Labert krigsinferno
Nå dundrer «Call of Duty: World at War» inn i spillbutikker i et inferno av blodsprut, flammer og eksplosjoner. 

Etter det glimrende «Call of Duty 4», som tok konseptet til moderne tider, er vi altså tilbake der denne serien startet - i andre verdenskrig. 
Du følger dels en amerikansk soldat i kamp mot japanske styrker og dels en sovjetisk soldat i kamp mot nazister. 

Og på overflaten er det mange likhetstrekk med «Call of Duty 4», spesielt i det visuelle og i multiplayerkonseptet. 
Spillet bruker tross alt samme grafikk- og teknologimotor, og holder seg av naturlige grunner tett til opphavet. 

Men spillet er ikke utviklet av Infinity Ward, som stod bak de to første og det fjerde spillet i serien. 
I steden er det Treyarch, som også utviklet «Call of Duty 3», som står ved roret. 
Og kvalitetsforskjellen er virkelig markant. 

Det er som om Treyarch har fått en supermodell i fanget uten å ane hvordan hun skal behandles. 

Treyarch er simpelten ikke i nærheten av å være like dyktige som Infinity Ward til å skru sammen en original og engasjerende spillopplevelse. 
De forsøker å kompensere med flammekastere, eksplosjoner og nærgående, brutale voldsskildringer, men jeg lar meg ikke lure. 

OK, jeg blir kanskje LITT blendet, for det er definitivt stunder i dette spillet som hever seg over trivielt dusinvare. 
«Call of Duty: World at War» er det mest bråkete og actionpregede spillet i serien til nå, noe som av og til grenser til et tilfredsstillende adrenalinkick. 

Spillet er derimot på sitt beste når det stopper litt opp og trekker pusten. 
Det første møtet med den sovjetiske fronten er for eksempel mitt favorittbrett i spillet, her finner du både intenst drama og nervepirrende sniksyting. 
Det er ikke på langt nær like bra som Tsjernobyl-brettet i «Call of Duty 4», men allikevel. 

Innledningsvis er det også kult å høre den dødsens seriøse og småhese stemmen til Kiefer Sutherland, som spiller den amerikanske soldaten i spillet (selv om det strengt tatt er stemmen til Jack Bauer fra TV-serien «24», spilt av Kiefer Sutherland, vi hører). 

Det er heller ingenting i veien med selve produksjonen, teknologien eller det grunnleggende spilldesignet. 
Jeg er riktignok dritt lei av å ikke få lov til å gå over 20 centimeter høye busker, men ellers er «Call of Duty: World at War» absolutt en velsmurt spillopplevelse. 

Der det skorter er i oppfinnsomhet og originalitet. 
Ikke bare har det kommet dusinvis av spill fra andre verdenskrig - inkludert det ferske «Brothers in Arms: 
Hell's Highway», men i konkurranse med andre skytespill som nettopp «Hell's Highway», «Far Cry 2» og (ikke minst) «Call of Duty 4» kommer «World at War» til kort. 

Jeg er i det hele tatt noe skeptisk til at «Call of Duty»-serien presses inn i en årlig utgivelsesplan. 
Med «Call of Duty 4» viste Infinity Ward at de trengte mer tid enn som så til å fornye og forbedre konseptet, og jeg tror heller ikke serien er tjent med at bare annenhvert spill er skikkelig bra. 

For det er neppe ære som har utkalt «Call of Duty: World at War» til dyst. 
Det er nok i steden lyden av klingende mynt. 

PS: 
Jeg vil få understreke at en treer til dette spillet muligens vil være i strengeste laget for noen. 
Men det handler om å være konsekvent innenfor skytespillgenren etter å ha gitt «Call of Duty 4» en femmer og «Far Cry 2» og «Brothers in Arms: 
Hell's Highway» en firer på terningen. 

«Call of Duty: World at War» er forøvrig testet på PC - en versjon som skal være temmelig lik den du får til PS3 og 360. 
Spillet er også ute i andre versjoner til PS2, Wii og DS. 

Lanseringstrailer for spillet Call of Duty: World at War. 
