Alle grøsseres mor
Her kommer ukas oppmuntring: en Superhelt Collection av alle de overnaturlige ondskapene som finnes i grøssernes rikholdige buskap av ålreite dyr. 
Og ungdom på hyttetur i tillegg. 

The cabin in the wood 

Amerikansk. 
2011. 
1 time, 35 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Drew Goddard. 
Med: 
Kristen Connolly, Chris Hemsworth, Anna Hutchison, Fran Kranz, Richard Jenkins, Bradley Whitford. 

Akkurat da du trodde at en original grøsser ville være umulig innenfor maya-kalenderens rekkevidde: 
De har gjort alle grøsseres mor. 
De laga alle gjøssejes moj. 
De laga de onde kreftenes Superhelt Collection, og de gjorde det enkelt og elegant. 

Filmen starter med en slags The Office kaffemaskin-samtale mellom to blide hvitsnipper som planlegger årets jobb. 
Mennene har usedvanlige ting fore. 
Så flytter handlingen til kulturpolitisk korrekt trusedame i hybelvinduet, så til de vanninjiserte Rema-hønkene som skal på tur med henne og den nyblonderte venninna samt en raring med vannpipe som låter som et Dylan-frø som datt på asfalten og tørka ut. 

Grøsser-sedvaner melder seg uten at noen forsøker å være wikipedisk flinke. 
Turfolket passerer den tradisjonelt nedlagte bensinstasjonen der ekkelt snusende gjesdøl representerer dei tilbakeståande utkantfolka. 
Hytta er omringa av utstudert uryddighet, og vel inne starter historie-studentene puerile pubertetsleker som etter kort tid skal føre til at ondskap blir vekket rett ute i hagen. 
Et hode stikker opp av jorda. 

Nå skal jeg ikke røpe mer. 

Her er mye snedig. 
Rundt den ironiske grøsserhistorien skaper filmen en pinlig kikkerverden. 
Alle vet at publikum kom for pupper & blod, og her speiles deres pinlige voyeurisme. 
Dette er oss. 
Det er vi som faktisk ser Paradise Hotel og liker best direktesendte katastrofer på TV-nyhetene. 
Dessuten det lett-filosofiske: 
Kjelleren er som en eksistensialistisk lekestue. 
Alt du gjør, fører til døden. 

Ikke la deg skremme. 
«The cabin in the woods» er en ekte grøsser, og den har en original og vital handling som fortsetter der splatterne pleier å slutte. 
Når det store klimakset nærmer seg, myldrer alle fantasifulle mareritts kryp og kuriositeter til et blodbad som du må til Det gamle testamentet for å finne maken til. 
Røpte jeg noe nå? 

Nei. 
Egentlig ikke. 
