Filmanmeldelse «Solo: A Star Wars Story»:Overflødig Solo 

Historiene om flygeresset Han Solo er best som anekdoter. 

ACTION/EVENTYR 

«Solo: A Star Wars Story» 

USA, 12 år 

REGI: 
Ron Howard 

MED: 
Alden Ehrenreich, Donald Glover, Emilia Clarke, Woody Harrelson 

Noen ting er bedre overlatt til fantasien. 

Som fortiden til romoperaens mest sjarmerende drittsekk, Han Solo – og hvordan han møtte tjommien Chewbacca, vant den ikoniske Millennium Falcon fra Lando Calrissian og fikk til Kessel-passasjen på under 12 parsec. 

Alle som har sett den originale trilogien har hørt bruddstykkene. 
Og «Solo: A Star Wars Story» er en påminner om at visse historier er bedre i en tweets lengde. 

Dette er rimelig A til B-greie om hvordan den småkriminelle 
Han vokser til å bli flygerhelten Solo som vi kjenner ham. 
Og visst er denne filmen, som har kostet mer enn en halvannen milliard kroner å produsere, ganske underholdende til tider. 

Spesielt når den åler seg forbi den seige førsteakten av overforklarende dialog, flatt skuespill og en under middels interessant flukt fra forvokst husstøvmidd på slumplaneten Corellia. 

Det hjelper når hovedrolleinnehaver Alden Ehrenreich får selskap av mer kompetente skuespillere som Woody Harrelson og det nesten overmenneskelige multitalentet Donald Glover. 
Sistnevnte leverer en upåklagelig kopi av Billy Dee Williams’ sjarm og delikate diksjon i Lando. 

Ehrenreichs Han Solo har et fantastisk smil, men det er også det eneste han flyter på i filmens første halvdel. 
Han vokser seg inn i rollen etter hvert, men han klarer ikke å fylle hullene i dette pliktløpet av en historie. 
Han føles som en co-pilot som på uforklarlig vis har havnet i førersetet. 

Formen er en slags intergalaktisk western, med lovløse, pistoldueller og togran. 
Ingen innovativ sjangerblanding, og det finnes mer vellykkede øvelser av dette på TV i både «Firefly», «Cowboy Bebop» og til og med åttitallsklassikeren «Bravestarr». 
Fotoen er overdrevent mørk, men retrokoloritten føles også til tider ypperlig distinkt fra de ellers glorete fargene som ofte er en fast del av dette universet. 

Og den solide midtdelen har en sertifisert avvæpnende «Star Wars»-sjarm, både i form av tilfredsstillende loppeteknologi, passende komikk og sterk karakterkjemi, som den mellom Lando og L3, en robotrettighetsforkjemper av en droide med en god dose innuendo. 

Men både manus og regi i filmens første og siste halvdel faller. 
Far og sønn Lawrence og Jon Kasdan tar ingen sjanser og det er ikke lett å argumentere for at regibyttet Lucasfilm foretok midt i innspillingen var særlig lurt. 

Den freske regiduoen Phil Lord and Christopher Miller tok flere friheter med manuset enn det Lucasfilm var komfortable med. 
Fremfor å gi Lord og Miller rom til å dyrke improvisasjonskraften og den komiske timingen som skapte magiske øyeblikk i «21 Jump Street» (2012) og «Lego-filmen» (2014), sendte Lucasfilm jobben videre til den konvensjonelle Ron Howard. 

Det hadde vært fint om folkene bak hadde tatt imot tipset til hovedkarakteren deres: 
Følg færre ordre og improviser litt mer. 
