Besk realisme og varm komedie
I det ytre handler dette om Divko Buntic. 
Han vender en dag hjem til landsbyen i Bosnia-Hercegovina i 1991. 
Han er gift, har aldri sett sin sønn, han har vært i en form for landflyktighet i Tyskland de siste tjue årene. 
Han kommer tilbake i Mercedes, med en ny og ung kvinne han akter å gifte seg med, masse penger i lommeboka, pluss en katt i bur. 
Og: 
Han har inngått avtaler med den nye borgermesteren. 

Borgermesteren kaster Divkos kone og sønn på dør. 
De havner først i fengsel noen dager, deretter tvangssendes de til en kondemnert kommunal bolig. 
Så, få dager etter, avfyres borgerkrigens første skudd og naboer gjennom generasjoner er plutselig fiender. 

Divkos oppførsel, hans kone og sønns reaksjoner, hele landsbyens reaksjoner, avspeiler strømningene i samfunnet, de avspeiler tingenes tilstand og denne tilstandens frykt, uvisshet, tro og tvil. 
Filmen forteller noe om bakgrunnen til de kommende reaksjonsmønstre og de iboende samfunnsstrukturer. 

Samtidig som spirene og fødselen til den vanvittige og grufulle borgerkrigen i det tidligere Jugoslavia vises realistisk og besk, anskueliggjøres dette også i komediens form. 
I enkle, varme komedielinjer understrekes og utheves det hva denne krigen gjorde med enkeltmenneskene, med landsbysamfunnet og med storsamfunnet. 

Styrken i filmen ligger ikke i de enkle, poengterte bildene og bilderekkene. 
Styrken, selve filmens fundament, ligger i skarpheten og forståelsen, sinnet og sympatien i manuset, et manus som er skrevet av regissør Danis Tanovis i samarbeid med Ivica Dikic. 

En dypt interessant og fengslende film, som faktisk makter å kombinere det sjarmerende og det varme med en tydeliggjøring av hvorfor og hvordan denne krigen startet. 
Men, for all del, en sier ikke at denne filmen gir oss de store sannhetene og den store analysen, men den gjør oss nordmenn, innbiller jeg meg, litt klokere. 
