Mange skjønne kvinner gjør ikke særlig inntrykk
Likegyldig om Serge Gainsbourg. 

||| 
FILM: 
Si meg, har alle verdenskjente kunstnere i historien levd identiske liv? 

Så mange mer eller mindre identiske filmer er laget om disse urolige overmenneskene blant oss: 
Misforstått barn oppdager store evner i seg selv, slår gjennom, blir dekadent, drikker for mye, røyker for mye, bedrar kona, ryker på en livskrise og frelses til sist av kjærligheten fra en oppofrende kvinne. 

«Gainsbourg: 
Arist - rebell - ikon» skal ha for at den har en opprørsk holdning til sjangeren. 
Serge ville likt det. 

DrømmendeDen påkostede filmen om Frankrikes forsofne nasjonalskald velger en drømmende og symbolmettet tilnærming, lar Gainsbourg forfølges av syner og forføres av en overdimensjonert dukke som er en slags karikatur av ham selv og hvisker ham kyniske og lite nestekjærlige råd i øret. 

Gainsbourgs skandaløse sanger og sjenerende offentlige opptredener er som regel et resultat av eggende oppfordringer fra hans mørkere jeg. 
Samtidig bidrar innslagene av dukketeater til å komplisere og stykke opp en allerede ulenkelig og episodisk film. 

Barndomssekvensen, som viser hovedpersonen som en forfører in spe og en djerv kjekkas som forvirrer myndighetene som skal ha ham til å gå med jødenes gule stjerne, er kvikk og artig. 
Artistens foreldre er fine, levende skikkelser. 

Skjønnheter på geleddMen jo mer voksen og skandaløs Gainsbourg blir, jo tammere blir filmen. 
Langleggede skjønnheter som Brigitte Bardot og Jane Birkin duver ut og inn av filmen uten å gjøre synderlig inntrykk verken på oss eller på Serge. 

Eric Elmosnino gjør sitt for å holde oppmerksomheten fanget i tittelrollen, han er passe cocky og enigmatisk i begynnelsen og passe stusselig som de siste sceners fallerte stjerne. 
Men det føles verken veldig trist eller frydefullt til pass for ham. 
Det føles ganske likegyldig. 

Og med alt Serge Gainsbourg var og ikke var: 
Likegyldig var han ikke. 
