«De skamløse jentene» taler patriarkatet og æreskodeksene midt imot
Til krig mot tabuene. 

I vinter mottok Amina Bile, Sofia Nesrine Srour og Nancy Herz Fritt Ords honnørpris, nå er boka deres «Skamløs» her. 
Den viser at det var en ytterst fortjent pris. 

Da feministantologien «Fittstim» utkom, var jeg sytten år. 
Jeg husker fortsatt hvordan jeg kjøpte den på en Narvesen-kiosk og slukte store deler av den på bussen hjem. 
Boka satte ord på opplevelser og følelser jeg hadde hatt, men aldri hadde klart å tenke skikkelig igjennom. 

Nå gjør «de skamløse jentene» noe av det samme, de taler patriarkatet og æreskodeksene midt imot, uten å fordømme folk. 
Og selv om det er unge muslimske kvinner som er bokas hovedmålgruppe, er denne relevant for alle som vil forstå problemene og jobbe for et bedre flerkulturelt samfunn. 

Muntlig bok 

Hovedteksten i «Skamløs» består av en samtale mellom Amina, Sofia og Nancy. 
Der diskuterer de sosial kontroll, overgrep, hijab, svømmeundervisning og andre temaer som er problematiske for unge muslimer. 
Denne samtalen blir supplert av andre (anonyme) personers enkelthistorier og deres egne erfaringer. 

De har lagt seg på en veldig muntlig stil, inkludert «liksom», «ikke sant», «typ», og så videre. 
Det er forståelig at de vil ha med slangordene for å treffe ungdommen, men det er noe helt annet å lese enn å høre. 
De kunne godt ha dempet dette virkemiddelet noe. 

I de passasjene de tre forfatterne skriver selv, er det mye svært bra språk og refleksjoner. 
Som når Amina Bile beskriver sine egne følelser rundt skam og forøket på å løsrive seg fra det: 

«Jeg har kanskje knust «glasshuset» som jenter som oss blir plassert i, men jeg plukker fortsatt opp glassbitene og pirker i meg selv med dem.» 

Nei, å frigjøre seg fra nedarvede normer og hersketeknikker er ikke lett, og det er en prosess. 
Dette er også noe mange i majoritetsbefolkningen i Norge kan identifisere seg med. 
For å si det på «Skamløs»-språk: 
The struggle is real. 

Brennaktuelt 

At «Skamløs» blir lansert på samme tid som Iram Haqs «Hva vil folk si?» og Zeshan Shakars roman «Tante Ulrikkes vei», viser at vi nå har fått en rekke sterke minoritets-stemmer som tør å ta opp problemer i muslimske miljøer. 
Samtidig viser det også at integreringen går riktig vei. 
Norge hadde ikke i nærheten av så mange gode og viktige muslimske kunstnere og samfunnsdebutanter for bare ti år siden. 

Selv om «Skamløs» tar opp en rekke nedslående skikker og synspunkt, er det derfor også en bok som gir håp. 
Boka gir unge muslimske kvinner en verktøykasse og et begrepsapparat, samtidig demoniserer den ikke muslimske menn, islam eller storsamfunnet. 
Snarere bevisstgjør den alle som vil lese den, og det er det svært mange som bør gjøre. 
