Film:Mer mas enn moro 

Det er lett å la seg friste, men vanskelig å la seg begeistre av den nyeste fortellingen om vill vest-helten og hans indianermakker. 

«The Lone Ranger» starter ganske friskt, med en tilsynelatende ny vri på heltelegenden som er flittig fortalt siden radioshow- starten på 30-tallet og siden via både TV-serier og film. 

På et tivoli i San Francisco i 1933 står Johnny Depp på utstilling, sminket til en eldgammel Tonto, som en tilsynelatende pustende relikvie fra ville vesten. 
En ung gutt kledd i cowboyklær og maske vekker gamle minner til live, og han får servert historien - om hvordan Lone Ranger ranet en bank. 

Det stemmer selvfølgelig ikke med det etablerte heltebildet av den maskerte rettferdighetsforkjemperen med hvit hatt og hest, så Tonto hopper enda lengre tilbake i tid, til hvordan Lone Ranger tok opp masken i 1869. 

Herfra legger «Pirates»-pappa Verbinski fra seg det friske, og vender tilbake til kjent, overlesset fortellerstil. 
I «Lone Ranger» får vi nemlig (trekk inn pusten) både romantisk drama (en kvinne dras mellom to brødre), flere bromanser (de nevnte brødrene og det gryende Tonto/Lone Ranger-forholdet), en fortelling om jernbanens utbredelse, en tragisk oppveksthistorie, en indianer/nybygger-konflikt, lov mot urett, ondskap mot uskyld, sivilisasjon mot vill vest, og en hevngjerrig horemamma med et ben av elfenben. 
OG et actionstappet togrøveri. 

Det er så mange plot-elementer, og det hele blir så rutinemessig behandlet av Verbinski, at filmen blir mer masete enn moro. 

Samtidig vingler filmen sjangermessig som en full Jack Sparrow. 
I det ene øyeblikket sender Lone Ranger (Arnie Hammer) såre, kjærlige blikk mot sin brors kone (Ruth Wilson), og i det neste kjører han full slapstick med hodet dunkende i hestebæsj. 
Til dystre toner i sober sakte film i ser vi kavaleriet massakrere en hel indianerstamme, før Tonto og Lone Ranger bedriver knall- og fall-komikk sekunder senere. 
Det er selvfølgelig greit å blande humor og alvor i en film, men her er det noe forvirrende med balansen. 

Depp selv unnslipper ikke den ikoniske rollefiguren Jack Sparrow her heller. 
Tonto har det samme uberegnelige og absurde preget, om det så gjelder å mate den døde fuglen han har på hodet, å knusktørt levere selvinnlysende replikker, eller å dikte opp luftige forklaringer på stedet. 
Han gjør det godt, men ikke uten å fremkalle sjørøverkapteinens ånd. 

Hammer sliter med å være både barsk og slapstick-klønete, noe som kanskje er mer manusets feil enn hans egen. 
William Fichtner som den lovløse indianerjegeren Butch Cavendish er en deilig ekkel skurk, og står også for store deler av filmens betydelige blodbad, som når han river hjertet ut av et offer og glefser det i seg rått. 

Når den klimatiske togjaktscenen endelig kommer, komplett med flere tog på kryssende spor, hest på taket, flukt per svevende stige og ikke minst «Lone Ranger»-kjenningsmelodien (William Tell-overturen), er man så mett av fikse forviklinger at det er vanskelig å la seg begeistre. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
