Nyere norsk skihistorie blir tatt på kornet i denne boka
«Is i rubben» på veien mot suksess. 

Hvor interessant er det for allmuen å lese en bok på fem hundre sider om mekanismene bak norsk langrenns eventyrlige suksess de siste tjueni årene? 
Denne anmelder er i utgangspunktet skeptisk. 

Men Lars Backe Madsens kvikke skildringer og til dels suverene karakterbeskrivelser gjør « Gullracet» til underholdende lesning. 
Her skildrer forfatteren først og fremst turbulensen rundt den eventyrlige suksessen til norsk langrennssport. 
Fra den lå med brukket rygg etter OL i Calgary i 1988, til den sto med sprukket leppe i Johaug-saken i Lausanne i år. 

Går opp pengestrømmene 

Her skorter det ikke på interne maktkamper og annen hurlumhei i de mektige skiherrenes korridorer. 
«Gullracet» tar fra start av form som både skisåpeopera a la Dynastiet, spionroman bak østtyske grenselinjer, og som en Knut Nærumsk parodi-harselas over den norske knickersadelen og de høye herrer i FIS og IOC. 

En viktig historie i historien er den om den vestkantmafioso-mektige Skiklubben Ull, og alskens ullen forretningsdrift i regi av Terje Bogen. 
Bogens vekst og fall som sponsoredderkoppen i norsk skisport står sentralt i boka. 
Vi får fortellingen om hvordan pengetilførsel fra private sponsorer, sterke ledere og innovative metoder innen skiutvikling og trening ga Norge dominans i internasjonalt langrenn. 

Festlig om fiffen 

Backe Madsen går bredt ut og tegner et sammensatt bilde av denne suksessen, som strekker seg fra hemmelig steinsliping av ski, til snedige metoder for å blidgjøre IOC-komitémedlemmer. 
Beskrivelsene av dette forfengelighetens fyrverkeri innad blant ski-fiffen er et høydepunkt, som her i en av sine beskrivelser av Gerhard Heiberg tidlig i boken: 

«Noen mente også at Heiberg, som sa «nu» istedet for «nå», «efter» i stedet for «etter» og kunne sees på trikken i jaktgrønn tweed, var nok en vegeterende kolportør for knickersadelen fra villavestkanten. 
» 

Forfatteren har utvilsomt kost seg i sine saftige beskrivelser av skisportens rikeste og prektige. 
Til tider kan det bli litt vel mye ord-akrobatikk. 
Og i sjongleringen med stofftilfanget går forfatteren på noen litt pinlige faktablemmer, som å gi Norge olympisk gull i stor bakke på Lillehammer. 
Men først og fremst er dette en svært leseverdig bok om utviklingen av norsk langrennssport gjennom 90og 00-tallet og om hvordan idrettsikoner tilpasser seg stadig nye tider. 
Det er fristende å kalle « Gullracet» en slags skisportens «Rorbua»-versjon av Rune Slagstads mastodont «Sporten» fra 2008. 
