Anmeldelse:Novelle-kongen Kjell Askildsen (86) med solid comeback 

Vender tilbake 19 år etter forrige bok. 

Omsider skjedde det vi hadde sluttet å håpe på; Kjell Askildsen er ute med en ny bok. 

Trolig har det krevd sterk overtalelse å få den kresne dikteren til å utgi disse 12 tekstene fra perioden 1998-2004, åra før synet ble såpass redusert at skriving ikke lenger var mulig. 

På høyden 

Rent språklig er denne boka helt på høyden. 
Minst halvparten av novellene, særlig de lengste, holder førsteklasses Askildsen-standard. 
Andre virker mer som fragmenter eller vignetter, men er fortsatt strålende lesning, i en slags prosalyrisk stil. 

På høyden 

En av dem, «Det røde huset», minner om den eksperimentelle Askildsen. 
Den skiller seg ut både språklig og i synsvinkelen, skrevet som den er i «man»-form, altså det upersonlige pronomenet man. 

Erotiske undertoner 

Mange av historiene har erotiske undertoner, i blant koblet med vold. 
Understrømmer i menneskesinnet, tanker, drifter og drømmer, kommer opp til overflaten, kanskje utløst av tilfeldige hendelser. 

Erotiske undertoner 

Dermed får de konsekvenser for livene som føres. 

Prestens tale 

Prestens tale 

«Presten var nokså ung. 
Han var mørk, men hadde en lys stemme. 
Han snakket som om han skulle ha kjent Karl. 
Han snakket om de tilsynelatende tilfeldighetene som gjorde at Karl var akkurat der da, og at det samme gjaldt for mannen i den møtende bilen. 
Han forklarte ikke hvorfor han hadde sagt tilsynelatende, enda det jo måtte være det ordet som skulle gi setningen noen mening.» 

Her blir både den som skildres og den som skildrer karakterisert på noen få linjer. 

Sterkt bearbeidet 

Sterkt bearbeidet 

«Og så tenkte jeg: 
Hva vet hun om meg som jeg ikke vet at hun vet?» som det står i «Martin Hansens utflukt», en sterkt bearbeidet utgave av novellen som var «bonus» i «Samlede noveller» (1999). 

Det betyr ikke at den er dårligere, men helt annerledes enn den var forrige gang. 
En godbit for Askildsen-forskere, vil jeg tro. 

Medlidenhet 

«Hun stod foran ham, med et mer uttalt kroppsspråk enn tidligere. 
Og da hun omsider snudde seg og gikk, tok hun språket med seg over gulvet.» 

Forfatteren maner fram utsnitt av levd liv, uten sentimentalitet og selvsensur. 
Men han gjør det ikke uten medlidenhet. 
Han vil sine personer vel, selv når de snubler i det absurde landskapet vi kaller livet. 
