Pandaers parring
Ashton Kutcher er en så dårlig skuespiller at en lege kanskje kan hjelpe ham. 
Det virker som om ansiktsuttrykka hans ble utsatt for et penicillin-resistent bakterie og såvidt overlevde i respirator. 

I «A lot like love» finnes det en bråte øyekast, og de er virkelig oppsiktsvekkende. 
Her finnes øyekast som antakelig datt ned av stellebordet, her er øyekast som ville sagt fisk i en katteutstilling, øyekast som likner musikken på en nattklubb i Bulgaria, øyekast som man ikke har lov til å hive i svart dunk, øyekast som hikker og raper og oppfører seg som uferdige befruktninger. 
Kutcher har evneveike øyekast med munnen når han bærer solbriller. 
Det er forferdelig. 
«A lot like love» er dessuten en så langsom film at den føles som å se «Sound of music» to ganger rett etter «Mitt Afrika». 

Ashton Kutcher og Amanda Peet møtes til tilfeldig sex i flytoalett, og dernest forstår vi at de etter noen år skal bli ordentlige kjærester. 
Det blir som å sitte i dyrehagen og vente på at pandaene skal parre seg. 
Ingenting skjer. 
Bare de patologiske blikkene og de usunne bevegelsene med munnene. 
Apoteket er like rundt hjørnet. 

Peet tilhører egentlig den store gruppen kjappe birolle-skuespillere, og i denne filmen utgjør hun den intellektuelle ettersom hun tar uskarpe bilder. 
Kutcher tilhører Demi Moore, som har mye fritid, og er følgelig et leketøy med utbrukte batterier. 
Kurtisen mellom Peet og Kutcher består for eksempel i at de spytter på hverandre i japansk restaurant og putter sugerør i nesa. 
De synger også Peter Cetera. 
