TV-anmeldelse «House of Cards – Sesong 6»:Svak kortslutning 

Fraværet av Kevin Spacey gjør at den avsluttende sesongen av «House of Cards» føles som en spin-off. 

House of Cards – Sesong 6 Amerikansk dramaserie i åtte deler Hele sesongen tilgjengelig på Netflix 2. November MED: Robin Wright, Michael Kelly, Lars Mikkelsen, Patricia Clarkson m.fl. 

Kevin Spaceys fall er så kompromissløst godt håndtert i Hollywood og omegn at det burde brukes som skolebokeksempel på hvordan man tar seg av seksuelle overgripere. 
Først spilte Ridley Scott inn alle sekvensene Spacey var med i i «All The Money in the World» på ny. 
Deretter tok produsentene ham ut av «House of Cards», også. 

Men i motsetning til Scotts gjeninnspilling med Christopher Plummer som Getty den eldre, klarer ikke «House of Cards» å dekke over fraværet av Francis Underwood. 

Slik har de løst det: 

Det vil si, de har brukt det billigste og mest åpenbare trikset i fortellerboken: 
Francis Underwood er død. 
I utgangspunktet får det ingen stor konsekvenser for den overhengende historien. 
Kona, Claire Underwood, var allerede valgt som president. 
Faktisk løser det en del fortellerproblemer, siden sist sesong avsluttet med et behov for en heller tvilsom benåding. 
Samtidig var det flere lovende og «umulige» tråder som nøstet seg opp i slutten. 

Disse får ikke de tilfredsstillende svarene vi forventer i sjette sesong. 

Omskrivinger tett på innspillingen (Spacey ble kastet ut en knapp måned etter at produksjonen var startet), og behovet for å ikke miste for mye tid har derimot ødelagt mer enn det man med god vilje kan redde. 
Hullene er til tider så synlige at det nesten virker som om man har visket ut Spaceys dialoglinjer i enkelte scener og bare beholdt resten. 

Robin Wright gir rollen Claire Underwood enda mer pondus enn tidligere. 
Hun gjør en intenst god jobb med å beholde den fjerde veggen (selv om man vet at hun ikke er like lojal til seerne som hennes avdøde ektemann.) 
Og gjør tidlig en smart hyllest til Francis sitt hundedrap i den aller første episoden. 

De fem episodene som har vært tilgjengelig for vurdering holdes oppe av henne alene, i en historie som prøver å begripe hvordan denne nasjonen ville taklet kvinnelig ledelse. 
(Spoiler: 
Alle er ikke like begeistret). 

Samtidig utforsker serien ny dynamikk. 
For eksempel mellom Madame president Underwood og Doug Stamper. 
Deres bitende vranglåsdialoger er perfekt terrorbalansert, der man venter at en av dem skal kaste den virkelige første sten. 
Begge har kunnskap som kan rive ned den andre. 
Mens respekten mellom den russiske presidenten Petrov og USAs første kvinnelige president er bisarr, om enn ikke like vanvittig som vår virkelighet. 

På grunn av de utenforliggende hendelsene er for øvrig siste sesong av «House of Cards» skalert ned fra 13 til 8 episoder. 
Det gjør at handlingen selvsagt er merkbart kjappere. 
Men historien som sådan blir likevel en trist sorti for et konsept som faktisk revitaliserte hvordan vi ser nye TV-serier for nesten seks år siden. 

Nå virker den bare sliten. 

Anmeldelsen er basert på de fem første episodene 
