Dolly er blitt en like stor klisje som frontpartiet sitt
Album nummer 42 likner veldig på hennes 41 andre album. 

ALBUM: 
Det er ikke mye på kroppen Dolly Parton (68) ikke har fikset, men musikalsk holder hun seg stort sett på den tynne linja. 
De siste åra, siden «The Grass Is Blue» (1999), har det gjerne dreid seg om en miks av bluegrass, tradisjonell country, gospel og popcountry - med vekt på det siste. 

Album nummer 42 «Blue Smoke» skal være Dolly Partons 42. studioalbum! 
Det er selvfølgelig imponerende, men hun har gjort noen rare valg. 
Det verste er patriotiske «For God And Country» i 2003, et makkverk laget i etterdønningene etter 911. 

Det har vært noen ok plater siden den gang, men ingen som har levd opp til gamle bragder - låter som «Jolene» og «Coat of Many Colors». 

Oppvekst - og gud «Blue Smoke» henspeiler på hennes bakgrunn fra Smoky Mountains i USA, der hun også har sin fornøyelsespark Dollywood. 

Mange av låtene er hennes egne, og handler om egen oppvekst, vennskap, gud - og «girl power» («Lover Du Jour»). 
Du får hele klisjepakka - her er hun blitt god til å gjenta seg sjøl. 

Det er velspilt av Nashvilles studioveteraner og på ingen måte vondt å høre på, men kan vel ikke akkurat kalles originalt. 

Dylan og Bon Jovi Hun overrasker riktignok med valget av coverlåter. 
Vi får en grei bluegrass-versjon av Bob Dylans «Don't Think Twice», mens hennes forsøksvis rocka versjon av Bon Jovis «Lay Your Hands 
On Me» har null verdi. 

Duetter 
Men det er selvfølgelig hyggelig at de to gamle duettvennene Kenny Rogers og Willie Nelson dukker opp - med låter hentet fra deres egene respektive 2013-album. 

Tittelen på førstnevnte, «You Can't Make Old Friends», lever opp til de beste contrytradisjoner - der tittelen (og refrenget) er like viktige som sangen. 
Og Kenny synger fortsatt mykt og fint. 

En duett med Willie kan heller ikke bli feil, og «From Here To The Moon And Back» er like bra som de fleste duetter med Austins store sønn. 

Glattpolert Dolly synger «I try, Lord knows I try», og det skal ikke betviles at hun virkelig prøver å leve opp til sitt gamle jeg. 
Hun høres ut som gamle Dolly også, smektende, «fortrolig», med sin irriterende latter og med den spesielle knekken i stemmen. 

Men låtene er ikke all verden, og albumet er glattpolert, kalkulert, forutsigbart og strømlinjeformet. 
Det er så ordentlig at det blir kjedelig. 

Det er bare å innse at Dolly musikalsk og tekstlig er blitt en like stor klisje som frontpartiet sitt 

Dolly Parton har konsert i Oslo Spektrum onsdag 9. juli, hennes eneste konsert i Norge i år. 
