Krimroman: 600 sider uten action
Superveteran GW Persson skriver lett og klart som en svensk fjellbekk, men var det mulig å få litt action? 

Leif GW Persson: 
Bombemakeren og kvinnen hans. 
Krim. 
Oversatt av Henning Kolstad. 
623 sider. 
Vigmostad & Bjørke. 

Lisa Mattei, operativ sjef for det svenske Sikkerhetspolitiet, får tips om et terrorangrep. 
Hennes engelske kollega mener at terroristene vil slå til 6.6, nasjonaldagen, svenskenes 17. mai. 
Hele kongefamilien og 100 til vil ryke med i smellet hvis terroristene lykkes. 

71 år gamle Leif Gustav Willy Persson går seint fram. 
Alt om politiprosedyrer gjennomgås i detalj, hvem som er påtaleleder, hvilke roller de forskjellige etterforskerne har, alle diskusjonene om praktiske problemer. 
Det blir litt kjedelig i lengden. 
De svenske politifolkene legger seg i dekning i Eskilstuna og overvåker den antatte terroristfamilien døgnet rundt. 
Og der står handlingen og stanger, i hundrevis av sider – uten å bevege seg en centimeter videre i etterforskningen. 
I flere scener sitter Lisa Mattei helt alene ved skrivebordet, og grubler og spekulerer. 

Politifolkene er veldig grundige og metodiske. 
De bygger til og med egne bombevester, som de sprenger, for å se virkningen. 

Det virker som gamle GW liker å holde oss på pinebenken, og teste vår tålmodighet til bristepunktet. 
Hvor langt kan han strekke strikken uten at vi går lei? 
Ikke 600 sider i hvert fall. 

Et sidetema er om det fins en muldvarp i svenskenes rekker. 
Det blir aldri spesielt spennende. 
For alle etterforskerne er så utrolig dyktige (bortsett fra den ubrukelige toppsjefen) at vi aldri er i tvil om at de vil avsløre svikeren. 
GW er god til å skape interessante figurer. 
Etterforsker Linda Martinez er tøff. 
Hun stoler 100 prosent på sine egne instinkter. 
Lisa Mattei har dårlig samvittighet for at hun forsømmer sin lille datter. 
GW skriver litt for mye om akkurat det etter min smak. 
Det kan fort bli for mye privatliv. 
Til tross for disse innvendingene likte jeg "Bombemakeren og kvinnen hans" ganske godt, i hvert fall en stund. 
Grunnen er at GW skriver så godt. 
Alt som skjer er veldig klart og tydelig, fjellbekken av ord renner av gårde uten å hindres av hverken språklige fiksfakserier eller krøkkete setningskonstruksjoner. 

Men ulempen med "Bombemakeren og kvinnen hans" oppsummeres på side 400: 
"Problemet var at det ikke skjedde noe". 

LES FLERE ANMELDELSER: 
