Fandenivoldsk filmlek
Kunstneriske visjoner og filmglede møtes i humørfylt melankoli. 

Paradoksalt nok er blindhet et både umulig og helt åpenbart tema for en filmskaper. 
Film er visualisering. 
Og, som Ingrid (Ellen Dorrit Petersen) er inne på når hun forteller om situasjonen etter at hun mistet synet i voksen alder: 
For den blinde handler det om å visualisere. 
Bruke minner og fantasi for å mane frem bilder av det du ikke kan se. 

Med dette mentale hjelpemiddelet som utgangspunkt, skaper Eskil Vogt et filmatisk og psykologisk landskap der ytre realiteter og indre bilder, usikkerhet og lengsler flyter uanstrengt sammen. 

Med Ingrid alene i leiligheten hele dagen, i frykt for ikke å mestre sin nye tilstand ute på gaten og blant folk — handler filmen like mye om isolasjon som den handler om blindhet pr. se. 

Ensomheten nærmest materialiserer seg i Einar (Marius Kolbenstvedt), den heller stakkarslige onanisten som surfer gjennom nett- pornoens mørkeste kroker og stalker nabokvinnen Elin (Vera Vitali), en svensk alenemor - også hun isolert etter en skilsmisse som tvinger henne til å bli boende i Oslo av hensyn til barnet. 

Og så er det Morten (Henrik Rafaelsen), Ingrids ektemann. 
Hun mistenker ham for å snike seg inn i leiligheten og spionere på henne. 
Hun betviler sin seksuelle attraksjon i en situasjon der utseendet ikke lenger kan pleies. 
Hun frykter hans reaksjon på hennes tilbake-trekning. 

Utgangspunktet er altså tragisk, og grunntonen melankolsk, men filmens form og overordnede stemning er lett, preget av skakk humor og stadige overraskelser. 

For film er ikke bare visualisering, film er også fiksjon. 
Også her smelter Ingrid og filmen sammen. 
Som Ingrid har filmen et rikt indre liv, og i sin lek med persepsjon, lyd og fantasier, lar den tilskueren gang på gang sveve i uvisse om hva som virkelig skjer og hva som kun foregår i Ingrids hode. 

Smart tenkt og smart fortalt gir det en film full av snedige overganger og vekslinger, sammenklippinger og forskyvninger. 

Den er også rik på selvrefleksjon og kulturelle referanser - blant annet til Leonard Nimoy, «Star Trek»-skuespilleren (og regissøren, manusforfatteren, poeten, musikeren og foto-grafen) som også opptrer på lydsporet. 

I så måte har «Blind» mye til felles med «Reprise» og «Oslo, 31. august», som Vogt var med- forfatter på. 
Forskjellen er at Vogt nå forløser sine kunstneriske visjoner på egen hånd, og langt mer løssluppent - men uten at filmen mister sin tematiske tyngde. 
Med sin visuelle dreining rundt synstapets fysiske og psykiske konsekvenser, aktiverer filmen den seendes angst for selv å rammes av blindhet, og etterlater seg et emosjonelt søkk. 

Rollen som Ingrid er krevende og naken - konkret så vel som i overført betydning - og synliggjør til gagns hvilken dyktig skuespiller Ellen Dorrit Petersen er. 
Rent fysisk gestalter hun Ingrid med udiskutabel overbevisning, ned til minste detalj. 
Like imponerende er måten hun spiller frem Ingrids psyke, med en reminisens av seig, nesten fandenivoldsk styrke, blandet med sårbarhet og sorg. 
