Tar avstand fra Melodi Grand Prix allerede?
Johnny Hide har mistet grepet om den trivelige popnostalgien. 

||| 
ALBUM: 
Velkommen til et univers bestående av lange loppemarkedskjorte-snipper, fylte askebeger og tomme rødvinsflasker. 

Altså en nokså stereotypisk versjon av den melankolske mannen med kassegitar og kjærlighetskvaler. 

Ikke nødvendigvis noe galt i det, men Johnny Hide klarer dessverre ikke å skape nok rørende, uforutsigbare eller interessante øyeblikk på sin andre soloplate. 

SamlivsklisjeerDe fleste låtene blir i overkant stillestående og grå — selv om «A Disturbance in the Air» og David Crosby-aktige «Heaven Can Wait» er gode — og det er tidvis krevende å lytte til de klisjéfylte samlivsinnsiktene som preger tekstene. 

For å trekke en sammenligning til to andre nordmenn som for tiden lager klassisk og streit popmusikk med større hell, kan vi si at Hide mangler tilstedeværelsen og særpreget til Jens Carelius og meloditeften og detaljrikdommen til Thom Hell. 

I tillegg har Hide en Pål Angelskår-lignende snert på stemmen, men akkurat det er jo en elsk-eller-hat-ting. 

MGP-låten bortePå «An Honest Try» savnes dessuten humøret og den trivelige nostalgien fra Hides tidligere og kritikerroste band Number Seven Deli — en stemning vi også fikk en smak av i MGP-trudelutten «Rewind Love», som av en eller annen grunn ikke er med her. 

Vil Hide kanskje ta avstand fra det nå? 
Det er i så fall dumt, for nå er jeg i ferd med å skrive en setning jeg egentlig aldri trodde jeg skulle skrive: 
Jeg kunne ønske den Grand Prix-låta var med, jeg! 
