En gitarsolo tar aldri slutt
Guns N' Roses ber om for mye tålmodighet på Valle Hovin. 

KONSERT: 
Forrige gang Axl Rose, Duff McKagan og Slash sto på en scene sammen på norsk jord var på nøyaktig samme sted for vel 25 år siden. 
Mange kjipe ord har vært utvekslet mellom nøkkelmedlemmene og rare konserter og konstellasjoner har funnet sted siden junidagene i 1993. 

Men siden april 2016 har både karrierekurve og spilleform vært tiltagende. 
Og selv om det ryktes at pengefordeling og tillitsproblemer har forhindret en full gjenforening av klassikerbesetningen, har det trehodede trollet Axl, Duff og Slash kassert inn lovord og salgsrekorder en bråte av stedene «Not In this Life Time»-turneen har besøkt. 

Samme sted som sist 

Det tydeligste eksempelet på at det er nye tider for verdens største rockeband om dagen er at konsertene faktisk begynner når de skal. 
Det gjør den også på Valle Hovin. 
Nesten. 
Sola henger lavt over treningsfeltet til Vålerenga når Guns N’ Roses litt før åtte sparker i gang, som de også gjorde i 1993, med tospannet «It’s So Easy» og «Mr Brownstone» fra en av tidenes rockeplater, «Appetite for Destruction». 

Det låter breialt og Axl sjanglevrikker seg på karakteristisk vis frem til tuppen av egorampen for å hilse på det norske publikummet. 
Han blir måtelig godt mottatt. 
Lenge siden sist, må vite. 

Slash spiller soloer som bare han kan, Duff flekser tidenes mest utstående triceps og Axl løper konstant att og fram på scenen som om han skal rekke noe. 
Det alvorstunge steinansiktet hans, som fyller de gigantiske skjermene, sier oss at det er noe viktig. 

Trivialiteter 

Etter å ha unnagjort pliktløpet «Chinese Democracy», bruker Slash noen gode minutter på å venne publikum til tanken om at det straks er «Welcome to the Jungle»-tid. 
Axl bytter bandana, flekker tenner og Duff falsettkorer alt han kan. 
For en stakket stund er Guns N’ Roses akkurat så farlige og fascinerende som vi husker at alle sa at de kunne være på tampen av 80-tallet. 
Publikum trenger ikke la seg be to ganger. 

Men så begynner de trivelle problemene å melde seg. 
Drukner ikke Axl litt vel mye i miksen? 
Er «Better» virkelig så bra at den trenger å plusses på i et sett som allerede strekker seg over tre timer? 
Låter den i utgangspunktet fortryllende «Estranged» litt for hektisk? 
Om ikke annet får i alle fall Duff vist at han fortsatt er innehaver av rockens feteste basslyd. 
Velvet Revolver-nummeret, «Slither», er heller ikke en nødvendighet utover å fortelle de fremmøtte at gjengen på scenen har blitt gode på å røyke fredspipe. 

Mønster 

Det begynner etter hvert å danne seg et mønster i konserten: 
En klassiker her, to transportetapper der og en utvidet gitarsolo for å runde av. 
Det er noen underlige grep. 

Guns N’ 
Roses har nok krutt til å skrape sammen et ultrasterkt totimerssett, men velger å tvære det ut i langdrag sånn at hver gang man er i ferd med å skape et ulmende momentum, mister publikum fullstendig motivasjon og entusiasme etter hvert som den ene overflødigheten etter den andre får scenetid. 

Gode når det gjelder 

Det er vanskelig å krangle med noen av rockehistoriens største hits. 
Valle-publikummet omfavner Axls største Elton John-fetisj, «November Rain», med åpne armer. 

Det er et helt annet band som fremfører monsteret, «Nightrain» og avsluttende «Paradise City», enn det tafatte taffelorkesteret som gjør «This I Love» og den kitschtunge «Knocking On Heaven's Door». 

Det er dog umulig å fri seg fra tanken om hvor god konserten kunne ha vært om Guns N' Roses hadde bestemt seg for å valse over deg i to timer i stedet for å pludre i vei til man ikke vet hva som er opp og ned lenger. 
