Lorde:Stille dynamitt 

Lorde lager ikke kalkulatorpop. 
Hun lager levende, pustende popmusikk med puls og nerve. 

Lorde: 
«Melodrama» (Republic/Universal) 

Siden debuten «Pure heroine» i 2013, har Lorde blitt mer moden, noen smertelige erfaringer rikere og pennen er blitt stødigere. 
Men det er ikke livet som Lorde hun skildrer: 
Det er livet som Ella Yelich-O’Connor, med artisten Lorde som situasjon. 

Det er et nydelig «break-up»-album, med singelen «Liability» som ledestjerne. 
Eller den gåsehudfremkallende «Supercut»: We were wild and fluorescent, come home to my heart. 

Lorde er en balansekunstner. 
Lekenheten går hånd i hånd med seriøsiteten, sårbarheten står side om side med stoltheten. 
Det er konfronterende, men samtidig tilbakelent. 
Melodiene går i dur og moll samtidig, og et hint av EDM følges av enkle pianolyder og lekre hiphoprytmer. 

Den dype, nesten ru stemmen insisterer, hvisker, dveler ved ordlyder, nesten snubler. 
Det gjør ting interessant. 
Som denne tekstlinjen i «The Louvre», som repeteres: Broadcast the boom, boom, boom, boom, and make them all dance to it. 

Nesten teit, men deilig ørekilende. 
«Melodrama» har ingen fiffig mediestrategi eller hypede superhits. 
Platen krever litt oppmerksomhet, men vokser seg sterkere for hver gjennomlytting. 

Etter å ha anmeldt to andre popalbum de siste ukene, sammenlikner jeg automatisk Lorde med Halsey og Katy Perry. 
Lorde synger ærlig om sex, dop og drikking, lange netter og brutalt dagslys, men er en smartere tekstforfatter enn Halsey. 
Hør bare på «Homemade dynamite». 

Lorde leker med sjangre, men det oppleves ikke kalkulert som hos Perry. 
Førstesingelen «Green Light» ble morsomt nok kritisert av Perrys låtskriverkompanjong Max Martin for å være «matematisk ukorrekt». 
Låten, med det store, ekstatiske refrenget, er uhyre mer relevant enn noen av Perrys. 
Lorde lager ikke kalkulatorpop. 
Heldigvis. 

Beste spor: 
«Green light», «Homemade dynamite», «Supercut», «Liability». 
