Balansekunst mellom himmel og helvete
2 timer 15 minutter med Johnny Cash forsvant som røyk i storm. 
Filmen er blitt et medrivende portrett av den legendariske blues— og countrysangeren fra Kingsland i Arkansas. 
Bare én ting savner jeg. 

Men først til alt som gjør «Walk the line» til en stor opplevelse. 
Ta nå det deilige gjenhøret med tøffe melodier man husker fra barndommen: 
«We've got married in a fever» fra låten «Jackson», der Cashs dype røst lyder i duett med June Carters skarpe stemme. 
Eller «burn, burn, burn»-strofen fra hennes tekst «Ring of fire». 
Herlig! 

Slekta til Johnny Cash er visstnok ikke helt fornøyd med at skuespiller Joaquin Phoenix selv synger i rollen som hovedpersonen. 
Men playback av den avdøde sangerens stemme ville neppe fungert visuelt. 
Phoenix' stemme er råstilig, imponerende mørk og vel egnet til å illudere the «Man in black». 
Hør bare hvor intenst han synger den berømte hiten fra 1956: 
«Folsom prison blues». 

Valget av Phoenix som Johnny er glitrende. 
Han får fram en sjenanse og følsomhet i ansiktet som gjør at man tror på figuren. 
Cashs melankoli skyldtes sorgen over broren som døde 14 år gammel i en ulykke da John bare var 12 år (1944). 

Dramaturgisk henter regissør og manusforfatter James Mangold elegant fram barndomsmarerittet. 
I filmens åpning skaper han en lekker overgang fra den sensasjonelle konserten Cash holdt i Folsom-fengselet i 1968 og vender tilbake til 1944. 
Nydelig fortellergrep! 

Reese Witherspoon som countryartisten June Carter er storslått. 
Hun har en leken lystighet og jordnær varme som lar en til fulle forstå hvorfor bluestunge Cash dras mot henne. 
Hans årelange strev for å vinne henne blir filmens drivende motor. 
Det kunne blitt en kjedelig kopi av hollywoodske kjærlighetshistorier. 
Heldigvis stinker den av levd liv og virker desto mer rørende. 

Den flertydige filmtittelen «Walk the line» stammer fra alkoholtesten der klienten må balansere på streken for å vise at han er edru. 
Uttrykket er hentet fra Cashs kjærlighetssang der refrenget lyder «because your mine/I walk the line». 
Tematisk får Mangold ypperlig fram hvordan Cash på 1950— og 60-tallet balanserte på stram line over en avgrunn av rusmisbruk. 

Men det regissøren hopper for enkelt over, er betydningen av den religiøse troen i denne balansekunsten. 
Cash møtte kristendommen gjennom morens salmebok. 
Rett nok ble han avvist da han presenterte gospel på audition i platestudioet i Tennessee i 1954. 
Men senere, da berømmelsen var sikret ved hjelp av blues- og countrylåter, kom han tilbake til sine musikalske røtter og ga ut en egen cd med morens salmer. 

Cashs kamp mellom himmel og helvete ville blitt enda sterkere framhevet hvis trosdimensjonen var blitt tydeliggjort. 
