Livet er fanken ikke så lett som avholdsfolk vil ha det til
Jonny Halberg skildrer livets nådeløse vendepunkter. 

For første gang siden han utga bok nummer to, «Gå under» (1992), kommer Jonny Halberg med en novellesamling. 
Likevel forbinder jeg Halberg med novellekunst. 
Kanskje er det fordi også romanene hans er fylt med små fortellinger, et begrep Halberg er glad i. 

At det forholder seg slik, får vi bekreftet i høstens bok, «Like nord for kirka». 
Boka består av åtte noveller. 
Fire av dem er tidligere trykt i mer obskure sammenhenger, to av dem er ikke tidligere publisert og to av dem er hentet fra romaner. 
Det er likevel ikke noe sammenrasket over denne samlingen, den står fram som helhetlig og gjennomført. 

«Det er for drøyt» 

Halbergs spesialområde er «dalstrøka innafor». 
Novellene foregår på bygda, som vi kaller det. 
Langt fra folk, bortsett fra de folka som klorer seg fast på disse små tettstedene, der ennå ikke fraflyttede plasser ligger som årringer rundt en butikk, en kirke og en bussholdeplass. 
Steder som i novellen «Fekastad» skildres slik: 

«Før Bråten ligger Kroken, ei avsides dump hvor det står slengt en ti-tolv hus og et par småbruk tett sammen. 
På vei gjennom Kroken fikk vi følge av et par gamle søstre og et ektepar som bare blei kalt for Blåmann og kjerringa. 
Hvis jeg fortalte dere om alt det som hadde skjedd oppe i den dumpa, ville dere bare ha skratta. 
Det er for drøyt, fyll og søskenbarn som gifter seg, folk som henger seg på låven, unger som plukkes opp av folk fra et kontor inne i byen og bare blir borte. 
Det er ikke noe vits i å legge ut om det.» 

Mørkt landskap 

Den romantiske siden av slike områder, blir i NRK kalt «Der ingen skulle tru at nokon kunne bu». 
Det mørke, mentale landskapet som speiler disse ødslige traktene blir skildret av for eksempel Jonny Hallberg. 
I blant har unge gutter hovedrollen, med innviklede forhold til sine fedre, mødre, kamerater eller kjærester. 
Andre ganger møter vi einstøinger «på randen av nervøst sammenbrudd», som det heter. 

I blant bikker det over, og da blir det skummelt. 
Andre ganger ganger er stemningen preget av melankoli og oppgitthet, som i «Langt inni fjellet»: 

«Jeg satt og hørte på regnet som trommet mot ruta til resepsjonen, med en følelse av å være etterlatt på et sted hvor det ikke fantes annet enn endeløse timer med mørk stillhet.» 

Stilistisk befinner Halberg seg i Hemingway/Askildsen/Richard Ford-tradisjonen. 
Novellene skildrer vendepunkter, avgjørende opplevelser i nåtid, mens fortida og framtida ligger som mørke bak og foran, opplyst av sveipende lyskastere som lar en skimte mulige handlingsforløp. 

Bilulykker 

Samlingen rammes inn av to fortellinger der trafikkulykker utgjør slike skjellsettende erfaringer. 
Stemningen er preget av stillheten etter at biler har kræsjet. 
Fokus er rettet mot den som kommer først til ulykkesstedet og på et eller annet vis må handle. 
I åpningsnovellen «Aldri mer Willy» møter vi en upålitelig forteller som tror han er i stand til å fortolke verden, men som egentlig skjønner svært lite. 

To handlingstråder møtes. 
For det første kontrasten mellom to kamerater på randen av puberteten, for det andre en sønns forhold til en far som er kastet ut i en ekteskapskrise. 
Balansen mellom disse elementene er flott utført. 

I den siste novellen, «Like nord for kirka», møter vi en bygdeoutsider som griper inn etter en bilulykke og viser handlekraft der de profesjonelle hjelperne kommer til kort. 
Etterpå sitter han utmattet tilbake: 

«Jeg blåste ut parafinlampa og satt stille i mørket. 
Jeg ville sitte sånn natta igjennom, uten å røre på meg, bare sitte stille til noe skjedde, noe som var så smått og lite at det nesten ikke kunne merkes.» 

Perfekte som stubber 

Det er ikke mye å sette fingeren på, bortsett fra at det ser litt slurvete ut nå en av personene i «Flanører», som heter Aslak, plutselig heter Aksel ved et par anledninger. 
Historiene står fram like råskårne og perfekte som stubber røsket opp av jorda, med sprikende røtter og sprukken bark. 
Livet er fanken ikke så lett som avholdsfolk vil ha det til. 

Eller som det står i den siste novellen: 
«Det er altfor mange som vil forstå, og altfor få som vil innrømme at de ikke skjønner.» 
I disse novellene handler det om å forstå og ikke forstå på samme tid. 
Om å løfte et demringslys over livet, som lar både leseren, forfatteren og hovedpersonene få et glimt av svar på den undringen situasjonene maner fram. 
Halberg er god til å få den ytre og den indre stemningen til å gli over i hverandre. 

Less is more 

Jeg tenker på alle de fine novelleforfatterne vi har her til lands. 
Kjell Askildsen, Hans Herbjørnsrud, Øystein Lønn, Merethe Lindstrøm, Levi Henriksen, Laila Stien, Ingvar Ambjørnsen, Frode Grytten, Bjarte Breiteig, Roy Jacobsen. 
Eller debutanter som Marie Aubert og Ane Nydal. 
Og Jonny Halberg, selvfølgelig. 
Less is more, som det heter. 
Mindre å lese, mer for penga. 
