Anmeldelse:Kinas ettbarns-politikk har skapt hjelpeløse barnemonstre, ifølge Xinran 

Myten om Kinas «små keisere». 

I oktober i fjor opphevet Kina den notoriske ettbarnspolitikken som ble lansert i 1979. 
I løpet av de vel 35 åra den har vært praktisert, har den angivelig forhindret 400 millioner fødsler. 
Ser man bare på befolkningsveksten, kan ettbarnspolitikken sies å være vellykket. 

Den har endret Kina fra å være et samfunn med tradisjonelle storfamilier til en verden der enebarn ble ny familienorm. 

Det dreier seg om intet mindre enn en sosial revolusjon — et storstilt eksperiment som er en selvsagt skattkiste for forskning innen både sosiologi, psykologi og demografi. 
Hva har skjedd med alle enebarna? 

Undertittelen på den kinesiske journalisten Xinrans nye bok «Gi meg himmelen» er «Den forbløffende sannheten om Kinas ettbarnspolitikk». 
Boka innfrir ikke. 
Tvert imot, den bekrefter de fleste stereotypiene om de kinesiske enebarna som «små keisere», som oppdras til asosiale vesener uten evne til empati. 

Å trekke så bastante konklusjoner om hele generasjoners liv og tanker som Xinran gjør, basert på en håndfull individer, er mer forbløffende enn sant. 

Xue Xinran (f. 1958) er i utgangspunktet en kinesisk radioreporter som skapte et uvanlig telefonprogram der særlig kinesiske kvinner snakket åpenhjertig om sitt liv. 
Utdrag fra disse samtalene ble publisert i boka «Stemmer i natten». 
Seinere har hun hatt base i London og utgitt en rekke intervjubøker om kinesiske forhold. 
De er blitt bestselgere og oversatt til flere språk. 
Xinran er en sterk formidler av kinesiske lidelseshistorier, en sjanger med et trofast publikum i Vesten. 

Her skal vi ikke trekke hennes motiver i tvil, men må likevel påpeke at «sannhetene» hun formidler er basert på anekdoter mer enn på empiri. 
Enebarna hun har intervjuet i «Gi meg himmelen» er alle kinesiske studenter ved universiteter i utlandet, og som sådan svært lite representative for kinesiske ungdommer. 
Deres historier bærer mer preg av sensasjon enn hverdagslighet. 

Xinran er selv dominerende til stede i boka, enten som en beskyttende guide eller en moralistisk tante overfor intervjuobjektene. 
Hennes hyppige følelsesbrudd angir tonen. 
De er av typen «jeg fikk sjokk da jeg hørte dette», «disse ordene traff meg i hjerteroten» eller «mens jeg lyttet til henne, truet krampaktige hikst med å komme ut av munnen min». 

Visst er det oppsiktsvekkende å møte et enebarn som er så overbeskyttet at han ikke kan pakke en koffert, henge opp klærne sine eller bruke en kjøkkenkniv. 
Skal vi kalle det et luksusproblem? 

I Xinrans konsept påføres enebarn alvorlige traumer av foreldre og besteforeldre som skal realisere egne drømmer og ambisjoner gjennom barna. 
Det er selvsagt en tung byrde å bære, men neppe selve hovedårsaken til dagens sosiale problemer i Kina. 
