Jålekoppenes lange pubertet
«Sin City» er bare et stilstønt. 
Kaldt, jålete og ultravoldelig underholdning for voksen-nerder. 
Et ubetydelig stileksperiment som ikke er noe eksperiment, men en gjentakelse av det filmfolk tar seg til når de får behov for å føle seg kulere enn frisøren sin. 

Derfor hender det at jeg hater tegneseriefolka. 
De gir umodne filmskapere ufortjente unnskyldninger til å produsere kvasi-litterært, kvasi-stilistisk og kjønnsfascistisk voldsmøl. 
Kjøp et blad. 
Gå på toalettet. 
Filmunderholdninga trenger ikke flere skeive bilder uten forstand. 

Tegneserie-gubben Frank Miller har regissert denne filmen sammen med jålekoppene Robert Rodriguez og Quentin Tarantino. 
De to «slikk-skrubbsåret-mitt»-guttene fra det overbeskytta nittitallet har antakelig æren for at «Sin City» for det meste ser ut som en Nye Alle Menn-retro. 
Miller står sjøl for den pratesjuke og pulp-inspirerte prosaen. 
Av og til er den ålreit. 
Av og til er den som å høre en av Marges søstre jabbe med røykerøst. 

Filmen starter med at statisten Josh Hartnett utsletter ei rødkjola dame på terrasse, og så vandrer vi til svart hvitt-fotografiets konge Bruce Willis, som likner en uvaska Vigeland-skulptur og snakker rett i nærheten av sånn Philip Marlowe gjorde det. 
Willis-scenene i begynnelsen og slutten er blant de beste i filmen, og Michael Madsen har briller. 

Allerede fra starten brummer alle mennene som om de satte et loddent dyr i halsen, og den vokale vansiringa tar seg ikke akkurat ned da Mickey Rourke kommer inn i bildet. 
Ei slags voksdukke av Rourke. 
Et følsomt, flott, nesten eventyr-mildt monster-Rourke, en rørende hulk på jakt etter kjærestens mordere. 
Det vi si: 
Ikke akkurat kjæresten. 
På bladbrødrenes jord er kvinnene horer og strippere. 
Gjensynet med Mickey R. er filmens andre genialitet. 
I noen edle minutter er «Sin City» ganske i nærheten av å få en historie, men så starter det uendelige undertøy-showet. 
Kvinner med kontrollert kroppsfett paraderer som plastmannekenger i den poengløse estetikken. 
Dette er en film noir uten genrens innebygde tilbakeholdenhet, og det er historiefortelling uten sjel. 
I mer enn to timer anvender regissørene bildeknepa til jålete masse-sadisme, men de er ikke i nærheten av å skape annet enn fotografisk betinga småklapping. 
Høhø. 
Kul scene. 
Dette er en billig putakrig med noir-genren, og man trenger ikke være spesielt interessert i den moderne mannens fravær av mysterier for å ane begeistringa fra livslange puberteter. 

Jo. 
Bildene er fine. 
Men jeg har sagt det før: 
Ungdomsskole-elever lager kule bilder i våre dager. 
Reklamefolk og datanerder og konditorer og helsepersonell. 

«Sin City» er en slags episodefilm med handlinger i tett naboskap. 
Willis er ute etter den perverse Citizen Kane-sønnen, og det samme er Rourke. 
Clive Owen jobber for amasonehorene i Gamlebyen da de utrydder gangsterne. 
Kjente skuespillere går rundt i flokker som frustrerte utedyr i trange dyrehager. 
Harry Heaven har fått et nytt navn. 
