Denne serien hadde aldri fungert uten Benedict Cumberbatch
Tilskrudd og tragikomisk karakterdrap på britisk overklasse. 

Det er et vitenskapelig faktum at Benedict Cumberbatchs tilstedeværelse hever kvaliteten på enhver film eller serie. 
Den britiske skuespilleren med logopedøvelse-navn har en særegen evne til å være både tilskrudd og jordnær på samme tid, og ikke minst være dønn usympatisk uten at man får lyst til å kaste fjernkontrollen i fjeset på ham. 

Linedans 

Skaperne av «Patrick Melrose» skal sånn sett prise seg lykkelige for at han takket ja til denne rollen. 
Det er vrient å se for seg noen andre være balansestav for den hårfine, ambisiøse linedansen av et hypnotisk avgrunnsspiraldrama denne serien legger opp til, uten sikkerhetsnett mellom seg og den potensielt ufordragelige, toneforvirrede smørjen på bakken under. 

Miniserien er basert på de halvveis biografiske bøkene til Edward St. Aubyn, som etter hva jeg forstår skal være et ramsalt, både dypt tragisk og hylende morsomt karakterdrap på den dekadente, britiske overklassen, det gamle aristokratiet som har råtnet på rot. 

Da vi først møter Melrose, en gang på åttitallet, får han telefon om at hans far er død. 
Patrick synker sammen, i hva vi først antar er sjokk og sorg, men raskt skjønner bare er en manøver for å plukke opp en heroinsprøyte. 
Resten av episoden tar for seg den motvillige reisen hans til New York for å hente hjem farens urne, samtidig som han gjør et meget halvhjertet forsøk på å kutte det høyst omfangsrike rusforbruket sitt. 
Han klarer stort sett å holde seg helt til abstinensene kicker inn, bilkøene i New York blir for uendelige, eller nykterheten og farens dødsfall bringer fortrengte barndomstraumer opp til overflaten nå som det eksistensielle tomrommet ikke lenger er fylt med heroin. 

Frykt og avsky i New York 

Som en slags «Fear and Loathing In New York», eller en britisk «Wolf of Wall Street», ramler Melrose rundt i storbyen, enten i rus eller abstinenspine, og oppfører seg som en drittsekk og patetisk idiot, gjerne på samme tid. 
Med sin sedvanlige Cumberbatch’ske swag slipper han unna med det meste, både overfor relasjoner, men også da han sprader inn under en bro i Central Park på natten, praktisk talt en no go-sone av narkohandel på åttitallet, og trekker opp en bunke med sedler for å teste utvalget. 
Troverdigheten tøyes i blant til bristepunktet, men Cumberbatch og regissør Edward Berger («Deutschland 83») har stålkontroll på den tonale balansegangen, og pakker det hele inn i en impresjonistisk drømmeestetikk på høyoktan (og varierer det audiovisuelle uttrykket på meget effektivt vis avhengig av hvilken rus Melrose til enhver tid er påvirket av), der man aldri helt kan vite om dette er verden slik den faktisk er, eller bare sånn den fortoner seg gjennom Patricks glassaktige blikk. 

Enda en beretning om ufordragelige, men karismatiske menn som ødelegger seg selv og alle rundt seg er kanskje ikke det som er mest mangelvare i seriefaunaen, men når det gjøres så dyktig som i «Patrick Melrose» er det vanskelig å ikke la seg rive med, likevel. 

(Anmeldelsen er basert på den første av fem episoder.) 
