Erlend Loe anmelder «The Darkest Minds»:Akutt idiopatisk idioti 

Hvor mange filmer om ungdommer med overnaturlige evner trenger vi? 

Jeg må innrømme at tålmodigheten min er tynnslitt når det gjelder ungdommer, ja mennesker i alle aldre, med overnaturlige krefter. 
Spesielt på film. 

Joralf Gjerstad er så sin sak, han er i det minste velmenende og hyggelig og spiller seg selv troverdig og uten dikkedarer, men alle disse andre begynner å gå meg på nervene. 
Kanskje først og fremst fordi de ligner så fordømt på hverandre. 

Den vanligste varianten er at noe har skjedd med verden, en sykdom, for eksempel, og så sprer det seg et eller annet som gjør at noen får evner utenom det vanlige. 
Eller så har stakkarene blitt eksperimentert på av noen virkelig skruppelløse tullinger. 
Og så må de kjempe for å forstå disse evnene, for så, til slutt og etter stor møye, få kontroll på dem og bruke dem i det bestes tjeneste. 

Jeg er ingen kjenner av historikken rundt bruken av overnaturlige evner i fiksjon, men så vidt jeg kan observere fikk sjangeren seg et løft etter at J.K. 
Rowling solgte fem hundre millioner bøker om Harry Potter. 
Åtte gode bøker har generert tusen dårlige. 
Sånn er verden skrudd sammen. 
Og det blir garantert film av de fleste av dem. 

I den øverste overnaturlige-evner-divisjonen, som for tiden befolkes av Marvel-helter, er det meste i orden. 
De filmene kommenterer og tøyser med sjangeren underveis. 
I de lavere divisjonene er det derimot veldig langt mellom høydepunktene. 

The Darkest Minds hører hjemme godt nede i underskogen. 
Og mangelen på originalitet dømmer filmen til å holde seg der nede til evig tid. 

Innimellom er det direkte søplete 

Nok en gang møter vi en gruppe ungdommer i en verden i fritt fall. 
Her er reglene riktignok enda mer corny enn vanlig og budsjettet har tydeligvis ikke holdt helt til å lage troverdige visuelle tablåer heller. 
Innimellom er iscenesettelsen direkte søplete, med tøvete drakter og forvirrede geværmennesker i billige omgivelser. 

Ruby (Amandla Stenberg) er filmens viktigste ressurs, men selv hun klarer ikke å hindre at diagnosen akutt idiopatisk nervedegenerering (som gjør henne til en fantastisk evnerik person) høres lattervekkende ut. 
Historien forsøker å kombinere endetid med politikk, maktkamp og kjærlighet, men lykkes helt klart best med kjærlighetssporet, selv om også den historien er for gjennomsiktig. 

Jeg så filmen med en ung person jeg stoler på og som befinner seg i målgruppen (unge tenåringer og de som er på vei til å bli det), og han sa etterpå at dette er en treerfilm, men at folk som har sett lite film kanskje kommer til å tro at den er bra. 

Selv ville jeg ha sagt det er en toerfilm, men kan godt være litt raus. 
