Anmeldelse:«Drømmen om MGP jr» 

For å delta i «MGP jr» må tolv år gamle Sawsan kjempe mot en patriarkalsk formynderkultur. 
I alle fall en liten stund. 

FILM: 
Sawsan er en tolv år gammel jente som i likhet med sine foreldre er født og oppvokst i København. 
Likevel har familien såpass sterke bånd til den patriarkalske formynderkulturen i besteforeldrenes hjemland Tyrkia at faren Kumail nekter henne å stille opp i delfinalen i «MGP jr». 
Slikt kan naturligvis ingen barnefilmprotagonist med respekt for seg selv finne seg i, og sammen med sin venn Karl pønsker den driftige unge damen derfor ut en plan for å lure foreldrene. 

Gud og gud 
I likhet med andre samfunn har danskene naturlig nok et behov for å behandle innvandringsrelaterte kulturkonflikter i fiksjonsform, og «Drømmen om MGP jr»s budskap er at vi mennesker tross alt ikke er så forskjellige, og at normalitet og utenforskap er relative begreper. 
Filmen starter nemlig med Karl, som er født og oppvokst på et lite fiskevær på vestkysten av Jylland, og som flytter til København når moren får ny jobb. 
Altså er det ikke den tyrkiskættede jenta som snakker rart og fører løpende samtaler med Gud, men den lyshårede, etnisk danske gutten. 

Dette grepet er det nærmeste «Drømmen om MGP jr» kommer å ta tak i sin egen tematikk, for på tross av et interessant utgangspunkt er dette en lettvint feelgoodhistorie preget av amatørmessig skuespill, klønete replikker og en rastløs, oppjaget klipperytme. 
Man får aldri følelsen av at det egentlig plager Sawsans foreldre noe særlig at datteren synger og danser på TV, og når filmen til slutt når sitt klimaks er det etter å a kjørt slalåm rundt samtlige konfrontasjoner den har lagt opp til. 

Best på bygda «Drømmen om MGP jr»s fremste kvaliteter ligger i skildringene av det landlige Jylland. 
Her presenterer fotograf Lars Reinholdt Jensen noen slående vakre landskapsbilder, og det rolige tempoet gir scenene en helt egen gjennomslagskraft. 
Men så klippes det brått tilbake til København, hvor handlingen underlegges et formspråk som nærmest framstår som en parodi på 90-tallets energisk pulserende storbyskildringer. 
Velkommen etter, barn. 
