Plateanmeldelse:Haim - «Days Are Gone» 

Mesterlig og søsterlig fra Los Angeles 

Historien er skrevet annerledes, men faktum er at da Sex Pistols slapp sin nå sagnomsuste debut i 1977 ble den regnet som en skuffelse av mange. 

Grunnen var at den fremstod som en samleplate, hvilket også er dens funksjon i dag. 

De fire singlene som gjorde bandet legendarisk var alle sluppet i forkant av «Never Mind The Bollocks», og med et par unntak var det ingenting på albumet som tangerte singlenes sprengkraft. 

Hva skal et album bestå av? 
I den låtorienterte sfæren som er musikkbransjen nå er problemstillingen høyaktuell. 

Ryktet om albumets død er overdrevet, men fokuset på singler stiller samtidig krav til artister som ønsker å verne om albumet som kunstform og levebrød. 

Den amerikanske søstertrioen Haim debuterer nå, en smule forsinket i forhold til hvor lenge navnet deres har vært i støtet, men fint timet i kjølvannet av en bejublet Øya-opptreden. 

Platen sliter med problemet Sex Pistols hadde for 36 år siden: 
Fire gode singler er sluppet i forkant, og de forblir platens beste øyeblikk. 

Låtene har vært gjenstand for en blogghype av en styrke som langt på vei har tatt kraften ut av dem. 
Tre av dem er endog plassert i starten av platen, slik at du etter 12 minutter sitter med en følelse av å høre en samleplate av et band som EP-debuterte for halvannet år siden. 

Men isolert sett er «Days Are Gone» sterk, en sjelden fugl i en tid hvor både «gitarband» og «jenteband» i ung alder sliter med å erobre masser av en størrelse verdt å skrive hjem om. 

Fleetwood Mac nevnes ofte som referanse for Haim, og dette er smarte jenter, hvis mest Mac-lydende sang («Honey & I») også parafraserer en av vestkystpopgudenes skjønneste fanfavoritter («Honey Hi»). 

Men Haim ligner enda mer på Beastie Boys-protesjeene Luscious Jackson anno kultklassikeren «Fever In Fever Out» (1996). 

Groovebasert rock og solkysset pop med melodier og produksjon som lener seg på R&B-triks uten at det blir ukledelig hybrid av det. 
Sterk, mørk vokal. 
Låter som ikke går minste motstands vei, og kommer i mål likevel. 

BESTE LÅT: 
«The Wire» 
