Rå retur til raprøttene
Timbuktu tar pause fra allsangvennlige hitlåter for å vise at han fortsatt sitter trygt på den skandinaviske raptronen. 

ALBUM: 
Norgesvennen Timbuktu vender tilbake til beats og rim med sitt mest hiphop-baserte album på 12 år. 

Selv om hiphop og spesielt kulturens musikalske utøvere gjerne forbindes med i overkant tøffe menn og strenge fjes, er det påtakelig hvordan sjangeren på senere år har myknet opp - til nostalgiske rapfans store irritasjon. 

Her hjemme har utviklingen vært spesielt åpenbar og enkel å følge i vårt mikrounivers av et hiphop-miljø, som mye takket være to «vestkantsvartinger» har innsett fordelen med en positiv innstilling og fornorsking av den ellers så amerikaniserte musikkstilen. 

Mannen som derimot satt selve standarden for skandinavisk «glad-hiphop» er dog utvilsomt Jason «Timbuktu» Diakité. 

Den nå 39 år gamle rapveteranen som ikke bare er blant de største underholdningsnavnene hos vår kjære nabo i øst, men også har blitt selve definisjonen på en vassekte norgesvenn. 

Først og fremst grunnet sin alltid like sjangerskitzofrene og publikumsfriende musikk - utviklet fritt gjennom årene på veien med Chords og livebandet Damn!. 

Med senere tids avisoverskrifter og «skandaler» friskt i minne, kunne man selvfølgelig skrevet spalte opp og spalte ned med utgangspunkt i Timbuktus samfunnsengasjement. 

Problemene mange av oss ikke liker å innrømme eksisterer. 

Men når en av våre fremste talsmenn mot den skandinaviske selvtilfredsheten nå slipper sitt åttende soloalbum, er det likevel først og fremst én hovedfaktor som vekker interessen til en analyserende musikkanmelder: 
Den etterlengtede returen til hiphop-beats og hard spytting! 

Det er nemlig ikke til å komme fra at Timbuktu har glidd lenger og lenger bort fra både rapvokal og det tradisjonelle hiphop-fundamentet. 

Utrolig velfungerende og omfavnende på scenen, men til tider litt vel jøglete for enkelte av oss. 

Når han denne gangen altså tar det tilbake til basisen - milevis unna «Alla vill till himmelen...», «Resten av ditt liv» og «The botten is nådd» - er det derfor med stor mainstream-fallhøyde for den folkekjære svensken, men desto mer velkomment for de av oss som har savnet rapperen Timbuktu. 

«För Livet Till Døden» er resultatet av studiotid i både Stockholm, Sundsvall og California. 

«En reise i beats og rim», slik hovedpersonen selv beskriver skiva - der han får vist fram sin unike fortellerkunst over verdensklasseproduksjoner levert av kompisene Chords, Patrik Collén, Moe Sakwanda og Oskar Linnros. 

Hardt, kompromissløst, og ikke minst det mest hiphop-baserte albumet fra Timbuktu siden 2002-utgivelsen «Wått's dö maddefakking diil?». 

Forvent likevel ikke en samling éndimensjonerte boom-bap-spor. 

Med hjelp fra nevnte produsenter og gjester som veteranen ADL, Abidaz, Organismen og det 18 år gamle raphåpet Adam Kanyama, leverer albumet i stedet et bredt spekter av låter med fotfeste i alt fra Roc-A-Fellas samplesbaserte storhetsstid, 808-beats, kontemporære synthproduksjoner og neo-soul. 

Sistnevnte representert på avslappende «För Livet», hvor multitalentvenninen Mapei overrasker med både svensk rap og sanghook. 

Et av albumets mange høydepunkter - som også inkluderer «The College Dropout»-mimrende «Misstänkt», old-school-inspirerte «A til A», elektrosexy «Rum 323», og det gledesspredende anthemet «Annie Leibovitz» med sin lekne, «Cam'Ron i 2002»-instrumental. 

Hvis ikke det høres koselig ut, så vet ikke jeg. 

«För Livet Till Døden» er en særdeles hyggelig gave til hiphop-folket, og gir Timbuktu en veltrengt mulighet til å bevise noe mange av oss nok hadde glemt - at han fortsatt hører hjemme på toppen av den skandinaviske raptronen. 
