Småuspiselig
«Småspioner 4» både dufter og stinker. 

FILM: 
Det lå vel i kortene. 
Åtte år etter de opprinnelige tre filmene kommer «Småspioner 4», med nye barneskuespillere og nye muligheter for vulgær merchandizing, med det uunngåelige 3D-formatet og endatil en «fjerde dimensjon», nemlig et luktkort (!) som deles ut før filmen og som gir fra seg en syntetisk søt duft når hovedpersonene står overfor en godteriskål. 

Det fremstår aldri som annet enn en panisk gimmick for at de billettløsende barnefamilier i noen fattige sekunder skal glemme det grelt ubestridelige faktum at det de blir tilbudt på lerretet er uferdig, enfoldig og amatørmessig. 
Humoren er i all hovedsak basert på den gamle, men ikke nødvendigvis ærverdige flatulenstradisjonen. 

Forøvrig: 
Lukt er strengt tatt ingen «dimensjon». 

Intetsigende Alba 

Ellers er det vanskelig å finne en forklaring på hvordan den erfarne regissøren Robert Rodriguez er så ubehjelpelig i omgangen med fjerde kapittel i filmserien han har hatt ansvaret for fra første bilde. 
Dramaturgien i agentfilmen som sjanger, og i alle dens mange parodier og patsisjer, er programmessig strømlinjeformet og noe nær umulig å rote til: 
Agent står mot stormannsgal antagonist, ymse flukt- og kampscener følger før de gode krefter seirer i den siste konfrontasjonen. 
Men fortellingen om søsknene Rebecca og Cecil, som snubler inn i agentorganisasjonens barneprogram, lar ingen mulighet gå fra seg til å vimse seg vekk. 

Rodriguez bygger opp mot ymse klimaks for så å skusle dem bort eller la være å vise hva som skjer. 
Og så kan man spørre seg hvor veloverveid det var å gjøre Jessica Alba, Hollywoods fremste eksponent for konseptet intetsigende billedskjønnhet, til filmens nav: 
Som høygravid hemmelig agent og tvillingenes hardt prøvede stemor går hun rundt med det samme vagt velvillige ansiktsuttrykket hun alltid setter opp, på film som på den røde løperen, som er ment å passe like godt for latexkledde spioner som nusselige nabojenter. 

Ikke at det skjer noe på noe tidspunkt som krever at hun så mye som frisker opp lipglossen. 
Slåssingen i «Småspioner» 4 er hysterisk klønete: 
Seige sekvenser der både agenter og skurker står og ser tankefullt ut i luften i ti sekunders tid før de nølende hever hånden for å gi hverandre en halvhjertet dask. 
Legg til at kulissene er laget av plank og pappmaché og du har et traurig treskeverk som ikke har noe på kino å gjøre. 

Superskurken «Tidtageren» har forresten som sitt store mål i livet å få foreldre til å skjønne at de må prioritere å snakke med barna sine og ikke kaste bort tiden på alskens tull. 
Det er bare å ta ham på ordet. 
