En på alle måter monumental opplevelse
Gigantisk ambisjon, gigantisk resultat 

TEATER: 
To episke skuespill, framført over åtte og en halv time - eller fem og en halv, når fem pauser er trukket fra. 
Åtte skuespillerprestasjoner av ypperste kvalitet. 
En inspirert regi med like sterkt grep om idéplanet som det realistiske planet. 

Nationaltheatrets «Engler i Amerika» er en triumf. 

ÅRET ER 1985, fulgt av 1986. 
Byen er New York. 
Apokalypsen truer. 
Apokalypsen er AIDS. 
To av rollefigurene har sykdommen: 
Roy Cohn, hensynsløst maktmenneske, advokat, bølle, og reell historisk person, spilt av Terje Strømdahl, og Prior Walter, følsom, visjonær profet og/eller hallusinerende fantast, oppdiktet person, spilt av Hermann Sabado. 

Deres historier, som til dels går parallelt, til dels krysser hverandre og til dels skiller seg nokså kraftig fra hverandre, går som hovedløp gjennom begge Kushners skuespill. 

Miljøene tilhører, som utgangspunktet krever, den homofile metropolen. 
De utgjør også en amerikansk smeltedigel i praksis: 
Jødiske Louis, som forlater Prior når Prior utvikler AIDS, spilt av Bartek Kaminski. 
Mormonerekteparet Harper og Joe, hun valiumspisende hjemmeværende husmor, skjør og viljesterk, han skaphomofil republikaner med etiske idealer, til tross for at han har Cohn som mentor. 
De spilles av Hanne Skille Reitan og Nils Golberg Mulvik. 
Joes mor Hannah, en handlekraftig autoritet, blir spilt av Ågot Sendstad, og den svarte drag queen-sykepleieren Belize, Priors bestevenn og eks og Cohns pleier, blir spilt av Modou Bah. 
Sentral er også en engel, som setter dem som ser henne i seksuell ekstase, spilt av Trine Wiggen. 

ALLE DISSE SKIKKELSENE blir gitt liv med stor overbevisning og intenst nærvær. 
Energien og intensiteten er høy fra start til slutt. 
De er alle sammensatte personer. 
Intellektuelt, åndelig og emosjonelt er de bevisste. 
Selv i selvfornektelsen finnes selvinnsikt. 

Alle finner det naturlig å stille spørsmål ved og føre diskusjoner om tilværelsens store temaer, som kjærlighet og død, ensomhet og fellesskap, samfunnsutvikling, sosialdarwinisme, ansvar og moral. 
Alle finner det også naturlig å punktere luftig spekulasjon med jordnær ordlek. 
De møter sine egne forestillinger med egne motforestillinger. 

I tillegg til hovedrollene finnes en lang rekke småroller, spilt av de samme skuespillerne: 
Flere engler. 
Flere advokater. 
Enda en sykepleier, en lege, en rabbi og en eiendomsmegler. 
En imaginær reisearrangør, et spiondømt spøkelse (som samtidig er en reell, historisk person, Ethel Rosenberg, som ble henrettet i 1953), to forfedrespøkelser, en imaginær eskimo, en bolsjevik, en hjemløs kvinne, en lærhomse i en park, samt utstillingsdukker i et tablå. 

TONY KUSHNERS TO SKUESPILL, med deltitlene «Tusenårsriket nærmer seg» og «Perestrojka», forener realistisk endetidsstemning med idéorientert (religiøs, politisk og filosofisk) metafor og magiske, mytologiske visjoner, samtidig som det trekker lange linjer bakover i amerikansk historie. 
Overskridelsene, i overganger fra hverdag til magi, fungerer som utvidelser heller enn som unntak. 
I teksten, og i Marit Moum Aunes oppsetning av den, blir mytologiske åpenbaringer behandlet med den samme aksepten som de mer forklarlige livsomgripende hendelsene møtes med. 
Alt som er oppsiktsvekkende, er også naturliggjort, kroppslig og konkret. 
Alt har en undertone av selvfølgelig uunngåelighet. 
Grusomhet og vidunderlighet, alt henger sammen, og det som skjer, skjer, om det nå er trolig eller utrolig. 

