Tom Cruise leverer varene i en underholdende film om en skitten og spinnvill affære
«American Made» kunne blitt en tung, politisk beretning om en av USAs store skandaler. 
Men den fungerer helt fint også som lettvekter. 

Å, så fristende det er å bruke frasen «Cruise-kontroll»! 
For dette er nettopp den typen film der Tom Cruise kan rulle ut hele arsenalet av guttaktig sjarm og slepen eleganse kombinert med velbalansert talent for så vel komisk timing som for å se desperat ut. 

På sett og vis er «American Made» en påminnelse om at mye har vært ille også før i USA. 
For oss som har levd en stund, blir den dessuten et lite gjennoppfriskningskurs i skuddermudderet som ledet opp til Iran-Contras-skandalen. 
For dem som ikke kjenner den: 
På 1980-tallet, under krigen mellom Iran og Irak, solgte USA våpen til Iran, i hemmelighet og under dekke av å skulle få frigitt amerikanske gisler i Libanon. 
I realiteten ble inntektene fra våpensalget brukt til å skaffe våpen til de CIA-støttede Contras-styrkene, som kjempet mot den venstreorienterte sandinistregjeringen i Nicaragua. 

Som så mange av USAs skandaler er både den og forløpet så politisk møkkete, og samtidig så ellevilt kokt i hop, at en erfaren manusforfatter knapt ville våge å dikte opp halvparten. 
Men historien om Barry Seal er altså sann, i hvert fall i hovedsak, gi og ta det man må legge inn av kunstneriske friheter for å få den til å fungere innenfor formatet av en to timers film. 

Sent på 1970-tallet arbeider Seal (Cruise) som pilot for det amerikanske flyselskapet TWA. 
Jobben gir mulighet for litt småsmugling på si, noe CIA kommer under vær med og ser nytten av. 
De mener Seal er eslet for større oppgaver. 
Den kalde krigen pågår fortsatt, Sovjet støtter de folkelige opprørene i Mellom-Amerika og USA trenger en kyndig flyger som kan driver etterretning fra luften. 

Opplegget baller på seg, på alle vis. 
Seal pleier snart profesjonell omgang med folk som den colombianske narkobaronen Pablo Escobar og Panamas militære diktator Manuel Noriega. 
Kontantene strømmer inn i en fart og en mengde som overgår mulighetene for hvitvasking. 

Fart er også stikkord for filmen. 
Seals fly flyr fort. 
Filmen forflytter seg raskt mellom steder, hendelser og i tid. 
Klippingen er kreativt hektisk og kameraføringen håndholdt på en måte du ikke blir sjøsyk av, men som gir filmen en lett vinglete og litt rufsete atmosfære som korresponderer godt med så vel Seal som type som med de lyssky koko-affærene som foregår. 

I Tom Cruises skikkelse og Doug Limans regi blir Seal en antihelt som dels er et offer for egen eventyrlyst, manglende impulskontroll og en dose pengebegjær, dels ble en brikke, en løpegutt, i et utenrikspolitisk spill. 
Med på laget har Cruse et like suverent castet persongalleri. 
Monty Schafer – Seals «føringsoffiser» i CIA – spilles med fandenivoldsk opplagthet av Domhnall Gleeson. 
Sarah Wright har den litt for tradisjonelle rollen som kone, men makter likevel å gjøre Lucy, som hun heter, tilstedeværende og relevant. 
Et lite stykke uti dukker også Caleb Landry Jones opp som Lucys lillebror Bubba, en like deler komisk og tragisk figur. 

Gitt historiens politiske tyngde kunne man valgt å lage en rasende knyttneve av en film. 
I stedet tar Liman med seg pulsen fra Jason Bourne-filmene og kommer opp med noe som ligger satiren temmelig nær. 
Det gjør «American Made» til en sjarmerende røver av en film. 
Aldeles upolitisk er den jo heller ikke. 
Hyppig og kreativ bruk av klipp fra reelle fjernsynssendinger bidrar ikke bare til autentisiteten, det kaster på subtilt vis lys over nåtiden. 
Som når man hører daværende president Gerald Ford si at «de neste fem årene vil bli verre en de foregående fem». 
Jojomenn, sann. 
