Que?Var dette hele Guevara? 

Steven Soderberghs biografiske drama om Che Guevara er en blodig, men blodfattig anekdotesamling om revolusjonen på Cuba, og Guevara sjøl kunne like gjerne blitt spilt av to liter pappmelk og ei ballongku. 

Benicio Del Toro er en fantastisk skuespiller. 
Men etter den første halvdelen av filmbiografien aner jeg mindre om Che Guevara enn jeg vet om de nye naboene mine etter å ha sett dem rydde plenen for løvetann. 
«Che» er så puritansk at man burde mistenke regissør Steven Soderbergh for å ha gått inn i en politisk femtiårskrise. 

Men Soderbergh har alltid vært en knusktørr minimalist som unnviker film-føleri. 
Hvis han også ville ta romantikken ut av den kubanske revolusjonen, måtte han nesten ha erstattet den med en idé eller en stilistisk substans. 
«Che» er bare uventet kjedelig. 

Filmen holder seg på en politisk korrekt avstand fra tittelrollen, og den skildrer revolusjonen på Cuba gjennom pamflett-begeistra anekdoter som skal vise folkets rettferdige kamp og Che Gueveras uselviske virke som kommandant. 
Innimellom stikker Fidel Castro innom i Demian Bichirs skikkelse, og han kunne like gjerne vært Sacha Baron Cohen utkledd som rabbi. 

Da det har gått halvannen time skjer det to nesten-personlige ting: 
Vi får vite at Che har kone og datter. 
Han får Aleida (Catalina Sandino Moreno) som en slags padewan (jedi-lærling), og resten av krigen følger hun ham på håndflates avstand uten at noen forsøker å forklare hvorfor Folkets Munk plutselig syns det er så kult med ei jente. 

Scenene fra de store kubanske skogene har en fin fornemmelse av virkelig tilstedeværelse, men imdb har ingen location-info, og jeg håper inderlig ikke at filmen ble skutt i en krepp-pynta del av Central Park. 

Det starter med at Che i 1964 kommer til New York for å snakke til FNs hovedforsamling i svart hvitt. 
Denne nokså pratsomme delen av historien veksler med forflytnings— og kampscener i Cuba-skogen fra 1952. 
De fattige bøndene er sårbare, men heroiske, Che Guevara er anstendigere og rettferdigere enn en biskop-kandidat i jobb-intervju. 
Men så baserer filmen seg også på hans egen bok. 

Jeg kunne si ordet Batista før jeg kunne uttale tråbil, så for meg er det alltid fint å se på når sosialistene vinner. 
I disse tider føler jeg også at det er flott når Guevara sier at folket under kapitalismen blir innbilt at enhver er sin egen lykkes smed, mens alle blir styrt av krefter de ikke har herredømme over. 
Påminnelsen om folkets store litenhet gjør meg ikke mer oppglødd enn at jeg savner at t-skjorte-helten blir noe mer enn en brosjyre i feltutstyr. 

Dette er halve filmen. 
Inntoget i Havana kommer i april. 
