The greatest story – 3
Treeren er den luneste filmen om Indiana Jones. 
Det skyldes ikke minst den tidligere skotske bonden Sean Connery som hygger seg skammelig i rollen som distraksjonshemma vitenskapsmann og pappa. 

Dessuten starter filmen med at River Phoenix spiller Indy som guttunge med løvelugg. 
Han forsøker å stanse arkeologiskurker i noe som ser ut som et område for amerikansk landskapsvern. 
Her oppstår pisken. 
Her kommer merkevare-hatten inn i livet hans. 
Her er opprinnelsen til slange-fobien. 

Da arkeologen omsider blir voksen, skjer det ved at han får juling på en båt som i neste øyeblikk eksploderer, og så er han tilbake i Universitetet der studentjentene sitter ved pultene og smiler innbydende kjønnsmodent, som om de har meldt seg på et kurs i spontan kropps-arkeologi. 

GRAL: 
Ford var en søt mann på åttitallet, og han må hoppe ut av universitetsvinduet for å slippe unna småpiker. 
Men på utsida blir han ragga opp av en sånn rik mann som trekker i smoking hvis det er sol ute. 
Han har funnet kalken som inneholdt Jesu blod, begeret som han brukte ved den siste nattverd. 
Gralen ble i sin tid oppdaget av franske korsfarere som antakelig drakk beaujolais av den eller brukte den til å fôre andres hustruer med vodka og sitronbrus med sitronsmak. 

Uansett. 
Ferden går til Venezia, der far har forsvunnet. 
I stedet finner Indy og hans ledsager Marcus ei dame som heter Dr. Schneider (spilt av ekstremt ukjente Alison Doody fra Irland), og det er i denne filmen at en snill avart av incest forstyrrer familiefreden: 
Sønnen har sex med samme dama som faren har hatt sex med. 
Ikke akkurat en begivenhet som gjør at man stikker ut sine egne øyne, men et sært manuspåfunn egentlig i en seksuelt kjortelsnill familiefilm. 
Og introduksjonen av en ny og utskreversk dametype etter hvert som vi nærmer oss nittitallet. 
I treeren finnes en båtjakt i Venezia, og det er antakelig den scenen som minner mest om James Bond i trilogien. 
Heldigvis varer den ikke lenge, og så går ferden til det østerrikske slottet Brunwald der Hitler-avhengige militærtyskere holder Connery i fangenskap inne i åttitallsbriller på størrelse med termopanvinduer. 
Far og sønn kjører til Berlin, der Indy faktisk får Hitlers autograf før de alle flykter i et luftskip som antakelig finnes i Venstres miljøprogram som alternativ til Ryfast. 
Gralen ligger i et land som heter Hatay. 
Det låter som et LSD-mareritt eller en importert soya-saus, men faktisk er et fjellområde i Tyrkia. 
For annen gang i sin karriere (i den første filmen red han også) rir unge Jones av gårde som en cowboy i en fantastisk, langvarig actionscene med tyske tanks i Halvmånekløften. 

Også denne filmen er så full av action at det kanskje finnes fagforeningsregler mot det. 
Men egentlig ingen minnesterke enkeltscener bortsett fra den med Ford og Connery i motorsykkel med sidevogn. 
«The last crusade» er først og fremst en hyggefilm og en borteseier for Sean Connery. 
