Madonna «Confessions On A Dance Floor»
(Warner) 

Ingen overraskende tilståelse, dette: 
Madonna har klart det igjen. 

Albumet slippes 14. november, men er allerede tilgjengelig på Internett. 

Med føttene stødig plantet i sin egen musikalske fortid og med pannen - som alltid - freidig vendt mot fremtiden gjeninntar Madonna i disse dager verdens utallige dansegulv, med det som er 47-åringens tiende studioalbum. 

Hennes fryktløse tendens til stadig å fornye seg - og skape blest rundt akkurat det - er ikke akkurat blitt svakere med årene, og de fleste med et fnugg av interesse for popikonet har sikkert fått med seg allerede at «Confessions On A Dance Floor» er en ren hyllest til dansegulvet. 

Den ABBA-samplede diskoflørten «Hung Up», som åpner platen, setter standarden med sin «retrofuturistiske» og kompromissløse dans-eller-dø-holdning. 
Deretter bærer det ut i sammenhengende dansefest der suggererende house og fengende disko smeltes sammen til det som rett og slett er glitrende popmusikk. 

Et motargument kan være at det låter litt likt gjennom deler av platen, men som det konseptproduktet albumet i realiteten er, har det en så åpenbar kvalitetsmessig styrke og er så detaljrikt og sammensatt at den innvendingen fort blir glemt. 

Albumet tar seg - om mulig - opp mot slutten, der hun i låter som «Isaac», «Push» og «Like It Or Not» slakker litt på house-trøya og lar referansene til sine fordums slagere skinne mer igjennom. 
