En søt historie
Ikke bare hunder kan bli menneskets beste venn. 

En pingvin som kjæledegge? 
Jo, det går vist an, det også. 
Britiske 
Tom Michell har skrevet en søt bok om en ung engelskmann som finner «menneskets beste venn» i en forlist, halvdød pingvin i Argentina på 1970-tallet. 

Rent litterært er boka ingen høydare, mer som en journalistisk beskrivelse å regne. 
Men den er uvanlig, og den er sjarmerende. 

Den handler altså om en sånn passelig velstående unge britisk fyr som vil «ut og finne seg sjæl» og velger det eneste kontinentet på kloden hvor han ikke har slektninger, Sør-Amerika. 
På ei strand rett nord for den argentinske grensa, på feriestedet Punta del Este i Uruguay, går han tur en dag, og finner tusenvis av oljetilsølte, døde pingviner. 
Midt blant dem er det en som beveger seg, en som ennå ikke er omkommet av miljøforurensningen, vill i blikket, intens i bittet, med livsfarlige skarpe klør på føttene. 

Jeg-personen tar pingvinen med seg hjem i et handlenett, binder nebb og føtter sammen, vasker den fri for olje, tvangsforer pingvinen med død brisling og gjør seg til venns med dyret. 

Resten av boka er en rørende historie om hvordan dyr og mennesker knytter seg til hverandre, et forhold der mennesket leser alle sine lengsler inn i dyrets blikk og tolker dyrets «svar» etter eget behov og ønske. 
Pingvinen blir nok et eksempel på hvordan dyrs kravløshet og hengivenhet overfor dets herre overgår menneskers kompliserte relasjoner til egne artsfrender. 

Vår britiske jeg-person tar pingvinen med seg til den britiske kostskolen i Argentina hvor han underviser barnebarn av tidligere kolonialister i engelsk, gutter med lengsler og savn. 
Til pingvinen på balkongen til læreren går det en strøm av elever og ansatte på skolen, folk som søker varme og forståelse i dyrets blikk. 
Og sosial som pingvinen er, viser den begeistring og hengivenhet mot alle. 

Dette er en rørende fortelling, et lite glimt av trøst og varme i en ellers ganske tøff litterær verden. 
