Anmeldelse:OnklP & De Fjerne Slektningene - «Slekta III» 

Litt tidlig med slektstreff igjen. 

ALBUM: 
Jeg mistenker at arbeidsmoralen til Oslo Ess/Slekta-kollegaene har smitta over på ham. 
Dette er Pål «OnklP» Tøiens femte(!) album på litt over to år. 

Dermed har han i løpet av disse få årene gått fra å være Norges mest hardtfestende til å bli landets mest hardtarbeidende rapper. 

OnklPs tredje plate med De Fjerne Slektningene kom ut uannonsert i dag med et «SURPRISE!»-grep som egentlig kun gagner artister med stor nok fanbase. 
Det vil si Beyoncé. 

Men om Slektas fanbase er like stor som rekkevidden av bandets «merch» tilsier - og de t-skjortene har jeg sett på «Granca» til og med - er ikke dette nødvendigvis noen dum strategi. 

Men over til plata nå, da. 
Et fint introspor, ikke like rått som «Kjellern», innledes av svære synthstrykere som skrus om til et slags orgel med nifs dramatikk. 
En god bevegelse unna bandets klassiske college-ska og sjørøvervals. 
Onkl rapper om hva han pleier å rappe om, og litt om hva han kan rappe om, men ikke rapper om. 

«Kunne fortalt deg om noen ting jeg har gjort, men jeg tro'kke advokaten min vil digge det stort». 

Og her adresserer han litt av problemet som farger plata. 
Alt OnklP har lov til å fortelle har han allerede fortalt. 

Så hans femte(!) plate på litt over to år bærer preg av å gå på lyrisk tomgang. 

En slags oppfølger til «Styggen På Ryggen» er «Narkour» - en låt som viser at Påls demoner fortsatt svever rundt ham, men med nok avstand til at han kan se på de med et skråblikk. 
Parkour-analogien er dødsartig og den robotiske koringen er fin, men den tamme mollprogresjonen har vansker med å røre følelsene - det må P stå for alene. 

Låta hadde ikke bare vært bedre uten de påtatt «triste» tangentene, men også langt mindre sammenliknbar med den populære storebroren. 

Poprocken som trekker i alle mulige retninger heter «B-film» - den har et kriserefreng og en generisk collegerock-fasade fra nittitallet, men inneholder nok referanse-godis og et fett bridgeparti som veier opp litt. 
Ellers har låter som «Ran» og «Alltid Meg» den samme gamle Slekta-energien, mens «Oslo Chicks» er en «Girl In Oslo» i flertall. 

På alkisballaden «Berlin» er instrumenteringen både varm og nydelig, og det er en av få låter hvor Pål utfordrer den monotone rock-flowen sin - og kanskje den eneste låten bortsett fra introen, hvor P tar plassen han bør. 
Det er selvsagt, men det kan egentlig ikke understrekes nok: 
OnklP rapper mer variert og langt bedre på programmerte beats enn inni et band. 
Han får mer rom til å leke med den melodiske flowen sin - litt fordi beats avhenger det - og det er først og fremst da han står som en av landets beste rappere. 

Det skal ufattelig mye til å imponere på sin femte(!) plate på litt over to år, annet enn med det faktumet at man har gitt ut fem plater på litt over to år. 
Men som historien har vist oss, er det ikke hvem som helst som kan rappe over rock - og komme unna med det. 
Og akkurat dét, er fortsatt like imponerende. 

Nyhetsverdien i denne platen ligger dog mer i måten den er sluppet, enn i selve innholdet - for dette er ikke nytt nok til å berettige nok et slektstreff allerede. 