Skikkelsene kan vise vantro og sjokk, undring og motstand, de er mennesker som (stort sett) vet like godt som oss andre hva som skal være fysisk mulig og ikke, men situasjonene går like fullt sin gang. 
«Engler i Amerika» tar dessuten religiøse ritualer og religiøs billedbruk på alvor, og skaper sitt eget magisk-mytiske univers med lån av systemer og symboler fra kristen og jødisk tro, satt sammen med egne fantasifulle «hva om»-scenarier. 
I framføringen viser skuespillerne voksende forståelse for bruddene med det vante. 
Dette er en endetid. 
Normaliteten er død. 

En surrealistisk, referanserik og ofte makaber humor farger både det levde liv og fantasiens sprang. 
Marit Moum Aune lar fysisk lekne sprell og en teatralsk selvironi følge opp den skarpe, snertne elegansen som finnes i Kushners replikker. 

KRISTIN BREDALS lysdesign og Bård Lie Thorbjørnsens scenografi oppleves tett forbundet. 
Handlingen krever raske skifter mellom scener, ofte spilles to situasjoner også ut parallelt i samme rom, og rekvisitter er holdt på et minimum. 
Sykehussenger trilles inn og ut ved behov, lenestoler og benker blir oftest stående, mens veggene, som er flyttbare, åpner og lukker og justerer rom med den samme fleksibiliteten som preger overgangene mellom bokstavelig og metaforisk. 

Forandringer i lys, med forandringer av fargetone, setter rammer for tid og sted. 
Lydbruk og musikk, blant annet med komposisjoner av Nils Petter Molvær, bidrar til det samme. 

Kostymedesignen, som også er gjort av Thorbjørnsen, er sosiologisk bevisst miljøskildring, i hårfin balanse mellom typisk og stereotypisk, for å låne et språkpar fra teaterteksten. 
Innimellom - som i scenen der Prior besøker himmelen og oppdager at engleskaren er en gjeng forsofne lasaroner forlatt av sin gud - er parodien nær, men også det passer inn, forbundet med oppsetningens lekne metahumor. 

SOM PRIOR WALTER gjør Hermann Sabado en superb tolkning av et livssultent menneske i sin verste krise. 
Gjennom sykdommens herjinger, den sjelelige uroen, sinnsbevegelsene og visjonene han hjemsøkes av, spilles Prior så tvers igjennom nyanserikt og så følelsesmessig gjennomskinnelig at det både er hjerteskjærende og livsbekreftende, og det ofte samtidig. 

Prior er et komplett menneske, et fullstendig og helhetlig personportrett, mens rollen som Roy Cohn er en balansegang mellom menneskelighet og samfunnsdiagnose. 

Cohn var republikansk ideolog, korrupt advokat, hensynsløs taktiker og ubøyelig maktmenneske. 
Hans normbrudd og grenseforflytninger bidro til den polariseringen som nå kjennetegner amerikansk politikk, og med det verdenspolitikken. 
Donald Trump beundret ham, brukte ham som advokat, og bruker nå hans strategier. 
Litt forenklet sagt benytter teaterstykket seg av reelle faktaopplysninger og reelle holdninger, mens dialog og scener er oppdiktede. 
Slik han har stått imot yrkeslivets og politikkens spilleregler, forsøker dramaets Cohn også å motsette seg dødens spilleregler. 
Slik han har ignorert de samfunnssannheter han ikke liker, forsøker han nå å endre sykdommens sannheter. 
Terje Strømdahl lykkes i å formidle liv og fenomen, person og symbol, i ett. 

Stjerneglansen funkler av de to hovedrollene, og det skinner også av samspillet med og mellom kollegene rundt dem. 
I persondynamikken demonstreres samfunnsånd i praksis. 
I menneskeforholdene blir ideer gjort til kjøtt, og «Engler i Amerika» blir en teaterbegivenhet av de helt store. 
