Som å se stygg sykdom
«My date with Drew» er en ego— og etnofil dokumentar som ender i at en puddelaktig California-fyr og Drew Barrymore snakker sammen med Lucille Ball-stemmer mens de drikker halmfarga hvitvin av høge glass. 
Det er en så pinlig stund at selv de best fortrengte barndomsminner blekner. 

Jeg vet ikke riktig hvordan det er rett å si dette. 

Den enkle måten: 
Hvis jeg ville se halvannen time arrangert MTV-reality, kunne jeg ha sittet hjemme i min egen stue med god kaffe. 

Den tungvinte måten: 
For 200 år siden hadde folk den åpenbare fordelen at det var ca 180 år til videokameraet ble allemannseie, og de årene kunne de bruke til å lese bøker, tenke tanker, komponere abrupt samtidsmusikk og glede seg over tilværelsen. 
For da videokameraet ble allemanns-eie, opphørte sivilisasjonen slik de kjente den. 

Den sinte måten: 
Dokumentarfilmen er vår gresshoppesverm. 
Den er i ferd med å bli en forbannelse og burde innlemmes blant dødssyndene, sånn at dokumentarfilmskapere kommer rett til helvete allerede ved influensa, og der blir de dømt til å vandre rundt i evigheten og virre med hodet for at synsfeltet aldri skal få være i ro. 

«My date with Drew» er som å se stygg sykdom utvikle seg. 
Lepra eller langvarig neseforkjølelse. 
Filmen forteller om en del av Amerika som Gud mente vi aldri skulle vite noe om. 
En arbeidsledig Donald Duck med skremmende koffeinblikk og kaféutroper-stemme får det for seg at han er forelsket i Drew Barrymore og ønsker seg en date. 
Og så kommer fnis fnis ideen om at han fjoll fjoll og vennene skal lage en høhø høhø dokumentar om hvordan han forsøker å få det til. 
Fremgangsmåten er enkel. 
De ringer til folk som kjenner folk. 
Hvis en ville se akademisk på det, nedfinner de sosiologien. 
Dette er det motsatte av kunnskap om samfunnet. 
Faktisk systematisk det motsatte av samfunnet. 
Nå finnes det mange dumme høgskoleofre som tror at ting er interessante hvis man kan sette fenomen-navn på dem, men det er ikke sant. 
«My date with Drew» er ondere bortkasting av tid enn Michael Moore. 

Etter mye ekstatisk mas oppdager Drew Barrymores PR-folk at det finnes muligheter for kult-eksponering her. 
Done deal. 
Drew dukker opp med de billige newage-talene sine og er virkelig fæl. 

Filmen ender med en hysterisk anbefaling om å følge sin drøm. 
Så hvis du ønsker å bli Paris Hiltons venstre bikkje, finnes det sikkert en PR-kåt California-kennel som vil hjelpe deg. 
