Eksplosiv moro
Den er overdreven, latterlig, idiotisk - og kjempeunderholdende: 
«The A-Team» er ren knyttnevekos. 

Action/Eventyr «THE A-TEAM». 
USA. 
15 år. 
Regi: Joe Carnahan. 

Med: 
Bradley Cooper, Jessica Biel, Liam Neeson, Sharlto Copley, Quinton «Rampage» Jackson. 

I et intervju med filmbladet Empire sier regissør Joe Carnahan: 
«Om du ikke liker tanken på en tanks som faller ned fra himmelen og skyter på fly, er ikke denne filmen for deg». 

Det er ganske godt oppsummert. 
Men hvis tank(s) en virker forlokkende, ville jeg løpt til kinosalen. 

«The A-Team» starter bokstavelig talt med et knyttneveslag og kjører kjapt på med kuleregn og den sykeste helikopterjakten sett på lerretet. 
Du får bare trukket pusten når du ler. 
Heldigvis er det ganske ofte. 

De fire militærrømlingene fra TV-serien på 80-tallet er tilbake i stort format - like karikerte og splitter pine gale som den gang. 
Handlingen lar vi være å prøve å oppsummere - den har sine svakheter og er lite vesentlig for filmen. 
Her er poenget å vise frem hva disse fire figurene kan gjøre sammen. 
Og det er ikke lite. 

Å se «The A-Team» er som å være på fylla med venner du ikke har sett på lenge: 
Dere ler, havner i trøbbel og overser hverandres feil. 

Og filmen setter virkelig premisset for fiksjonsfilm på prøve - «the suspension of disbelief» - at du undertrykker skepsisen og kjøper illusjonen pengemaskinen Hollywood prøver å selge deg. 

Du må kjøpe «Schindlers liste»-legenden Liam Neeson som den sigarrøykende, tørrvittige laglederen oberst John «Hannibal» Smith - en Egon Olsen på steroider. 
Du må også kjøpe den kritikerroste «District 9»-stjernen Sharlto Copley som Murdock - en spinnvill mentalpasient med et magisk pilottalent. 
Og det er uten å nevne alle de andre umulige manøverne manuset tar. 

Men hvis du lykkes, er belønningen stor. 
Da venter to timer bekymringsløs moro. 
Og da snakker vi moro som i Mac Gyver-gøy: 
Massevis av finurlige, ugjennomførlige planer og ting som eksploderer. 

«The A-Team» er en testosteronproppet, overdreven film blottet for logikk og finesse. 
Men det hele serveres med akkurat stor nok dose selvironi til at vi tilgir tåpelige bikarakterer, kleine klisjeer og total mangel på dybde. 

For, som Hannibal selv så treffende sier det: 
«Overkill er undervurdert». 

INGVILL DYBFEST DAHL 
