Om det uskarpe, usagte, mangetydige
BOK: 
Fascinerende fortellinger som overskrider den selvbiografiske klangbunnen. 

Eduardo Halfon: 
Den polske bokseren. 
Roman. 
Oversatt av Signe Prøis. 
191 sider. 
Solum. 

Det er ofte naturlig å stille seg kritisk til såkalt meta-litteratur, blasse tekster som sikler etter akademisk applaus ved å kommentere seg selv heller enn å skildre mennesker, ting, begivenheter. 
Denne typen diktning er ifølge E.M. 
Cioran et sikkert tegn på at dikteren ikke har noe å si, og derfor begrenser seg til å si nettopp det. 

I et slikt perspektiv er de ni tekstene i «Den polske bokseren», kategorisert som «En episodisk roman», et unntak. 
Boka rommer riktignok mange meta-utsagn om litteraturens egenart, men er samtidig vital, gåtefull, medrivende diktning spent ut mellom blokk elleve i Auschwitz og moderne, akademiske arenaer - i Guatemala, USA og Portugal - et konsertlokale i Antigua, Guatemala, og et horehus i det rasistiske, postkommunistiske Beograd. 
Her befinner man seg i en verbal Fellini-film og krysser grenser både geografisk, psykologisk og symbolsk. 

Den prisbelønte forfatteren Eduardo Halfon, født 1971 i Guatemala, av polsk-jødisk ætt og oppvokst i USA, har aldri før vært oversatt til norsk, er utdannet ingeniør, har i åtte år undervist i litteratur ved et guatemalansk universitet og har gitt ut elleve skjønnlitterære bøker - biografiske opplysninger som nedfelles i de ni novellistisk utformete, memoarliknende fiksjonstekstene som alle har en sigarettrøykende, alkoholfiksert Eduardo Halfon som jeg-forteller. 

Likevel insisterer boka på at det er forskjell på det fiktive jeg og forfatteren selv, hans private verden og teksten som formidles. 
Ved å vise til Ingmar Bergman-filmen «Skammen» argumenterer avslutningsfortellingen «Foredraget i Póvoa» for at «Litteraturen flerrer opp virkeligheten». 
Selv om Eduardo Halfon og andre forfattere vil si noe viktig om verden, dette de har rett foran seg, «rett der, veldig nært, på tungespissen», og de vet at de ikke må glemme det, glemmer de «det utvilsomt bestandig likevel», slik de lakoniske sluttorda i denne originalt komponerte, intenst pulserende puslespillromanen slår fast. 

Kretsingen om forholdet mellom fiksjon og fakta, og dvelingen ved litteraturens særpreg, registreres allerede i åpningsteksten «Langt unna» der foreleseren Eduardo tar for seg Poe, Maupassant, Tsjekhov, Joyce, Flannery O’Connor og Hemingway for å påvise at en mesternovelle alltid forteller to historier – en åpenbar og en hemmelig, skjult mellom linjene. 
Denne innsikten interesserer studentene hans lite. 
Et unntak er en ung mann med machete-arr i ansiktet. 
Han skriver vakre dikt inspirert av Rimbaud, Pessoa og Rilke og har en annen klassebakgrunn enn de rikmannsbarna som kjeder seg under leksjonene. 
Da den unge poeten brått forsvinner fra forelesningene, og den lingvistisk interesserte jeg-fortelleren prøver å finne ut hvorfor, lærer han ikke bare noe om lydmalende stedsnavn og indianerspråket cakchikel i det guatemalanske innlandet, han får også sjansen til å kople meta-tematikken til politisk-sosiale forhold og introdusere en gul kanarifugl som får historien hans til å åpne seg mot en magisk, mangetydig slutt. 

Et annet ledemotiv som knytter de selvbiografisk klingende fortellingene sammen, og bidrar til å få fram det tvetydige ved prosjektet, er bestefarens holocausterfaring slik den kommer til uttrykk både i tittelteksten og ellers. 
Han hadde tallet 69572 tatovert på underarmen, men først etter seksti år forteller han barnebarnet sitt om den polske bokseren som gjorde at han overlevde i Auschwitz. 
At denne historien kanskje ikke stemmer likevel, speiler seg i bokas sluttfortelling. 
Slik demonstreres et sentralt kunstteoretisk credo - at «alt har alltid mer enn bare én sannhet.» 

Fascinerende og gåtefull er også den tilbakevendende, ufullførte beretningen om en serbisk konsertpianist som fortelleren og hans orgasmetegnende legekjæreste møter på en kulturkonferanse i Antigua. 
Inspirert av sin avdøde sigøynerfar spiller han Rachmaninoff og Liszt med klang av Thelonious Monk og sigøynermusikk, før han drar videre på sin globale, nomadiske danningsreise og sender fortelleren stadig nye postkort fra all verdens byer. 
Så opphengt blir fortelleren i denne outsiderskjebnen at han drar til Beograd på jakt etter innsikt da postkortene slutter å komme og pianistvennen ikke lar seg oppspore. 

Parallellen mellom en identitetssøkende, serbisk sigøynermusiker i eksil og en frafallen jødisk-spansk forfatter uten gudstro, på sporet av entydige svar som ikke innfinner seg, er både åpenbar, perspektivrik og fantasieggende. 
