Teateranmeldelse:Hærmennene som overbevisende crazykomedie 

Et oppgjør med hevn- og æres-ukultur i en fest av en forestilling. 

Hærmennene på Helgeland er opprinnelig et sagaskuespill i fire akter fra 1857, og sjelden spilt. 
På Malersalen fremstår det som en halvannen times crazykomedie fra en uspesifisert fremtid, en Mad Max-verden, ikke så fjern fra vår egen. 

Det er så rått og elegant tenkt og utført at forestillingen også overbeviser som drama. 
Det har selvfølgelig å gjøre med fleksible skuespillere som er med på regissør Eline Arbos intellektuelle lek. 

«Henger ikke på greip!» 

Det er en alvorlig og festlig lek hun bedriver i opphopningen av vold, absurde æreskodekser, seksuell frustrasjon, mulig incest, misogyni, forførelseskunst, fyll og ekstase. 

Sømløst hoppes det inn og ut av originalen og den nye teksten, og alle publikums oppklaringsbehov innfris. 
På et punkt roter Hjørdis og Sigurd seg – de to som ikke fikk hverandre – inn i en analyse av selve stykkets absurditet som ender omtrent slik: 
«Min mann drepte din svigerfar, og da må du drepe ham? 
Og da må jeg drepe deg? 
Det henger ikke på greip». 

Hjørdis synes dessuten dette er «en postindustriell konfliktløsning». 
Den var gjengs på Eirik Blodøks’ tid, men burde overhodet ikke ha gyldighet i dag, bare latterliggjøres. 
Det blir den her, i en lysende klar tekstbearbeidelse som får respons i alt fra plutselige latterutbrudd til avslutningens dødelige stillhet. 

Forviklingar 

Hovedpersonen Hjørdis (en fremragende Kjersti Tveterås) har moral som Lady Macbeth, hun freser og damper av undertrykt seksualitet og ubrukte krefter. 
Hun er det eneste mannfolket i dette selskapet, hun vil i kamp, vil se blod, og det går ikke fordi hun er kvinne. 

Hjørdis spruter edder og galle utover sitt revir, alt mens hun sleper rundt på et kjempesverd og venter på at «det vidunderlige» skal skje. 
Det har skjedd én gang, da hun lå med sterke Sigurd (Erland Bakker) i den tro at han var svake Gunnar (Bernhard Arnø), og at det var fjompen Gunnar og ikke Sigurd som drepte vokter-isbjørnen hennes. 

Følgelig gifter hun seg med fjompen («Eh, Hjørdis, vi må snakke litt om denne isbjørnen…»), mens Sigurd tar fredelige Dagny (Heidi Goldmann, raus i Charterfeber-stil). 

Dagny er Ørnulf av Fjordenes datter og Hjørdis’ fostersøster. 
Fem år på overtid kommer Ørnulf (Anders Moland), en MC-kis som liker seg best i pianobaren, for å ta hevn eller få bytte for to kvinnerov. 
Dermed er alle samlet og blodbadet kan begynne. 

Hjemløs i verden 

I Ibsens tid gjaldt forskjellige lover og regler for kvinner og menn. 
Juridisk, økonomisk og seksuelt. 
Likestilling og likeverd er av vår tid, men vi har mye å takke Ibsen og hans feministiske kvinnesyn for. 

Litteraturprofessor og Ibsenspesialist Toril Moi kaller Hjørdis «Ibsens urkvinne», og i denne oppsetningen av dette tidlige verket får hun replikker fra flere av Ibsens senere heltinner. 

I et par korte tablåer til slutt ser vi henne med henholdsvis tamburin og to pistoler. 
Men replikken om kvinner som «hjemløse i verden», kommer fra Hjørdis selv. 
