Råker rett i sanseapparatet
Original og rørende popmusikk fra James Blake. 

ALBUM: 
Alltid herlig når musikk råker rett i sanseapparatet, setter deg ut, får deg til å glemme at du sitter plugget til datamaskinen i et kontorlandskap eller står i kassakø på Kiwi. 

Ekstra interessant er det når musikken som får deg til å stoppe opp ikke er prangende og brøler etter oppmerksomhet, men i stedet er helt stillferdig, ja, nesten innadvendt. 

Tre store spor 
Med sitt debutalbum fremkaller britiske James Blake denne følelsen flere ganger. 
Den 23 år gamle produsenten og DJ-en har allerede blitt lagt merke til på grunn av tre EP-er og ikke minst en gripende versjon av Feists «Limit To Your Love», kåret til en av fjorårets beste sanger her i Dagbladet. 

I coverlåten, som også er med på albumet, blandes buldrende dubstep-ekko med tandre pianoakkorder, og liknende kontrasteringer mellom harmoni og dissonans gjør fabelaktige «The Wilhelm Scream» og «I Never Learnt To Share» til sterke kandidater når årets liste skal lages. 
Har du ikke hørt de tre overnevnte sangene, er det bare å gripe til tastaturet umiddelbart! 
Seriøst. 

Produksjonsjuveler Blake lager altså en slags dekonstruert klubbmusikk. 
Her svever oppkuttede rytmer, spredt basspumping, små blip og spøkelsesaktige brokker av stemmer rundt, som i ruinene av et implodert diskotek. 
Det låter fremmed og utenomjordisk, men samtidig treffer det flere ganger rett i planeten, rett i hjertet. 

Mye har det å gjøre med Blakes stemme — den sender tankene til både Antony Hegarty og Arthur Russell — og måten han så variert behandler denne på: tekstlinjer kuttes opp, manipuleres og legges lagvis før stemmen plutselig står helt naken igjen. 
Slike små produksjonsjuveler er platens drøye halvtime full av, og selv om et par låter er såpass skjøre at de står i fare for å blåse bort fra lytterens oppmerksomhet, har James Blake ganske sikkert levert en av de mest originale popplatene vi får høre i år. 
