TV-anmeldelse«Unge lovende» s3: 
Gammel og satt 

Mindre av det samme. 

«Unge lovende», sesong 3 

Norsk dramaserie i seks episoder 

Hele sesongen på NRK TV 23. februar. 

NRK1 søndager kl. 23.15 

Regi: 
Eirik Svensson og Patrik Syversen 

Med: Siri Seljeseth, Gine Cornelia Pedersen, Alexandra Gjerpen 

Hadde «Unge lovende» gitt seg etter sesong én, hadde serien vært husket som en nydelig og nedpå hyllest til det å prøve å kommer seg opp og fram i verden, men ikke helt få det til, spesielt for generasjonen født på ca. senåttitallet. 

Uavhengig av alle innvendingene om fraværet av «ekte» problemer. 
Selv om den gjorde Tøyen om til Willamsburg og la seg tett på - jepp - «Girls». 

Andresesongen var kanskje ikke like god, men beskrev forhold i rask solnedgang på hjerteskjærende vis. 
Og hadde en eksilepisode i selveste Sandnes, med ekstremrapperne«Skolekorps» på lydsporet. 

Det er denne blandingen av riktig musikkplassering, generasjonsoppbrudd og rene samlivsbrudd som trekker serien videre i sesong tre. 

Det gjøres ikke like smidig. 
Nenne har forfattersuksess, men er i et stadig mer passivt/aggressivt forhold til kjæresten Leo. 
Elise prøver å pitche en TV-serie, men slites mellom ulike retninger i kjærlighetslivet. 
Alex er generelt mindre heldig, og veldig, VELDIG ensom fasadebygger i New York. 

Oslo? 
Fremdeles akkurat like sommerlig. 
(Burde det ikke snart vært vinter her?) 

Jentene nærmer seg etterhvert hverandre både emosjonelt og geografisk igjen. 
Da beveger historien seg mot det som gjorde serien bra. 
Men løsningene blir enten for nedrige, eller for fantastiske og i noen tilfeller komplett idiotiske. 

Der man for eksempel lett trodde på foreldrene til Elise sin fasadebalanse i Thale-skandalen, skjer det ting her som virker påtvunget for å gasse opp framdriften. 
Derimot er det hysterisk treffende at man på et tidspunkt er på premiere for den nye norske filmen «2. verdenskrig». 
Der avlives omtrent hele norsk filmindustri i én perfekt idé. 

Sesongen slites av en form for indre og ytre tretthet som for så vidt har vært der en stund. 
Men med et behov om å gjøre noe med karakterene som ikke fungerer. 
Spesielt Aleksandra sin fortelling blir noe krampaktig i både oppturer og nedturer. 
Fraværet av Kimmo (Ole Christoffer Ertvaag) er muligens det som virkelig vipper sesongen i negativ retning, selv om han ikke framstår som helt ute av den lange historien. 
Det er fremdeles mye som kan skje. 

Det er bare ikke så - beklager - lovende. 
