Sorg, savn og omsorg i båtflyktningenes skygge
BOK: 
Poetisk innkretsing av personlige traumer i vår kriseridde verden. 

Hilde Lindset: 
Bare de levende trenger å bli husket. 
Roman. 
383 sider. 
Tiden. 

La det være sagt innledningsvis, rett fram og uten forbehold: 
Hilde Lindset (f. 1978, debut 2012), med fire formfullendte novellesamlinger i bagasjen å vise til, framstår som en strålende stilist også i sin første roman, en følsom tekst som satser på intime, poetiske klanger, tilbakevendende refleksjoner, glupe paradokser, aforistisk klingende visdomsord, finurlige antydninger – og ikke på en aristotelisk, salgbar dramaturgi basert på en klar begynnelse, et velordnet midtparti og en skakende slutt – når hun i samtidsmosaikken «Bare de levende trenger å bli husket» legger handlingen til O, en øy uti havet, lar oss møte den tilreisende, sorgtunge Louise, en liten, navnløs gutt som hun redder fra drukningsdøden, legen Sivert og forfatteren Lilja som i en rekke kursiverte avsnitt utformet i «du»-form kommenterer at hun i hovedfortellingen bruker flyktningkatastrofen som ramme for det intrikate, fascinerende flettverket av en personlig forankret kriseroman hun velger å utfordre leseren med. 

Bare det at mange av boksidene er utformet som klassiske prosadikt med ujevn høyremarg, uten enderim, understreker at Hilde Lindset her satser på et formspråk som avviker sterkt fra det man finner i realistiske romaner av det fortellende, tradisjonelle slaget. 

Tidlig får vi vite at (dikteren) Louise leser om båtflyktningene som driver i land på øya O. Hun har vært mye alene de siste årene, bryter opp fra et trist liv og drar sørover, usikker på om det primært er for å hjelpe nødstilte. 
Men hun blir den de lokale redningsarbeiderne tror hun er, tar hånd om en liten gutt som må ha opplevd at foreldrene druknet på havet, viser omsorg og får kontakt gjennom lek og andre aktiviteter, men plages av tanken på at hennes hjelp kanskje først og fremst handler om egen smerte, egen sorg, eget savn. 
Kanskje trenger hun guttens traumatiske sorg – som han til hennes undring ikke lar komme til uttrykk – for å vite at hun kan oppleve en slags lykke i hverdagen. 

For Louise er tatovert i hjertet av en tragisk kjærlighetshistorie hun ikke blir kvitt. 

På øya kommer hun i kontakt med den litt yngre, idealistiske legen Sivert. 
Også han er lenket til emosjonelle minner han ikke klarer å viske ut. 
Polske Anna gikk ut av drømmen hans, og han er usikker på om han noensinne vil våge å si «Jeg elsker deg» igjen – i visshet om at for han er ikke sex nok, for han gjelder bare kvinner som satser på «kjærligheten» og en felles framtid. 

Når også skriver-du’et Lilja baler med et kjærlighetstraume hun ikke har klart å hanskes med, får man et tett, tredelt drama med mange åpne eller skjulte lidenskaper, mye undertekst og en rekke motivisk-tematiske paralleller. 

Original eller stram er ikke intrigen. 
Men her bæres den fram av et rytmisk pulserende språk som imponerer med mange treffende bilder, perspektivrike formuleringer, elegante fyndord. 
Her er pusten til gutten «en ekstra dyne, en lett vinge», mens «Luften er mange hunder som løper rundt og vokter over høsten». 
Ellers lyder spørsmålet: 
«Er et minne et dikt vi alltid dikter på?», vi får vite at «Mistet og tapt er ikke det samme som savnet», og i samtalene på øya «sparker en setning fra ham løs en setning fra henne». 
Bak orda deres ligger «de som har kommet, de som skal komme (---)de som drukner, eller mister noen.» 

Mesterlig og øm er scenen der Louise og Sivert havner sammen i en sovesofa, og glimtene av flyktningene de prøver å hjelpe, er alltid såpass sanselige at de vider seg ut mot en viktig innsikt, et sentralt ledemotiv: 
«Alle bærer sin historie på ryggen». 
