Jane Austens borger-bordell
Denne uvørne filmatiseringen av Jane Austens ungdom (basert på hennes brev) er laget i en så overkanten-engelsk stil at man kan stille Big Ben etter den. 

Men amerikanske Anne Hathaway spiller Austen med en helt ujålete person-intelligens som gjør at filmen funker som en fjåg og fanten ting. 

Vi møter persongalleriet fra «Fornuft og følelser». 
Pappa prest og den masete mamma hønsemater holder gående et enkelt, landlig hushold der hovedpoenget med tilværelsen er at de må bli kvitt døtrene sine. 

For sånn var det dengang i moralens England at ekteskapet eksisterte for at menn skulle få sex og kvinnene forsørgelse. 
Alle var avhengige av at damer bare tok trusene av når det forelå finansielle forpliktelser. 
Pardannelsen i borgerskapet var et slags gigantisk luksusbordell, og stakkars den som jenta som ikke var i stand til å skaffe seg en kåt fyr med penger. 

Hvis filmens framstilling av forfatterinnen er rett, kan man godt forstå at hun ble forbanna over det bortkasta livet sitt. 
Hun ville aldeles ikke gifte seg med pudder-monsteret Maggie Smiths blodfattige nevø, for vel var mannen i stand til å konversere sympatisk om samfunnet, men han så ut som et kornaks etter møtet med møllerens støvler. 
Så traff Austen den unge amatørbokseren James McAvoy, som hadde en viss mods-sjarm (mods er velkledd rockeungdom fra sekstitallet) og utfordret den konfirmant-streite bondejenta. 

Dermed skjer det forferdelige. 
Austen får se mannen bade naken, og etter det er hun bare ute etter kyssing og ting. 
Men han er avhengig av en forstokka gammel onkeldommer som ikke liker bønder, ikke liker forfatterinner og ikke liker ironi. 

Dermed oppstår stor og følbar kjærlighetssorg, og hvis det er noe filmseere blir fanga av, så er det unge elskende som ikke kan få hverandre, verken her eller der. 

Før i tida var det ikke sånn at menn kunne bli rørleggere og forsørge seg sjøl, og så kunne kona ha deltidsjobb på Coop mens ungene var små. 
Nei, de måtte forsørges ved arv og almisser. 
Familien var et slags forråd, og mange friske mennesker drev ubegripelig omfattende lediggang. 

«Den unge Jane Austen» er en overraskende uskjønn film med sine grumsete farger, og Anne Hathaway er den egentlige grunnen til å like den. 
Hun får Jane Austen til å se ut som et heftig og sprekt menneske, og dermed blir det ekstra ille at det aldri blir noe på henne. 
