Kent slenger inn av og til, igjen med Coldplay/«Eleanor Rigby»-strykere og svak melodiføring. 
«Idioter» låter som et innrøkt, mildt livstrøtt Pet Shop Boys-låt, ødelagt av noe virkelig cheesy synthjobbing. 

Henter seg inn Men så kan de også kunsten å hente seg inn, «Svarta linjer» er en klassisk midtemporocker, mildt duftende av nord-amerikansk samtidsindie à la Arcade Fire og Band of Horses, med en enkel pianofigur og albumets mest umiddelbare melodi. 

Her tryller Joakim Berg med alle de beste Kent-verktøyene samtidig, nesten umerkelig eskalerende i sin oppbygging fra stille/sakte til høyt/raskere, og med en instrumental forløsning mot slutten som forener rocke-Kent og synthpop-Kent på mest vellykkede vis. 

«Ensamheten» får bygge bro mellom denne og førstesingelen «Töntarna», det er en av de få gode «nedpå»-stundene i denne Kent-runden, en rolig kassegitarballade - igjen strykersmaksatt - men med et mer tiltalende folkpreg før det bærer ut i en slags Daft Punk-fra-Eskilstuna-trip. 

Fjærbrusing 

Det avslutter med en tradisjonell sjuminuttersøvelse. 
«Det finns inga ord» er Kent på sitt mest U2-svulmende innledningsvis, en sveipende, luftig ballade som får bygge seg opp til maksimal fjærbrusing etter hvert, Edge-gitarene i ringlende samkvem med dråper av sval synthlyd. 
Her er de kjempegode på å være Kent. 
Slik de har vært i mange år og på mange plater. 

Men det er også en kunst som de innimellom på «Röd» enten glemmer helt, eller eventuelt prøver å la være. 

Og det taler ikke til deres fordel denne gangen. 

I salg fra mandag. 
