Knekker pop/klubb-koden
Disclosure inviterer til fest i garasjen. 

ALBUM: 
Det er noe ganske spesielt brødrene Guy og Howard Lawrence har fått til det siste året. 
For det er ikke lenge siden Disclosure var et navn det hovedsakelig ble hvisket begeistret om i klubb-undergrunnen. 

De vakte oppsikt med sine usedvanlig velskrudde låter i krysningspunktet mellom uk garage og deep house, ikke minst fordi de ved utgivelsen av førstesingelen «Offline Dexterity» (2010) bare var 16 og 19 år gamle. 

Men så begynte ting å skje. 
I fjor høst ga singelen «Latch» duoen sin første plassering på den britiske singellista, og med oppfølgeren «White Noise» klatret de nesten til topps (den stoppet på andreplass). 

Plutselig var de kredible vidunderbarna allemannseie, i selskap med uventede suksesser fra klubbprodusenter som Duke Dumont (som nylig toppet lista med glimrende «100%») og Julio Bashmore («Au Seve» var så vidt innom, men er til gjengjeld en i bunn og grunn instrumental houselåt uten noe som likner popstruktur). 

Og dermed seilte «Settle» opp som det elektroniske debutalbumet det knyttet seg størst forventninger til i 2013. 

Melodisk essens 

Det imponerende ved Disclosures inntog i popverdenen er ikke først og fremst at de har funnet veien dit. 
Det er at de har gjort det uten å miste seg selv. 

Det er selvsagt ikke tilfeldig at «Latch» ble den første singelen fra albumet — det er platas mest radiovennlige låt, der Sam Smiths vokal er det som fører an. 

Men vokalistenes og melodienes rolle er ikke noe kompromiss. 
Det er essensen av det disse gutta driver med. 

Hele grunnen til at Guy og Howard begynte å lage elektronisk musikk for fem — fem! 
— år siden, var at de ble inspirert av dubstep med melodier og harmonier. 
Og når de seinere begynte å nøste tilbake og oppdaget garage, var rytmenes samspill med sjelfull vokal halve appellen. 

Svette kjellerklubber 

Det er likevel ingen grunn til bekymring om man synes hitlåtene til Disclosure har blitt vel popfokuserte. 
En god halvdel av «Settle» er laget uten gjestevokalister, og hører mer hjemme på mørke, svette kjellerklubber enn på radio. 

Latterlig eggende «Stimulation» definerer for eksempel sjangerkrysset duoen befinner seg i perfekt, med sin tørre, synkoperte beat, dype basslinje og samplede, funky vokal. 
Og den mest garage-typiske låta, «Voices», har mye til felles med pre-hitlistespor som «Boiling» fra «The Face»-EP-en. 

I den strengere enden av skalaen finnes det repetitivt skalerende, metalliske housesporet «Grab Her» og Jessie Ware-samarbeidet «Confess To Me», som med sin småskingrende synthlinje og et superkult refrenghook burde ligge og vake i singelkøen. 

I tråd med Disclosures kontrollert beherskede stil har «Settle» også mange roligere øyeblikk. 
Jamie Woon gjør en glimrende opptreden på «January», mens «Second Chance» er en lekker, r'n'b-aktig sak med oppkutta vokal, en dryppende melodilinje, bløte knips og futuristiske synthakkorder. 

Dynamisk perfeksjon 

Nøkkelen til Disclosures gjennomslagskraft er utvilsomt musikaliteten. 
Men i tillegg behersker de produksjonen til fingerspissene. 

Elementene er begrensede, men velvalgte, og skrudd til dynamisk perfeksjon; når den runde basslinja sparker inn i «When A Fire Starts To Burn», er det så man praktisk talt kan høre høyttalerelementene pumpe den ut. 

Og i den finessen ligger forklaringen på hvorfor Disclosure kan bli popstjerner med klubb-verdigheten i god behold. 
