Teateranmeldelse «Flashdance»:Energisk flashdans 

80-tallet er tilbake på Chateau Neuf – med en flashdanser i øverste klasse; Heidi Ruud Ellingsen. 

Musikalen «Flashdance» bygger på filmen fra 1983 som i likhet med «Fame» gjorde leggvarmere og pannebånd til bruksgjenstander langt utenfor dansernes egen rekker. 
Dette var tiåret da dansen bokstavelig talt smalt ned på gateplanet med et råere og mer direkte uttrykk enn den klassiske ballett. 
Med rytme og puls fra popens og rockens verden traff den dynamiske danseformen 80-tallet med storm. 

At «hovedlåta» fra filmen, «What a Feeling», fikk Oscar for beste filmmelodi, bidro til at både filmen – og etterhvert musikalen stadig lever et ganske godt liv. 

Nå har sceneversjonen nådd Norge. 
På Chateau Neuf spilles den med høyt tempo, humor, og med plass til sårbarhet. 
Selve «Flashdance» har ikke den musikalske spennvidden som kjennetegner storheter innen sjangeren, men den har en rå, upolert energi som ensemblet i denne forestillingen formidler med trøkk og troverdighet. 
Støtet settes inn allerede fra første scene med lys, lyd, scenografi, musikk og ensemblet. 

Forestillingen er riktignok i lengste laget, men den holder likevel trykket ved like fordi balansen mellom sang, dans og de rent verbale mellomspill, spiller så godt og tydelig på lag. 
De tre vesentlige elementer i en musikal (altså sang, dans og tekst) er sømløst integrert. 

Selve stoyren er klassisk i den forstand at det dreier seg om menneskers drømmer om å skape et godt liv. 
Jobber du i en truet næring, ser fremtiden mørk ut enten du er i sveiser-bransjen eller pub-eier. 
Men drømmer og forhåpninger må du ha; et budskap som populærkulturen ikke hadde greid seg uten. 

Hovedpersonen er Alex, den sveisne sveiser-lærlingen som lever og ånder for dansen. 
Dansen skjer på kveldstid der hun er stjerne på den lokale klubben. 
Alex er rå og tøff blant gutta på gølvet på dagtid, og hun er rå og røff når hun danser; slik hun spilles av Heidi Ruud Ellingsen. 

Ruud Ellingsen har de siste årene markert seg tydelig innen musikalsjangeren. 
Her spiller hun ut et bredt register av følelser, hun er barsk og øm – og hun gjør det med den samme intensitet og lidenskap som rollefiguren Alex selv har. 
Ikke rart at både Alex og Heidi kommer seg fram. 

Samspillet med Sindre Postholm som den langt mer velstående kjæresten Nick er godt og gir det romantiske aspekt en robust troverdighet. 

Alle når ikke sine drømmer, noe som med røff sårbarhet vises gjennom Alex’ venninne Glorias forsøk på å høyne sin kunstneriske status ved å opptre på nattklubb der kvinners dans er ensbetydende med seksualitet. 

Godt er det da at hun har en trofast venn i den noe håpløse komikeren Jimmy, utmerket spilt av en annen komiker – Jacob Schøyen Andersen. 

I mindre roller er solide skuespillere som Anders Hatlo, Ellen Horn og Hilde Lyrån tydelige i sine karakterer. 

Hele ensemblet – inkludert musikerne – trekker forestillingen sammen til en velfungerende helhet. 
Kanskje er dette først og fremst snadder for 80-talls entusiaster. 
Men energien som ligger i oppsetningen, lengden til tross, bærer definitivt preg av nåtid. 
