Von Triers ville naturkvinne
Lars von Triers drama «Antichrist» er antakelig den beste filmen jeg har sett på ti år eller noe sånt. 

Den nevrotiske dansken har laget en tematisk sjokkerende kjønnsrolle-fortelling som burde føre til at kvinner ble sittende stille i to døgn og bare kjenne etter. 
Er jeg natur? 
Blir jeg virkelig manipulert av en kontrollerende mannsverden og akademisk snusfornuft? 
Von Trier har diktet en fabel om at kvinner er så mye vill natur at de ikke kan leve med menn uten at mennene blir lenket til en kvernstein. 
Menn behandler kvinner som om de var barn, og kjønnskampen skjer mellom følelse og tanke, mellom natur og kultur. 
Den gale dansken har diktet en så vakkert panteistisk film at du i mange scener får fornemmelsen av å kunne se for første gang. 
Det er helt sant. 

«Antichrist» starter med en genial konflikt rundt sorg. 
Den lille sønnen til ekteparet Willem Dafoe og Charlotte Gainsbourg detter ut av vinduet og dør. 
Det blir ikke skildret som en fæl hendelse, men lett og idyllisk som når snøflak faller. 
Mora går inn i en kaotisk og desperat, uutholdelig sorg der hun forsøker å følge det sårede menneskets intuisjoner. 
Hun vil ha lindring og anestesi i form av farmasi eller sex eller whatever. 
Den instinktive reaksjonen på lidelse er sånn: 
Hvis jeg skal overleve, må jeg først få vekk den verste smerten. 

Men ektemannen hennes er terapeut. 
Han bestemmer at kona ikke skal behandles med medisiner, og han bestemmer at hun skal lære seg å leve i sorgen ved å tre inn i den med psyko-terapeutiske bebi-steps. 
Dafoe er det mannlige prinsippets pertentlige analyse-satan. 
Den sjelelig skamslåtte dama er blitt redd for skogen, så han tar henne med dit. 
«Nå skal du gå fra denne steinen til denne steinen». 
Det er systematikerens kliniske lindring av livets uutholdelighet: 
Nå skal du gå fra denne steinen til denne steinen. 

Kvinnen gjør som mannen har sagt, og sier at det virker. 
Men naturen i henne gjør opprør fordi hun har en annen opplevelse av ting. 
Og det er her von Trier viser seg fram som den ypperste filosofisk-estetiske symbolskildreren i hele verden. 
Kvinnen er en del av den natur der kaos ifølge eventyr-reven hersker, og hun kan høre eikenøttene skrike når de detter på taket. 
Gainsbourg er som det fødende rådyret, hun tilhører skogens grønne mørke og er egentlig en et menighetsmedlem i Satans kirke, som er naturen. 
Kristendommen og psykiatrien har brukt enorme ressurser på å temme kvinner, og det blir de til slutt hekser av. 

Dama oppdager at hun blir hjelpeløst overstyrt så lenge ektemannen har føringa, så hun banker penisen hans og borer et hull til en kvernstein gjennom beinet. 
Hun skrur klampen fast og forlater ham. 
Da blir hun fri, bortsett fra at følelsen av at han må hjelpe henne henger igjen som et mumlende overjeg. 

«Antichrist» er en så vakker film at jeg i perioder satt med måpende munn. 
Dessuten er den filosofisk overdådig og potent. 
Man trenger ikke egentlig være såkalt enig i det von Trier skildrer. 
Sjøl folk som mener at kvinner er som skapt for sudoku, vil ha glede av filmens intense formidlingsevne. 
Det aller viktigste ved von Trier er at han skildrer menneskene og de eksistensielle symbolene rundt dem på en måte som ingen andre i hele verden gjør, og han skaper en grotesk skjønnhet som av og til sitter i hodet resten av livet. 
