Teateranmeldelse «Jacobsen, værsågod»:Morsom og rørende 

Hun er høne, reke og Peer Gynt. 
Men først og fremst er Anne Marit Jacobsen en unik kunstner som hører hjemme i teaterkunstens hele spillerom. 

CENTRALTEATRET 

«Jacobsen, værsågod!» 

Av og med Anne Marit Jacobsen 

Regi: 
Arvid Ones 

Scenografi, kostymer: 
Milja Salovaara 

Musikalsk ansvarlig: 
Simon Revholt 

Nå spiller hun ut brikker av sitt kunstneriske liv på Centralteatret. 
I løpet av en drøy time inviterer hun publikum på en reise gjennom et langt liv viet scenekunst; delvis gjennom gamle bilder og filmsnutter på en skjerm på scenen, men for det meste i kraft av seg selv på scenegulvet – der hun også gir glimt av hva som skjuler seg bak masken. 

Aldersmessig nærmer hun seg 72 år, og i svært mange av disse har hun gledet og betatt et stort publikum fra teater- og revyscenen, og fra film og TV – eller «fjernsyn» som vi sa den gangen unge frøken Jacobsen bergtok absolutt alle som så henne som Hedvig i «Vildanden» på Fjernsynsteatret i 1970. 

Det lille glimtet fra oppsetningen som vises under «Jacobsen, værsågod» understreker hennes intense nærvær og tilstedeværelse i rollen, som gjør like sterkt inntrykk nå som da. 
Som en videreføring av Hedvig-rollen har hun ved hjelp av slampoeten Fredrik Høyer laget en oppdatert versjon av hva Hedvig kanskje egentlig ville ha sagt, eller burde ha sagt; en tekst som på en direkte måte forteller om barnet som først og fremst vil bli sett – selve kjernen i Ibsens stykke. 

Jacobsen er født inn i en familie der scenekunst var drivkraften, med Heide Steen-dynastiet som besteforeldre og moren Randi som operasangerinne. 
De kreative genene stikker dypt hos Anne Marit Jacobsen også. 
Hun varierer mellom det verbalt og musikalsk lekende, fornøyelig revysjargong, og det varsomme. 

Hun er like overbevisende i sin gamle glansrolle som Gro Harlem Brundtland som i rollen som den vesle jentungen når hun leser Inger Hagerups triste dikt «Det bor en gammel baker». 
Eller med en monolog fra Peer Gynt – eller et dikt av Hans Børli. 
Hun har sin fine personlig signatur enten det dreier seg om komedie eller tragedie. 

Bak denne skuespillers suksess ligger også små antydninger av vemod over det som ikke ble noe av. 
Litt vel mange fugle-varianter har det kanskje blitt, synes Jacobsen. 
Men det er langt fra en gammal røy som med smart selvironi formidler dette, snarere en sjelden villfugl. 

Hun har en herlig energisk rap-variant med utgangspunkt i teatrets Hedda-pris som hun aldri har fått. 
Når hun swinger seg og freser ut «Føkk Hedda» så gnistrer det av jacobsensk dynamitt. 

En forestilling som kun er en drøy time lang, kan i blant få et litt fragmentarisk preg. 
Personlig skulle jeg gjerne sett mer av Jacobsens lange rekke med godbiter. 
Hun byr på fine rolleprestasjoner, men også på seg selv. 

I sin nydelige versjon av jazzklassikeren «Bewitched, Bothered, and Bewildered – am I» har hun laget en tekst som speiler hennes eget sceneliv, gleden ved å spille, ønsket om at noen publikummere kan gå gladere hjem. 
«Betatt, borte vekk på scenen, er jeg» synger hun. 

Og vi nynner med – betatte, glade og ikke så lite rørt. 

* Anmeldelsen er skrevet på bakgrunn av generalprøven 
