Ikke med min beste vilje kan jeg se at dette er noen vellykket utgivelse
Sumaya Jirde Alis diktsamling framstår altfor uferdig. 

Det er et beundringsverdig eksistensielt trykk i mye av det Sumaya Jirde Ali skriver. 
Erfaringen av å være sort i huden og muslim blir overbevisende framstilt (riktignok som noe folk med annen bakgrunn umulig kan fatte fullt ut). 
Problemet med denne diktsamlingen er at den ikke bringer så mye mer enn noen få livsnære eksempler på fremmedkulturell erfaring. 
Som poesi holder den ikke mål. 

Når poeten er født i 1997, er det kanskje for strengt å sammenlikne med etablerte poeter? 
Nei. 
Så fort en bok blir utgitt, må den tåle sammenlikning med andre utgivelser. 
Noe annet ville dessuten være en bjørnetjeneste til et begavet menneske som Sumaya Jirde Ali. 

Få blinkskudd 

Særlig oppfatter jeg at boka i passasjer blir for umoden. 
Dét kan kanskje unnskyldes med poetens unge alder? 
Jeg syns ikke det. 
Dette her er ikke overbevisende: 
«Jeg tenker på hvordan det mørke / blir assosiert med noe dårlig. 
/ På hvordan du aldri vil kjenne / følelsen som kommer / når du innser at det finnes kun en foundation for din hudfarge / mens det finnes over tjue / for de hvite nyansene.» 

Nå finnes det mer vellykkede passasjer enn denne i «Kvinner som hater menn». 
For eksempel: 
«Du ber meg vise hud / så jeg kan bevise / et ustødig forhold til Gud. 
/ Da liker du meg bedre / du liker å fornedre». 
Rimet fungerer greit, og utrykket «et ustødig forhold til Gud» er regelrett minneverdig – men det er svært få slike blinkskudd i «Kvinner som hater menn». 

Diktet som dreier seg om en skoleklasses diskusjoner av slaverihistorie, islam og Somalia, er ikke så verst. 
Men slutten på diktet er ikke bare upoetisk, den er direkte slapp: 
«Å være flere minoriteter i en / er det samme som å være fanget i en endeløs storm. 
/ Man synes så godt, der alle andre er nøytrale.» 

Mangler redigering 

Enkelte av diktene er på engelsk. 
Disse virker minst like vellykkede som de norskspråklige. 
Noen få steder kan man få inntrykk av en lett «gebrokken» norsk språkføring, som her: 
«Jeg er neglene som knekker / under drakampen ungen din initierer i sin fulle fem». 
Dette er ikke god norsk. 
For så vidt gjør nettopp dét denne formuleringen mer interessant enn mye annet i boka. 
Men den tidvis halvnorske uttrykksmåten blir ikke utnyttet på noen effektiv måte. 
Det virker mer som noe forlaget har oversett. 

Ikke med min beste vilje kan jeg se at dette er noen vellykket utgivelse. 
Dessverre. 
Til tross for at noen av tekstene gjør inntrykk rent eksistensielt, og til tross for at Sumaya Jirde Ali utvilsomt har et språklig talent, framstår denne boka som altfor uferdig. 
Eller kanskje rett og slett prematur. 

Konklusjonen må bli at «Kvinner som hater menn» ville vunnet en god del på å bli mer kritisk redigert. 
Her virker det som om alt som har falt poeten inn, har blitt stående på trykk. 
Slik blir det ikke gode diktutgivelser av. 
