Sint ung mann og slem stemor
Dypdykk i sinnets irrganger er ofte spennende. 
Men i tilfellet Hallam 
Foe blir det mange hakk for konstruert, for ikke å si spekulativt. 

Det er ikke vanskelig å skjønne at en 17-åring er sorgtung og rasende etter at moren hans døde og faren raskt finner seg en ny kvinne. 

I filmens første del har unge Hallam Foe valgt å flytte 10 meter hjemmefra. 
Han installerer seg i en hytte i et tre like ved familiens forfalne, skotske herregård. 
Det fungerer greit som et bilde på behovet for å isolere seg fra omgivelsene, spionere på de nærmeste og plage dem med aggressive verbale og fysiske utfall. 
Når humøret er på det verste, maler han seg i fjeset og legger et grevlingskinn over hodet. 
Grrr! 

Men det er noe altfor sjablongaktig over skikkelsene rundt unggutten. 
Både Claire Forlani som den onde stemora og Ciarán Hinds som faren oser av en kulde og ufølsomhet som man ikke uten videre tror på. 

Men la gå, personskildringen skal vel tolkes som Hallams subjektive opplevelse. 
Et ungt menneskes finne-seg-sjæl-faser er heftige ting som kan gå helt skeis. 
Det tror jeg gjerne på. 

Men regissør David Mackenzie klarer ikke bore under overflaten. 
Når 17-åringen reiser til Edinburgh for å skape seg et liv, får komposisjonen et langdrygt midtparti. 
Hallam finner et morssubstitutt å spionere på og elske med. 
I det uendelige. 

Det er som regissøren er mer opptatt av å vise fram nakne kropper og elskovsscener enn å få oss til virkelig å interessere oss for den skadeskutte Hallams lidelser. 

Men gjensynet med Edinburgh var fint. 
