Blodfattig om blodslit
Jada, klart det ligger mye arbeid bak idrettsprestasjoner. 

TV: 
Visste du at for å gjøre det sterkt i vinter-OL, så må du trene noe inn i granskauen og være grassat motivert? 
Åja. 
Jaja. 
Da trenger du ikke se alle seks episodene av «OL-drømmen» på TV2. 

Rå utøvere Etter at seere falt for «Sirkus Northug», er det ikke overraskende at TV2 har snekra ihop en tilsvarende serie om OL-forberedelsene til seks av våre vinteridrettsstjerner. 
Klart vi liker å bli bedre kjent med gullhåp som Kjetil Jansrud og Anders Bardal og, ikke minst, ferskinghåp som fristilkjører Tiril Sjåstad Christiansen. 

Det er seks likandes utøvere som har takket ja til å ta oss med inn i hverdagen sin. 
Problemet er bare at uansett hvor sympatiske de er, så består det meste av hverdagene deres i å trene, riktignok med eller uten skader å ta hensyn til. 
Hvor interessant er dét å få servert i episode etter episode? 
Ikke så veldig. 

Tamt og stivt Morsommere blir det ikke av måten vi får det servert på. 
En stiv voiceover fører oss anstrengt fra klipp til klipp med tråkige floskler som «klokka er seks om morgenen, men for Martin er dagen allerede i gang» og «hverdagen er blitt annerledes etter at sønnen ble født». 
Nei, sirru det! 

Intervjuene som gjøres med utøverne underveis er ofte ukomfortabelt høytidelige. 
Vi forventer nesten å se intervjueren på sidelinja, stående strunk og stiv som en prest eller en lensmann, med mikken på strak arm. 

Klippsekvenser hvor alle seks sitter i et blendende hvitt rom og gjør sitt beste for å småprate sammen, er stemningsfulle som et tannlegekontor. 
Siden vi loves å få komme «tett på» og møte «menneskene bak prestasjonene», føler vi oss litt snytt. 

Hvorfor ikke? 
Klart alle som er brennende opptatt av idrett vil sette pris på å høre heltene våre fortelle hva de tenker, hvordan de jobber. 
Det beste med serien er faktisk at til tross for upersonlige settinger, så byr utøverne på seg sjøl og forteller om alt fra dårlig samvittighet i forhold til familien til slitasjen kroppen påføres. 

Men hvorfor ikke stille noen uventede spørsmål? 
Hvorfor ikke koste på seg litt humor eller noen freske dramaturgiske grep? 

Hvorfor ikke anstrenge seg mer for å gjøre dette spennende å se på? 
Dét fortjener utøverne - for de anstrenger seg faktisk inn granskauen for å gjøre nettopp dét når tida kommer i Sotsji. 
