Sykdommen vi alle frykter og derfor ikke våger å snakke om
Lærebokforfatterne går nye veier, viser to nye bøker skrevet av sykepleiere. 
Den ene angår oss alle. 

Behovet for gode lærebøker er skrikende, spesielt i profesjonsfag som sykepleie. 
Det er en vanskelig sjanger. 
Faget skal innlemme både realisme, humanisme og samfunnsvitenskap. 
Og liksom andre profesjonsfag, er det et i utgangspunktet praktisk rettet fag, som er presset inn i en kunstig akademisering som kan gi de mest bisarre utslag. 

Nå har det kommet to bøker med nærmest identiske titler, begge skrevet av sykepleiere. 
Den ene er en uttalt lærebok, som tyder på at både forlag og lærebokforfattere prøver nye veier. 

Den andre, «Forglem meg ei», angår oss alle, men burde også vært pensumlitteratur. 

Den handler om sykdommen vi alle frykter og derfor ikke våger å snakke om: 
Demens – som egentlig er et syndrom og betyr noe så brutalt som uten sinn. 

Antall demenssyke øker 

«På den tiden det tar deg å lese dette, får et menneske i verden demens. 
Ett menneske hvert tredje sekund.» 

Med denne inntrengende åpningen setter Elin Marie Fredriksen tonen i sakprosaboka «Forglem meg ei». 
Her får vi skremmende fakta om det som nå omtales som verdens verste sykdom, og der antall rammede øker i så stor grad at det omtales som en epidemi. 
Ikke fordi den er smittsom, men fordi verdens befolkning blir eldre og eldre. 
Om tjue år vil antall demenssyke fordobles. 
Tjue år etter det vil den dobles igjen, et cetera. 

Fredriksen er sykepleier med bakgrunn som journalist, og holder en lett og frisk balanse mellom rene fakta, problematisering og retorikk. 

Boka har undertittelen «Historier om demens», og Fredriksen har levendegjort stoffet gjennom intervjuer, ja nærmest portretter, av mennesker som er rammet av demens. 

Vi møter Halldis Hjorth, med doktorgrad i klinisk psykologi, som fikk diagnosen alzheimer som 72-åring. 
Mens Liv bare var 44 år da hun fikk samme diagnose, og den unge datteren brukte mange år på å finne ut av hvordan moren kunne få hjelp. 
Geologen Alv Orheim går daglig lange turer i fjellet – og mener det er den beste medisin mot sykdommen. 

Solskinnshistorier 

Intervjuene er på mange måter solskinnshistorier, om ressurssterke mennesker med sterk vilje, gode liv og forståelsesfulle ektefeller, barn og barnebarn. 
Mennesker opptatt av å holde seg i god fysisk form og spise sunn mat. 
Sånn sett gir den ikke et helt dekkende bilde av pasientgruppen, som statistisk rammer flest med lav utdanning og livsstilsykdommer. 

Den forteller også skrekkhistorier om hvordan demente blir behandlet. 

Skammen rundt det å bli dement, fortvilelsen over å miste grepet om virkeligheten. 
Sykehjem der mennesker sitter neddopet i en stol, og den eneste mosjonen består av å følges til toalettet. 
Noe som er i ferd med å forandre seg, blant annet på Manglerudhjemmet, der de blant annet har laget en pub for pasientene. 

Skjønnlitterær lærebok 

Skrekkhistorier er det ikke mange av i Kristin Hartveit Hansens «Historier fra et sykehjem». 
Det er en lærebok som skal gi kunnskap om den ideelle sykepleie, men som står i fare for å bli så ideell at den ikke speiler virkeligheten på et sykehjem. 

Forfatteren er universitetslektor på sykepleieutdanningen ved NTNU på Gjøvik, og har gjort noe så originalt som å lage en lærebok i skjønnlitterær form. 

Gjennom atten fiktive fortellinger fra et fiktivt sykehjem, følger vi en gruppe sykepleiere, sykepleiestudenter, pårørende og pasienter. 
Det er gamle Lars som ligger for døden. 
Her får vi innsikt i stell av døende, smertebehandling og etikk. 
Mens Rakel faller og brekker lårhalsen, og Hartveit Hansen setter oss inn i akuttsykepleie, anatomi, medisinering. 
Andre fortellinger gir kunnskap om behandlingsplaner, diabetes og behandling av demente. 

Stoffet er strukturert, innsiktsfullt og lettskrevet. 
Forfatteren har bevisst utelatt noe av det som er mest ødeleggende for sykepleielitteraturen, nemlig de utallige referansene som brekker opp ethvert heroisk forsøk på å lage flyt i språket. 
Som alternativ har hun nyttige henvisninger til nettsteder, og oppsummerende spørsmål knyttet til hvert kapitel. 

Svimmel av språket 

Når det gjelder det skjønnlitterære, er boka svak. 
Hansen har villet for mye, og jeg blir svimmel av alle de skjøre hendene, kjærlige blikkene, varsomme berøringene og omsorgsfulle pleierne. 
Uttrykk som «Fy flate Liv. 
Ta deg sammen» forsterker det gammelmodige språket, og gjør at boka stilistisk minner om en barnebok fra seksti-tallet. 
Noe som vel ikke akkurat fenger dagens unge studenter. 
Forfatteren kunne også med fordel ha problematisert mer. 
Det er eksempelvis mildt sagt forenklet når samtlige pasienter får redusert medisinene med et pennestrøk, etter at legene har vært på to-dagers seminar. 

Sånn sett vil «Forglem meg ei» være et godt supplement – om en nå skal snakke lærebokpensum. 
Men det er en bok vi alle burde alle burde lese, skal vi tro forfatteren. 
Epidemien vil høyst sannsynlig ramme oss alle - som pårørende eller pasienter. 
