Abel og blanke messingen
Stavanger Brass Band og Morten Abel: 
Messing og pop. 
En umulig kombinasjon? 
Tvert imot. 
En svært vellykket kombinasjon, tør jeg påstå. 

For de åtte felleslåtene som ble framført i Stavanger konserthus lørdag kveld, satt som et skudd i, eh.. blanke messingen. 

Musikalske samarbeidsprosjekter over sjangergrensene er risky business. 
Det ender gjerne med slapp tåfismusikk eller spektakulære mageplask som gjør vondt i lang tid. 
Men Abels musikk er som skreddersydd for horn — og da langt mer enn bilhornene i introen på snurriglurlåten «Birmingham ho». 

Og et storband som SBB er helt sikkert i stand til å improvisere. 
Men ikke veldig mye. 
Et slikt samarbeid handler altså om arrangementer. 

Noen har gjort en kjempejobb i tilretteleggingen. 
For Stavanger Brass Band spilte stramt og disiplinert, men samtidig med den nødvendige grad av innlevelse og nærkontakt med Abel og hans band. 

Og Abel sjøl? 

I det ekstreme godlunet. 
Han kom svinsende inn på scenen etter SBBs rundt 40 minutter lange oppvarming iført hvite bukser og hvit skjorte samt grå vest, bukse og sixpence. 
Men slett ikke i grått humør. 
Noen måneders arbeidsferie har tydelig gjort ham godt. 

Åpningslåten var «All or nothing». 
Deretter fulgte vemodige «Cecilia Carter» med brassbandet tungt inni låtens vakkert repeterende tema. 
Og så «Lydia» fra «Snowboy», Abels første soloalbum - komplett med tubasolo som på platen, samt en beinhard «Hard to stay awake» med vrinskende tromboner i brassbandets virile andrerekke. 
Etter denne låt nummer fire speider Abel ut over salen. 
Og lurer på: 

Et betimelig spørsmål. 
For det var nok først og fremst brassfolket som presset blanke messingen ned i stolputene. 

Og trommeslager Børge Fjordheim, iført salens antakelig trangeste bukse, sang potetsangen: 
Sangen som alltid synges - og alltid har vært sunget - langt der ute på Randaberg. 
Mens bandsjef Abel la til sine egne linjer: 

Så «Dude of all dudes» hvor han befridd for sin gitar danser rundt på scenen. 
En stavangersk duckwalk eller chickenwalk til messingakkompagnement. 

I det hele tatt: 
Abel var i det nesten gummimannbevegelige hjørnet denne brasskvelden. 

«Tulipz» fulgte deretter: 
En elefant av en låt. 
Og når Abel med band og brassband kom til «This was from America»-linjene, antok låten et nesten udemokratisk autoritært marsjtempo som minnet mer om Bush enn Sousa. 

Men det autoritære drivet måtte vike for noe nær myk soulbrass mot slutten. 
I det hele tatt: 
Med et 30 mann sterkt ekstraband i ryggen oppnådde mange av disse åpne og dynamiske låtene sin endelige konsertforløsning. 
Ofte er rock'n roll best i basiske versjoner med bare bass, gitar og trommer. 
Men noen låter kler større arrangementer og rikere lydbilder. 
Mange av Abels låter tåler å bli utfordret av andre instrumentgrupper. 

Og til slutt da: 
«Birmingham Ho» altså som første ekstranummer. 
Med andre Fred-linjer, mye mer reggae samt englelydende «Ho-hey»-koring fra Abel-band- og brassband-medlemmer mot slutten. 

Abels egen kommentar: 

Helt til slutt: 
«House on fire» som en nesten frelsesarméaktig ballade - en sang som står fint til høstens melankoli og den sursøte førjulstid. 
Snart er det «Glade jul» på sure julehorn. 
