Bygdene nutildags
«Gråtass får en ny venn» putrer avgårde. 

FILM: 
Det er på landet det skjer. 
«Gråtass får en ny venn» må, i tillegg til «Jakten på kjærligheten», være den mest innbitte reklame vi har for det rurale liv i Norge i dag. 

Her er låvene røde, himmelen blå, gresset blendende grønt og alle er født fiks ferdig med bollekinn, rutete skjorte og en tendens til å holde den maniske klukkelatteren i gang i ti sekunder lenger enn strengt tatt nødvendig. 

Og mens bygdene avfolkes har behovet for fortellinger derfra tydeligvis økt: 
«Gråtass»-franchisen er et seiglivet stykke familieunderholdning som har tilbudt små fortellinger om den lille traktoren i tittelrollen gjennom teater, tv og film siden 1995. 
Siste blad ut, spillefilmen «Gråtass får en ny venn», er en hjertevarm og noe makelig affære som putrer avgårde i sitt eget tempo. 
Det er litt for sakte. 

Fin traktor 

Gråtass selv er en fin skapning, tydelig i slekt med sine rike Pixar-onkler i Amerika, i det at ansiktet er urørlig, og at bare øynene kan gi ham uttrykk i ansiktet. 

Det gjøres med stor effekt: 
Den vennskapshungrende Gråtass, som er redd for å bli utdatert når eieren Goggen finner opp en hjelperobot og begynner å se på nye traktorer, gir deg desto mer lyst til å klappe ham på panseret og gi ham en klem når ensomheten gjemmes bak et urørlig metallfjes. 

Overspill 

Dessverre overkompenserer de fleste av den andre aktørene med overspill: 
Replikker og poenger gjentas og understrekes med overdrevne smil og fakter, så antagelig selv de minste barna, som dette er myntet på, vil føle behov for å be de voksne om å raske på. 
Dette er også grunnen til at filmen, flere habile actionscener til tross, oppleves som sen og saktegående. 

Gråtass' verden er trygg og trivelig. 
Den har ikke en utfordrende mutter i maskineriet. 
Det er dens styrke, og svakhet. 
