Bokanmeldelse:Eirik André Skrede: 
«På bunnen» 

«Hardkokt oppvekstskildring» som tidlig føres over i selvparodiens merkverdige - om ikke akkurat vidunderlige - verden. 

Roman 276 sider Kr. 349,- Tiden 

Jeg-fortelleren i denne bisarre historien er en unggutt fra et kystsamfunn nord i landet. 
Han skriver i store bokstaver, med mye fakter og en tøylesløs fantasi, om en brutalisert virkelighet slik den møter ham i ekle voksenpersoner, bedritne foreldre og det håpløse, onde livet. 

Det starter med en spyscene i familiebilen, fortsetter med «betjening» av en gammel mann på sykehjemmet der bestemoren ligger, ekkel og motbydelig hun også. 
Likeså den ekle kioskeieren med det ødelagte øyet. 
Hovedpersonen faller ned i en avløpskum full av dritt, og vi får skildringen av en fisketur der noe nær verdens største fisk ødelegger både juksa og båten. 

Forjævlighetene står i kø mens språket maser seg fram, hyppig avbrutt av tre-punktum-pauser som skal sikre «stream of consciousness»-stilens autentisitet. 
Slik blir realismen irrasjonell, skildringen parodierer sin egen virkelighet, og for så vidt hele den forterpede oppvekstrealisme-sjangeren. 
En lesning også slutten støtter opp under. 

Så forfatteren skal iallfall ha for viljen til overskridelse. 
Men en vellykket roman? 
Les og døm selv! 
