Facebook-filmen som en julesang
Facebook-filmen er bedre enn jeg venta, den er varmere enn jeg venta og tristere enn jeg venta – men samtidig gjentar den amerikanske julesang-lekser om de vellyktes uunngåelige ensomhet. 
Den går bitterhetens lysløype nedover eføy-begrodde stier. 
Suksess ender i ensomhet, min unge venn. 
Rekk meg bjellen. 

Gud jobber på vittige vis. 
Facebook ble til fordi en arrogant Harvard-nerd trynte på daten med Erica, og deretter gikk han hjem og sammenliknet kvinner med kveg i bloggen sin. 
Zuckerberg var en arrogant ung mann, men han var også som en gresk gud, høyt hevet over de strevende menneskenes ørsmå hensyn til taktfullhet, realisme og økonomi. 

Denne 2003-formen for cyber-heftig utadvendthet førte til den urussiske kombinasjonen berømmelse ;& straff, men dessuten oppdaget det nesten bevisstløst konsentrerte datageniet Zuckerberg at det gikk an å bruke internettet til kommunikasjon. 
Ikke mailer og blogger og intra-sosial brevdue-virksomhet. 
Nei – en kollektiv presentasjonsplass der jenter kunne røpe om de var ute etter en kjæreste samtidig som man fikk vite hvordan de så ut. 
The Facebook ble til som en sjekkeplass for studenter. 
Så spratt systemet som vestlandskrokus i februar. 
Nå sjekker vi alle hverandre i det mest avhengighets-skapende og mangfoldige Matrix-samfunnet som noensinne har eksistert. 

Den nesten autistiske drittsekken gjenoppfant bøgda, der naboer en gang møtte hverandre og snakket. 

Filmen er god. 
Tvilen gjelder underholdningsverdien. 
I en verden der folk faktisk står med pc på kjøkkenbenk, sitter på buss med mobil eller sager ned trær iført Ipad mens de kommuniserer med venner og digitalt bekjente om unger, renovering, trening, spising, musikk, morgenlyset, bakrusen og annet friluftsliv, kan det nok hende at Mark Zuckerbergs langvarige samtaler virker monotone. 
Mye handler fra rettssaker. 
Verdens søteste små einsteiner fløy ikke til værs i Lille Romskip, de saksøkte hverandre for milliarder. 
Det amerikanske eventyret havnet i advokatenes heksehelvete, der Nemesis slo etter de hovmodige med digre never og perfekt diksjon. 
«The social network» er med andre ord en ganske gammeldags film. 
Napster-gründeren Sean Parker (Justin Timberlake) sier i begeistring at de nye dataproduktene er ei ungdomsgreie. 
Verden måtte endelig høre på en ny generasjon. 
Like fullt. 
Spesielt originale ble de ikke. 
Den som vinner hele verden, vil miste seg selv og bli sittende sær og venneløs med aksjer i onkel Skrues pengebinge. 
Venneløs? 
Ingen er det lenger. 

Da filmen startet med Jesse Eisenberg, sukket jeg tungt. 
Se opp for ungdomskomedienes mumlende standard-nerd. 
Om noen få sekunder vil han få selskap av en rund kamerat som snakker om brusrap og ronking. 
Sånn ble det ikke. 
Eisenberg bærer lyset. 
Det finnes et univers av ensomhet i den rare skikkelsen. 
Kanskje er det et paradoks, kanskje er det naturlig at han fant opp et system som faktisk får folk til å snakke sammen i en utsnakka tid. 
Desto mer logisk: 
Man blir glad i mannen. 
Å lytte til den overlegne aggresjonen hans er som indie-musikk. 
Det er noe sant og ekte ved måten han snakker på, og filmer trenger både sant og ekte. 
Dessuten står han faktisk over de andre. 
Det var bare sånn det var. 
Sorry, folks, bedre lykke i et annet liv. 

På det viset blir Facebook-gründeren som sin egen oppfinnelse: 
Noe stivt og utilnærmelig utvikler seg til en ny og egen form for kjærlighet og åpenhet. 
Når filmen er slutt, føler du at du kjenner Mark Zuckerberg. 
Han sitter halvknust og F5-er facebooksida til kjæresten han mistet. 
Vant verden. 
Mistet seg selv. 
Gammelt og godt som Dickens, og da mener jeg ikke pubben. 

Dessuten er filmen velformulert og ganske vittig. 
Det hjelper på humøret. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra. 
