Stemmen som kan løfte enhver låtskriverbanalitet
Men Mavis Staples synger stort sett førsteklasses materiale. 

||| 
ALBUM: 
Man skal være ganske dum i hodet om man skulle finne på å overprodusere en plate med Mavis Staples, en dame av et slikt vokalt kaliber at hun bare i kraft av sin tilstedeværelse kan løfte enhver låtskriverbanalitet. 

Utfordringen slik sett blir jo å gi den 71 år gamle gospeldronningen verdige rammer å synge i. 

Minst mulig 
Og det er til Wilco-sjef Jeff Tweedys ære at han får det til å høres ut som han har prøvd å gjøre minst mulig her. 

Her er ingen vågale forsøk på kaotisk syrepop eller intrikat støyamericana slik han med hell har utviklet Wilco, ei heller er det minimalistiske Rick Rubin/Johnny Cash-trikset benyttet. 

Snarere får vi en varm, gospelorientert og tilbakelent funky Stax/Muscle Shoals-countrysoul-oppdatering av den samme tilnærmingen Tweedy i sin tid brukte i Billy Bragg-samarbeidet «Mermaid Avenue». 

Litt mer konvensjonell kanskje, men ikke nødvendigvis noe hvitere enn Ry Cooders produksjon på Mavis-comebacket «We'll Never Turn Back». 

Newman og Fogerty Låtutvalget er nennsomt og veldig, veldig riktig. 

Randy Newmans «Losing You» (fra 2008-plata «Harps and Angels») ender opp med å høres ut som noe Dan Penn kunne skrevet for Aretha Franklin på slutten av 60-tallet. 

John Fogertys koselige Creedence-vise «Wrote A Song For Everyone» får en pen, gyngende The Band-aktig behandling. 

Mavis Staples selv finner seg uanstrengt til rette i disse omgivelsene, klasse og kvalitet uten noen gang å ty til den type show off-triks som mindre begavede sangere med tilsvarende stemmeprakt lett ville benyttet seg av. 

Behagelig tilbakelent og smakfullt på alle mulige måter, med andre ord. 
