Sjefen i det lekne hjørnet
«High Hopes» er et humørfullt overskuddsprosjekt fra Bruce Springsteen. 
Men et gjennomført kvalitetsalbum er det ikke. 

Albumet «Wrecking ball» (2012) var en svært så politisk og direkte utgivelse og platens monotone uttrykk sto fint i stil med albumets budskap. 
Dette var en plate med et mål og en misjon; stat og kapital skulle få passet sitt påskrevet, og da var det ikke plass til overflødige, musikalske dikkedarer. 
«High Hopes» er derimot en broket samling rariteter og overskuddsprosjekter og den låter betraktelig mer variert og humørfylt enn forgjengeren. 
Men like gjennomført er den ikke. 

Med på laget har Springsteen fått Rage Against The Machine-gitarist Tom Morello, som også har vikariert for Steven Van Zandt den siste tiden i The E Street Band. 
Morellos signatur-ulyder kickstarter tittellåten – Havalinas-klassikeren «High Hopes» – og bærer bud om en hvassere Springsteen. 
Dessuten tilfører Morellos særegne gitarspill musikken en mer farlig dimensjon. 
«Harry's Place», en låt fra tidlig på 2000-tallet som ikke kom med på noe album, er en bluesrock-noir om samfunnets skyggesider. 
Denne låter dessverre svært datert, blant annet på grunn av en saksofon så cheesy at den går George Michaels «Careless Whisper» i næringen. 

Coverlåter er en krevende øvelse. 
For det første bør det være en klar kobling enten i uttrykk eller ideologi mellom original— og coverversjon. 
For det andre må man tilføre en viss grad av egenart, ellers kan man like gjerne høre på originalinnspillingen (som i slike tilfeller ofte er bedre). 
Springsteen fortjener applaus for å promotere det geniale, australske pønkbandet The Saints for et bredere publikum, men hans versjon av «Just Like Fire Would» er så tett opp til Springsteens eget uttrykk at det ikke blir et interessant møte. 
Trenden snur med «Down in the Hole», et friskt, smått keltisk pust som er rik på klang og stemning. 
«Heaven's Wall» biter godt fra seg med funkrytmer og hissig gitarspill, og «Frankie Fell In Love» låter som en purung Springsteen på sitt mest intense. 
«The Ghost of Tom Joad» heller akkurat nok mot Morellos og Rage Against The Machines egen coverversjon til at den blir giftig nok for å begrunne en nyinnspilling. 
Det er i slike stunder at «High Hopes» virkelig gir uttelling. 

Musikalske overflødighetshorn er som regel først og fremst for dem som har alle andre utgivelser fra før. 
«High Hopes» er intet unntak; enkelte låter kunne med fordel forblitt på skissestadiet eller som små godbiter til dem som følger Springsteen fra konsert til konsert. 
På sitt beste er likevel albumet både forfriskende og hardtslående, og viser Sjefen fra en mer leken side. 
Bare ikke forvent et fullblods kvalitetsalbum. 

Hva synes du om albumet? 
