Home Again
Tam samlebånds-"romkom". 

Home Again er en hyggelig, men lettglemt romantisk komedie. 

Reese Witherspoon har nok sjarm til å holde det helt sjangergreit, og filmen er en lys og lystig Hollywood-produksjon som er full av lekkert interiør, friserte hager og et fornøyelig rollegalleri. 

Men det blir søvndyssende enkelt og tamt til tider. 
For meg skal en god romantisk komedie ha øyeblikk som både rører hjertestrengene og noen øyeblikk som får meg til å strekke meg etter puta i rødmefrykt. 
Home Again starter med å stille bryteren inn på "hyggelig", og holder seg der gjennom samtlige 90 minutter. 

Tre menn.. og en eksmann 

Alice Kinney (Reese Witherspoon) er en nylig separert tobarnsmor som flytter hjem til sitt (luksus)-barndomshjem i California etter å ha forlatt sin ektemann i New York. 

En fuktig feiring av 40-årsdagen fører til at hun plutselig ender opp med tre menn i slutten av 20-åra på sofaen. 

Harry (Pico Alexander), Teddy (Nat Wolff) og George (Jon Rudnitsky) er en trio lovende og kjekke filmskapere. 
Og siden de er blakke og husløse, og Alice kan trenge noen nye venner og litt hjelp med barna, så flytter de like gjerne inn i gjestehuset. 

Sleng inn en geskjeftig bestemor (Candice Bergen), en angrende eksmann (Michael Sheen) og to veslevoksne døtre, så har vi alle brikkene som skal skape spenning, glede og romantikk i livet til Alice. 

Problemet er at det aldri blir særlig spennende. 
Her er det ingen skjær i sjøen, og det settes egentlig aldri noe på spill for noen av hovedrollene. 
Det er også et vesentlig problem for fiksjonstroverdigheten at filmens store svik, tabben som skal skape dramatikken og utløse vendepunktet, egentlig ikke er mer enn litt dustete oppførsel. 

En smak av 90-talls sitcom 

Det er lite originalitet i debutfilmen til regissør Hallie Meyers-Shyer (datteren til produsent og "romkom"-spesialist Nancy Meyers). 

Det solrike luksushjemmet er filmet med en smak av vaskemiddelreklame, og kveldene er lune med koselige lamper og store puter. 

Flere ganger velger filmen å oppsummere handlingen med generiske montasjer av uteliv og romantikk satt til myk soulmusikk, og Reese Whiterspoon har, for effektivitetens skyld, den superkraften som gjør at hun kan gå fra sørpe dritings og snøvlende, til reflektert og sober på ca. en time. 

Dialogen er stort sett enkel og grei. 
Jeg lar meg irritere over veslevoksne barnereplikker som høres ut som de er skrevet for 90-talls sitcom av typen Under samme tak, men det er som ventet fra en film som styrer mot det kjente og kjære hele tiden. 

Home Again er langt unna å være den romantiske komedien som fester seg i filmhjertet og som du setter på igjen og igjen. 
Men som samlebånds-"romkom" unngår den så vidt å bli stemplet som feilvare. 
