Kendrick Lamar:De store spørsmål 

Kendrick Lamar vender blikket innover og tar for seg eksistensielle problemstillinger. 

Kendrick Lamar: 
«Damn» (Interscope/TDE) 

«Damn» ble sluppet langfredag og er Compton-rapperens fjerde utgivelse. 
«To pimp a butterfly» fra 2015 ble av mange regnet som årets beste album. 
Kanskje ble det også, noe ufrivillig, et slags soundtrack til den nye bevisstheten omkring den rasistiske politivolden svarte mennesker utsettes for. 

Lamar har holdt seg litt i bakgrunnen siden. 
Når han trer fram igjen, er det først og fremst som Mennesket, mer enn Lederen. 
Det er mindre Kendrick Lamar mot verden og mer Kendrick Lamar mot seg selv. 

Låttitlene røper at albumet handler om grunnleggende, eksistensielle problemstillinger. 
Styres vi av arv eller miljø, valg eller skjebne? 
Han formulerer sine indre kamper og motsetninger. 
Stolthet og ydmykhet. 
Kjærlighet og begjær. 
Og religion, ikke minst. 

Som historieforteller er han ubestridt. 
Hør bare på avslutteren «Duckworth». 
Han er glad i ord og leverer mange av dem. 
Med en maskinpistolaktig presisjon som på den blytunge «DNA», eller lavmælt repeterende over dovne basslinjer som på «Fear». 

Han høres fri ut og har funnet sin helt egne form. 
Albumet er stramt produsert, med «bare» 14 låter. 

Høydepunktet «Humble» er så effektiv og enkel, et mesterstykke i å utøve dominans - og samtidig en formaning til seg selv om ydmykhet. 

«Love» er en nydelig kjærlighetslåt, over svevende, seige rytmer. 
Han gir også rom til gjesteopptredener, blant dem Bono fra U2 (!) på den bitende, politisk ladede «Xxx». 

Rhianna snor seg nonchalant rundt Lamar på den radiovennlige «Loyalty», og «Element» er et lekkert samarbeid med James Blake. 
Det er smart, sylskarpt og selvbevisst. 

Kendrick Lamar vil bli udødelig. 
Det er mulig han har oppnådd målet sitt med «Damn». 

Beste spor: 
«Humble», «DNA», «Loyalty». 
