- Pop-Norge trenger velmenende kranglefanter som Hanne Kolstø
Den artistiske grenseløsheten setter henne på siden. 

ALBUM: 
Landets mest produktive popsangerske er tilbake med et nytt knippe låter å drømme seg bort til. 
Hanne Kolstø har gjennom sine tre foregående soloplater bevist med all tydelighet at det går an å lage smektende pop-musikk med mye substans uten at det går på bekostning av tilgjengeligheten. 

At hun fremdeles mestrer den øvelsen til fingerspissene er radiovennen «We Don't See Ourselves» et lysende eksempel på. 
Det handler om å la de sangbare vokalmelodiene få spille fritt og samtidig spekke underlaget med fiffige detaljer der det et rom for det. 
Ja takk, begge deler, som de sier i Hundremeterskogen. 

«All Is Contagious» forener for eksempel Kolstøs florlette sang med vrengte gitarer, feedback og rumlende bass uten at noen av elementene behøver å krangle om plassen. 
Det er liten tvil om at Kolstø og produsent og lydmakker Øyvind Røsrud Gundersen har funnet frem til en meget farbar vei sammen. 

Den produksjonsmessige estetikken, Kolstøs karakteristiske vokalmelodier og hennes artistiske grenseløshet er med på å gi henne et særpreg og en identitet som setter henne på siden i et tett befolket pop-heat. 

«Forever Maybe» fremstår som alltid uanfektet og tøylesløs. 
Ideene får boble fritt, enten det er snakk om mer rastløse og grovkornede låter som «The Urge To Repeat», lettbeinte «Rooftop», eller mer rocka saker som new wave-aktige «Nothing to Talk About». 
Alt sklir sømløst over i hverandre, fra knitrende synther til mørke og nesten industrielle lydlandskap. 
Alt nennsomt plassert i Kolstøs søkende tekstunivers. 

Mer av dette til neste høst, takk. 
Pop-Norge trenger velmenende musikalske kranglefanter som Hanne Kolstø. 
