BOK:Nordkoreansk regimekritikk 

BOK: 
Overtydelig tendenslitteratur om et totalitært system. 

Bandi: 
Anklage. 
Noveller. 
Oversatt av Jarne Byhre. 
176 sider. 
Cappelen Damm. 

Da jeg høsten 2014 befant meg i Nord-Korea sammen med fjorten andre nordmenn, var vi aldri i tvil om at den fremste oppgaven til de tre hyggelige lokalguidene som ledsaget oss gjennom landet, på en variert, spennende rundtur, var å hindre oss fra å komme i nærkontakt med befolkningen, gi sin versjon av historien og formidle et retusjert, idealisert bilde av det stalinistiske familiedynastiet som hittil har styrt nasjonen i tre generasjoner. 

Dette forhindret ikke at vi – trass i møtet med heftig førerdyrkelse, begrensete bevegelsesmuligheter og påbudte blomsternedleggelsesseremonier ved diverse heltemonumenter underveis - i det minste fikk et mer nyansert inntrykk av Nord-Korea enn det som speiles i George W. Bushs propagandautspill om «ondskapens akse» eller i kvinnelige, nordkoreanske nyhetsopplesere som med hysterisk-parodisk patos i stemmen vekselvis kommer med sørgebudskapet om Den store lederens død og truer et «aggressivt» USA eller den «imperialistiske» fienden i sør med atomkrig. 

Hovedbudskapet i novellesamlingen «Anklage» er at Nord-Korea er det motsatte av et proletarparadis. 
Gjennom syv noveller, mellom ca. 17 og 32 sider lange, skapt i perioden 12.12. 1989 - 30.12. 
1995, avdekker pseudonymet «Bandi» (et ord som på koreansk betyr «Ildflue») et totalitært samfunn uten livets rett. 
Ifølge etterordet er tekstene skrevet av en modig, veletablert forfatter som fortsatt bor i Nord-Korea. 
Manuset hans ble smuglet ut av landet, før det omsider ble publisert på et sørkoreansk forlag. 

Alle novellene er eksempler på klassisk tendenslitteratur. 
Her settes ulike problemer under debatt. 
Men dessverre mangler disse krasse, svart-hvite historiene om hverdagsmennesker som lider og partitopper eller funksjonærer som sviker, uavlatelig og overalt, kunstnerisk kraft. 
Karakterene blir enkle, endimensjonelle typer, ikke nyanserike individer, og trangen til å belære heller enn å skildre og skape novellistisk undertekst, tilfører boka en triviallitterær klang: 
«Det var en forferdelig skummel innsikt som fylte brystet hennes», «Som sterke menn flest var Seol Yongsu uendelig snill og ærlig». 

Derfor blir disse beretningene om et kommunistisk diktatur preget av hodeløs førerdyrking, overvåking og angiveri, sult, falske eller idiotiske beskyldninger, manglende ytringsfrihet, vansker med å få reisedokumenter, urimelig idømt fengselsstraff eller forvisningsvedtak som tas på sviktende grunnlag (osv., osv.) overtydelige og derfor utilfredsstillende – trass i en sikker norsk språkdrakt. 
