Petter fra Ruskøy
Å skrive om norsk film i Norge er som å være karikaturtegner i Iran. 

Man får ikke akkurat følelsen av frihetens luft under vingene, for i en viss forstand er norske filmer som en fortsettelse av barnetimebøkene. 
Man kødder ikke med barnetimebøker. 
De er diktet av våre egne skjønne unger. 

Når Nicolai Cleve Broch bokstavelig talt kommer dettende inn i denne filmen med sitt uimotståelige vestkant-navn, får jeg følelsen av å se postmodernissens Petter fra Ruskøy. 

Mora hans i blokkleiligheten snakker som en NRK-påvirket Ibsen-figur. 
Når hovedpersonen sjangler rundt i narkomiljøene som er alle fantasiløse filmskaperes manusredning, da ser det like autentisk ut som et Lucia-tog av barnehagebarn. 

Bedre blir det ikke da reka Ane Dahl Torp dukker opp, stadig ikledd den irriterende telefonsvarerstemmen sin. 
Hun maser manisk om pappa, Cleve Broch kaller narkosvina i gøtteret for «slask», en betegnelse som kanskje ble brukt av Willochs mor når hun skulle snakke om gutter med uhøflig mye hår. 
Pappa er Bjørn Floberg. 
Han er pubeier og følgelig en farlig mann. 
Ble manuset skrevet ved Nansenskolen? 

«Uro» er en film som faller på en ørken av urimeligheter. 
Filmen får aldri en interessant historie, og da spiller det ikke en gang noen rolle om handlingen er realistisk. 

Hvis Asbjørnsen og Moe skrev om en fyr som fikk pappspiker i moped-dekket og derfor ikke rakk å sende ut julekorta sine, ville det utvilsomt virke realistisk, men et eventyr blir det aldri. 
Sånn er det også med «Uro». 
Den forteller historien om en furten, dårlig politimann og uheldig fyr, men den skebnen skulle bare ha ført til at han ble gift med en sykepleierske i slutten og fikk det veldig veldig bra. 
