Kunsten å sabotere for seg selv
Møt Llewyn Davis, en aspirerende folk-singer i New York på begynnelsen av sekstitallet, som livet har konspirert mot og som can’t seem to catch a break. 

Plata selger ikke (hvem kunne gjettet at ballader om henging og krybbedød ikke ville slå an?), hans musikalske partner har begått selvmord, og hver natt er han nødt til å finne en ny sofa å køye på, hos venner med stadig mer utfordrede tålmodighetsgrenser. 

Og tror du ikke katten, som selvfølgelig heter Ulysses, smetter ut en morgen han våkner opp og skal snike seg ut av leiligheten han har overnattet i. 
Han som hadde mer enn nok med å ta vare på seg selv, nå har han plutselig en jævla katt å ivareta også. 
Han skrider imidlertid samvittighetsfullt til verks, som om kattens velbefinnende kan gjøre opp for all faenskapen han ellers steller i stand. 

For Llewlyn er ingen hyggelig fyr. 
Hans direkte og kompromissløse holdning til musikken, kanskje en forutsetning for hans åpenbare talent, er mindre omsettelig i det virkelige liv. 
Som venninnen han muligens har gjort gravid, og som derfor ikke kan komme seg fort nok til abortklinikken, sier: 
«Everything you touch turns to shit, like King Midas's idiot brother». 

Coen-brødrene, aldri redd for den klassiske litteraturens troper, er altså på kjent grunn. 
Her er allusjoner til gresk mytologi, Jobs bok, Jack Kerouacs 
On the Road, Breakfast at Tiffany's og ikke minst Bob Dylan, hvis klassiske strofer — «There’s no success like failure, and failure’s no success at all» - klinger som en bakgrunnsmelodi gjennom hele filmen. 

Det samme gjør for øvrig omslaget på «The Freewheelin’ Bob Dylan», som utgjør en slags visuell ledestjerne for hele filmuttrykket. 
Tenk et grått, hustrig og vinterkaldt Greenwich Village anno 1961. 
Med tynne fingervanter, en katt under armen og ingen seng i sikte. 

Llewyn Davis er løst basert på den virkelige folkmusikeren med det morsomme navnet Dave Van Ronk. 
Sistnevnte gjorde seg litt bemerket i Greenwich-miljøet på begynnelsen av sekstitallet, men ble snart distansert da en viss Robert Zimmermann kom til byen. 
Den samme skjebnen antydes avslutningsvis i filmen. 
Idet en ung 
Dylan salves på scenen for første gang, får Llewlyn rundjuling i en bakgård. 

Dette er likevel ingen biopic; det er først og fremst en Coen-film med alle sine obligatoriske detaljer: damer med rare briller, streng mann bak pult på underbelyst kontor, en ufyselig John Goodman, og alle tings repetisjon (samme scene begynner og avslutter filmen). 

Med andre ord: 
En korthogd fabel med visuell fingerspissfølelse, populærkulturell knowhow og bibelske referanserammer. 
Eller som det gjerne heter om de beste folk-sangene: 
«It was never new, and it never gets old». 

Filmen vises under Bergen filmfest, og har ordinær premiere 28. februar. 
