En konsert med både det beste og det verste
Russiske Yuliana Avdeeva var en pianist av format. 
Men konserten som helhet etterlater seg mange spørsmål. 

Haydn: 
Symfoni nr. 88; Mozart: 
Klaverkonsert nr. 20, d-moll; Mendelssohn: Symfoni nr. 4 – Den italienske. 

Solist: 
Yulianna Avdeeva, SSO, dir: Riccardo Minasi. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Det var et sjeldent fint program vi fikk på sesongens andre abonnementskonsert. 
Til tross for den dystre begynnelsen i orkesteret og den klagende monologen i klaveret i første sats av Mozart, er dette lett, luftig og elegant musikk, preget av vidd og overskudd hos Haydn og en pulserende munterhet hos Mendelssohn. 

Men altså Haydn først. 
Verket har en folkelig tematikk og en åndfull lek med det formale. 
Sjelden har jeg hørt SSO mestre dette hos Haydn så godt. 
Tidligmusikkspesialisten Riccardo Minasi grep om Haydn var forfriskende. 
Overraskende er det at Haydn i verket trekker inn trompeter og pauker i largoen, og som varer ved til finalen. 
Det visste Minasi å utnytte. 
Det syngende tema som trakteres av oboen og solo-celloen ble nydelig frasert. 
Etter en festlig menuett kom en finale som gikk rett i kroppen på oss lyttere. 
SSOs spill her var ypperlig, med rike fargekombinasjoner. 
I det hele tatt fikk vi en Haydn, om hvem det ikke for ingenting er blitt sagt at han kanskje var den siste som kunne komponere kunstmusikk som var åndfull og vittig underholdning. 

Suverent klaverspill 

I d-moll-konserten av Mozart spiller klaveret til tider mot orkesteret. 
Dette ble i Yulianna Avdeeva og SSOs tolkning virkelig en ”konsert”, dvs. en strid mellom individet (pianisten) og massen (orkesteret). 
Etter de dystre, nesten uhyggelige synkopene i orkesteret, kommer det til en forsoning i hovedtemaet, mens klaveret bevarer sin egenart med et nytt, vakkert fremført sangtema. 
Over hele fortolkningen av førstesatsen, var det en umiskjennelig Mozart-sound, denne gang med et mørkt, nesten romantisk tonefall i slekt med Don Giovanni. 
I romansen, med dens avklarte ro, kunne det heftige i midtdelen godt hatt en større grad av plutselighet over seg. 

Avdeeva, som er mest kjent som en fremragende Chopin-fortolker, vartet opp med et Mozarts-spill på svært høyt nivå. 
Akkordspillet var kraftfullt, melodilinjene syngende og det hvilte over hennes spill en klarhet av sjeldent merke. 
Samspillet med orkesteret var utmerket. 
Men jeg setter et spørsmålstegn ved de nesten ynkelige kadensene (i 1. og 3. sats). 
Hvorfor ikke her holde seg til dem som Beethoven skrev? 

Mendelssohn slått i stykker 

Mendelssohn selv kalte symfoni nr. 4 for Den italienske, komponert som den var på en Italia-reise (som Goethe hadde anbefalt ham) og som ifølge komponisten selv var et opphold med den høyeste livsglede han kunne tenke seg. 

Livsgleden i Mendelssohns Italienske symfoni er til stede i alle satsene. 
Og klarheten, men også stilen, gjør ham til en sann etterkommer av Mozart. 
Men med det tydelige konseptet til italieneren Riccardo Minasi, nylig utnevnt til dirigent for Mozarteum-orkesteret i Salzburg, ble førstesatsen hos Mendelssohn slått fullstendig i stykker. 
Her var en komplett mangel på melodisk ynde, fordi blåserne overdøvet strykerne som har melodien. 
Høye tempi i yttersatsene skal det nok være, og også temperament; hør bare på en annen italieners tolkning av dette verket, Claudio Abbado! 
Men ikke slik som Minasi la opp til: tempi som ble heseblesende, en klang som ble bastant. 

Bedre ble det 2.sats, der vi fikk nydelige fraseringer. 
Og i 3. sats merket vi den fine klangen i hornene. 
Men i siste sats, med den napolitanske saltarello–dansen, gikk det igjen over stokk og stein, slik at det melankolsk-triste partiet før slutt virket malplassert. 
