Den sirlige fasaden skjuler Grizzly Bears minst interessante melodier til dags dato
Gri-Zzz-ly Bear. 

ALBUM: 
Smak på det, kjenn stavelsene rulle rundt i munnen: 
«Painted Ruins». 
Det er en ordkonstellasjon som ikke virker å bety all verdens. 
Men det er mer ved tittelen til det amerikanske indiebandet Grizzly Bears femte fullengder enn man skulle tro. 

«Painted Ruins» er nemlig et enormt ornamentert album. 
Bak den sirlige fasaden – som vinker til dub, IDM, psychpop og andre bevissthetsutvidende musikkformer – skjuler det seg deres minst interessante melodier til dags dato. 

Albumet er dermed mer enn noe en slags lekegrind for bandets bassist Chris Taylor, som har produsert samtlige utgivelser siden karrierebeste «Yellow House» (2006). 
Sonisk står de to platene i klar kontrast: 
Der gjennombruddet er preget av rustikk romklang og har en klassisk (les: tidløs) kvalitet ved seg, låter «Painted Ruins» som bestemt nymotens studiotrolldom. 
Enkelte vil sikkert finne lydbildet frodig og fascinerende. 
Selv opplever jeg det som klaustrofobisk. 

Kanskje er også det poenget: 
Apokalypsen er tross alt nært forestående. 
Særlig slagverket og synthesizerne sender tankene i retning av «Present Tense» (2014), den urovekkende milepælen til Wild Beasts – et annet band som står i arv til Talk Talks enigmatiske kunstpop. 
Men mysterier er til for å løses. 
Selv etter gjentatte gjennomlyttinger føles det ikke som det er så mye å oppdage i de intrikate labyrintene som utgjør «Painted Ruins». 

Det hederlige unntaket er «Four Cypresses» ledet av Daniel Rossen, som er bandets mest begavede låtskriver (den sonisk konservative soloutgivelsen «Silent Hour/Golden Mile EP» (2012) er blant de aller sterkeste i den utvidede Grizzly Bear-katalogen). 
«It’s chaos, but it works» messer han, mens resten av bandet bygger opp mot det illevarslende crescendoet. 
Det er lett å lese tekstlinja som en metakommentar på at låten er den mest vellykkede i albumets mikrokosmos. 

Både «Losing All Sense», med sin lettbeinte ska-rytmikk, og mektige «Sky Took Hold» har en del gående for seg, men taper etterhvert mye av sitt momentum. 
Sistnevnte er albumets avsluttende nummer, og falmer ut i en troverdig pastisj av Boards of Canada. 
I motsetning til den skotske elektronikaduoen, klarer imidlertid ikke «Painted Ruins» å forene det rurale og urbane på en måte hvor man etterlates lamslått. 
I stedet leter man etter noe morsommere å lytte til. 
