Fantastisk Penn mot Paulus
Hver gang Sean Penn går foran et kamera oppstår et monument. 

De fleste skuespillere kan gjøre kjæledyr-grimaser og agere en rørende skikkelse. 
Men Penn forvandler seg slik superhelter gjør; han blir omskapt i betydningen borte. 
I «Milk» forsvinner han som ved trolldom i en annen person, og du kan se og du kan føle at han gjør det av rein respekt og begeistret ydmykhet. 
Du kan se at troverdigheten oppstår av en sann kjærlighet til yrket eller til den han skal framstille; Penn spiller ikke for den nakne LA-borgeren herr Oscar (som han kunne hatt abonnement på), han spiller for den fjerne borgerrettighets-aktivisten Harvey Milk, som ble den første homofile offentlige tjenestemannen i San Francisco. 

Milk er en autentisk person, og egentlig gidder jeg ikke resymere livet hans fra han i en slags Frank Zappa-skikkelse bestemte seg for å overta San Francisco-bydelen Castro, til han ble skutt av en galning på kontoret sitt i City Hall. 
Filmen forteller historien som en hyllest, og den klarer det med inntagende tidstroverdighet, krystallklar miljøskarphet og snedig bruk av autentisk film— og tv-materiale. 
Greit det. 
Veldig bra. 

Det som gjør «Milk» til noe mer enn en biografi, er noen fargerike, frodige påminnelser: 
Folk som lever på utsida av anerkjentheten, blir på ett merkelig vis smartere. 
De utvikler en sjarmerende følelsesintelligens som stammer fra friheten til å være seg sjøl. 
Det homofile miljøet i San Francisco kan selvsagt være forskjønna, men den ledige, lune, listige og lystige omgangen med snakk og handling virker også sannsynlig. 
Troverdig, for tredje gang. 

På samme måte er det med filmens mannsbilde. 
Sean Penn kan vanligvis virke maskulin som en tre-balla bybjørn («den eneste virkelige mannen jeg har møtt,» sa Madonna). 
Her har han lagt en syltynn musikalitet inn i hoftebevegelsene sine. 
Ansiktet smelter oftere enn det har gjort før. 
Han virker så upennsk glad hele tida, han har den frigjorte mannens boblende ubarskhet. 
Det er fantastisk å se på. 

Dessuten er det en veldig betimelig påminnelse at den tenkende delen av Vesten også har vært nødt til å slåss mot kristne fundamentalister. 
På slutten av 1970-tallet kjempet homofile aktivister mot Anita Bryants korstog for en lov som forbød homofile og de som forsvarte dem å ta jobb i skolen. 
Kanskje hersker den tidlige livsstil-nazien Paulus ennå. 
Vi får se. 
