Vås med vilje
Halvt satire, halvt homage, helt håpløst. 
Men i 3D. 

HANDLER OM: 
For ti år siden forårsaket gruvearbeideren Tom en gruveulykke der fem menn døde. 
En siste, Harry Warden, havnet i koma, men våknet senere, gikk berserk og drepte en masse folk med hakke. 
Nå er Tom tilbake og møter igjen eksdama som har giftet seg med hans tidligere bestevenn, sheriffen. 
Samtidig dukker det opp en morder som med maske og hakke går løs på landsbyboerne. 

DOM: 
Hvis dette hørtes ut som en hvilken som helst lettvekts horror/slasherfilm fra de siste 20 årene, så er det helt riktig. 
«My Bloody Valentine», som er en nyinnspilling av en klassiker fra 1981, er halvt satire, halvt homage til sjangeren, og går med blodig alvor og en kort ironisk distanse inn for å få med alle klisjeene. 

Vi har sett ironisering over disse sjangerene før, som i «Scary Movie» eller Tarantinos «Grindhouse». 
I denne filmen er «satiren» imidlertid av det mer, skal vi si ulne slaget, faktisk er det mest så filmen er en kollasje av velkjente replikker og scener fra mediokre skrekkfilmer for tenåringer. 
Jeg antar poenget er at man skal humre inneforstått fordi man forstår at filmskaperne bruker en oppbrukt og i utgangspunktet kjedelig oppskrift med vilje. 
Det kan knapt kalles et spesielt interessant grep, men de skal få et poeng for full dekning, her er alt med: hjelpesløse nakne kvinneofre, teatralsk overspilling, store plothull og enkle løsninger. 

Å, og filmen kommer i 3D, et poeng som selvsagt er den store salgspitchen her: 
Harselering med utdatert sjanger kombinert med det nyeste innen 3D-teknologi! 
Visst er det fortsatt spennende med skarpe redskaper som kommer farende ut av lerretet, men effekten er brukt ganske fantasiløst. 

Dette er noe tarvelig vås, men det er jo poenget. 
For sjangerens trofaste fans er «My Bloody Valentine» muligens som å få en klem av en gammel, svett venn. 
