Anmeldelse:«Star Wars: The Force Awakens» 

J.J. Abrams er såpass opptatt av å hedre gamle minner at han glemmer å skape nye. 

FILM: 
Mediefenomenet Star Wars er på mange måter filmhistoriens svar på The Beatles og The Rolling Stones' glansdager på 60-tallet: 
Det er bygget opp en omfattende industri basert på oppfatningen om at den opprinnelige trilogien gjorde sterkere inntrykk på en generasjon mennesker enn noe annet filmatisk verk har gjort før eller siden. 
Og de fleste av oss som har vokst opp i kjølvannet av dette store populærkulturelle smellet har på et eller annet tidspunkt latt oss overbevise om at våre egne formative filmopplevelser kun er etterdønninger etter denne kollektive transcendentale erfaringen. 

Myte Det smarteste grepet i J.J. Abrams' «The Force Awakens» er at fortellingene fra den opprinnelige trilogien har antatt karakter av mytiske sagn i filmens fiksjonsunivers. 
Legendene om Luke, Leia, Han og Vader tilhører fortiden, og de nye heltene tør ikke helt å tro på at de er sanne. 
Etter hvert som de kastes inn i handlingens sentrum får imidlertid skraphandleren Rey (Daisy Ridley) og den tidligere stormtrooperen Finn (John Boyega) tidsnok erfare at alt bare er så altfor virkelig. 

Utgangspunktet for denne sjuende «Star Wars»-filmen er at organisasjonen The First Order har plukket opp stafettpinnen etter Imperiet, og kjemper en nådeløs kamp mot opprørerne og Republikken. 
Begge fraksjonene er på jakt etter Luke Skywalker, som har trukket seg tilbake til en ukjent avkrok i en fremmed galakse, ettersom den siste gjenlevende jediridderen representerer nøkkelen til seier i kampen mellom lysets og mørkets makter. 

Pastisj «The Force Awakens» er strukturert som en reprise av «A New Hope» fra 1977, men byr også på en speilvending av den mest ikoniske scenen fra «The Empire Strikes Back». 
Dette er «Star Wars»-franchisens svar på «Spectre» — en heseblesende collage av referanser og pastisjer på kjente figurer, scener og bilder, som kun virkelig fungerer hvis man bruker sin egen nostalgi til å tette hullene i plottet og karakterutviklingen. 

Med sin fortettede dramaturgi og hektiske klipperytme minner «The Force Awakens» mest om en TV-serie som er klippet ned til spillefilmformat, og denne overloadstrategien går på bekostning av den dramatiske nerven. 
For selv om Boyega og Ridley har god kjemi, og Adam Driver er interessant i rollen som First Order-lederen Kylo Ren, er det kun øyeblikkene med Harrison Ford, Mark Hamill, Carrie Fisher og R2D2 som virkelig makter å utløse noen form for emosjonell respons. 

Hype Entusiasmen rundt Star Wars er en begeistring opphøyd i andre potens, hvor markedskreftene har knadd fankultur, nostalgi og multimediesynergi sammen til en hype som utgjør en attraksjon i seg selv. 
Og selv om jeg strengt tatt burde vite bedre har jeg båret på et ørlite håp om at jeg denne gangen skulle få ta del i den ekte, uforfalskede Star Wars-magien, etter å ha blitt dypt skuffet av «The Phantom Menace» som tenåring. 

Abrams' kardinalsynd er det motsatte av George Lucas feilgrep fra den gang, for «The Force Awakens» satser så hardt på nostalgi at alt det som fungerer - som Kylo Ren, The First Order, droiden BB-8 - framstår som oppdaterte versjoner av elementer fra den opprinnelige trilogien. 
Og selv om Abrams' film ikke er på langt nær like skuffende og forglemmelig som Lucas' prequel-trilogi, er den heller ikke i nærheten av å matche ikonografien og det kreative overskuddet som gjorde de opprinnelige filmene til populærkulturelle milepæler. 
