Treffer nerven med storslagen rock
Knepene er de samme og melodiene like gode når The War On Drugs endelig er tilbake. 

The War On Drugs fra Philadelphia er i all hovedsak Adam Granduciels prosjekt, en artist som under innspillingen av forrige album Lost In The Dream ble direkte syk av egen perfeksjonisme. 

Hyggelig da at albumet av mange ble kåret til 2014s aller beste, og endte i et stort gjennombrudd for mannen bak. 
Store rockealbum var fortsatt liv laga. 

Tre år, en lang verdensturné og mange nye måneder i studio senere er The War On Drugs tilbake. 
Med et langt fjerdealbum som musikalsk ligner på forgjengeren, men som også er litt mer åpent og mindre klangdrevet og «drømmende» i uttrykket. 

Har perfeksjonert sitt virke 

Adam Granduciel har naturligvis perfeksjonert sin måte å skrive og spille låter på etter et drøyt tiår i faget. 
Fyldig og majestetiske låter i et stødig midtempo, teppelagt av synther og gitarer, og med en mild og smått døsig vokal i front. 

Alt gjennomført med den en viktig, melodisk basis i bunn. 

Det er for øvrig her The War On Drugs skiller sine lyttere. 
Mellom de som ikke orker 66 nye minutter med nokså likelydende musikk i sakte fart, og de som igjen og igjen fascineres av mannens storslagne rock. 

En evig let etter mening 

«I've been up all night» synger Granduciel i åpningslåten her, og han har definitivt ikke vært ute på fest. 
«Spinning 'round the floor, it's not some feeling I can break» lyder det videre i en låt om uryddig kjærlighet, og man skjønner hvorfor albumomslaget er bekmørkt med artisten ved et svakt opplyst piano. 

Han som sist var (for)tapt i en drømmelignende tilværelse av usikkerhet, leter fortsatt etter en mening i det hele. 
Uten at vi som lytter kan være helt sikre på om han har funnet svaret. 

Som søket gjennom albumets andre låt, den aldeles nydelige «Pain»: 
«I've been pullin' on a wire, but it just won't break. 
I've been turnin' up the dial, but 
I hear no sound. 
I resist what I cannot change, and 
I wanna find what can't be found». 

Eller i «Strangest thing», der forvirringen er mer eller mindre total: 
«Am I just living in the space between, the beauty and the pain, and the real thing». 

Treffer en nerve 

Det skal ikke være lett, selv om musikken her er enklere å gripe enn før fra The War On Drugs. 
En type amerikansk rock som strekker seg fra Bruce Springsteens sene 80-tall via folk som Tom Petty, Ryan Adams, Bob Dylan og 00-tallets indierockscene. 

Dylan for øvrig mest til stede som et bilde på hvordan Adam Granduciels vokalbruk har utviklet seg. 
Han synger med den lett slepende stilen His Bobness også bruker, ofte med mest trykk på slutten i hver setning, som om ordene må dras ut av ham. 
Selv i musikalsk mer oppstemte låter som «Nothing To Find», «Holding On» og nevnte «Pain». 

Aller best er likevel den første låten som ble sluppet herfra, den over elleve minutter lange «Thinking of a Place». 
En erkeamerikansk reise på let etter den eneste rette, fortalt over en meditativ melodi som kun rives opp av en insisterende, Neil Young-aktig gitar. 

Snakk om å treffe en nerve i oss rockemelankolikere. 

The War On Drugs spiller i Oslo Spektrum 24. november. 
