Konsertanmeldelse:Bjørn Eidsvåg 

Bjørn Eidsvåg er en mann for de store anledninger. 
Dette var en slik. 

KONSERT: 
Bjørn Eidsvåg med KORK og venner STED: 
Oslo Spektrum PUBLIKUM: 7000 (fullt) AKTUELT ALBUM: 
«Klassisk Bjørn Eidsvåg» 

Bjørn Eidsvåg kommer ut med armene utstrakt, folder så hendene, bukker og begynner med den milde vuggingen og den bløte knipsingen han har for vane å drive med. 
Han har i løpet av ti sekunder demonstrert hele sitt ytterst begrensede bevegelsesregister. 

Har han en «stor» stemme? 
Det kan man ikke si. 
På den annen side besitter han formidlingsevnen som bare en lang karriere og hundrevis av konserter kan gi. 
Fyren er tryggheten selv der opp, ingenlunde satt ut eller på annen måte overveldet at han har hele det store Kringkastingsorkesteret i ryggen. 

Selvsikkerheten forplanter seg til praten mellom låtene. 
Han tar seg god tid. 
Og han er morsom. 
Han har lært seg å le av sin egen forfengelighet, og er i det hele tatt lettere å svelge nå som han er en modig tviler snarere enn en dogmatisk troende. 

Den innledende ouverturen var sikkert vond å ta for de som måtte mene at Eidsvåg er Norges Bono. 
Men den første sangen, «Dag for dom», virker umiddelbart avvæpnende. 
Selvironien i «Parkert» likeså. 

Kveldens første tjommi, Lars Vaular, gjør et kort gjestevers i «Skyfri himmel». 
Han er fort borte igjen, men har kledd seg for anledningen i en sylskarp dress. 

Elvira Nikolaisen får mer spillerom for sin småhese sensualitet i «Floden». 
En av de flotteste melodiene hans, i likhet med den som følger: 
«Mysteriet deg», med Ingrid Olava i rollen som Lisa Nilsson. 
Olava synger den på klingende østlandsk, og lite går tapt. 

KORK får hvile, men Olava blir i «Kort visitt», en relativt utypisk sang som Eidsvåg forteller oss er inspirert av Hermann Hesses roman «Siddharta». 
Gitaristen Kjetil Stensnes spiller atmosfærisk steelgitar. 
Violet Road harmoniserer i «Ein fin liten blome» og «Eg vil ikkje dø». 
Sistnevntes countryklingende allsangrefreng kunne med fordel ha blitt melket enda litt til. 
Det samme gjelder det i «Gammal drøm». 

Orkesterarrangementene understreker snarere enn dominerer sangene. 
Gir dem patina, og krever ikke så mye egen oppmerksomhet. 
Det er to unntak. 
«Eg ser» kles opp i fløyte, cello og pizzicatospill på fiolinene. 
«To små planeter» har fått et snodig arrangement som føles som om det er klippet ut av en spionfilm fra sekstitallet. 

«Forbuden frukt» er en av sangene hans om å ikke gjøre noe som er dumt, men sikkert skikkelig deilig. 
David Wallumrød gospler utmerket på tangentene, og minner oss på at Eidsvågs dyktige musikere kunne fått mer solistboltreplass. 
Thomas Dybdahl drar en minimalistisk gitarsolo i «Jerusalem», og får umiddelbart «gitartryne». 

Maria Mena synger lidenskapelig i den første av de to salmene, «Til alle tider». 
Både den og «Kyrie» er meget pompøse. 
Og pene. 
En lystig Kurt Nilsen gjester «På rett kjøl». 
Det er en slik type låt som får mange til å tenke at Bjørn Eidsvåg er en noe temperaturløs artist. 
Det er ikke en vise, definitivt ikke «rock», men en slags underholdningsmusikk. 

Avsluttende «Alt du vil ha», med alle mann på scenen, illustrerer imidlertid igjen verdien i arbeidet han gjør. 
Det er sikkert ikke bare bare å være hele nasjonens visepopsjelesørger. 
Eidsvåg tar oppgaven, og kler den bedre og bedre med årene. 
