Festlig, brokete og bråkete
Bernsteins operette «Candide» er en musikalsk revy av burleske opptrinn. 

BNOs «Candide» er en festlig, brokete og bråkete forestilling, full av absurde sammenstøt, visuelle gags og fysisk lavkomikk, en musikalsk revy av burleske opptrinn. 

Vi lever i den beste av alle mulige verdener; alt som skjer, skjer for det beste – prediker filosofen Pangloss for unge, naive Candide, tittelfiguren i Voltaires satiriske roman fra 1759. 

Men allerede i løpet av romanens første sider bryter Candides verden sammen. 
Han blir brutalt skilt fra sin elskede Cunegonde, og alle fortellingens figurer blir etter hvert involvert i de mest forferdelige og groteske begivenheter, i et handlingsforløp som utspiller seg gjennom mange tiår og går over tre kontinenter. 

Voltaires sviende ironiske roman er grunnlaget for Leonard Bernsteins operette Candide som Bergen Nasjonale Opera presenterer i disse dagene. 

Men hvilken «Candide» dreier det seg egentlig om? 
– kunne en spørre. 
For Bernsteins operette finnes i et svimlende antall versjoner. 

Siden premieren i 1956 er både tekst og musikk blitt kuttet og omorganisert utallige ganger. 
I 1973 fikk operetten helt ny tekst, og underveis er det blitt lagt til stadig nye sangtekster. 

Og siden den mangslungne, fantastiske og absurde handlingen er vanskelig å fremstille på en scene, er det etter hvert blitt vanlig å fremføre «Candide» som et slags komisk oratorium eller som en «scenisk konsert». 

Det er slik BNO oppfører «Candide» i Grieghallen. 
En «Candide» uten kulisser, og store sceneskift i en oppsetting der kor, orkester og sangere alle er på scenen samtidig. 

Men selv om regissør Thom Southerland ikke har hatt tradisjonelle sceniske virkemidler til rådighet, klarer han likevel å skape sceniske illusjoner. 

Sangerne opptrer i fargerike kostymer, de agerer mot og med hverandre på scenen foran orkestret, og i bakgrunnen står koret og spiller med i alt som skjer og illuderer folkemengde, jesuittprester eller saueflokk – alt ettersom hva som trengs. 

Men hvilken versjon av Candide er det da vi har for oss? 
Trolig er det snakk om en tillempet utgave av den såkalt «siste reviderte versjonen», den siste versjonen Bernstein selv godkjente, og som han fremførte på en konsert i London i 1989. 

Og la det være sagt med en gang: 
Sammenlignet med video-opptaket av Bernsteins egen live-versjon fra London, skårer BFOs Candide høyt på nær sagt alle punkter. 

Det er det mange grunner til. 
En av dem er Thom Southerlands flotte, sceniske realisering av teksten. 

En annen er «fortelleren», den engelske skuespilleren Kevin Whately, som står i siden av scenen og introduserer de absurde løyene med ironiske kommentarer. 

Og så var det selve den musikalske fremføringen. 
Vi merker allerede i den berømte ouverturen at dirigenten, amerikanske Karen Kamensek, har et veldig godt og fast grep om det sammensatte partituret. 

Kvelden igjennom fører hun med stram regi Bergen Filharmoniske Orkester gjennom Bernsteins uendelige kjeder av musikalske pastisjer og legger en effektiv ramme om solister og kor. 

Tenoren Anthony Gregory er forestillingens midtpunkt i rollen som Candide. 

Han synger partiet med stor, sødmefylt musikal-stemme og klarer å fremstille Candide som en uskyldig, litt naiv figur som går undrende og forvirret gjennom alle de absurde begivenhetene. 

Først helt på slutten kommer han frem til en slags erkjennelse av verdens iboende djevelskap. 

Candides elskede Cunegonde synges overbevisende av den sørafrikanske sopranen Vuvu Mpofu som blant annet imponerer med flotte, vokale eksplosjoner i koleratur-parodien «Glitter and be gay». 

Det er mange andre gode sangere involvert i forestillingen. 
Bassbarytonen Gidon Saks synger rollen som Pangloss med dybde og autoritet. 

Kitty Whately er en typeriktig mezzosopran i rollen som den frekke tjenestepiken Paquette. 

Og vi må ikke glemme Randi Stene – som har en komisk «cameo appearance» i rollen som den svært omstillingsvillige «Old Lady». 
