Ny bok om doping:Høyere, fortere, falskere 

I den grad idretten er blitt renere, skyldes det ikke idretten. 

Mads Drange: 
Medaljenes pris. 
Dopingens moderne historie. 
Pax. 

I forrige uke ble den spanske syklisten og tidligere olympiske mester Samuel Sánches suspendert etter å ha avgitt positiv dopingprøve. 
Det var ikke snakk om en leppekrem denne gang, men veksthormonet GHRP-2. 
Avsløringen er bare egnet til å sjokkere folk som ikke har fulgt sykkelsporten siden den danske temposyklisten Knud Jensen døde under OL i Roma i 1960. 
Siden den gang har profesjonell sykling i praksis vært en binæring til den farmasøytiske industri. 

Johaug-saken har utløst anklager om at kampen mot doping har gått for langt. 
Mads Dranges svært grundige gjennomgang av dopingens historie gjennom det 20. århundre og fram til i dag, viser med sjokkerende tydelighet at den på ingen måte har gått langt nok, men at den kanskje har kjørt seg inn på et sidespor. 

De som vil dope seg, blir ikke tatt 

Drange viser til den ferske doktorgraden til den nederlandske forskeren Olivier (i boken feilaktig omtalt som Oliver) de Hon om utbredelsen av doping og tiltakene mot uvesenet. 
Etter å ha gått gjennom den tilgjengelige forskningen, konkluderer de Hon med at mellom 15 og 39 prosent av alle toppidrettsutøvere i verden har dopet seg. 
Antallet positive prøver har derimot bare vært mellom én og to prosent. 

Drange trekker den konklusjon at ”de som virkelig vil dope seg for å skaffe seg et ulovlig fortrinn, gjør dette uten å bli tatt, mens systemet i dag i stor grad ender opp med å straffe utøvere som begår en uheldig feil.” 
Leppekrembrukerne får karrieren ødelagt, mens de avanserte brukerne av bloddoping og hormoner stort sett slipper unna. 

Halvhjertet kamp 

Dette systemet er ikke utviklet fordi idrettens organer har vært drevet av en sterk trang til å utrydde jukset. 
Både den internasjonale olympiske komité og særforbundene er blitt presset av politiske myndigheter, av politiets aksjoner i de land hvor doping er straffbart, og av frykten for å miste de lukrative tv-kontraktene. 
Idretten selv har i snart 100 år har hatt en svært nølende og reaktiv holdning til et fenomen som angriper selve kjernen: 
Muligheten til å konkurrere under mest mulig like vilkår. 
Etableringen av WADA, verdens antidopingbyrå, var halvhjertet, og WADAs omdømme har vært skjemmet av unnfallenhet og korrupsjon. 
Makt og penger er også effektive dopingmidler. 

Mads Drange er både historiker og fysiolog, og godt skikket til å beskrive dopingens historie. 
Han skriver presist og godt. 
Beskrivelsene av de fysiologiske mekanismene blir noen ganger vel detaljerte, men så våkner heldigvis teksten til liv gjennom skildringen av nok en dopingskandale, enten det er russerne, øst-tyskerne og kinesernes statsdrevne juks, eller det kommersielle presset i amerikansk og vestlig idrett. 
Organiseringen av svindelen har vært ulik, men viljen til å utsette utøverne for enorm risiko for liv og helse, evnen til å ligge en sprøytespiss foran kontrollørene, og den tilgjorte forbauselsen når avsløringen kommer, har vært felles. 

Deprimerende lesning 

Norge har vært ledende i anti-dopingarbeidet, men vi har også hatt våre norske svin på skogen, helt fra Knut Hjeltnes, som første nordmann, avla en positiv dopingprøve under en friidrettslandskamp på Bislett i 1977. 
Som andre nasjoner blir vi forskrekket og leter etter forklaringer når våre egne blir tatt, men antakelig gir norsk idretts forankring i folkehelsen og lokalsamfunnet et sterkere vern mot juks enn i land hvor toppidretten først og fremst er ideologi eller tung business. 

Uansett er Dranges gode bok deprimerende lesning. 
Selv om idretten forsøker å skape et inntrykk av at kampen mot doping er i ferd med å bli vunnet, viser denne grundige historiske gjennomgangen at det er all grunn til å være ytterst skeptisk, og regne med at det ennå finnes mange som Samuel Sánchez, Lance Armstrong, Marion Jones, Jemima Sumgong og alle de andre verdensstjernene som viste seg å være juksemakere. 

Det er en svakhet ved boken at den mangler register, det ville utløst dens klare potensial som oppslagsverk for framtidige dopingdebatter. 

Les også: 
