Mange veier fører inn til Bob Dylan og den store sangen
Gisle Selnes med bok som bestilt til Nobelpris-utdelingen. 

Den britiske poeten T.S. Eliot holdt i 1944 et foredrag kalt «What is a Classic?» for Vergil-selskapet, der han var den første presidenten. 
Han innleder med å slå fast at Vergil er et såpass sterkt symbol på sentrale, europeiske verdier at eksperter med vidt forskjellig bakgrunn kan finne visdom i hans verk og at innholdet i innsikten vil avhenge av deres spesielle kompetanse og erfaringsbakgrunn. 

Slik vil Vergil være omgitt av et «betydningsfullt mangfold» av tolkninger. 
Men, konkluderer Eliot: 
«Til sjuende og sist kanskje vi alle sier det samme på forskjellige måter.» 

Siden T.S. Eliot er en viktig referanse for professor Gisle Selnes i hans velskrevne og entusiastiske bok om Bob Dylan, «Den store sangen», kan vi jo ta utgangspunkt der. 
En sammenlikning mellom Eliots «The Waste Land» og sangteksten «Desolation Row» fyller et av kapitlene i den 700 sider lange boka. 

Forskjellige veier 

Selnes (51) har ikke vært opptatt av Dylan i mer enn rundt ti år. 
Tida før «oppvåkningen» har han til gjengjeld tatt igjen med renter. 
Han har ikke bare gått grundig inn i Dylans tekstunivers. 
Han har også satt seg inn i det endeløse mangfoldet av synspunkter på Dylan og hans verk, spesielt sentrale fortolkere som Greil Marcus, Michael Gray, Mike Marqusee, Clinton Heylin og flere andre, pluss – i mer beskjeden grad – hjemlige tolkere som Erling Aadland og Kaja Schjerven Mollerin. 

Dermed får vi også vist at i tilfellet Dylan, slik Eliot uttrykker det om Vergil, fins det mange og vidt forskjellige veier inn til kjernen i verket, men at enigheten når alt kommer til alt er større enn motsetningene. 

Forsker, ikke dylanolog 

Selnes regner seg ikke som en dylanolog, «en som har gjort det til en livsvei eller en livsstil å kartlegge Dylans liv og sangverk til minste detalj». 
Men han har kastet seg med stor appetitt over mye av det som fins på det grenseløse dylanologi-markedet. 

Bob Dylan behandles som en betydelig poet. 
Selnes er mindre opptatt av det musikalske uttrykket enn av det man kan kalle diktverket; først og fremst sangtekstene. 
Memoarverket «Chronicles: Vol. 
One» (2004) er riktignok hyppig referert til i biografisk sammenheng, men den prosalyriske boka «Tarantula» (1966) bare er nevnt én gang. 

Dylan blir først og fremst behandlet som en forfatter, og som Selnes skriver: 
« ... poesi er atskillig eldre enn skriften». 
Dylan knytter an til en tradisjon som startet før romankunsten og skriftlig lyrikk. 

God timing 

Lenge virket det ikke som om dette synet på litteratur var spesielt utbredt i Svenska Akademien. 
Sjokket var derfor stort da han i høst fikk Nobelprisen i litteratur fordi han «har skapat nya poetiska uttryck inom den stora amerikanska sångtraditionen». 

At professor Selnes satt klar med utgivelsen av sin mastodont-avhandling om Dylans univers, er selvsagt et lykketreff, selv om man skulle tro han hadde spesielle kontakter blant De Aderton. 
Til akademisk å være, er boka skrevet i et lett tilgjengelig språk, uten for mange fremmedord og faguttrykk. 
Den er likevel faglig tung, i den forstand at den går dypt inn i både musikalske tradisjoner, særlig blues’en, og i Dylans litterære referanser, fra Shakespeare og Poe til Robert Johnson og Woody Guthrie. 
Disposisjonen er ellers preget av et kreativt kaos. 

Man bærer over med at Billie Holiday konsekvent får etternavnet skrevet med to l-er og at Elvis Presleys 1966-innspilling av Dylans «Tomorrow Is A Long Time» betegnes som «knapt nok offisielt utgitt». 
Den kom ut på LP-en «Spinout» i 1966 – til overraskelse og glede for mange – og er tittellåten på en CD fra 1999. 
Det er kjent at Dylan betrakter den som en av sine favoritt-coverlåter. 

Selvhjelpspoet? 

Man kan også være uenig når albumet «Blood On The Tracks» (1974) betegnes som «grunnleggende diffust, eller også uhåndgripelig», men låtene er heldigvis grundig behandlet. 
Særlig sammenlikningen mellom «Idiot Wind» og «Peer Gynt» er interessant. 
Og det er på sin plass når Selnes advarer mot å bruke disse sangene til «samlivsterapi eller selvhjelp til sorgbearbeidelse». 

«Den store sangen» gir et utall spennende perspektiver på Bob Dylans verk og tankegods. 
Dette er en rikholdig bok som varer minst året ut for den som måtte finne den under juletreet. 
Og når det gjelder De Aderton, anbefales de å kjøpe inn en passende del av opplaget og sende boka ut som årets gave til sine forretningsforbindelser. 
