«Død snø»-teamet gir seg totalkunsten i vold
Men grøsserplottet er ikke veldig inspirerende. 

||| 
FILM: 
De kreative kreftene bak nazizombiegrøsseren «Død Snø» (regissør Tommy Wirkola, hans leading man Stig Frode Henriksen), ensemblet fra Pål Sletaunes psykologiske leilighetsgrøsser «Naboer» (Kristoffer Joner, Julia Schacht og Cecilie Mosli), ustø, liksomdokumentarisk kameraføring à la «Blair Witch Project», og i tillegg et «odorama»-kort med åtte lukter som kan myntskrapes fram ved gitte øyeblikk i filmen. 

I den beste av verdener ville summen av dette tilsi et forfriskende transgressivt, merkelig erotisk og konstant tongue-in-cheek epilepsianfall, omtrent. 

I praksis er det mer begrenset hvor nær «Kurt Josef Wagle og legenden om fjordheksa» er kommet den totale sanseopplevelse, noe som sikkert både skyldes den snaue innspillingsperioden (ti dager i Alta-omegnen), et ikke veldig inspirert grøsserplot (sjarkfiskeren Wagle har samlet et spesialteam for å finne sin forsvunne frisørsønn, som muligens er tatt til fange av en mytisk fjordheks, muligens er på telttur med sin mannlige kjæreste), og at bare sju av åtte skrapefelt på odoramaen min var merkbart duftframkallende (til gjengjeld, eller uheldigvis, er beef jerky-aromaen som ledsaget en kannibalscene noe av det beste jeg vet). 

Lukt-på-film-patentet har med andre ord til gode å gjennomgå en innovasjon tilsvarende James Camerons 3D-teknologi, selv om den også i dagens form har bevissthetsutvidende potensiale — kanskje den snedigste effekten, som Wirkola ikke fullt ut utnytter, er hvordan kinoseeren etter hvert blir kondisjonert for å fornemme lukter som ikke er på kortet, som når ekspedisjonsmedlem Kristoffer Joner tar fram turflaska med XL-1 (eller, når han seinere går tom, drikker udestillert urin). 

I alle fall er det ikke sikkert man skal gi opp Tommy Wirkola som regissør fordi han her utvider filmografien med et mer rastløst og eksperimentelt enn direkte vellykket overgangsverk. 

Det kan jo bare bety at Nord-Norge har fått sin Steven Soderbergh. 
