Vi er alle frankofile
Det blir nok et år med Frank Ocean på topp av årsbestelistene. 

ALBUM: 
Ute av skapet samtidig som ny plate er ute — det kløktige PR-arbeidet i forbindelse med det plutselig framskutte slippet av Frank Oceans «Channel Orange» har potensielt overskyggende effekt på selve verket her, men man får ta det gode med det onde: kanskje et par velplasserte «he» i stedet for «she» i tekstene på dette etterlengtede albumet får folk til å lytte enda nøyere etter. 

Majestetisk tyngdepunkt Christopher Breaux, som er hans fødenavn, ble i fjor hyllet for sitt mikstapealbum «Nostalgia, Ultra», kåret til årets plate her i Dagbladet og mange andre steder. 
Det framviste en stilforståelse og en sjangeroverskridende musikalitet som på «Channel Orange» artikuleres med tidvis oppsiktsvekkende følsomhet. 

Aller mest i «Pyramids», det nesten ti minutter lange eposet som troner majestetisk midtveis i albumet, kvernende digital funk og psykedelisk synthpop som slynger seg uforutsigbart og drømmeaktig fram og tilbake. 

«Lost» er minimalistisk vestkystpop med tørt komp, albumets Stevie Nicks-øyeblikk. 

De skaptømmende, hjerteknusende, likevel påfallende oppløftende balladene «Thinkin Bout You», «Bad Religion» og «Forrest Gump» er svøpt i strykere og tuftet på klassisistisk soulforståelse og moderne r&b-h;åndverk. 

«Crack Rock» er dyp og dunkel i sitt retrospektive souljazzsound, stor romfølelse på trommene og overdrevne Hammond-kaskader pumper under en av Oceans mest elastiske vokalprestasjoner på albumet. 

Mikstapefølelsen i behold «Channel Orange» har også en slags mikstapefølelse nedarvet fra «Nostalgia, Ultra», med korte snutter som fuger mellom de regulære høydepunktene. 
De binder sammen mer enn de bryter opp, og bidrar til den myke framdriften som drar lytteren gjennom albumets sentrale milepæler. 

Flerdimensjonal 
Her er det altså kvaliteter i mange dimensjoner, for mange slags lyttere: for r&b-publikummet; og hiphop-fans er Frank Ocean den nye store sangeren og låtskriveren, en sofistikert musiker med sjangerfornyende evner og med egne farger og skygger som overskrider kontemporære urbanpopklisjeer. 

For soulnostalgikere høres gjenklangen av klassiske plater med Marvin Gaye, Stevie Wonder, Sly & The Family Stone og Prince (og Elton John til og med) gjennom albumet. 

Det største ekkoet, kanskje like mye på et slags idéhistorisk plan med sin overordnede californisk popsensibilitet og døsig psykedeliske funkslør svøpt over albumet, kommer fra Shuggie Otis' kultklassiker «Inspiration Information» fra 1974, et like forunderlig og vidunderlig LA-epos som «Channel Orange» er. 

«Channel Orange» er kort sagt en innbydende, givende og stimulerende musikkopplevelse. 
Vi har et halvt år på å spille den i hjel før året skal oppsummeres. 
