Endimensjonal figur i stort alvor
Linnestå skriver nært, men ufullstendig om sorgen etter å ha mistet sin mor. 

Hvordan møter vi døden? 
Det er et evig spørsmål i litteraturen som finner særlig gjenklang hos unge lesere. 
Litteratur skaper et uforpliktende rom der leseren kan få utløp for og erfaring med følelser. 
Derfor er det viktig med bøker som tar opp ulike motiv og tema, også de mørkeste og mest alvorlige.Dessverre behandles spørsmålet selvmord noe kunstig i denne nyeste romanen til anerkjente Aasne Linnestå. 
Det er et underfokusert poeng at moren har begått selvmord. 

Fortellingen gir ikke noen utfyllende svar på hvorfor moren valgte å forlate familien, annet enn å presentere henne som en tidvis fraværende forfatter, og med antydninger om en psykisk lidelse. 

Det er datteren, femtenåringen Tale, som fører ordet og gjennom hennes stemme opplever vi dagene fra familien får dødsbudskapet til begravelsen. 
Vi leser om Tale som sørger, som tar ansvar for sine småsøsken, som gjør opprør og som til slutt tilsynelatende forsoner seg med morens bortgang. 

Linnestå har skapt en karakter som mange tenåringer vil kjenne seg igjen i. 
Tale har et språk som veksler mellom det barnlige og det modne, og hun har flere karakteristiske ungdomstrekk som gjør henne troverdig. 

Likevel kan det virke som at romanens prosjekt er å vise hvordan hun opplever stadiene i sorgprosessen, noe som resulterer i at Tale blir en endimensjonal karakter med for tydelige grenseoverganger mellom de ulike fasene. 

Omtrent midtveis i romanen bestemmer Tale seg for å rømme til København, hun skal spise pølser og hun skal drikke. 
Hun er sint, og hun må vekk fra familien. 
Aller helst vil hun dra med Espen, han hun er forelsket i, men det ender med at hun drar aleine. 
Avstikkeren blir kun et episodisk antiklimaks. 
Noe av det første Tale gjør ved ankomst til hotellet, er å ringe faren. 

Københavnturen viser en annen utfordring ved romanen: 
Alt virker noe tilforlatelig med for enkle utfall. 
Krisestemningen som har hersket mellom familiemedlemmene forsvinner raskt så snart lillesøsteren serverer en sjokoladeplate på frokostfatet til Tale, og det er først når Espen dukker opp i begravelsen at Tale forsoner seg med at moren er gått bort. 

Hvordan klarer romanen å skildre femtenåringens savn etter moren, samtidig som hun føler på ansvaret for resten av familien? 
Til tross for sin dystre inngang er det nok håp for fremtiden til at romanen ikke bare er en trist og mørk affære. 

Til tross for sin dystre inngang formidler romanen også håp, og derigjennom lys. 
Det skyldes at Tale, til tross for omstendighetene, virker å være en grunnleggende optimistisk karakter, som både ser opp til moren og som innser at hun er forskjellig fra henne. 

«Mamma er et annet sted« presenterer en enkel, men troverdig fortelling om dagene rett etter et tragisk dødsbudskap. 

Likevel er det noe som mangler, og jeg lurer på om det blir for mye om Tales sorg, og for lite av hvordan de andre karakterene sørger, og at det også er mulig å sørge sammen. 
