Gjesp, gjesp
Uinspirert og usjarmerende om storsjarmør og spøkelser. 

HANDLER OM: 
Den suksessrike fotografen Connor er evig ungkar, en playboy som slår opp med tre kjærester over felles videokonferanse. 
Han ble tidlig herdet av onkelen, som lærte ham å sjekke damer og aldri føle noe som helst. 
Men når Connor møter opp til brorens bryllup, må han uventet, ved hjelp av spøkelser, konfronteres med sin fortid og den personen han har blitt. 

DOM: 
Filmen er løst basert på Charles Dickens «En julefortelling». 
En egoist hjemsøkes av ånder og finner ut hva som virkelig teller i livet. 
Her er denne kjernen sauset inn i et heller tynt plot der det terpes til det kjedsommelige på Connors dametekke. 
Se ham skvette rundt og kjekke seg. 
La oss ikke gå inn på hvor latterlig nedlatende filmen er overfor kvinner. 

Mange dårlige ideer er satt ut i live her. 
Det er bokstavelig talt mye bløtkakehumor, vitsene er platte og sjarmløse og filmen snegler seg framover. 
Skuespillerne ser naturlig nok ut til å kjede seg på jobben. 
Matthew McConaughey, som spiller en rikmannssønn fra den amerikanske østkysten, gidder ikke engang legge av seg Texas-aksenten sin. 
Han spiller riktig nok en ufordragelig fyr, men er det nødvendig å gjøre det til en lidelse å se på? 

Det er ofte greit å få tiden til å gå med en lyserosa, fluffig romantisk komedie, men som tidsfordriv vil jeg heller anbefale f.eks. tvinning av tommeltotter framfor denne filmen, for dette er intenst vri-seg-i-stolen-kjedelig. 
