Utstilling:Rystende god! 

Her er en ung kunstner som er rystende god, skriver Trond Borgen om Rebecca Ackroyd. 

Galleri Opdahl: Rebecca Ackroyd, Drain, tegning, skulptur. 
T.o.m. 1. oktober. 

Jeg merker det straks jeg kommer inn i galleriet: pulsen til en bemerkelsesverdig sterk ung kunstner, som lar hvert enkelt kunstverk spille med i en helhet større enn dens enkelte ledd. 
Rebecca Ackroyds utstilling i Galleri Opdahl er rystende god og åpner hele tiden opp uante rom for ettertanke, både om kunstens egne virkemidler og om dens rolle i samfunnet. 

Kunsten gir meg gåter 

Det er ikke minst det enigmatiske som appellerer til meg – at kunsten gir meg gåter det må arbeides med, aktivt, altså en viss motstand mot vel innarbeidede sanserutiner. 
Dette gåtefulle henger nok sammen med den melankolien som hviler over hele utstillingen; det er som om kunstneren sørger over et tap. 
Et tap som synes å henge sammen med menneskets sårbare plass i samfunnet, og dets opplevelse av å være fremmedgjort og isolert. 
Verden rundt oss er full av fenomener, politiske og andre prosesser som kan forsterke slike følelser; jeg ser Ackroyds kunst som er filter som slike ting suges opp i. 

Innestengt, tenker jeg, foran hennes veggskulpturer kalt «Carrier» I – VI. 
Tittelen antyder en formidler, en bærer, budbærer, kanskje, men like gjerne en smittebærer; noe som bør håndteres med forsiktighet. 
Disse skulpturene ser ut som lukkede persienner eller skodder, og de er helt dekket av gråsvart grafittpulver, noe som får dem til å virke ugjennomtrengelige. 

Askelag 

Ribbene ser ut som gitter som har grodd helt igjen, uten gjennomstrømming av dagslys. 
Eller som gjengrodde luftfiltre som ikke lenger kan gi oss frisk luft. 
Er dette utganger som er blokkert, nødveier ut av et kvelende fengsel, ikke lenger tilgjengelige for oss som vil ut? 
På disse skulpturene finnes også fotokopierte bilder, fragmenter av livshistorier, kanskje, som er blitt hengende fast, som rester av noe og noen som en gang beveget seg, men som nå er koagulert inn i denne mørke grafitten: et askelag drysset over levd liv. 

En stor menneskeskikkelse ligger henslengt på golvet, utført i hvite gipsbandasjer, kjønnsmessig tvetydig, og med pleksiglass-vinduer som kikkhull inn i en hul og tom kropp. 
Uten substans, plassert som om den stirrer inn i solnedgangen (gallerivinduene er overtrukket med orange filtre). 
En undergangsstemning samtidig skremmende og latterlig, og som hele utstillingen for øvrig dreier seg rundt. 
Ackroyd kaller utstillingen «Drain» og antyder med det en drenering, en tømming, kanskje av innhold, energi og livskraft i menneskenes liv. 

Vaktposter 

Et par stålskulpturer ser ut som en slags vaktposter som lukker seg om egen identitet; én av dem, «Roots,» har et hode som en skipsventil, men med et visir som synes å stirre mot deg, overvåkende. 
Ackroyd har en spesiell evne til å vri på det alminnelige, det hverdagslige, slik at det også antyder noe udefinert uhellsvangert, likevel formidlet på en lett måte, med en underlig, underspilt humor. 

For dystert blir dette ikke, snarere lekent, med en alvorlig undertone. 
Det ser vi også i noen bilder som befinner seg i krysningspunktet mellom tegning og maleri, utført på silkepapir med gouache, trekull og pastell: motivene er figurative, men likevel utenfor den rasjonelle sfære, f.eks. ved «feil» proporsjoner: i de to bildene «Volcano lover» og «Volcano lover up close» ser jeg et menneske som stikker fingeren ned i en ildsprutende vulkan, som om den er et lite leketøy – vil fingeren brenne opp, eller rører den bare ved ilden? 

Melankoli 

Kanskje er dette et sinnbilde på mennesket som uforpliktende og uten ansvar leker med naturen uten å bry seg om konsekvensene. 
Estetikken i dette og andre bilder har et grovt punk-preg, eller kanskje nygotisk er et vel så godt ord her. 
Tegningene beskriver mentale tilstander som hele tiden forsterker melankolien i utstillingen. 

Tapsfølelsen i denne melankolske stemningen balanseres mellom to poler: samtidig som Ackroyd viser en innholdsmessig tømming, en drain, lader hun også sine kunstneriske virkemidler med en betydelig og særegen energi. 
Det er som om hun anvender kunsten til å vise hvordan negative krefter rundt oss påvirker enkeltindividet og hele samfunnet. 
Ikke politisk agiterende; snarere neddempet og antydende viser hun menneskets sårbarhet i verden i dag. 
Og tapet av en frihet som ikke er en selvfølge. 

Det er kunstens sorg. 
