God dragefølelse
«Dragetreneren» er tett på ny Dreamworks-bestenotering. 

||| 
FILM: 
Ikke ulikt en annen, nesten like underholdende 3D-film, handler «Dragetreneren» om et fjerntliggende jegersamfunn med et underlig tungemål, hvor et mannlig fremmedelement forsøker å vinne lokalbefolkningens (og en vakker krigerdronnings) gunst ved å temme en fryktinngytende flygeøgle. 

Forskjellen er at mens Na'vi-folket i «Avatar» forsøker å oppnå et symbiotisk «bånd» til torukene de jakter på, er fjordvikingene i «Dragetreneren» ikke fullt så transcendent søkende overfor fabelvesenene som utarmer hjorden deres nattetid. 

«Jeg skal drepe en drage», som høvdingsønnen Hikken sier, «da blir livet mitt uendelig mye bedre.» 

Ikke helt på linjeProblemet er bare at han ikke vet om han tror på det han sier. 

Hikken er nemlig ikke som vikinger flest: 
En ting er at han ikke snakker sunnhordlandsk, men Nesodden-riksmålet til Aleksander Rybak, en annen at han under den daglige dragedrapsundervisningen «alltid bryter formasjonene», ifølge en jevnaldrende vikingyngling (som likner veldig på Bjørn Einar Romøren). 

Begge deler er imidlertid bare for barnesykdommer å regne, sammenliknet med sviket Hikken begår mot vikingetoset da han en morgen snubler over en vingestekket mørkvrede, en av de mest mytiske og dødbringende skapningene i vikingenes dragehåndbok («Drep alltid», instrueres det med store runetegn) — og, skal det vise seg, en av de klart søteste. 

Nordisk eksotismeDet språkløse vennskapet Hikken utvikler til «Tannlaus», som han kaller ham, fører til noen helt fantastiske flygescener, like mye i slekt med fallskjermsekvensen i «Point Break» som med regnbuebrettet i «Mario Kart Wii». 

Det fører også til et unikt øyeblikk nordisk eksotisme, med mindre du allerede har sett nordlyset fra sadelen på en drage. 
Og så fører det til at Hikkens høvdingfar Steinur Digre, dubbet av Helge Jordal, ikke lenger vedkjenner seg ham. 

Hvilket muligens er logisk i lys av æreskulturen i yngre jernalder, men føles som noe av det minst grensesprengende her, både fordi fedre gjør det samme i Dreamworks-animasjoner støtt (seinest i «Madagaskar»), og fordi «Dragetreneren» ellers er en film som setter sin ære i å tenke utenfor boksen. 
Ikke bare er temasangen lagd av soloaktuelle Jónsi fra islandske Sigur Rós, men britiske Roger Deakins, Coen-brødrenes husfotograf, er kreditert som «visuell konsulent». 

Kunne vært interessant å vite hvor mange i filmens hovedmålgruppe — aldersgrensen er sju år, og det er i alle fall ikke for strengt — som vil flokke til «Dragetreneren» utelukkende for å studere hvordan den duse «lyssettingen» i eksteriørbildene slekter på Deakins' kameraarbeid i «The Hudsucker Proxy». 

Men det er vel ikke sånt man innrømmer, uansett. 
