Michael Caine i elendighets-koma
Gjentakelse: 
Ingen ting er som Michael Caine. 
Han har en egen nesten prehistorisk museums-ro, han er som en overlevd dinosaur, som en skulende øgle, som en ventende iguana, og han er 500 millioner års utvikling. 

Men «Harry Brown» er en verken-eller-opplevelse som herrens engler ikke kunne ha reddet på en solrik dag. 
Filmen forsøker å være sosialdrama samtidig som den ekler seg ned i den spekulative slum-voldens uverdige utskjelling. 
Emily Mortimer spiller riktignok så forstandig og sosial politidame at det nesten vokser urtemedisin på henne, og hun vandrer rundt i filmen med en sviende bekymring som gjør at noen burde ha befridd henne for lidelsene ved å etterforske mennesker som må bo i blokk, for hun tåler det ikke. 
Men filmen forakter de svake. 
Det er bare lov hvis du er en deisete, dum action-film. 

Caine spiller Harry Brown. 
Han bor i blokk, og hver dag ser han de onde unge utenfor vinduene sine. 
Det er vulgære, ufølsomme, uintelligente og grimme engelskmenn som mobber de som forsøker å ta seg levende gjennom fotgjenger-undergangen eller stikker dem med kniv. 
Dattera til Harry er død. 
Kona hans dør. 
Kameraten blir drept med sin egen kniv, og i et slags Rambo-jobsk opprør mot Forsynet, kjøper Harry en revolver av undermenneskene for å ta hevn. 

Slik Clint Eastwood burde ha gjort i «Gran Torino». 

Men for at den resignerte eldre-morderen fremdeles skal virke som et flott og trist menneske, blir blodhevnen utført med den mest psykopatiske depresjon. 
Det er noe nesten perverst gledesløst ved Harry Brown, det er som om han bare lever for at folk rundt ham skal få dårlig samvittighet. 
Han kunne vært pappaen til Charlie Brown. 
Sånn må han antakelig bli for at vi skal godta det som en gammeltestamentlig nødvendighet når han torturerer en åpenbart psykiatri-sjuk ung mann som burde vært innlagt. 
Men det imiterte alvoret blir likevel overflødig da filmen tøyser det til med et banalt thriller-klimaks. 
I en sosial elendighetskoma der alle hovedpersonene burde spist ukontrollert sopp garnert med blåsyre, forsøker man å lage thriller-spenning. 
Takk for i dag, idioter. 

Filmen framstiller narkomane som verre enn dyr. 
Det er stygt å se på. 
Jeg tror filmindustrien har sin del av skylden for at det ikke går an å få til skikkelig og respektfull behandling av mennesker med dop-problemer. 
