Alias Grace anmeldt:Får deg til å gruble så det knaker 

Er hun uskyldig husholderske eller kalkulerende drapskvinne? 
Alias Grace får deg til å gruble så det knaker. 

Da den britiske forfatteren Kazuro Ishiguro vant Nobelprisen i litteratur i høst, serverte han sporenstreks en unnskyldning til en kollega. 
«Jeg må unnskylde til Margaret Atwood for at det ikke er hun som får denne prisen. 
Jeg trodde oppriktig hun kom til å vinne den veldig snart», sa en ydmyk prisvinner. 

Selv om Nobel-akademiet foreløpig har unngått den canadiske 78-åringen, har gledelig nok seriebransjen fått øynene opp for forfatterskapet hennes. 
Tidligere i år briljerte Elizabeth Moss i dystopiske The Handmaid’s Tale, i desember er det premiere på animasjonsserien Wandering Wenda, og nå ligger Alias Grace med alle sine seks episoder på Netflix. 
Det er bare å kaste seg over fjernkontrollen. 

Mens The Handmaid’s 
Tale var en ubehagelig nåtidsaktuell fremtidsfortelling om kvinneundertrykkelse i et kristent diktatur, går Alias Grace tilbake nesten 200 år i tid, og baserer seg på den sanne historien om mordersken Grace Marks. 

Doktor Simon Jordan – et av de fiktive innslagene – skal evaluere den berømte fangen Grace, en husholderske dømt for medvirkning til drap på godseieren Thomas Kinnear og hans elskerinne Nancy Montgomery. 
En gjeng velbemidlede støttespillere håper doktorens rapport skal få henne ut av fengsel, og han engasjerer seg sterkt for å få Grace til å huske hva som skjedde da Kinnear og Montgomery ble drept. 

Sannhet eller oppspinn? 

Gjennom doktorens forsøk på å forstå Graces vei fra voldelig barndom til fengsel, blir Alias Grace omtrent like deler dyptpløyende portrett og finurlig mysterium. 
Drepte hun sjefen og elskerinnen, eller var det gårdsguttens sleipe konspirasjon? 

Doktor Jordans intervjuer graver stadig dypere, men hans eget engasjement i saken og Grace gjør det bare vanskeligere å se hva som er sant, og hva som er oppspinn. 
Når skillelinjene mellom harde fakta og skapte minner viskes ut gjør det da også Grace Marks til en stadig mer fascinerende hovedperson, og Alias Grace til et medrivende krimdrama. 

Kalkulerende som Keyser Söze, intervjuer som i Mindhunter 

Alias Grace er – nær selvsagt, siden den baseres på Atwoods litterære forelegg – en sylskarp historie om kvinnesyn, men det sier også mye om Atwoods kvaliteter som plotskapende forfatter at man kan dra paralleller til moderne spenningshistorier. 

Doktorens intervjuer med Grace Marks minner om årets Mindhunter, hvor FBI-agenter intervjuer seriemordere for å forstå hva som gjorde dem til drapsmenn, mens boringen i vridd hukommelse sender tankene til alt som gjorde første sesong av The Affair til en suksess. 

Når Grace Marks sitter i stolen og prater tilsynelatende åpent og fritt om sin brutale oppvekst og vei til fengsel, er det nesten så man ser for seg Kevin Spacey som Verbal Kint (altså Keyser Söze) i De mistenkte, den mest forvirrende, upålitelige og kalkulerende fortelleren av dem alle. 

Måten regissør Mary Harron på finurlig vis bruker objekter som et halstørkle som ble drapsredskap og teppet Grace hekler på under intervjuene, er da også så smart og lekkert filmet at det er verdig den beste thriller. 

Når Grace Marks, prisvinnende godt spilt av Sarah Gadon, til slutt setter blikket i kameraet, kommer da også den samme følelsen som da Spacey i De mistenkte ristet av seg haltingen og forsvant inn i folkemengden etter politiforhør. 
Hva er sant av alt vi har hørt og sett de siste seks episodene? 
Hvem drepte Thomas Kinnear? 
Hvem er Grace Marks? 
Alias Grace får deg til å gruble så det knaker. 
