Drømmen om et hvitt barnebarn
«Familiekaos» er en forutsigbar og fordummende komedie om rasisme og fordommer i det multietniske Frankrike. 

FILM: 
Det finnes mange teorier om hvorfor visse folkeslag er morsommere enn andre, men i franskmennenes tilfelle synes det åpenbart at deres humoristiske tilkortkommenheter har å gjøre med deres åpenhjertighet og relative mangel på sosiale tabuer. 

Dette innebærer at frykten for pinlige situasjoner og sosiale overtramp er forholdsvis liten, hvilket gir humoren mindre å spille på og begrenser dens samfunnsmessige betydning. 

«Familiekaos» er imidlertid en film som tar tak i et av de virkelig betente temaene i det franske samfunnet, nemlig kulturforskjeller og sosiale konflikter med rot i etnisitet. 
Det er ingen hemmelighet at Frankrike har store problemer knyttet til innvandring og sviktende integrering, og i «Familiekaos» spilles denne tematikken ut som godmodig farse. 

Hudfarget holdningskampanje 
I begivenhetens sentrum står herr og fru Verneuil, et velstående ektepar som motvillig har giftet bort tre av sine fire døtre til innvandrere. 
Og med én araber, én kineser og én israelsk jøde i familien, har de intet høyere ønske enn at yngstedatteren Laure skal finne seg en etnisk fransk katolikk og produsere et kull hvite barnebarn. 

Det finnes nøyaktig ett usikkerhetsmoment i «Familiekaos», og det er hvorvidt Laures kjæreste skal vise seg å være en kvinne eller en svart mann. 
Utover dette er filmen nøyaktig den overbærende holdningskampanjen om toleransens saliggjørende kraft som traileren bærer bud om. 

Alle rollefigurene tilhører det øvre sjikt av middelklassen, og dermed ender filmen opp med å demonisere den økonomiske underklassen i antirasismens navn. 

Uforpliktende toleranse 
Det er naturligvis grenser for hvor dyptpløyende innsikter man kan forvente å finne i en lettbent fransk komedie. 
Men å angripe denne tematikken ved selvtilfreds å konstatere at rasistiske fordommer er noe man finner i alle befolkningsgrupper er en fornærmelse mot publikum. 

At «Familiekaos» både er ubehjelpelig forutsigbar, kjedelig og umorsom er i så måte å regne som sekundære ankepunkter. 
