Anmeldelse:Oppfølgeren til «Shantaram» burde ikke vært utgitt 

Parodisk blanding av Bruce Willis og Paulo Coelho. 

Da australieren Gregory David Roberts debuterte med «Shantaram» (2008), tilhørte jeg dem som ble forført av den fantastiske «Papillon»-aktige røverhistorien om bankraneren som etter mange års flukt ble sperret inne og skrev sin livshistorie fra fengselet. 

Nå kommer Roberts med en 800 siders oppfølger til den bestselgende selvbiografiske romanen. 
Den faller sammen som et korthus. 

Det som i «Shantaram» var sjarmerende skurring; som det forblommede språket og romantiseringen av slummen, har nå tatt helt overhånd. 
Og skildringen av jeg-figuren er av det mest selvheroiserende — jeg vil nesten si klysete - jeg har lest. 

Hovedpersonen Lin, eller Shantaram, er som i forrige bok til forveksling lik forfatteren selv. 
Den tidligere heroinavhengige bankraneren rømte fra fengsel i Australia og søkte tilflukt i slummen i Bombay, der han ble tatt under vingene av mafiabossen Khaderbhai. 
Nå er Khaderbhai død og Lins store kjærlighet Karla er gift med en korrupt lokalpolitiker. 
Lin selv bor sammen med vakre og ville Lisa, og livnærer seg av å forfalske dokumenter. 

Slum som kulisse 

Slum som kulisse 

Her er de mest forunderlige typer, mange av dem kriminelle på rømmen fra hjemlandet. 
Det er den styrtrike arvingen Dennis, som ruser seg ned til en kunstig død. 
Det er Abdullah, som bokstavelig talt er tro inntil døden,. 
Det er palestineren Khaled, som Lin kjempet med i Afghanistan, og som nå har blitt en styrtrik, fet og falsk guru. 

«Et av Indias store mysterier, og en av de største gledene ved landet, er den milde godheten til de som er aller dårligst betalt», fastslår Lin et sted i denne boka. 

Der store deler av forrige bok foregikk i slummen, fungerer den her som en kulisse for de styrtrike kriminelle. 
Skal vi tro Lin, er fattigdommen i seg selv en velsignelse. 
Det er blant disse lykkelige lutfattige menneskene du finner «hjertegodheten fra Indias sjel som er landets sanne fane». 

Patosfylt vrøvl 

«En medfange sa en gang til meg at du ville ha vært en knall fyr hvis du bare hadde hatt litt faenskap i deg. 
Men jeg ble født uten å ha det i meg, og har aldri kjent på verken ondskapsfullhet eller bitterhet». 

Dette groteske vrøvlet er egentlig en selvrealiseringsreise, der de blodige actionscenene er krydret med luftige visdomsord, som synes å være inspirert av floskelkongen Paulo Coelho. 
De er like patosfylte som de er meningsløse; 
«Og i det øyeblikket sto det helt klart for meg: 
Det vi hadde sammen, var alt vi noensinne hadde vært, eller kunne bli.» 

Dette er bind to av en planlagt trilogi. 
Da vil jeg håpe at noen holder Roberts i ørene, før han snakker helt i stykker den sjarmerende røverromanen «Shantaram». 
Noen suksessforfattere skal kanskje bare skrive den ène boka. 
