Den livsfarlige tausheten
NRKs store og nære krimdrama «Øyenvitne» er svært dyktig laget. 
Da kan man leve med små svakheter. 

TV: 
To unggutter er ute i skogen, den ene beundrer motocrosskjøringen til den andre. 

Så havner de inne i en brakke, der beundring blir nærhet. 

Problemet er at utenfor brakka skal ukjente menn i en mørk Audi likvidere en mann. 

Henrettelsen går ikke som planlagt, men gutta blir øyenvitner til det som skjer - og en gjerningsmann ser et av øyenvitnene. 

Døden i sandtaket Tilbake ligger fire lik og to vettskremte gutter som lover hverandre å ikke fortelle hva de har sett - ingen må få vite hva de drev med på brakka. 

Men det er sjelden en god ide å holde munn om drap, og den ene av gutta er til overmål fosterbarn hos lensmannen i bygda. 

Hun har skiftet jobb for å finne ro, men nå leder hun etterforskningen. 
Og mangler spor. 

En barbeint jentunge, en bombeeksplosjon, en motorsykkelklubb og Z-gjengen er andre aktører, sammen med informanter, rusavhengige og et politi i konflikt med seg selv. 

Det imponerende er at historien blir så dyktig presentert at vi klarer å holde rede på persongalleriet og handlingen. 

Replikkene er hørbare og godt spilt, og klinger godt muntlig, med bare noen få falske toner innimellom. 

Familiedrama 
Det som i utgangspunktet er en thriller i høyt tempo, med dirrende kameralinse og tette nærbilder glir etterhvert over til å presentere familiedramaer i roligere tempo i forskjellige miljøer. 

Lensmannen med mann og fostersønn, en annen familie med føtter i både politi og gjengmiljø. 

Her dukker et nærmest fulltallig regiment av norske skuespillere opp, og norske skuespillere blir stadig dyktigere på TV-dramatikk. 
Her er det også ekko til danske serier - filmfotografen er danske Lars Vestergaard, som også gjorde «Broen» og flere andre. 
Det er pent arbeid, på mørkt vis. 

Noen svakheter Jarl Emsell Larsen er både regissør og hovedforfatter, og lykkes i å skape gode, intense situasjoner og veve sammen flere storylines. 

Skraper man litt på logikken kan man finne ting som skurrer, men det hører nærmest sjangeren til. 

Og høyt tempo med klare handlingskurver dekker pent over. 

Det spørs hvor lenge de to gutta faktisk hadde holdt kjeft. 

Politi som, muligens, glemmer døde menns viktige etterlatenskaper er et problem, svake eller manglende avhør av vitner en annen. 

Men slik jobber kanskje politiet på landet, selv med erfaring fra Kripos. 

Sterkt spill 
Men skuespillerprestasjonene er sterke. 

Anneke von der Lippe gjør mye fint i rollen som lensmannen, Bjørn Skagestad står som en påle, og Reidar og Kim Sørensen med andre skaper en troverdig motorsykkelgjeng, og de to unggutta gjør en fin jobb. 

Det at forbrytelsen skjer først, og at vi ser gjerningsmannens ansikt funger godt, det gjør det også lettere å identifisere seg med unggutten som skal bære hemmeligheten. 

Basert på de første episodene er dette en vellykket serie - så vil de siste avgjøre om den holder helt inn. 
Her er det grunn til å tro at mange seere vil følge med hele veien. 
