Sigourney i den perfekte kvinnefilmen
«The girl in the park» er spennende på en så sjelelig smertefull måte at jeg fikk følelsen av å ha spist et detaljert pinnsvin. 
Jeg kunne kjenne når det beveget seg nedover i fordøyelsen. 

Sigourney Weaver er en mor som opplever at den tre år gamle dattera forsvinner fra lekeplassen. 
Du får ikke se dama skrike, du får ikke de fæle detaljene fra politistasjonen og leteaksjonene, men du får se ansiktet hennes 16 år etter. 
Det er en nifs skuespillerprestasjon, for Siggy Stardust ser gipsa ut i fjeset. 

Hun lider undertydelig i samvær med mennesker, du kan merke at likegyldighet og kulde blir hennes fysiske beskrivelse av det språklig ubeskrivelige. 
For andre mennesker går livet videre, og de tumler blidt med sitt. 
Men Siggy har stanset. 
Hun er balsamert i levende live. 
Hun driter i oss og frykter oss. 
Det er så vondt å se på at det egentlig er uutholdelig, og jeg trodde at jeg oppdaget hvorfor menn foretrekker actionfilmer. 
Vi tåler ikke smerte. 
Kvinner er fortrolige med smerte. 
Menn er ikke det. 

Rollen er flerrende god. 
Og så kommer enda en: 

Kate Bosworth spiller ei ung, amoralsk hustlerjente som etter å ha oppdaget den sårbare Sigourneys intuitive interesse, smyger seg inn i livet hennes. 
Der bestyrker hun den sørgende moras forestilling om at hun er hennes tapte datter, mens Weavers oversette sønn fortviler. 
Fra da formidler filmen en spenning som det ikke er mulig å like: 
Vi ønsker så intenst at dette skal være dattera, at vi nesten ikke orker å se. 

Spillet mellom de to kvinnene er som sammensmelting. 
Alt går til helvete, og hvor blir det av James Bond? 
