Hvorfor holder vi egentlig sammen? spør novellene til Vidar Kvalshaug
Både hus og forhold står i fare for å rase sammen i denne boka. 

Daniel og Malin, Eva og Gudmund, Synnøve og Terje. 
I Vidar Kvalshaugs nye noveller møter vi kjærester og ektefeller som ikke når frem til hverandre. 
De lever i forhold der gløden er liten og slitasjen stor. 
Usikkerhet, irritasjon og kjedsomhet gnager alt i stykker og familier rakner. 
Det går så vidt at det løsnes skudd. 

Foreldre og ektefeller som feiler, sviker og svikter er kjent tematikk hos Kvalshaug. 
Som før sirkler han inn flokene i samlivet og sårbarheten som hver og en drar med seg inn i et forhold. 
Som åsted og metafor velger han sommerstedene: 
Det er mange skrale hus og like skrale forhold i novellene. 
Felles for stedene og relasjonene er forfallet og det evinnelige vedlikeholdsarbeidet, men også de kjære minnene. 
Både hus og forhold står i fare for å rase sammen og bli til ingenting i disse tolv novellene. 

Bristende barndom 

Samlingen bringer litt lite nytt, tematisk og formelt, i forfatterskapet og for leseren. 
Noe språkrusk er det også, særlig i de innledende novellene. 
Sytete, biske kvinner og avmålte menn går igjen når forhold etter forhold rulles ut. 
Sommerstier, skjøre forhold og forfalne hytter leder tanken til Johan Borgens noveller. 
Men vibrasjonene – de språklige og emosjonelle – er svakere hos Kvalshaug. 

De tre novellene som ikke handler om kjæresteforhold er blant de beste. 
Deriblant tittelnovellen om to brødre som arver en campingvogn der de finner minner fra sin egen bristende barndom. 
Her kommer også sommerstedets betydning klarest til uttrykk. 
Ikke bare som et sted breddfullt av fortid, et sted der bånd forsterkes eller slites i stykker, men heller: 
«Hvem vil ikke ha et sted der de kan bli en annen?» 

Mer å gå på? 

Kvalshaugs forrige novellesamling kom i fjor, og kan hende kunne forfatteren brukt mer tid på spissing av situasjoner og karakterer i årets bok. 
«Blodbøksommer» har flere gode noveller, men viser hvor krevende det er å skildre det gjenkjennelige uten at det blir for gjenkjennelig. 
