Spilte inn med Nashville-musikere via Skype
Country-wonderboy Steff Nevers - ikke så bra til å være norsk denne gangen 

||| 
ALBUM: 
De fleste demoer havner nok i søppelbøtta, men da plateselskapet hørte Steff Nevers var det ikke måte på hvor oppsiktsvekkende god denne karen var. 

Drammenseren skulle bli «tidenes norske countrysatsing», og «Closest To My Heart» fikk i hvert fall gode kritikker, solgte til gullplate og vel så det og ble Spellemann-nominert i countryklassen. 

I Nashville Steffen Lundemo, som han egentlig heter, spilte inn debuten i Nashville med noen av byens beste studiomusikere. 

Det har mange gjort før ham og det er slett ingen garanti for kvalitet eller salg. 

Men med «One Beer A Day» fikk han også en hit som ble en viktig motor for salget - på samme måte som USAs countrystjerner er avhengig av et par hitsingler når de skal selge et helt album. 

God debut Oppmerksomheten som ble Steff Nevers til del kan utmerket godt skyldes at det er lenge siden Norge har produsert en vaskeekte stjerne innenfor den tradisjonelle countrymusikken. 

Men det stilles gjerne større krav til en oppfølger. 

Debuten var kanskje veldig god til å være norsk, men det er ikke nok denne gang. 

Oppfølgeren er bare mer av det samme. 
Kanskje er 14 måneder mellom utgivelsene i raskeste laget? 

Via Skype 13 nye låter er spilt inn i Nashville, men denne gang har Steff Nevers visstnok instruert musikerne over Skype. 

Også denne gang har plata en blanding av egne og andres låter, og det er merkbar forskjell på kvaliteten. 

Steff Nevers har fortsatt en vei å gå før tekstlinjene får den rette flyten. 
Hans egen «Too Long (The Truckers Song)» har gode anslag, men halter likevel rytmisk. 

«Ain't No Bad Life» har heller ikke en potensiell hit med overlegne onelinere man husker en stund, som «One beer a day keeps the ex-wife away» fra debuten, men hviler på en jevn strøm av velkjente countryklisjeer: 

Hester, trailerkjøring, fyll, det enkle livet på landet, drømmer og — selvfølgelig - kjærligheten. 

Det nærmeste denne plata kommer en effektiv oneliner er åpningslåta «300 Horses» av Mark Elliott og Jerry Vandiver: 
«You can't hide three hundred horses in av one horse town». 
Men det er to andre «innkjøpte» låter, kule «Fightin' The Fool» og catchy «You Can Count On Me», som er albumets beste. 
«Aint' No Bad Life» har rett og slett for få låter av samme, gode kaliber. 

Røffere Musikken er litt røffere i kantene og mer rocka enn på debuten, og én låt er pur sørstatsrock. 

Men over og under ligger den tradisjonelle countrystilen Nashville er blitt så kjent for. 

Steff Nevers overbeviser på sologitar, og henviste visstnok studioveteran Brent Mason til rollen som rytmegitarist. 

Kjente musikere som Rob Hajacos (fele), Dan Dugmore (pedal steel) og Michael Rhodes (bass) gjør en glimrende jobb og Steff Nevers har også en overraskende god amerikansk diksjon. 
Velspilt altså, men studiogjengen tar ikke musikken ett skritt videre. 

I stedet låter det helt etter oppskriften, og «Ain't No Bad Life» blir aldri noe mer enn grei country. 

Glemmer vi at Steff Nevers er norsk, låter han som et dusin andre artister som aldri kommer lenger enn til livejobber på de legendariske countryklubbene på Broadway, hovedgata i Nashville. 

Artig for turistene, men musikken har ikke den helt store verdien på plate. 
