Film:Saftig zombie-sjokk 

Siste skudd på zombiefilm-stammen er blodfattig og sjokk-spekket på samme tid. 

De kjøttetende levende døde har bitt kraftig fra seg på både TV og film de siste årene. 
"Shaun of the Dead", "Zombieland", "Død snø" og "The Walking Dead" har alle bidratt til å fornye en sjanger lenge forbeholdt George A. Romero og hans hær av haltende søvngjengere. 

Fornye gjør også «World War Z». 

Til tross for overraskende lite blod og gørr, er filmen kanskje den mest skremmende zombie-sagaen jeg har sett. 

Det hele starter rolig, med familiefaren Gerry Lane (Pitt), en tidligere "MacGyver" for FN som har sluttet i jobben for å prioritere kona Karin (Enos) og to døtre. 
Etter en morgen med klisjépreget hverdagslighet, sitter de fast i Philadelphia-trafikken når kaos plutselig bryter ut. 

Og straks får du filmens første - av mange - overveldende, angstfremkallende scener. 

Folk foran i køen blir angrepet av en flokk tilsynelatende rabiesrammede mennesker, og forvandles til rabiate angrepsmaskiner foran øynene på familien Lane. 

Disse zombiene lunter ikke sløvt siklende mot deg, men sprinter mot bilen, skaller seg gjennom ruta og glefser i seg både grevinneheng og bilring før du får sagt "sommerkropp2013". 
Hadde jeg vært koblet til en hjertemonitor, kunne noen danset flamenco til pulsen min i store deler av filmen. 

Gerry bruker sine kreative overlevelses-skills til å få familien ut av byen, og havner etter litt pulsøkende intervalltrening for publikum, på en flytende forskningsbase der man forsøker å finne ut av hva som startet zombie-utbruddet. 
Motvillig tar Gerry oppdraget med å eskortere en virusekspert på jakt etter personen utbruddet startet med, i håp om å kunne finne en vaksine. 

Denne jakten fører Gerry til blant annet Sør-Korea og Israel, og publikum til nye blodtrykkshøyder. 
Det er visuelt lekkert, både i mørket på en øde flyplass i Korea og i et folkehav i Jerusalem badet i sol. 
Mens zombiene er skremmende nok i kjøttglefsende nærbilder, er det i flokk de virkelig gir deg sjokk. 

Og "World War Z" har en god balanse mellom ro og tempo, klaustrofobisk innesperrethet og spektakulære utendørsscener. 
Den er både nedtonet og overveldende. 

Brad Pitt tror man på både som omsorgsfull hjemmepappa og überkompetent multiredningsmann. 
Han er jo Brad Pitt. 
Enos, sist sett som Sarah Linden i den amerikanske versjonen av "Forbrytelsen", har lite spillerom, men gjør sin versjon av "blek, men fattet" godt. 

Det må sies at filmen, også innen en zombiefilm-logikk, har noen drøyt lite troverdige partier der det er lasset på til lattervekkende overdose. 
I iveren etter å finne nye vrier har de mange manusforfatterne muligens drukket vel mye kaffein på idémøtene, før lufta gikk helt ut av ballongen når slutten skulle skrives. 
Den er slapp. 

Men til tross for det, og mye omtalte produksjonsproblemer, er det lenge siden jeg har hatt en så intens kinoopplevelse. 
Når demningen mot zombie-bølgen brister, vil du ikke ha flommen i fleisen. 
Men tro meg, du vil ha den på kinolerretet. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
