Filmskaperne bak «Operasjon Mørkemann» stoler for blindt på ideene til Jørn Lier Horst
Hvem er egentlig denne filmen ment for? 

Det er usympatisk å være kritisk mot den velmente barnefilmen «Operasjon Mørkemann», men det blir urettferdig å gi inntrykk av at denne når nivået til filmer som «Trio – jakten på Olavsskrinet» eller svenske «Rom 213». 
I de sistnevnte filmene er det ikke bare tydelig hvorfor de handler om det de handler om, men filmskaperne vet også hvordan filmene skal handle om det de skal handle om. 

«Operasjon Mørkemann» er basert på en barnebok av Jørn Lier Horst og handler om hobbydetektivene Tiril (Emma Kilane) og Oliver (Thomas Farestveit). 
Duoen snubler bokstavelig talt over noen mystiske hull i skogen. 
I samarbeid med Bestefar (Eldar Vågan) og Onkel Politi (Pål Sverre Hagen) avdekker de mysteriet, som viser seg å involvere et gammelt selvmord, en mørk mann ute i skogen og undertrykkelse av løsgjengere – kodet som romanifolk i denne filmen. 

Det er ingenting i veien med at barnefilmer refererer til komplekse elementer fra virkeligheten, men «Operasjon Mørkemann» finner ikke en tone som spiller på lag med slikt alvor. 
Når Tiril og Oliver får høre om et horribelt selvmord ved et eiketre og oppsøker skogen dette er i, mens filmen bruker virkemidler hentet fra skrekkfilmsjangeren, spør jeg meg: 
Hvem er egentlig denne filmen ment for? 

Spenning og grøss har en plass i mange kulturer og er ofte ment for barn og unge. 
Det er lite som tyder på at bøkene til Jørn Lier Horst går over grensen når det gjelder det makabre, i alle fall ikke slik filmen «Operasjon Mørkemann» gjør. 

Filmens produksjonsnivå og filmspråk er for dårlig til å glede de eldste barna. 
Og for de minste aner det meg at filmens første halvdel er for skummel til å gi mening som underholdning. 
Dette er ikke noe jeg skriver med letthet, fordi mange barn er modne nok til i å utsette seg selv for det skumle (og likevel trygge). 

Filmens regi og produksjon skal fremkalle ubehag, men her skjer det også på utilsiktet vis: 
Tiril og Oliver er ofte i skogen, men «Operasjon Mørkemann» er filmet på et vis som gjør at geografien er uklar. 
Kameraet er ofte tett opp i ansiktene til de unge skuespillerne, og klippingen er så intens at man lurer på hvor ting og tang befinner seg i forhold til hverandre. 
Når «Operasjon Mørkemann» stadig klipper til skumle detaljer og overraskelser – gjerne med brå lyder – minner det mer om «drømmelogikk» enn en barnevennlig etterligning av detektivkrim. 

Kun unntaksvis har filmen sekvenser hvor form og innhold finner frem til en underholdende allianse – delen hvor Tiril og Oliver forviller seg inn i et filmsett fremstår mer nøye planlagt og mer grundig gjennomført enn resten av filmen. 
Slike fine sekvenser, som det er for få av, er å finne i filmens siste halvdel. 
Men filmens utrivelige første halvdel gjør at disse gledene mister betydning og virkningsfullhet. 

Forfattere kan gjemme seg bak tanken om at «filmskaperne ikke maktet å overføre boken til film». 
Men jeg lurer på om hva en bedre produsert versjon ville ført til. 
Henvisningene til komplekse temaer og etiske spørsmål er nettopp dette: 
Henvisninger. 
Noen andre får forklare hvordan «ubotamål» og løsgjengeri endte opp som kontekst for handlingen. 

Tiril og Oliver er smarte, unge detektiver, men med innholdsløse indre liv. 
Når det er på tide å forstå slemmingene og hvorfor de gjorde som de gjorde, er de to ungene passive og deres evne til å sympatisere fremtvunget. 
Det er kanskje unødvendig at en filmanmelder er streng og kritisk mot en barnefilm, men dette må til fordi filmskaperne burde vært strengere og mer kritiske selv. 
