Dårlig samvittighet
Sean Penn kanaliserer sin indre Sylvester Stallone i en brutal og forvirret moralpreken. 

FILM: 
Sean Penn er beryktet for sitt politiske og humanitære engasjement, og i «The Gunman» viskes grensene mellom dette engasjementet og jobben som filmstjerne fullstendig ut. 

Resultatet er en forvirret og brutal eurothriller om farene ved å la internasjonale selskaper og blodtørstige leiesoldater ture frem som de vil, hvor en usedvanlig veltrent Penn tar av seg skjorta så fort anledningen byr seg. 

Kongolesisk karma 

Leiesoldaten Jim Terrier arbeider som sikkerhetsvakt for en veldedig bistandsorganisasjon i Den demokratiske republikken Kongo, og på kveldstid utfører han attentater på oppdrag for internasjonale gruveselskaper. 

Etter å ha myrdet ministeren som har ansvar for landets mineralindustri blir Terrier nødt til å forlate Kongo, hvilket også innebærer å bryte all kontakt med kjæresten Annie. 
Åtte år senere oppsøkes han av leiemordere som ønsker å ta livet av ham på grunn av hans brokede fortid, og i henhold til actionsjangerens konvensjoner leder dette til en blodig jakt på de som står bak. 

«The Gunman» bruker nærmere en time på å komme ordentlig i gang, men likevel gir den aldri publikum noen gode grunn til å bry seg om rollefigurene. 
En stund ser det ut som om regissør Pierre Morel skal bruke denne sympatibristen til å si noe om publikums evne til å tilgi actionhelter selv de mest avskyelige gjerninger, men gradvis viser det seg at problemene skyldes et manus som er såpass klønete at det både er forvirrende og overtydelig på én gang. 

Senete syndebukk 

Foruten et par relativt severdige kampscener, består «The Gunmans» primære attraksjonsverdi i å se Sean Penn kanalisere sin indre Sylvester Stallone i et forsøk på å bli en del av Hollywoods geriatriske actionetablissement. 

Den muskuløse 54-åringen humper rundt som et forpint, oppsvulmet kjøttstykke, og aksepterer samvittighetsfullt hvert knivstikk, hver kule og hver granat som en rettmessig straff for Vestens utbytting av Afrika. 

Det er et bisart skue, som kun kunne oppstått i skjæringspunktet mellom underholdningsfilmens krav, aktørenes uforenlige visjoner og Morels sviktende gjennomføringsevne, men ikke desto mindre fascinerende. 
