Nytt album fra Eminem - god bare når han er sint på Trump
78 minutter Eminem er alt for mye, spesielt når så mye bare kopierer tidligere grep. 
Men det politiske sinnet sitter. 

45-åringen Marshall Bruce Mathers III aka Slim Shady aka Eminem er udiskutabelt en av musikkhistoriens største artister. 
Et par hundre millioner solgte og ti album på toppen av Billboard 200-listen fra det store gjennombruddet med The Slim Shady LP i 1999 og frem til i dag sier sitt. 

Når hiphoperen nå slipper sitt niende soloalbum, koker det i sosial medier. 
Som vanlig er det umiddelbart mest kjeft å få, for kontroversielle Eminem skaper alltid sterke og polariserte meninger. 
Det er på en måte ikke mulig å bare like Eminem litt, man må enten hate eller elske ham. 

Nesten 78 minutter lange Revival gir vann på mølla til begge leire. 

Følger kjente musikalske mønstre 

Haterne har litt rett når de sier at all nyskapende kreativitet er borte, og at Eminem kun tråkker i egne mønstre her. 
Det alt for lange albumet fylles opp av låter som på sitt beste har tunge hiphoprytmer og mannens karakteristisk raske og bitende sinte rapstil, sjekk for eksempel ut «Chloraseptic» eller «Untouchable». 
Og som på sitt verste velter seg i den for lengst utslitte formelen samplede gitarriff og rap-rock. 

Sexistiske «Heat» er bare pinlig, og det er opplagt at det mangler nei-mennesker rundt Eminem når han og produsent Rick Rubin slipper gjennom nok en låt som bygger på riffet fra Joan Jetts coverlåt «I love rock ´n´roll». 

Med gjester som Ed Sheeran, Pink, Beyoncé, Skylar Grey, Khelani og Alicia Keys er også dette albumet en ny runde med låter som bygges opp rundt store, melodiske refreng. 
Dette grepet som Eminem patenterte sammen med Dido på sin enorme hitlåt «Stan» i 2000, og som er gjentatt gang etter gang siden. 

Her funker det godt som en kontrast med nevnte Keys i illsinte «Like home», men for mange av de andre låtene får ikke det tenkte løftet. 
Det er sikkert morsomt og kommersiellt smart å få på plass et samarbeid med nåtidens største popmann Ed Sheeran, for eksempel, men «River» blir ikke en ny «Stan» av den grunn. 
Så langt i fra. 

Det kan kanskje innvendes at det er urettferdig å alltid forvente noe nyskapende fra en artist, men likevel går det en grense for hvor mange ganger man kan kopiere sin egen formel før det blir påfallende. 
Og uinteressant. 

Fortsetter anti-Trump-kjøret 

Revival åpner med et par-tre kutt der Eminem halvt skrytende, halvt ydmykt igjen rapper om sin posisjon som verdens største og beste, selv om han strengt tatt ikke er noen av delene nå i 2017. 

Men, som både tittelen «vekkelse» og albumets coverbilde av ham sittende bekymret over det amerikanske flagget viser, så har Eminem tidvis andre ting å fortelle her. 
Coveret kan minne om Sly & The Familiy Stones There´s a riot going on fra 1971, og understreker at han som mange andre ikke er fornøyd med dagens USA og president Donald Trump. 
Han er direkte sint, faktisk, og langer ut mot Trump i «Like home»: 

«Didn't wanna piss your base off, did ya? 
Can't denounce the klan, 'cause they play golf with ya. 
You stay on Twitter, way to get your hate off, Nazi» rapper han, og refererer til Trumps kommentarer etter at en kvinne ble drept i opptøyer i Charlottesville tidligere i år. 

Men det stopper ikke der, og Eminems anti-Trump-kjør, som startet med enkeltlåten «Campaign speech» i fjor høst og fortsatte med en mye omtalt «freestyle» av forakt mot presidenten nå i høst, er av det mildt sagt direkte slaget: 

«I guess it pays to feed off of chaos, so basically, you ate of Hitler. 
But you ain't ruining our country, punk, you won't take our pride from us, you won't define us». 

Donald Trump er nok ikke Eminems største fan fra før, men forholdet blir neppe triveligere etter dette. 

Flau over å være hvit 

Viktigere enn jaget mot Donald Trump, er kanskje stedene der Eminem rapper om måten det amerikanske politi og samfunn behandler svarte. 
Temaet dukker opp i flere låter, og mest i singlen «Untouchable». 

«Black boy, black boy, we ain't gonna lie to you. 
Black boy, black boy, we don't like the sight of you» starter Eminem, før han seks gode minutter senere har vært gjennom politidrap, rasisme, republikanske holdninger, Black Lives Matter og generelle strukturer i det amerikanske samfunnet som minner om raseskillene på 60-tallet. 

Koklusjonen? 
«I admit, there have been times where it's been embarrassin' to be a...white boy, white boy». 

Dette er disse utoverkikkende og politiske låtene som fungerer best på Revival, men om Eminem fortsatt har kunstnerisk makt til å starte en «vekkelse» i sitt hjemland, er vel usikkert. 
Det er andre tider nå enn da han sjokkerte alt og alle rundt år 2000, eller rappet forbannet om «White America» i 2002. 

Sier unnskyld til Kim 

78 minutter med Eminem er fryktelig mye, spesielt når så mange av de 19 låtene som sagt tråkker i oppbrukte musikalske spor. 
De obligatoriske låtene der han beklager seg til moren og sin nå voksne datter Hailie er også med, men på den personlige siden byr Revival likevel på en liten, men sikkert viktig overraskelse: 

I «Bad husband» sier han her (på en måte) unnskyld til sin tidligere kone Kim, som han tross alt har kranglet med, truet og vært i rettslige oppgjør med i åresvis. 
Når det er mulig, kan det kanskje bli fred i verden også? 
