Plateanmeldelse:Arcade Fire - «Reflektor» 

Overflod av idéer. 
Underflod av selvinnsikt. 

Arcade Fires mesterstykke har vært evnen til å bremse før det ble for gøy. 
Selv på voldsomme «No Cars Go» fra «Neon Bible» (2007) eller søsterlåten «We Used To Wait» fra «The Suburbs» (2010). 

Visst har de hatt tendenser til å ramle over i en form for inderlighet man kan elske, mislike, henge seg opp i eller få eksem av. 
Men de har holdt seg godt innenfor den usynlige, stiplete linjen mellom «stormanns» og «galskap». 

Den tiden er over. 

Deres fjerde album har en åpenlys Orfeus og Eurydike-symbolikk (den greske myten om musikeren som prøver å hente sin døde kjæreste tilbake fra dødsriket, og nesten klarer det). 

Se Rodins skulptur på coveret. 
Les tekstene. 
Legg merke til låttitlene: 
«Awful Sound (Oh Eurydice)», «It's Never Over (Oh Orpheus)» og «Afterlife». 

Og se på måten de bruker den brasilianske filmgjendiktningen av myten, «Black Orpheus» til å YouTube-streame platen. 

Det blir så pretensiøst at det ikke er kunstskolesjarmerende en gang. 

Albumets «ikke se seg tilbake»-metafor fra den greske myten er overartikulert. 
Spesielt i den overdrevne bruken av spoling og baklengsspilling (de siste seks minuttene, det ti minutter skjulte bonussporet og i overgangen mellom platene, som kulminerer i «du hører en ferdiginnspilt kassett» - før CD2 begynner.) 

Lyden er nydelig og lekker. 
James Murhpy, geniet bak forrige tiårs mest savnede band, LCD Soundsystem, har produsert og skrudd friskere, renere og, jada, mer flammende. 

Han har gjenskapt lyden av David Bowie, Talking Heads og gitt bandet fullstendig frie tøyler. 

Men noen burde hatt myndighet over Murphy. 

Noen burde sagt «du James, er de seks minuttene med spoling på slutten av CD2 egentlig annet enn et artig nachspielpåfunn, og ikke noe å faktisk bry folk med?». 

Eller «du James, er det nødvendig at «It's Never Over» skal surre i gnålete virak, før den får lov til å eksplodere i noen av platens vakreste minutter»? 

For innenfor dette karnevalet av idéer, konsepter og dødsromantisering, det være seg haitisk folkloristikk, gresk mytologi eller fransk postmodernistisk filosofi: 
Det er låter her. 

Fantastiske låter. 
Spesielt mot slutten av albumet. 
Ikke minst innimellom alle de lange transportetappene. 

Det har vært ryktespredende babbel om at dobbeltalbumet er kanadiernes «Achtung Baby» og «OK Computer». 

Men både U2s og Radioheads styrke på de albumene var at de evnet å begrense seg. 
«Reflektor» handler om alt annet enn å begrense seg. 

Det minner om da Pink Floyd begynte med murbygging. 

BESTE LÅT: 
«Normal Person» 

* VG skrev tidligere i uken om Arcade Fire og plateselskapets krav om kontraktunderskriving for å få høre og anmelde albumet. 
Musikken er nå gjort tilgjengelig for allmennheten, og VG har således anmeldt platen uten å inngå avtaler som begrenser pressefriheten. 
