BOK:Meningsfylt og elegant 

BOK: 
Ett århundre, én familie, samt sovjetkommunismens oppkomst og fall i fem kapitler. 

Jenny Erpenbeck: 
Alle dagers ende. 
258 sider oversatt av Ute Neumann. 
Oktober. 

For en norsk leser uinformert om dagens tyske litteratur, kom i fjor Jenny Erpenbecks (1967, debut 1999) roman «Går, gikk, har gått» som en storslått gave mottakeren ikke en gang visste at han ønsket seg. 
Denne like praktfulle som oppskakende romanen handler om en eldre, verdensfjern professors gradvist økende realitetsorientering og ansvarliggjøring i et Tyskland som mottakerland for stadig flere politiske, økonomiske og humanitære ikke-europeiske flyktninger. 

Den er i dagklart språk en anskueliggjøring av en velberget berlinerborgers bevegelse mot, og integrering inn i, en større menneskehet enn den hjemmetyske der han medopplever de andres underpriviligerte kår. 
Som «Går, gikk, har gått» er også årets Erpenbeck-roman, «Alle dagers ende», (nesten plettfritt) oversatt av Ute Neuman. 
Gjennom et lite antall personer eksemplifiserer og anskueliggjør Erpenbeck et europeisk århundres enorme sosiale og politiske rystelser med livsendrende følger for millioner av mennesker. 
I romanen er endringene private og konkrete for enkeltmenneskene som gjennomlever dem, ofte uten at de har mulighet for å skjønne at livene deres er eksemplariske. 

Erpenbeck gjør det over fem såkalte «bøker», der handlingen strekker seg fra 1900-tallets første år – da en ung jødisk kvinne i østerriksk-ungarske Galicia giftes med en goj - til 1990-årene – via Wien og Sovjet til en etterkommer, en høyt æret øst-tysk forfatter og intellektuell hedres ved sin død, og avsluttes på en pleieheim mellom senile og forfalne. 
Da har også leseren vært gjennom to verdenskriger, flere keiserrikers fall, det tredje rikes undergang, i gulag, og fått med seg DDRs siste dager – men ikke slik det oppsummerers her, men tvert imot ved at at noen kvinners ukuelige liv har blitt skildret i hverdagslige nærportrett. 

Det er historier om lidelse og overlevelsesvilje, forsakelse, oppofrelse og tap, der «bevegelser i nåtiden setter også fortiden i bevegelse», og der Erpenbck i en og samme tekst formidler en dyp desillusjonert pessimisme med en vitalitet som utholder hva det skal være, om ikke annet så for å levere livet videre til neste generasjon: 
«Og så er det bare å snu hele greia og begynne forfra igjen.» 
Og kanskje finne trøst i at «døden er udødelighetens begynnelse». 
