Størst av alt er kjærligheten
Onkel Tuka fra Halden avslutter trilogi med å hylle kjærligheten. 

ALBUM: 
Onkel Tuka kommer meget respektabelt i havn med trilogien «Gud, død, kjærlighet», som startet med «Geriljagospel» og «Hotell Hellman». 
Det er altså den deilige og trøblete og noen ganger svulstige kjærligheten som får avslutte prosjektet. 

Jokeren Sundstøl Onkel Tuka er vokst til sju medlemmer, med produsent Geir Sundstøl som en åttende joker — blant annet på pedal steel. 
Rino Sildens banjo er også blitt et slags varemerke, og musikken er absolutt til å kjenne igjen. 
Eller sagt på en annen måte, de er nesten imponerende tro mot et konsept de er ganske alene om i Norge. 

Igjen er det gammel amerikansk country, bluegrass og folk, med et nikk til britisk folkrock, som er inspirasjonen, men musikken har også noe av punkens løsluppenhet og energi. 

Lysere tekster Tekstene til Håkon Ohlgren har denne gang et lysere og mer optimistisk — og positivt — utgangspunkt. 
Albumet åpner like godt med følgende kjærlighetserklæring til ei dame som virkelig må føle seg både elsket og begjært: 
«Dama mi er så fin/Ho får godstog til å stoppe/Ho får elver til å tørste/Ho får hjertet mitt til å hoppe/Dama mi er så fin/Ho får menn til å gå på vannet/Ho får sanger til å bli sanne/Ho får engler til å lande (...) dama mi er så fin, jeg har lyst til å skrike/Ho er den peneste dama i hele kongeriket». 

Den blir et slags svar på Lars Saabye Christensens tekst med samme tittel, framført av Kåre Virud for mange år siden: 
«Dama mi æ'kke sann, dama mi/Når jeg tenner henter'a vann/dama mi æ'kke kulten, dama mi/hu henter mat i fryser'n når jeg er sulten/dama mi, beste dama...» 

Hvilken av damene ville du valgt? 

Bevisst 
Om det i Onkel Tukas tilfelle av og til kan bli både svulstig og vippe over i det banale, er det selvfølgelig helt bevisst fra Ohlgrens side. 
Også det er i tråd med tradisjonen da denne stilen oppsto. 

Kjærligheten til hjembyen Halden får også sitt, i «Halden, blod og penger» og melankolske «Halden blues»: 
«Jeg har hørt Townes synge Dublin Blues/Skulle ønske jeg var i Halden i en mørk og stille bar/Alene uten å tenke på hva du gjorde og hvor du var». 
Ohlgren makter stadig å legge inn små, elegante referanser, enten det er til Townes Van Zandt eller som i «List», bokseren Ingemar Johansson, som døde for to år siden: 
«På en stor hvit plass i Stockholm skal du få vite hvem jeg er/Det var den samme kvelden Ingo skulle dø». 
