Ekstremismens banalitet
"Timbuktu" er en viktig påminnelse om at den radikale islamismens største offer er andre muslimer. 

I juni 2012 ble flere byer nord og øst i Mali invadert av tuaregmilitiaer og deres allierte islamister. 
Timbuktu falt i hendene på den mest ekstreme av disse gruppene, Maghreb, allierte av al Qaida. 
Dette er det politiske bakteppet for Abderrahmane Sissako-filmen «Timbuktu». 

Om vi zoomer ut, er det enda mer. 
Terrorangrepet i Paris, den brutale fremferden til IS i Midtøsten, våre hjemmeavlede «syriafarere», «skolejentekidnapperne» Boko Haram. 

Alt dette gir filmen en enda dypere klangbunn. 
Så sent som i forrige uke massakrerte Boko Haram nærmere to tusen mennesker — 2000 - i byen Baga i Nord-Nigeria. 

Plasseringen ved Saharas «kyst« og kontrollen med karavanehandelen har historisk sett gjort Timbuktu til en av Afrikas mest toneangivende og sagnomsuste byer. 
Da byen ble inntatt, ble kulturminner fra storhetstiden - blant annet 14 av 16 Unesco-vernede mausoleer - vandalisert under dekke av at de representerte «avgudsdyrkelse». 

Også filmen alluderer til disse ødeleggelsene. 
Innledningsvis ser vi gamle statuer, figurer og artefakter som skytes i fillebiter. 
Deretter vender regissøren blikket mot de innfødte tuaregene, hvis fredsæle levesett og saktmodige muslimtro er lite forenlig med det nye shariaregimet som blir pådyttet dem. 
Kollisjonen skildres i et dokumentarrealistisk filmspråk der flere separate handlingsforløp — små fabler - flettes inn i hverandre. 
Omdreiningspunktet er den korthogde fortellingen om Kidane, som har bosatt seg utenfor den vesle byen for å leve alene under stjernene med sin kone, datter og deres lille krøtterflokk. 

En dag river det ene dyret seg løs fra den drikkende flokken og roter seg inn i garnene til en fisker langs elvebredden. 
«GPS» heter dyret, som et forvarsel om at det er flere som skal miste retningssansen. 
Fiskeren svarer med å kyle spydet sitt i halsen på dyret, som segner om og dør. 

Det blir starten på en hendelsesrekke som koster flere menneskeliv, og som demonstrerer noe av begrunnelsen bak sharia: et system for å regulere skyld, hevn, tilgivelse og rettferdighet. 

Til tross for det dystre politiske bakteppet, tegner Sissako et forekommende og forsonlig bilde av verdens nest største religion. 

Men under ligger uhyggen og dirrer. 
En konstant og urovekkende during som bærer bud om at noe fælt kanskje eller kanskje ikke vil skje. 
De tradisjonelle sangskattene som nærmest presser seg frem hos ungdommen som trosser musikkforbudet - er det lenge før de vil bli avslørt? 
Og hvor lenge kan guttene håne fotballforbudet ved å fortsette sitt fantomspill uten ball? 

Det går en linje herfra til Ibrahim El-Batouts «Winter of Discontent» (2012) om Egypt og Tahirplassen. 
En sindig fremstilling av den arabiske vårens håp og fortvilelse. 

Dertil lener «Timbuktu« seg på satirens språk. 
Flere av scenene kan oppsummeres som en studie i den radikale islamismens banalitet - i spennet mellom tradisjon og modernitet: jihadisten som trenger kjøreopplæring, puritanismens vokter som ikke greier å stumpe røyken, mobiltelefoner med signalsvikt, feilgiring og hard fot på kløtsjen. 

Eller den unge konvertitten som strever med å se fryktinngytende ut, og som sliter med å memorere hjemmevideotiraden mot «vestlig dekadanse», til tross for oppmuntrende veiledning fra kollegaen bak kameraet. 

Streng justis med steining og piskeslag er imidlertid en påminnelse om at denne «Islam for dummies»-jihadismen er skummel nok. 
Og at dens fremste offer er andre «brødre i troen». 
