Spillanmeldelse:«Dragon Age II» 

(VG Nett) 
Lengre, dypere og enda bedre. 
Rollespillet «Dragon Age II» er en spilloppfølger som ikke kommer til å bli glemt med det første. 

Bioware har iløpet av de siste årene blitt for rollespillgenren det Valve er for actionspillene. 
Hver gang den kanadiske spillutvikleren gir ut et nytt spill settes det en ny standard som fremtidige rollespill må forsøke å leve opp til. 

«Dragon Age II» når ikke bare opp til forventningene, det sprer vingene og freser forbi. 

Historien foregår i samme verden som det originale «Dragon Age: 
Origins» og overlapper delvis i tidsepoke, men plottene er allikevel nesten helt adskilte. 
For selv om «Dragon Age II» riktig nok starter i Ferelden, tar det ikke mer enn en knapp time før du forlater kontinentet for godt. 

Samtidig som helten i «Dragon Age: Origins» kjemper mot de onde «darkspawns», er nemlig helten i «Dragon Age II», Hawkes, på flukt sammen med familien sin. 
Med mørkets krefter i helene, klarer den tidligere adlige familien å rømme Ferelden via sjøveien. 
Kursen går mot Free Marches og byen Kirkwall. 

Flyktningene fra krigen i Ferelden er mange, og Kirkwall har forlengst stengt byportene for dem. 
Hawke klarer å få kjøpt seg og familien inn, men ikke uten å forplikte seg til et års tjeneste for et kriminelt nettverk. 

Plottet, særlig i starten, fungerer strålende på egenhånd, men med hendelsene i «Origins» i bakgrunnen blir det i tillegg dypt og tankevekkende. 
Langt vekke fra triumfene i Ferelden, lenge etter at ondskapen er beseiret, lever flyktningene i Kirkwall under kummerlige forhold og lider under fordommer og fremmedfiendtlighet. 

I første delen av spillet forsøker man ikke å redde verden eller kjempe mot demonhorder, man forsøker å tjene nok penger til å sikre familien sin et anstendig liv. 

Herfra bygges så intrigene og det politiske maktspillet opp til betydelig mer storslagne dimensjoner, og det blir virkelig grandiost og dramatisk, slik det ofte blir når Bioware lager rollespill. 
Men det er altså i den dype og tankevekkende opptakten at mesterverket virkelig skapes. 

Man kan ikke velge hvilken rase man ønsker å spille som, men valgmulighetene og konsekvensene som man møter gjennom spillet gir større følelse av frihet enn de fleste andre rollespill på markedet. 
«Dragon Age II» gir deg nemlig aldri valgmuligheter for valgmulighetenes skyld, men fordi valgene faktisk har en betydelig effekt på spillverdenen. 

Om man velger å spille som kriger, magiker eller tyv, har for eksempel betydning langt utover kampmekanikk. 
Fordi magi er svært upopulært og fryktet i Kirkwood, møtte magikeren min problemer og muligheter jeg aldri ville møtt dersom jeg hadde vært en kriger. 

Når det gjelder kampmekanikken så har denne fått en grundig overhaling siden «Dragon Age: Origins». 
Resultatet er både mer krevende og mer underholdende. 
Taktikk handler ikke bare om å trykke på rett knapp til rett tid, men også om plassering. 
Sverdhugg kan unngås ved å smette til siden og angrep gjør mer skade bakfra eller fra flankene. 

Ved et punkt møtte jeg et sjefsmonster jeg ikke skjønte hvordan jeg skulle beseire. 
Jeg ble fullstendig knust en fire-fem ganger, før jeg oppdaget at jeg kunne ta dekning bak tykke steinsøyler når monsteret slapp løs dødelige lynstormer. 

VGD-bruker Narvi: 
Er klar over at det er mange som har mista gnisten pga demoen, kan ikke si jeg er en av dem gitt. 
Velger å tro at alt som var av hakking og teknisk bullshit forsvinner som dugg for solen...hvorfor? 
Fordi det er Bioware, og in bioware we fucking trust. 
Seriøst, når lagde de sist et dårlig spill? 
Diskuter Dragon Age 2 her! 

Noe av det beste med spillmekanikken i det originale «Dragon Age» var makrosystemet, altså systemet som lot deg bestemme slike ting som hva krigeren skulle gjøre hvis magikeren ble omringet av et bestemt antall fiender. 
I «Dragon Age 2» har systemet ikke bare blitt videreført, det har blitt betydelig utvidet. 

Det finnes dog ting man kan kritisere «Dragon Age II» for. 
Først og fremst er det irriterende at det omtrent uten unntak er umulig å vite hvor mange fiender man møter i en kamp. 
For selv om du for eksempel bare ser en fire-fem fiender, ender det alltid opp med at et par dusin flere dukker opp fra løse luften. 

Dette høres allikevel verre ut enn det faktisk er. 
For kampene føles sjelden urettferdige, og man venner seg forbausende fort til at bakholdsangrep er regelen snarere enn unntaket. 

Kanskje er det på grunn av den glimrende historien, at vitsene uten unntak er oppriktig morsomme og at de følelsesladde øyeblikkene kan få de stauteste karer til å tørke tårene. 
Ikke vet jeg. 
Men det jeg vet er at «Dragon Age II» har gitt meg en av de beste rollespillopplevelsene i mitt liv. 

Bravo, Bioware. 
Bravo. 

PS: 
Anmeldelsen er gjort basert på PC-utgaven av «Dragon Age II». 
Spillet lanseres på PC, Xbox 360 og PS3 torsdag 10. mars. 

DRAGON AGE II Plattform: 
PC Genre: 
Rollespill Alder: 18 Utvikler: 
BioWare Utgiver: 
Electronic Arts 
Mer info 
