«Dette har blitt en magisk filmopplevelse»
Alle bør unne seg en reise til huttetuenes land. 

|||FILM: 
I Karl Ove Knausgårds etter hvert så omtalte romanverk, «Min Kamp», skriver han om sitt forhold til kunst. 
Helt uavhengig av periode og sjanger er det enkelte kunstverk som har en nærmest suggererende effekt på ham. 

Hvorfor vet han ikke. 

Kunstanalyse kan sette verk inn i kontekst, beskrive komposisjon, inspirasjonskilde, referanser, mål og mening, men den kan vanskelig forklare den følelsesmessige påvirkningen et kunstverk kan ha. 

Ja, hvorfor griper enkelte kunstverk langt inn i sjela? 
Jeg mistenker at hemmeligheten ligger i det tilsynelatende uperfekte og rå. 
Hvordan kan man ellers forklare at et Picasso-maleri fenger så mye sterkere enn et maleri av Michelangelo? 
Jo da, Picasso-maleriet er nok perfeksjonert til det ytterste, men det byr på en helt annen grovhet enn den man finner i det virkelighetsnære. 
Slik blir det også mer levende. 

«Til Huttetuenes land» inneholder mye av denne råheten og denne følelsesmessige påvirkningskraften. 
Filmen framstår utemmet, historien er oppriktig og ekte. 
Men om den appellerer til de minste barna, det er usikkert. 

Barneboka «Til Huttetuenes land» ble utgitt i USA i 1963, ble kjapt omfavnet av både barn og voksne, og har siden solgt nærmere 20 millioner kopier verden over. 
Godt gjort for ei bok som bare inneholder 338 ord, fordelt på 33 sider. 
Men på den andre siden svært så talende tegninger. 

Maurice Sendaks illustrasjoner kan minne om Henri Rousseaus malerier, en slags primitiv stil, med sterke farger og tydelig strek. 
De er lekne og en smule groteske, litt nifse, men mest magiske. 

Historien i boka og i filmen handler om Max, en ung gutt med lav impulskontroll og stor fantasi. 
I boka krangler Max med moren sin, og i det moren sender ham til sengs, uten kveldsmat, drømmer han seg til Huttetuenes land, et sted bebodd av de ville huttetuene, monster som gjør Max til konge, men som også truer med å spise ham. 

Filmen er nokså tro mot boka, men ikke helt, uten at det forringer kvaliteten. 
Til det er regissør Spike Jonze for begavet. 
Med filmer som «Beeing John Malkovich» (1999) og «Adaption» (2002) har Jonze gjort seg fortjent til ryet som omtaler ham som en av USAs mest talentfulle filmskapere. 

Sammen med blant annet Michel Gondry og Charlie Kaufman representerer Jonze en bølge filmskapere som benytter seg av et nærmest naivistisk filmspråk, og ikke minst en særegen evne til å tenke utenfor boksen, bryte konvensjoner og nærme seg det geniale. 

«Adaption» handler om en manusforfatter som lever sitt eget manus, mens «Beeing John Malkovich» handler om en dokkefører som finner en hemmelig dør som leder inn i hodet på filmstjernen John Malkovich. 

I «Til Huttetuenes land» føres vi inn i fantasien til en ti år gammel gutt med mulige symptomer på ADHD. 
Det er en skremmende og emosjonell, men mest av alt vakker reise. 
Manuset til «Til Huttetuenes land» er knapt, men består av langt mer enn 338 ord, og er bearbeidet og skrevet av Jonze og den amerikanske forfatteren Dave Eggers («A Heartbreaking Work of Staggering Genius» 2000). 

Det begynner svært realistisk. 
Jonze benytter seg av håndholdt kamera, tempoet er svært høyt og vi møter Max (eminent spilt av 12 år gamle Max Records) i det han går berserk hjemme. 
Det synes som han er høy på sukker, men etter hvert skjønner vi at det handler om utilpasshet. 

Max har ekstremt rik fantasi og framstår som et svært begavet barn, men han er ensom og hyperaktiv. 
Da moren (godt spilt av den alltid strålende Catherine Keener) får besøk av en ny mann renner begeret over for Max, og han løper hjemmefra i en tilstand blandet av sorg, sjalusi og raseri. 

Det er her kjernen i filmen ligger. 
Max har ikke sjans til å identifisere og kontrollere disse følelsene, noe som til slutt fører ham ut på åpent, urolig hav. 
Og etter at stormen har lagt seg, skyller han i land der de ville befinner seg, Huttetuenes land. 

Boka er blitt beskrevet som en perfekt psykoanalyse av et barns raserianfall, og filmen svekker ikke det stempelet. 
Max er både egoistisk og usympatisk, men mest av alt er han et barn, med et barns reaksjoner og måte å te seg på. 
Derfor liker vi ham. 

Huttetuene er på samme måte sammensatte skapninger med veldig sterkt og svært vekslende humør. 
De er produkter av Max? fantasi, og at de ter seg irrasjonelt og impulsivt er en forbedring fra boka. 
Hovedstyrken i filmen ligger likevel i det visuelle uttrykket Jonze har valgt. 
Det håndholdte kameraet og bruken av naturlig lys, blandet med usedvanlig vakre naturtablåer, gir det hele et svært realistisk og minimalistisk preg. 

Filmen er spilt inn på den australske kysten, og vi beveger oss gjennom tett skog, varm ørken, stupbratte klipper og deilig fantasi. 
Bruken av kostymer og dataanimasjon gjør huttetuene til de mest levende, ikke eksisterende skapningene jeg har sett i film til nå. 
De er store, sterke, myke og lodne. 
De er gode å ligge inntil, men de kan også smadre deg, og scenene med huttetuene og Max er rørende og skremmende. 

Ikke minst er det ekstremt imponerende hvor levende den unge skuespilleren gjør skapningene. 
I hans øyne framstår de reelle, og slik blir de også virkelige for oss. 

Karen Lee Orzolek fra New York-bandet Yeah Yeah Yeahs har laget musikken til filmen, og det folkaktige lydbildet kler filmen svært godt, og øker fornemmelsen av at fred og kjærlighet aldri er langt unna, til tross for at vi befinner oss i landet der de ville bor. 
Filmanmeldelsen er basert på originalversjonen. 
Filmen finnes også med norske stemmer. 
