Om å øve på et normalt liv
«Bok om sorg» er en rørende fortelling om å overleve tapet av en bror, en sønn, et barnebarn 

I «Bok om sorg (fortellingen om Nils i skogen)» ser Maria Navarro Skaranger på hva som skjer med en familie som har mistet et medlem, og hva som egentlig skjedde med han som forlot dem. 

Dette er en nydelig og rørende fortelling om å prøve å forstå, prøve å godta og prøve å fortsette livet. 
Få skriver så barnlig og klokt på samme tid som Skaranger. 

På forsiden av boken er en krusedull. 
På en lapp hovedpersonen finner i den avdøde brorens leilighet, har han, Nils, skrevet en kort liste over positive egenskaper. 
Siste punkt, «vakker», er krysset ut og ut igjen. 

Første side inneholder et viktig premiss: 
«Det første broren min Mik sa: 
Det var jo dette vi var redde for, vi visste jo at dette kunne skje». 

Med dette som utgangspunkt utforsker hovedpersonen hvordan familien som står igjen takler tapet av en bror som ikke orket å leve lenger. 

Hun ser etter faretegn fra da han var i live, ser etter normale ting, analyserer hvordan hun kunne forstått Nils annerledes. 

Samtidig forsøker hun å holde den stadig mer splittede familien samlet. 
Sorgen gjør at alle vender seg innover – hovedpersonen går fra rom til rom og observerer, tolker, hjelper. 

Det utforskende og granskende hos Skaranger, måten hun nærmer seg sorgen og menneskene på, gjør meg nysgjerrig på alt hun skriver om – til og med blokkstrukturer på Rødtvedt og Ammerud. 

Det barnlige, utforskende språket forsterkes av flere elementer: 
Ingen trodde Nils skulle bli voksen, og selv om han er 30 når han hopper, er det hele tiden noe barnlig, hjelpesløst over måten han blir omtalt på – måten han rømmer (hjemmefra) fra problemene sine. 

Når jeg-personen og Mik er ute for å handle blomsteroppsats til begravelsen, er også tilbudene om oppsatser å få tak i på en slik måte at hun må understreke flere ganger at dette er en voksen mann det er snakk om. 

Hovedpersonen jobber også i barnehage: 
Barna griper henne ubevisst i hånden, jakken eller buksen hvis det er glatt der de går. 

Personene i boken er så slått ut av sorg at alt, måten de observerer og tolker omgivelsene sine, til og med måten de tar vare på seg selv, blir som i barndommen. 

Nils var syk – kanskje fra begynnelsen av, kanskje fra en gang i barndommen, kanskje fra tenårene av. 
Han var redd, paranoid, usikker på om han egentlig skulle vært jente. 

Vi følger en fortelling om en bror som tar selvmord, en om en far som er alkoholiker og forlater familien sin, en om en mor som er redd for om hun var god nok for barna sine, og en om en bestemor som forsøker å huske detaljer. 

Skaranger skriver om sorgprosesser både før og etter dødsfallet inntreffer, og om hvordan den siste sorgen leter etter forklaringer som den første ikke kan svare på. 

Det helt strippede språket lar sorgen trille, ja, fosse, gjennom. 
