Apekalypse nå!
Eventyr bærer ofte de store historiene i seg. 
Så også med tredje filmen i den nye runden om Moses, eh, apeplaneten. 

War for the Planet of the Apes. 

Regi: 
Matt Reeves. 

Med: Andy Serkis, Woody Harrelson, Steve Zahn. 

12 år. 

2 timer 19 minutter 

«Planet of the Apes»-universet begynte med en dystopisk sci-fi-film seint på 1960-tallet, fortsatte med flere pinligheter utover 70-tallet, og ble gjenskapt i storsatsingen «Rise of the Planet of the Apes» i 2011. 
Her var alvoret tyngre, konfliktene større, og dilemmaene vanskeligere. 
Så kom «Dawn of...»-oppfølgeren, og nå er «War for the Planet of the Apes» her - storslått og ellevilt, og fullt av referanser til verdenshistoriens store fortellinger. 

Da tenker jeg ikke først og fremst på «Apokalypse nå!» som er en åpenbar inspirasjon både for regissør og manusforfattere, heller ikke «Ringenes Herre» og «Star Wars»-fortellingene. 
Også disse, der kampen mellom det gode og det onde står helt sentralt, der grensene mellom dem blir stadig vanskeligere å se, der hovedpersonen må løse oppdraget sitt (som ikke er mindre enn å frelse sin egen flokk), legger ut på reise og gjennom ulike møter og hindre havner i det avgjørende slaget - ofte der personlige motiver står i konflikt med det som er riktig. 

Smarte aper, onde mennesker 

I disse apefilmene har menneskenes vitenskapelige forsøk har slått feil, noe som har ført til at apene er blitt intelligente og gått til krig mot menneskene. 
I forrige film med apenes krigsherre drept, og den klokere Caesar søker å gjenoppbygge sitt samfunn og skape forsoning med menneskene. 

Så lett er det selvsagt ikke, for også menneskene har sine oberster, sine mørke hjerter, sine destruktive strukturer og sin ondskap. 
Dermed havner Caesar og hans apestamme midt i mange kamper; de må forsvare seg mot oberstens menn, de må bekjempe sine forræderne, og de må bevare styrken, troen, barmhjertigheten og håpet. 

Som en Moses ut av Egypt 

Slik lener også denne filmen seg mye sterkere på enda større fortellinger enn eventyrene og fantasyfortellingene - her er, igjen og igjen, klare henvisninger til religiøse, særlig bibelske, motiver. 
Vi har sett det utallige ganger før, i så ulike filmer som «Star Wars» og «Lion King», og her er det så tydelig at det formelig springer ut av lerretet: 
Vi får korsfestelser, vi hører om ledere som må ofre sin eneste sønn, vi følger aper (og mennesker) som står foran valget mellom vold og tilgivelse, og vi får en ren kopi av Moses som fører israelerne ut av Egypt og inn i det lovede land. 

Det betyr ikke at «War...» er en bibelsk film, men det er interessant å se hvordan de eldgamle fortellingene resirkuleres og brukes om og om igjen - på stadig nye måter, i nye rammer og formater. 

Og ja, filmen er bra. 
Den er spennende, den er teknisk meget imponerende, og den balanserer hårfint mellom det patosfylte alvor og humor. 
