Hvorfor er den underfundige Ole Brumm blitt så overtydelig?
«Adjø, Christopher Robin» går seg vill i Hundremeterskogen. 

FILM: 
Javisst gjør det vondt. 
Det gjør vondt når knopper brister, og det gjør vondt når en fengslende historie fra virkeligheten gjengis på en så ufengslende måte; når underfundig litteratur blir til overtydelig film. 

«Adjø, Christopher Robin» er historien om hvordan bøkene om Ole Brumm ble til, og om hvordan dette preget forfatteren av bøkene, A. A. Milne, og sønnen hans, Christopher Robin, som eide kosedyrene som fikk uforglemmelige personligheter i bøkene. 

Traumatisert forfatter 

Milne (Domnhall Gleeson) har kommet hjem etter å ha tilbrakt år i skyttergravene. 
Han er nummen og traumatisert, og møter liten forståelse hos sin glamorøse kone Daphne (Margot Robbie), som vil at livet skal fortsette som om ingenting har hendt. 
Motstrebende blir hun med ektemannen ut på landet, der Milne etter hvert finner forløsning i å skrive små historier om kosedyrene til sønnen. 
Men når bøkene blir en global suksess, blir også Christopher Robin verdenskjendis, uten å ha valgt det. 

«Adjø Christopher Robin» er organisert som en gjespende standardisert Hollywood-historie, du vet, den om han som kommer fra ingenting og blir stjerne, men som blir beruset av berømmelsen og glemmer Hva Som Egentlig Betyr Noe. 
Historien er pent ordnet inn i det seeren skjønner er bra å gjøre og det seeren skjønner er dumt, der spesielt Robbies utålmodige flapper får en fryktelig streng behandling av filmskaperne og der hennes lettsinn får mye av skylda for alt som går galt. 

Det er like kategorisk, og lett kvinnefiendtlig, som uinteressant. 
Og det er trist, fordi det i begynnelsen er tegn til at Daphne kan bli en sterk og sammensatt skikkelse, en kvinne som tross alt lever i en tid der hun er avhengig av at mannen hennes jobber, og som er maktesløs dersom han av ulike årsaker ikke får det til. 

Overtydelig løsning 

Bøkene om Ole Brumm har holdt seg ekstremt godt. 
De er stemningsfullt gammelmodige, men skildrer fint små spenninger i og mellom kosedyrene. 
Det er skuffende at nettopp de skulle være utgangspunktet for en sentimental film uten undertekst, med et gnålete soundtrack som til enhver tid forteller deg hva du skal føle. 

Det er øyeblikk der det røres ved noe dypere. 
Juvet mellom ektefeller etter krigen, lille Christopher Robins glødende sjalusi som slår ut når barnepiken viser seg å være opptatt av andre enn ham; i slike stunder rører «Adjø, Christopher Robin» ved en emosjonell streng. 
Men det varer bare til neste gang den sages løs på en annen streng, nemlig fiolinstrengen. 
