Bokanmeldelse:Carsten Jensen: 
«Den første sten» 

En tragedie uten slutt, et bunnløst helvete og et inferno av vold. 

Bildet av Afghanistan slik det stiger fram fra sidene av denne romanen er noe av det sterkeste jeg har lest på svært, svært lenge. 

Forfatter Carsten Jensen har reist og tilbrakt mye tid i landet, og han har tidligere skrevet dokumentar og journalistikk derfra – blant annet i samarbeid med den norske journalisten Anders Sømme Hammer. 

Men det er først når den drevne forfatteren velger romanformen, at alt stoffet og alle erfaringene hans fra dette martrete landet for alvor får den litterære gjennomslagskraften det fortjener. 

Derfor er «Den første sten» også et lysende eksempel på hvordan skjønnlitteraturen på sitt beste har et virkningseffekt få om noen andre kunstuttrykk kan gjøre den etter. 

«Den første sten» begynner som en ganske nøktern og rolig framstilling av livet til en gruppe danske soldater i Helmandprovinsen. 
Med et effektivt og deskriptivt språk tegner Jensen bildet av forholdet soldatene imellom, og gradvis får han fram hvordan de nesten absurde kulturforskjellene mellom dansker og afghanere, det politiske skyggespillet og de uforutsigbare alliansene skaper en følelse av konstant utrygghet – der panikken lurer like under overflaten. 

Men han viser også hvordan krigføringen i Afghanistan på mange måter minner om et avansert dataspill, der droner og satellittovervåking gjør det mulig å utkjempe en krig på betryggende lang avstand fra den egentlige slagmarken. 

Men snart blir også våre danske allierte tvunget ut i den virkelige, skitne krigen. 
En veipatruljering som går fryktelig galt, utløser en dominoeffekt av hevn, mothevn, mislykkede forsøk på mekling og endelig et forræderi av nærmest titaniske dimensjoner. 
De danske soldatene må forlate den relativt trygge leiren sin, og møter en afghansk virkelighet der en lokalbefolkning gjennom århundrer har utholdt og overlevd utallige okkupasjoner, kriger, massakrer og overgrep. 

Danskene blir gradvis redusert til brikker i et spill der neste trekk hele tiden synes uunngåelig – selv om det bringer dem stadig dypere ned i et menneskelig og moralsk mørke. 
Middelalderen møter moderne spillteori – og middelalderen vinner til slutt. 
Det er bokstavelig talt forferdelig spennende. 

Midtveis i boken blir vi introdusert til en jeg-forteller. 
Den danske etterretningsagenten Khaiber har afghanske røtter, og hans oppdrag er å hente hjem restene av den villfarne danske troppen. 
Det er et vellykket litterært grep. 
Både fordi det skaper umiddelbar identifikasjon hos leseren, og fordi det bidrar til å legge ytterligere dimensjoner til graden av svik og skyggespill som danskene utsettes for. 

Boken ender på ingen måte godt. 
Men den er en stor opplevelse, og nærmest en nødvendighet å lese – for den som våger nedstigningen til infernoet Afghanistan. 

Så å si lytefritt oversatt av Håvard Syvertsen. 
