En som heller gjør sin plikt
Dette er en merkelig bok, fordi man som leser aldri riktig finner ut hva man er med på. 

Skal boka handle om noe, og når kommer det? lurer man. 
Men så viser det seg at det er tankestrømmen som er innholdet, summen av refleksjoner den mannlige hovedpersonen har om sitt liv i det han er i ferd med å ta toget fra Sankt Petersburg til Moskva. 

Summert handler boka om det å ha levd, eller ikke å ha levd, mens man lever. 
Og den er fascinerende, når en først har knekt koden om at den ikke skal ha noen konkret handling, heller ikke opptrinn eller dialog. 

Her skjer ingen ting, annet at en eldre mann forteller brokker fra sitt liv i en jevn strøm av tekst, fortalt i fortid i jeg-form. 
Men da blir den gripende i all sin understatement. 
For dette er (nok en) beretning om en ensom mann som ikke evner å sette ord på sine lengsler; langt mindre å forsøke å tilfredsstille dem. 

Vi fornemmer sterk, tilbakeholdt lengt når han forteller om den 20 år gamle kinesiske jenta som en periode ligger ved siden av ham i senga, inntil hun en dag uten forklaring ikke lenger ligger der. 
Men etterpå gjør mannen ingenting for å få en ny kvinne til å fylle tomrommet. 
Bare fortsetter å gå på sin jobb og gjøre sin plikt, slik menn i årtusener gjør og har gjort. 

I setningen etter at den kinesiske jenta har forlatt ham forteller mannen at jobben ga ham sparken med sluttpakke. 
Også det fortalt i konstaterende ordelag. 
Det er det tilbakeholdte som gir denne romanen kraft; vi kjenner hvordan mannen blir lamslått, men likevel pliktoppfyllende fortsetter arbeidet med å avvikle papirbedriften han leder i Kina. 
"Jeg var på langt nær seksti år og allerede like overflødig som den industrien jeg hadde brynet mine åndsevner på", slår han fast, ikke uten ironi. 
Geir Pollens bøker er tidligere blitt nominert til Brageprisen og Nordisk råds litteraturpris. 
I 2005 fikk han kritikerprisen for oversettelsen av W.G. Sebalds roman "Austerlitz". 
Også denne boka er bemerkelsesverdig. 
