Rockens piffikrydder
Ty Segall gjør det mulig å tro på rocken. 

Ty Segall er fyren som forener de som digger syttitallsrock, glam rock, garage rock, punk rock, psych, og støy — han er en rockeyndling. 
Og det betyr ikke at lydbildet hans spriker i alle retninger - tvert imot 
- Segall er tight og bestemt som bare det. 
Og nå gir unggutten på skarve 27 år ut et temmelig modig dobbeltalbum som et farvel til hjembyen sin, San Francisco, som han nå har forlatt til fordel for Los Angeles. 
Resultatet er et album som aldri helt slipper tak i en - det er drivende og kanskje det aller mest gjennomførte han har gjort til nå. 

Kanskje mister jeg noen kreddpoeng for å si dette, men dette minner faktisk om Jack White og Wolfmother innimellom. 
Og det er ingenting galt i det - selv om de okkuperer en annen «kommersiell gruppering» innen rocken. 
Han flørter vilt med alt og alle, men inngår ingen kompromisser på bekostning av sin musikk. 
«It's Over» smelter sammen garage rock à King Khan & the Shrines med glamrock, og det funker mot alle odds. 
Samtidig har han langt lettere momenter, som «Tall Man, Skinny Lady» og «Mister Main» - kledd i praktfulle arrangementer. 
Det vitner om en artist som har tatt seg tid til å kle låtene opp slik de fortjener å fremstå. 

Noen av favorittene kommer mot slutten, og for meg blir det hele en maktdemonstrasjon. 
«Se! 
Jeg kan dette!» 
Det er ikke cocky, men det er noe selvsikkert over det hele. 
Låter som «Who's Producing You» og «Stick Around» gir meg troen på rocken tilbake igjen - det er ikke mange som klarer å få til nå til dags. 
Dette er rett og slett all-round rock som vil appellere til manges preferanser. 
Et slags rockens piffikrydder? 
