Kyss i vei i det kjedelige midtpartiet
Kristoffer Joner kan eksplodere på film, det vet vi. 
Men at Eili Harboe skaper en så nyansert kvinnelig hovedrolle, er den hyggelige nyheten i Stian Kristiansens nye film. 
Slik unngår regissøren at svakheter i midtpartiet blir plagsomme. 

Med årene har vi fått flust med filmfortellinger om menn som forsøker å finne seg selv og kvinnen i sitt liv. 
Bare i 2003 kom "Kvinnen i mitt liv", "United" og "Buddy". 
Alle fortalte riktig forutsigbart om den rotete mannen som etter gode venneråd omsider landet hos den rette kvinnen. 

Og hun? 
Kvinnene var oftest redusert til et objekt for mannlig forelskelse, passive pappfigurer med yndige attributter, tettsittende klær og tårevått blikk. 

Det siste tiåret har norske kvinneroller fått mer bein i nesa, men dermed yngler det (senest i fjor) av filmer om den umodne mannen. 
Våre stavangerregissører skaper iallfall kvinner med styrke. 
Silje Salomonsen fanget vår oppmerksomhet med en løvinnes kraft i "Eventyrland" (Arild Østin Ommundsen). 
Nå lar Kristiansen Eili Harboe utfolde et bredt register av følelser, fra sår fortvilelse, aggressivt raseri til lengselsfull ømhet. 

Regnbuen av mørke og lyse emosjoner tvinger seg fram da rollefiguren Tale, en 17 år gammel jente, vil at amatørteatergruppa hennes skal spille "Draumen om hausten", et Jon Fosse-stykke. 
Det er så ambisiøst at Tale og hennes medskuespillere i det lille bygdesamfunnet Leirfjord virkelig får prøvd seg, kulturelt og menneskelig. 

Enten Eili Harbos framfører var Fosse-poesi på nynorsk eller skjeller ut Joners forsofne skikkelse for å få ham til å instruere oppsetningen, virker hun herlig ekte foran kamera. 
Det er skikkelig flott. 

Skryt også til Joner. 
Han spiller den uflidde, alkoholiserte Lars som har gjort suksess som skuespiller, men strever privat. 
Som "den vise dåren" lar han seg motvillig provosere til å hjelpe Tales teatergruppe. 

De beste scenene er i starten da Joner tilfører intens energi og innbitt raseri i møte med ungdommene. 
Her er noen sjokkerende, nesten pinlige øyeblikk der hans direkte tone krasjer med den myke suffløren og den snille teatergutten. 
I garderoben hos fotballaget tar instruktør Lars formelig balletak på de som hater jenter med kulturinteresser. 
Jeg sier ikke mer, men det er bra. 

Men så er det det livsfarlig krevende midtpartiet. 
Tale skal gradvis oppdage at den nye skuespilleren, han sure Vegard – tvangsmessig rekvirert av Joner'n fra fotballaget til teatergruppa – likevel er en tiltrekkende fyr. 

Her detter energien, og 5-eren triller til en tam 4-er. 
Det skyldes at indre, uavklarte følelser er så vanskelige å visualisere. 
Men også at Øyvind Larsen Runestad som Vegard og flere birollefigurer rundt ham får for lite konflikter å spille på. 

Her er det bare å kysse i vei i kinosetene, folkens, før terningen vipper til 5 igjen straks Joner dukker opp. 
Da gnistrer det mellom ham og Tale, som i sterke replikker av typen "jeg har gjort det alle gjør, ligget med en jeg ikke føler noe for!". 

Så alt i alt er dette blitt en ny, severdig film fra Stavanger, attpåtil med en lekker låt sunget av Eili Harboe. 
Ta vare på henne, filmfolk! 
