Herlig drøye bilder på Kode
Denne utstillingen er altfor mye av det gode, men umulig å ignorere. 

Da kunstneren Vanessa Baird holdt sin åpningstale for denne utstillingen fredag, erklærte hun med perfekt radiostemme: 
«Vi er dem dere andre ikke visste at dere trengte!» 

Publikum humrer av den forfriskende jantelov-frie holdningen. 
Jeg krysser fingrene for at påstanden er riktig. 

Det er den. 

For ett år siden beskrev Aftenposten Bairds verk «You are something else» som «et av de viktigste kunstverkene i nyere tid». 
Avisen var ubetinget begeistret. 

Forventningene mine var kanskje derfor unormalt høye da jeg var i Kode 2 fredag. 

Salen er tapetsert med fem meter høye tegninger. 
Fargerike eksplosjoner i pastellkritt fyller hele synsfeltet. 

Det første som slår meg er en voldsom respekt for arbeidsmengden som er lagt ned. 
Jeg har virkelig sans for kunst som bærer denne kvaliteten på overflaten, fordi det umiddelbart er gjenkjennelig som en inkluderende gest. 

Historiene vi alle kjenner, brettes ut og gjenfortelles fra et helt annet ståsted. 
Tarmer ligger spredt utover. 
Bæsj spruter ut av forskjellige rumpehull. 
Flyktninger drukner i vilt hav. 

Mennesker ligger fulle, kåte og knekte rundt omkring i skogen, omgitt av tomme flasker og menstruasjonsblod. 
Svampebob har spist én pille for mye. 
Mens Rødhette poserer i en altfor seksualisert posisjon. 

Det er så herlig drøyt. 

Det er altfor mye av det gode, men umulig å ignorere. 
Det er som om verkene minner meg på at jeg til stadighet snur meg og ser den andre veien. 

Jeg får dårlig samvittighet for alle de timene jeg har brukt i den alternative virkeligheten vi kaller Netflix. 
Skulle jeg heller meldt meg frivillig til en av hjelpeorganisasjonene som holder til i Middelhavet? 

Jeg prøver å søke tilflukt hos Hellenes’ akvareller, men også her dras teppet vekk under føttene mine. 

I introduksjonen på veggen heter det at hun har dokumentert sitt liv til skogs med akvareller og tegninger. 
Jeg puster lettet ut fordi jeg, som mange andre nordmenn, har et ganske avklart og trygt forhold til hyttelivet og bygda. 

Det starter så pent. 
Og morsomt. 
Men så dras vi inn mørket. 
Med Hellenes’ velutviklede skråblikk blir dette mørket ekstremt uhyggelig. 

Gjenkjennelsesfaktoren er stor, enten vi ser på bonden som går krokrygget over tunet med en bøtte i hver hånd, eller damen som forsiktig, forsiktig titter ut gjennom vinduet. 
«Oi, oi, oi …» sier hun. 
Det er jo veldig skummelt der ute. 

Frustrasjonen skinner gjennom i verkene, men ble for alvor konstatert i samtalen med de to kunstnerne lørdag: 

«Skal vi sitte her og klage over at noen driter i Botanisk hage?! 
Det er dritt overalt, sett opp et toalett, da vel!» 

Sammen pirker de i en nerve vi vanligvis ikke vil kjenne på, og maler et bilde av et vanvittig samfunn. 
Et samfunn der menneskene skuler ut av vinduene sine, med fordommer og skepsis til mesteparten av det som finnes utenfor. 

Eller et samfunn som snur seg bort fra det flaue, pinlige, politisk korrekte, og heller fokuserer på hvor neste nytelse skal komme fra. 

Jeg sier samfunn, fordi jeg kjenner meg så alt for godt igjen. 
Og jeg er ikke klar til å innrømme det enda. 
