Skrekkelig voldsorgie:Bokanmeldelse: 
Lars Kepler: 
«Lazarus» 

Keplers nye krim «Lazarus» er en studie av hvor mye jævelskap man kan putte inn i en krimroman. 

Det er nesten så man kan mistenke ekteparet Kepler for å utsette leserne for et makabert eksperiment i denne syvende krimboken om Joona Linna: 
Hvor langt ned i mørket kan vi gå før det ikke går lenger? 

Lest? 
Kepler-ekteparet tester ut slåss-scener på hverandre 

Handlingen i boken utspiller seg rett etter hendelsene i «Kaninjegeren». 
En mann blir funnet død i en blokk på Tveita i Oslo. 
I fryseboksen ved siden av finner politiet det som viser seg å være kraniet til Joona Linnas avdøde kone. 

Et nytt lik dukker snart opp på en campingplass i Tyskland og minner Joona om en sak han aldri kan glemme. 
Jakten på sannheten blir personlig både for Joona og Saga Bauer. 

Siste: 
Disse bøkene er nominert til årets Bragepris 

Ekteparet 
Kepler har nok en gang skapt et grandiost plott som de trekker leseren effektivt inn i allerede fra start. 
Her er nifse scener fulle av fortettet spenning, tydelig inspirert av skrekksjangeren. 
Alt fortalt i et rent og knapt språk, men med noen språklige gjentagelser som burde vært fjernet. 

Forfatterne bruker noe tid på å feste tidligere tråder og etablere handlingen, men det meste forgår i kjent Kepler-driv. 
Boken har mange popkulturelle referanser og fremstår som et godt tidsbilde, men noen steder blir det litt vel påtatt, som når forfatterne presser inn en metoo-kommentar rett før beredskapstroppen skal gå til aksjon. 

Fikk du med deg? 
Krimparet bak Lars Kepler om bøkene: 
– Vi stusser når folk sier de er blodige 

Det halve ville vært nok 

I likhet med tidligere bøker fremstår «Lazarus» som researchet ned til minste detalj, men dette bidrar ikke til å gjøre handlingen troverdig. 
«- Det virker så overdrevent», kommenterer en av karakterene i boken. 
Og det er akkurat det det er. 

Fortellingen har så mye galskap og voldsomheter at selv det halve ville vært mer enn nok. 
Seriemorderen fremstår som en superhelt av en annen verden, uten de gode intensjonene. 
Det mangler realisme både over karakterenes handlingsmønster og handlingen for øvrig. 

Lest? 
Gyldendal trykker flere falske «seksere» på krimbok 

Voldsutgytelsene skildres direkte og følelsesløst. 
Selv om dette er ment å være krimskrekk for voksne, kommer det til et punkt hvor det blir så voldsomt at leseren fremmedgjøres for handlingene og får problemer med å ta dem inn over seg. 
Og det i seg selv er problematisk. 

Voldsomhetene mangler en tydelig dypere mening, det reflekteres sjelden over det som skjer. 
Og fordi det blir så avstumpet og karikert, holder ikke spenningen hele veien. 
Mye av handlingen er dessuten forutsigbar. 

«Lazarus» trekker trådene til en av Keplers beste bøker, «Sandmannen», men når ikke opp til den tidligere suksessen. 
Slutten hinter om at Joona skal få lide i en åttende bok også. 
Det er å håpe at forfatterne innen den tid ikke fortsetter å gå seg vill i eget mørke. 
