TV-anmeldelse «Kampen om tungtvannet»:Besettende krigshistorie 

Noen historikere vil rase, andre berørte vil klage høylytt. 
Men de fleste TV-tittere vil bli oppslukt. 

«Kampen om tungtvannet» Norsk dramaserie i seks episoder 

De to første episodene sendes sammenhengende på NRK1 søndag 4. januar kl. 20.55. 

Og Norge står foran en ny oppvåkning omkring hva som virkelig skjedde under siste verdenskrig. 

«Kampen om tungtvannet» er en besettende historie, en av andre verdenskrigs virkelige heltehistorier. 

Per-Olav Sørensen og hanskjempestab både foran og bak kamera har gått drabelig til verks for å gjenopplive dramaet og å sette det inn i en historisk sammenheng. 

Resultatet er blitt en TV-serie av internasjonalt format og med internasjonale visningsambisjoner. 
Særlig «norsk og nedtoner», som vi tradisjonelt har fremstilt våre hjemlige helter, er det i alle fall ikke. 
Musikkbildet er monumentalt, og fotograf John Christian Rosenlund får brukt hele sitt enorme register. 

«Kampen om tungtvannet» er en «revisjonistisk» vridning av et tema som har vært filmet to ganger tidligere og skrevet om i utallige bøker. 
Det vil si at heltehistorien forsøksvis fjernes fra det motsigelsesløse idol-galleri, og søker etter virkelige menneskelige følelser, virkelig smerte, død og lidelse i alle sin grimhet, de uskyldige ofres situasjon, aktørenes eventuelle moralske dilemmaer, heltenes eventuelle svakheter og brister. 
Vi så litt av det i «Max Manus» i 2008, men enda tydeligere i danske «Flammen & Citronen» samme år. 
For å få til dette, må man nødvendigvis dikte. 
Om diktningen tar utilbørlige veier, vil alltid diskuteres i etterkant. 

Denne serien går i alle fall fryktesløs i gang med sitt forsett, med start fra den tyske fysikeren Werner Heisenbergs Nobel-pris i fysikk i mellomkrigstiden. 
Heisenberg var under krigen helt sentral i tyskernes forsøk på å lage en atombombe. 
Til dette trengte han tungtvann; et biprodukt av amoniakkproduksjonen på Vemork ved Rjukan. 
Det var derfor tungtvannet måtte stoppes; de alliertes egne vitenskapsmenn trengte et forsprang for å skape helvetesvåpenet, som etter Hiroshima forandret verden for alltid. 

I serien ser vi spillet fra tyskernes side, fra alliert side i England - og fra de norske sabotørenes side. 
En helt egen rolle spilte den norske industrigiganten Hydro. 
Hydros krigshistorie har helt klart elementer som har vært forsøkt nedtonet i etterkrigstiden. 
Man så tyskerne først og fremst som gode kunder i krigens innledende faser og visste ikke/lukket øynene for tungtvannets muligheter og betydning. 
I et forsøk på å fremstille Hydros vaklende og tidvis tvilsomme holdning, har man skapt en fiktiv direktør «Bjørn Henriksen» 
(Dennis Storhøi) med elementer fra ulike historiske personer. 
Han blir seriens mest omdiskuterte. 
Men jeg synes det fungerer tvilsomt godt. 

Mellom skjelettet av historiske hendelser, dikter altså serien friskt om ensomhet, lengsler, små rivninger, latter og smil, tårer og forbannelse, konflikter og savn. 
På tross av all verdens research kan selvfølgelig ikke alltid slikt belegges. 
Men det er helt nødvendig å gjøre slike ting, når man har ambisjoner om å fortelle om mennesker, ikke dukker. 
Vitenskapsmennenes moralske anfektelser vet vi var reelle nok, selv om de var systemenes trofaste tjenere. 
Og heller ikke de kunne vel helt ut fatte faenskapen de var i ferd med å skape. 

Alt i alt: 
«Kampen om tungtvannet» er en storslagen og neglebitende engasjerende TV-serie, med nok sprengstoff i seg til enda en gang vekke nasjonen til krigsbevissthet og historieinteresse. 

JON SELÅS 

Anmeldelsen er skrevet etter påsyn av de fem første episodene. 
