Konsertanmeldelse:Neil Young 

Neil Young redder jorden. 
Nesten. 

KONSERT: 
Neil Young & Crazy Horse 

STED: Koengen, Bergen 

PUBLIKUM: ca. 10.000 

AKTUELT ALBUM: 
«A Letter Home» 

Selvsagt er det ingen nyhet at det regner i Bergen. 
Selv om ingen værtjenester har forhåndsmeldt en eneste dråpe. 
Selv om det var strålende sol bare minutter før skyene raste innover og pøste på. 

Kveldens bergensregn var så intenst og kraftig (en åpenbar straff etter tidenes sommer), at det trigget Neil Youngs til å bygge om settlisten. 
Fra å være en turné der den gamle traveren «Love and Only Love» har byttet med den enda eldre traveren «Down by the River» på å være åpningslåt, drar han plutselig fram «Greendale»-låten «Be The Rain» opp av den svarte hatten sin. 

Og interessant. 

Både fordi bandet ikke har spilt miljøvernlåten live siden 2004. 
Men også fordi det knytter konserten mer logisk sammen, fra «Protect» og «Earth»-tskjortene til Neil og kordamene, til den nye, avsluttende klimalåten «Who’s Gonna Stand Up and Save the Earth». 
Ikke le. 

Bandet er egentlig Crazy Horse, men med innbytter Rick Rosas som svært stillestående bassist og to kordamer som erstatning for en slagrammet Billy Talbot. 

Gitarist Frank «Poncho» Sampedros hvite t-skjorte har et røntgenbilde av fjorårets brukne hånd. 
Den som medførte at sist bergenskonsert måtte avlyses. 
Selvsagt har hånda en løftet langfinger. 
Litt punk skal man være. 

Settlisten består av låter fra knapt åtte av Neil Youngs 34 album, balanserer mellom aktivisten Young - han som sint og energisk rufser, vrenger og dundrer på gitaren i evigheter og den kjærlige Young, han med munnspill og kassegitar. 

Disse forenes best i en akustisk utgave av «Living With War», der en synth kledd med en sinna engel (jada) kommer svevende ned så Sampedro kan spille synthstrykere til Neils Sigmund Groven-aktige munnspillversjon av temaet. 
Det får underlig nok låten til å høres ut som Arcade Fire. 
Og den kler det. 

De forenes også i midtpartiet der Neil med kassegitar og munnspillstativ gjør «Blowin’ in the Wind» og «Heart of Gold» for at flest mulig skal kunne gi gjenkjennende applaus. 

Men det er den sinte Young, den glødende aktivisten som er den interessante her. 
Ikke minst på en rasende og nesten evigvarende «Rockin’ in the Free World», komplett med et nytt anti-olje vers, stjålet fra ekstranummer og nylåt «Who’s Gonna Stand Up and Save the Earth». 
Og dessuten på en overraskende «Tonight’s the Night» som har fått et hissig, bluesveltende seigt riff som også bare varer og varer. 
Den blir nesten mer intens enn sin alkoholiserte sorgtyngende original. 

Den når likevel ikke opp til den fantastiske, jublende versjonen av «Love to Burn». 
I begynnelsen virker den nesten litt seig. 
Men så begynner Neil Young å danse. 
Med gitaren. 
Han spretter rundt på scenegulvet, prøver å få med seg Sampredo, som ikke er i fysisk stand til slike myke bevegelser. 
Men han prøver. 
Hey, til og med Rick Rosas prøver å danse. 

Låten bygger seg rufsete, fillete, skranglete til et over tjue minutter langt brennende monster. 
Den sveiver seg gjennom alle mulige irrganger og hjørner som den kan bevare fra originalversjonen. 
Neil behandler den så vart og røft på samme tid at den nesten går opp i en større form for eksistens. 
Og får en til å glemme at snittalderen på karene på scenen er langt over vanlig norsk pensjonsalder. 

Og da sluttet det å regne. 
