Djevelsk kjedelig
Forutsigbar og spekulativ 

I 1989 blir to amerikanske prester og en nonne drept under mystiske omstendigheter. 
Gjerningskvinnen, Maria, legges inn på mentalsykehus. 
Etter en tid overføres hun til et sykehus i Roma. 

Tyve år senere stiller datteren Isabella de plausible spørsmålene: 
Hva skjedde og hvorfor? 
Av mindre åpenbare grunner hyrer hun en dokumentarfilmskaper. 
Sammen reiser de til Roma, der de raskt får kontakt med to uavhengige, utøvende eksorsister i ideell opposisjon til Vatikanets syn på besettelse og åndeutmaning. 

Dyktige filmskapere har brukt tematikken i utmerkede grøssere, med «Eksorsisten» (1973) og den tre år eldre «The Omen» i førersetet. 

«The Devil Inside» mangler alt som gjorde dem til klassikere. 

Filmen plasserer seg i sjangeren funnet filmmateriale – kanskje i et forsøk på å være moderne, men uten en eneste original idé eller nyskapende tanke. 

Den utgir seg for å være filmet av en profesjonell dokumentarist, men etteraper alle de kjente grepene i sjangeren, fra amatørens vinglete, håndholdte kamera til monitorbilder og statiske vinkler fra fastskrudde linser. 

Sjelden har sjangergrepene virket så oppbrukt som her. 

Likevel greier filmen å opprettholde en slags nysgjerrighetens interesse, helt til de to eksorsistene, uten åpenbare motforestillinger, tar Isabella og fotografen med på to utdrivelser. 
At de overser det jeg som tilskuer straks tenker; at den utdrevne ånden kan ta bolig i en av dem, gjør ikke bare filmen forutsigbar, det svekker den smule troverdighet fortellingen avhenger av, og avslører slappheten i hele prosjektet. 

Mest problematisk er det at grøsserelementene knytter an til den besatte kroppen og dens atferd. 
Tilstanden har så mange og uttalte fellestrekk med mental lidelse, at tilnærmingen virker spekulativ. 
Noe som understrekes av utdrivelsens form og filmens liksomdokumentariske stil. 
Mer enn å grøsse av utvidede pupiller, blodsprut og eksorsister som fyker veggimellom, grøsser jeg av det som fremstår som overgrep, belagt med gode hensikter og med et ubehagelig ekko fra nær religiøs og medisinsk historie. 
Og det var neppe meningen fra filmskapernes side. 
