Den nye folkemetallen, vol.II 

Kvelertak er like gode som sist. 

Kvelertak: 
”Meir” (Sony Music) 

Det er bare å ta et godt magadrag, to-tre meters rennafart og kaste seg uti festen. 
Kvelertak er like gode som sist. 

Det var en slags ”Apocalypse Dudes”-schwung over Kvelertaks debutalbum. 
En frisk, hemningsløs og humørfull måte å angripe en av rockens evinnelige problemer på: 
Alt er gjort før, hvordan i alle dager tilfører vi noe? 
Kvelertaks svar var ikke banebrytende, men du verden, ikke mange klarer å gjøre musikalsk alvor av ”vår egen greie”. 
Det klarte Kvelertak så til de grader, og de gjør det igjen med ”Meir”. 
Kvelertak er til å kjenne igjen, og godt er det. 

”Meir” er en forbilledlig platetittel. 
Det sier egentlig alt som må sies. 
Bandet fant så godt ut av det på første forsøk at det egentlig bare er å pøse på. 
De gjentar formelen, den heseblesende omgangen med alt det som gjør at vi elsker tung rock av ulike varianter. 
Og her er det, nettopp, meir. 
Mer sviende riff, mer blytung metall, mer energi og mer av det aller meste. 
Det er ikke ofte vi hører en så direkte fortsettelse av forrige plate som ved dette tilfellet. 

En fest 

Først og fremst er Kvelertak en fest å høre på. 
Etter en åpningsfanfare er det rett på sak i ”Spring fra livet”. 
Jeg er ganske sikker på at de har stått i studio og spurt hverandre ”Kan vi virkelig gjøre….ja, hvorfor ikke?”. 
Kvelertak er ikke noe for sjangerpuritanere. 
De vil finne ørten grunner til at Kvelertak ikke er ”ekte”. 
De om det. 
Magien i Kvelertak ligger nettopp i den hemningsløse og helt frie omgangen med rocken og metallen og pønken og hardcoren og heavyen og alt sammen som utgjør den nye folkemetallen. 
Ingen dogmer, ingen grenser, ingen gravalvor. 
Fest, haraball og ypperlig håndverk. 
Kvelertak har brukt samme produsent (Kurt Ballou). 
Han forstår åpenbart hva de vil og hvordan det skal gjøres. 
Han fortjener et ekstra langt og håndskrevet julekort for måten han har foredlet dette på. 

I løpet av et par minutter har de gjerne vært innom sju sorter, og de fikser alt omtrent like godt. 
Personlig er det partiene med overvekt av klassisk rock og sleipe riff som legger seg mest på minnet, men det er en smakssak. 
Uten de plutselige metallbrekkene eller nådeløse skiftene hadde ikke Kvelertak vært Kvelertak. 

Noe nytt er det selvfølgelig. 
Først og fremst er det påtakelig at Erlend Hjelvik synger bedre enn på debuten. 
Da var han en meget god del av helheten. 
Nå er han ordentlig hærfører, og det kler bandet godt. 
Oppdagelse nummer to gjør du mot slutten av albumet. 
Her finner du mer intrikate sanger og arrangementer. 
Du kan faktisk skru ned fra 11 til 7 og høre hvordan gitarveggene åpner seg og avslører produksjonsdetaljer som legger seg godt i ørene. 

God finale 

Den eneste svakheten som er å spore er at når tempoet går ned, da mister de litt av jerngrepet. 
Det skjer mot slutten av ”Meir”. 
Finalen, som ganske enkelt er døpt ”Kvelertak”, er derimot en fryd, så de avslutter på aller beste vis. 
Hardt, kontant, rett på sak og en nydelig miks av knyttneve, high five og bamseklem. 

Kvelertak legger alltid på litt når de spiller live. 
Snart skal de spille i konserthuset i Stavanger. 
Få med deg den konserten. 
De skal også varme opp for Kiss på stadion. 
De skal ha en forferdelig god dag for at det ikke skal bli ren overkjøring. 
Kiss, altså. 

Beste spor: 
”Spring fra livet, Kvelertak, Bruane brenn”. 
