Spennende fransk krim
Et snedig plott gjør leseren like paranoid som etterforskeren i en krim full av lidenskap, sjalusi og hevntørst. 

TV-serien «Le Bureau» har gitt vind i seilene til fransk populærkultur. 
Bernard Miniers andre kriminalroman om politietterforskeren Martin Servaz, «En sang for druknede sjeler», lokker forhåpentlig TV-tittere over til bøkenes verden, så god som den er. 
Boken er utmerket oversatt av Christina Revold. 

Første bok om Martin Servaz kom på norsk i fjor, og selv om en del av personene går igjen i dette bindet, står historien støtt på egen hånd. 
Og som kriminalromaner flest i våre dager, låner også Bernard Manier fortellermåte fra tv-seriers kryssklipping mellom ulike personer og scener. 
Dette gir fortellingen fint driv og holder spenningsnivået oppe i mer enn 600 sider. 

Et kvalitetskriterium for god krim er at løsningen overrasker leseren, og likevel er logisk. 
På side 500 er både etterforsker (og leser) noe oppgitt over sakens utvikling: 
«De nærmet seg slett ikke sannheten. 
De fjernet seg tvert imot stadig lengre fra den. 
Siden etterforskningen startet, hadde de aldri vært så til de grader på villspor som nå. 
Hvis da ikke ... 
Servaz så tankefullt på de andre. 
Hvis han da ikke hadde streifet den uten å være klar over det ...» 

Historien begynner i det den vakre lærerinnen Claire Diemar blir funnet druknet i sitt eget badekar. 
Hennes unge elev og elsker, Hugo, sitter ruset hjemme hos henne og bures straks inn. 
Han blånekter, og sporene på åstedet peker mot ulike gjerningsmenn. 
Diemars e-poster er slettet. 
En cd med musikk av Mahler sto på i det politiet ankom. 
Og hvorfor lå det masse dukker og fløt i Diemars basseng? 

Maniers politietterforsker skiller seg fra kriminallitteraturens flokk med forsofne etterforskere med trøblete privatliv. 
Hans fortid er langt rikere og mer sammensatt enn det som er vanlig. 
Vår egen Varg Veum har enkelte likhetstrekk med Martin Servaz. 
Forskjellen er at Servaz en gang planla å bli forfatter og ikke etterforsker. 
En gang gikk han på eliteskole i den vesle byen Marsac utenfor Toulouse, som i «En sang for druknede sjeler» spiller en lignende rolle som Oxford gjør i «Morse». 

Manier klarer dessuten å gi sine mange personer langt mer psykologisk dybde enn de noe endimensjonale karakterene som ellers opptrer i sjangeren. 
Den etter hvert stereotype skikkelsen «gal seriemorder» har fått en overraskende vri i denne kriminalromanen. 
Julian Hirtman heter seriemorderen, som var viktig i første bind. 
Nå er han rømt fra psykiatrisk sykehus og befinner seg muligens i nærheten. 
Paranoiaen til Servaz smitter definitivt over på leseren, ikke minst fordi Manier kan kunsten å kryssklippe mellom scener i avgjørende øyeblikk. 

Forfatteren foretar ellers en rekke elegante manøvre for å villede politi og leser. 

I tillegg til å være kriminalroman, gir boken en troverdig skildring av sjalusi og misunnelse som ødeleggende drivkrefter mellom kamerater. 
Boken er noe omstendelig i begynnelsen og skildringene av lyn, torden og regn blir vel utbrodert. 
Men ellers er «En sang for druknede sjeler» en solid og spennende kriminalroman. 
