Forutsigbar
Kreftdramaet «The Fault in Our Stars» burde vært skarpere i kantene. 

FILM: 
Det er ingen glede å slakte en kreftfilm, så jeg skal prøve å la være. 
Jeg ønsker heller ikke å havne i unåde hos millioner av tenåringer, så la oss begynne med alt det positive. 

«The Fault in Our Stars» bygger på John Greens femte roman og er siden 2012 solgt i over 10 millioner eksemplarer (utgitt på norsk som «Faen ta skjebnen»). 
Den tilhører «sick-lit»-sjangeren og fortelles fra den kreftsyke 16-åringen Hazels synsvinkel. 
For å føye sine foreldre, oppsøker Hazel ei støttegruppe og der møter hun kjekkasen Augustus Waters, som er kreftfri, men har mistet det ene beinet til sykdommen. 

Fin Hazel 

Historien er filmet på et merkelig lavt budsjett, kioskvelteren tatt i betraktning, men feide likevel Tom Cruise av banen da den hadde USA-premiere forrige helg. 
Hovedrolleinnehaverne, Shailene Woodley og Ansel Elgort, spilte søsken i «Divergent», en annen av årets kinovinnere. 

Woodleys Hazel er ikke vanskelig å like. 
Hun er smart, kjapp i replikken og har et reflektert «no nonsense»-forhold til egen sykdom. 
Augustus er ikke fullt så inntakende, men også han er langt mer interessant enn alle bifigurene. 
Hvis dette er en bok/film som tar kreft blant unge mer på alvor enn vi er vant til i sjangeren, så er det en smule nedslående. 
Jeg synes filmen virker altfor kalkulert og forutsigbar. 
Og da tenker jeg ikke på at noen kommer til å dø av kreft. 
Nei, filmen er forutsigbar i den forstand at man altfor ofte velger den mest utslitte klisjeen når noe skal skje eller en følelsesmessig reaksjon skal formidles. 
Dessuten er dialogen merkelig daff og lite oppfinnsom, hvis den har ambisjoner om å være del av en smart ungdomsfilm. 

Snille saker 

I starten mistenkte jeg filmen for å være et oppbyggelig kristendrama av typen som er en egen sjanger i USA, men så ble det både alkohol og sex etter hvert (bittelitt sjampis og en lunken sexscene, riktignok). 
Filmen er altfor snill og kunne holdt enda mer igjen på det sentimentale, også i valg av musikk. 

Men filmen er bygget på en såkalt «ung voksen»-roman, sier du muligens, så hvor streng skal man være? 
Vel, det er voksne håndverkere som mekker roman og manus. 
For dem burde livet være en daglig krig mot klisjeene.Klikk for innhold 
