Konsertanmeldelse:Röyksopp 

Förmtopp da Röyksopp kom til «storstua» for å feire seg selv. 

Publikum: 8000 (fullt) 

Aktuelt album: 
«The Inevitable End» 

Det er ikke «stekere» – som vårt broderfolk så briljant har døpt den mer bemidlede og harry delen av den elektroniske musikkens publikumsmasse – som kommer for å høre på Röyksopp. 

Duoen har et lyttende, overveiende voksent publikum. 
Det er lite fistpumping å se. 
Relativt lite dansing også, faktisk. 
Men det siste skyldes muligens at det er smekkfullt her. 

Åpningen med «Skulls» bryter tvert med den humørfylte stemningen fra Todd Terjes oppvarmingssett. 
En mørk, undergrunnsaktig låt – den lukter liksom brent. 
En metalskalle headbanger på videoskjermen bak Svein Berge og Torbjørn Bruntland mens geometriske figurer farer forbi. 
Scenen ser ut som et gammel Hawkwind-plateomslag. 
Eller den siste halvtimen av «2001 – en romodyssé». 

Jonna Lee synger «The Girl And The Robot», og bekrefter med det at Robyn ikke har tatt turen over fra Sverige i anledning feiringen. 
Hun savnes, selvsagt – hun er tross alt Skandinavias mest vitale menneske. 

Men Lee er ingen dårlig erstatning, og Berge har for alvor ristet seg løs fra maskinparken. 
Han er blitt flink med publikum. 
Det hjelper selvsagt at han har på seg en robotmaske. 
I et sekund trodde jeg endog at det kom røyk ut av den. 
Men fullt så kul var den ikke. 

«Sayit» har knallhard Giorgio Moroder-puls, og det nye arrangementet av «What Else Is There?» får en lang, sorthvitt-psykedelisk intro. 
Lee, som er god til å etterape særegenhetene til andre sangere uten at det blir for dumt, fikser fint Karin Dreijer Anderssons gebrokne, forkjølede engelsk. 
Det de har gjort med den, føles radikalt. 
Röyksopp gir ikke bare ved dørene. 

Britiske Jamie McDermott har tatt med seg den tandre falsetten sin til «Something In My Heart», og gamle «Eple» har beholdt sin absurde, barnetimeaktige sjarm. 

De spiller to nye kutt. 
Først et stykke som Berge introduserer som et bestillingsverk i anledning den kommende «Star Wars»-filmen – inspirert av de tre første. 
Mektige greier. 
Sceneproduksjonen er utsøkt. 

De spiller en ballade, en slags arktiskklingende salme. 
Lee, i hvit kjole, leviterer over scenen. 

Sylskarpe grønne laserer skjærer mørket i «Monument». 
«Here She Comes Again» er en ubetydelighet på plate, men en betydelighet her i kveld. 
«Only This Moment» er praktfull, og «One More Time» – en av Röyksopps mest «stekete» sanger – gjør det den skal. 

«Poor Leno» var en gang i tiden en trivelig, litt anemisk trall. 
Nå er den et svimeslående groovemonster som understreker at Röyksopp på alle vis er enda bedre i dag enn for 15 år siden. 

Bassmodulasjonene i «I Had This Thing» – McDermott bak mikrofonen igjen – er rystende, forløsningen til sist blir varm og ekstatisk. 
Susanne Sundfør dukker ikke opp for å synge «Running To The Sea». 
Men på dette tidspunktet lar ingen seg plage av det. 

Når historien om norsk elektronisk musikk skal skrives, kommer Röyksopp til å ruve. 
Hyggelig, og så veldig vel fortjent, at de er i en posisjon der de kan invitere åtte tusen mennesker til fest, og bli takket for det tunge bidraget de har gitt. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
