Takk for alt, Thurman
Det finnes én scene som antyder at dette kunne blitt en film. 
Uma Thurman hiver en levende hai etter Luke Wilson i sjette etasje. 

Hun treffer. 
Resten bommer så overraskende at «My super-ex girlfriend» kommer til å bringe menneskene tilbake til biblioteket. 

Sjakklubbene vil få rekruttering. 
Likeledes familie-pantomime av Hugo-historier og klipping av versailliske rokokko-silhuetter. 
Mozart på merskum-blokkfløyte. 
Paradishoppelser og hestemøkkgjødsling av kjøkkenhager, luting av hjemmelaga bokklubb-bokhyller og etikettmerking av gamle jazz-lp-er. 
Det er fare for at regissør Reitman kan ha avsluttet kinofilmens mangeårige innflytelse på folks hverdag. 

Hvis man deriverer den til én setning, ser filmen lovende ut: 
Jente-uheldig husdesigner forsøker å bli kvitt den krevende dama si fordi hun viste seg å være supergirl. 

Etter den setningen går alt galt. 
Luke Wilson virker uelegant kroppblåst slik det kan skje med eksfotballspillere på VIP-meny og hvislehvisker replikkene som om de skulle romme hemmeligheter om Jesus som ettbarnsfar. 
Fotografen har fått Uma Thurman til å se ut som to meter salat-offer, og de nevrotiske faktene hennes blir misbrukt på replikker som er så dårlige at de til sammen inneholder ord nok til omtrent én hel setning. 

Handlingen beveger seg innenfor en liten sirkel av nedslående komedie-klisjeer. 
Den vittige kameraten (Rainn Wilson) når et slags offisielt Stillehavsdyp av ellers umålbar talentløshet, Anna Faris klarer å forminske seg sjøl til en passerbar fortaus-lindsay i rollen som den hyggelige venninnen. 
I gjentatte forsøk på å se småsprø ut forvrenger Thurman ansiktet så man skjønner at G-en i G-girl ikke står for punkter i hø-hø-anatomien, men grim og gal. 
Scene etter scene dør på grunn av umusikalitet, hollywoodske gjentakelses-psykoser (aldri gjør noe annet enn det opplagte) og skuespillere uten bremsevæske. 
Fram med ludobrettet. 
