Mere blod
«Kraftidioten» er tjæremørk og tullete og voldelig og veldig morsom, og jammen handler den litt om moderne Norge også. 

FILM: 
Noe av det mest sympatiske med Hans Petter Moland som regissør er at han både er nærsynt og langsynt i møte med sine egne, guttete filmverdener. 

«Kraftidioten» er på sitt morsomste når den henspiller på hvordan både gangstere og politimenn elsker myten om seg selv, snakker og gjør slik de mener de burde snakke og gjøre, tar tøffe kallenavn og skotter lengselsfullt mot USA - og hvor beklemmende det er når en prosaisk virkelighet tvinger dem ut av poseringen. 
Enda flere komiske paradokser skapes også av dét at de er gangstere i trygge Norge, der den lokale mafiosoen Greven (Pål Sverre Valheim Hagen) er veganer og krangler med ekskona om hvor mange elevsamtaler for sønnen han forventes å gå på. 

Fedre og sønner 

For «Kraftidioten» handler også om fedre og sønner. 
Det er en surrealistisk haug med lik som hoper seg opp i løpet av filmen - hjelpsomme plansjer underveis hjelper publikum å holde orden på hvem og hvor mange som stryker med - og dét fordi Grevens håndlangere ved en feil tar livet av sønnen til den landlige brøytebilkjøreren Nils (Stellan Skarsgård), og faren finner ut at den eneste meningen med livet er å spore opp hele kjeden av ansvarlige og ansvarliggjøre dem. 

Også Greven og hans serbiske motstykke Papa (Bruno Ganz), som kommer til Norge når hans egne håndlangere trekkes inn i oppgjøre, defineres i stor grad av sine rolle som fedre. 
Anslaget mot sønnene er det alvorligste noen kan gjøre mot dem; de kan prøve å gjøre det til et spørsmål om respekt, men slaget er emosjonelt, selv for den empatiløse. 

Blodig moro 

Men først og fremst er dette morsomt, på den rare måten tønnevis med blod iblant er morsom: 
Når det fungerer som naturlig og spontan reaksjon i ventede og uventede situasjoner. 
Skarsgårds og Ganz' dempede, underspilte rolleprestasjoner og Valheim Hagens energiske vitaminpille av en ravende psykopat er alle perfekt avstemt til det anarkistiske universet. 

Og så er noen humper i veien. 
Moland og manusforfatter Kim Fupz Aakeson, som også samarbeidet om «En ganske snill mann», tror jevnt over gjentagelser er litt festligere enn de er. 
I forrige film var dét at Skarsgård ble tvunget til å ha sex med en uskjønn middelaldrende dame en heller uelegant vits som ble repetert hele fire ganger. 
Her virker de første tre-fire drapene heller skjematiske, det er som om filmskaperne tror at det er hysterisk nok at de skjer og ikke bryr seg om å variere. 
Her og der er det også litt rusk i klippen, korte scener lagt inn for å gi små informasjonsbruddstykker som kunne vært formidlet bedre. 

Nye Oslo 

Men bildene er vakre, både av det storhimlede og snødekte bygdelandskapet Nils fører brøytebilen gjennom, og det nyrike, stålskimrende Oslo han kjører inn mot for å feie vekk enda mer menneskelig storbyboss. 
Tigerstaden er blitt et sted både med nye topper og nye bunner, med kneisende barcodestolper og presenningdekte byggeprosjekter der det går an å skjule alskens udåder. 
Bondelandet, på sin side, er et sted av rolige, hvite flater og slalåmkjørere i harmoniske buer, som får en ny fred til å spre seg i ansiktet til Bruno Ganz. 
Moland og Aakeson har nok gangsterdrømmen intakt, men i hjertet er de nok litt av noen romantikere. 

Anmeldelsen ble først publisert etter verdenspremieren på «Kraftidioten» under filmfestivalen i Berlin 10. februar. 
