Dystert i Hundremeterskogen
"Kristoffer Robin og Ole Brumm" kommer ikke til å gjøre verken barn eller voksne glade. 

Den Kristoffer vi møter i "Kristoffer Robin og Ole Brumm" er ikke lenger den lille gutten som bor i Hundremeterskogen sammen med kjæledyrvennene sine. 
Han har vokst opp, flyttet til London og fått seg en kjip, men fryktelig viktig jobb som effektivitetsansvarlig i et koffertfirma. 
Så dukker Ole Brumm opp. 
Han kommer for å... 
Tja, til syvende og sist er det for å minne sin gamle venn om hva som egentlig betyr noe her i livet. 

Den er pen å se på, denne Disney-produserte fortsettelsen på A.A. 
Milnes fortellinger, men det er på en utpreget voksen måte: 
Brumm og de andre dataanimerte lekedyrene virker nesten malplasserte i gråbrune, smakfulle bilder som signaliserer påkostet periodedrama snarere enn barne- og familiefilm. 
Dessverre er historien enda traurigere enn estetikken. 

Milne var lett og underfundig selv når han berørte vanskelige temaer. 
"Kristoffer Robin og Ole Brumm" er like overtydelig enten den skal være morsom, sentimental eller alvorlig. 
For å si det sånn: 
Å se Brumm vandre rundt i en fargeløs, regntung Hundremeterskog mens han roper "Er jeg helt alene her?", gjør faktisk ikke annet enn vondt. 
