Ikke skapt for hverandre
«Blue Valentine» er formsikker og original, men kanskje ikke så gripende som den kunne vært. 

FILM: 
Jeg kom til «Blue Valentine» med skyhøye forventninger. 
For det første er jeg en hund etter skildringer av forhold som skranter. 
For det andre har venner og synsere skapt en solid og vedvarende buzz om filmen. 
Dessuten har jeg hatt en mild «man crush» på Ryan Gosling, særlig etter «Half Nelson» og den undervurderte «Fracture». 
Men nok om meg. 

Oppskrudde forventninger er ikke av det gode. 
Det øker avstanden mellom deg som publikum og handlingen på lerretet, så la oss ta det fra begynnelsen. 
«Blue Valentine» handler om starten og slutten på et forhold. 
Cindy (Michelle Williams, Oscar-nominert for rollen) studerer medisin. 
Seks år seinere er hun sykepleier og vi skjønner at ting ikke har gått som planlagt. 
Hun synes Dean (Gosling) er uambisiøs — han er fornøyd med å male hus og komme hjem til kone og datter. 

Sjekking med sjarm 

Regissør Derek Cianfrance ga manuset til Williams allerede i 2001. 
Gosling hoppet på to år seinere, men pengetrøbbel og «livet» førte til lange utsettelser. 
De to kompromissløse skuespillerne har altså levd med dette prosjektet i årevis og da opptakene først kom i gang, la man opp til store doser improvisasjon og intens innlevelse døgnet rundt. 
Først ble forelskelsen filmet, deretter fikk de én måned på seg til å spise godt, miste hår og se seks år eldre ut. 

I den ferdige filmen klippes det fram og tilbake mellom de to tidsplanene. 
Det er en god idé, elegant gjennomført og aldri uengasjerende. 
Enkelte scener kan bli litt utflytende med sin improviserte krangling, mens andre er utsøkte og uforglemmelige. 
Det første møtet mellom Cindy og Dean finner sted på et gamlehjem og er en av de mest sjarmerende oppsjekkingene jeg kan huske å ha sett på film. 

To typer indie 

Det finnes to typer indie-regissører: 
Enten dyrker man lange, stillestående, distanserte tagninger, eller så går man svært tett på, gjerne med håndholdt, ustødig kamera. 
«Blue Valentine» tilhører siste kategori og utførelsen er imponerende. 
Cianfrance og hans kameramann Andrij Parekh benytter bare naturlig lys, de bruker to ulike filmtyper (Super 16 i fortid og digitale Red One i nåtid) og de rammer inn Cindy og Dean med minimalt dybdefokus. 

Likevel, hjerteskjærende er det ikke. 
Uten mine oppblåste forventninger ville jeg kanskje blitt mer grepet enn imponert. 
Mitt råd er derfor: 
Tenk at du skal se en sånn passelig god film om et forhold som blomstrer og visner. 
