Kraftforkynnelse
Bare noen uker etter at «The Road» nådde norske kinoer er vi tilbake i et grått og øde «postapokalyptisk» landskap. 
Det har vært en krig, eller en dommens dag, og en nå nesten Morgan Freemansk gråsprengt Denzel Washington er på vei vestover over det nordamerikanske kontinentet. 
I hælene har han en sedvanlig slesk og psykopatisk Gary Oldman. 
I ryggsekken har han en førstegenerasjons iPod og en ekstremt viktig bok. 
«Min kamp 5» da, eller? 
Nei, du. 
En Bibel, selvsagt, i den innflytelsesrike Kong James-oversettelsen, den siste i sitt slag på jordens overflate. 
Og, mener denne filmen, menneskehetens eneste håp. 
Formmessig er «The Book Of Eli» en «gåtefull hevner»-western av «Shane» (1953) og Clint Eastwoods «The Man With No Name»-skolen. 
Selv Oldmans skurk heter «Carnegie», trolig etter industrialisten og «robberbaronen» Andrew Carnegie. 
Washington er «Jesus med machete», du vet - mannen som må ty til vold, masse vold, i det godes tjeneste. 
Manuset her er ren propaganda for religiøsiteten som «siviliserende kraft», men regissørene og produsent Joel Silver vil ha i både pose og sekk. 
«The Book Of Eli» prater moral («vi pleide å kaste bort ting menn dreper hverandre for nå»), samtidig som den gjerne vil vise oss hvordan det ser ut når en pil penetrerer skrittet til en slemming. 
Den første timen fungerer riktig fint som hardhudet action. 
Det er når korstoget begynner, og den komisk pompøse forkynnelsen for alvor setter inn, at filmen blir langdryg. 
Den flinke komediennen Mila Kunis er feil for rollen sin, og den avsluttende «vrien» er like overflødig som den er tøysete. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
