I Mummidalens hakkete idyll
Tror filmskapere at bare Tove Janssons mytiske figurer levendegjøres, blir alt bra? 
Hvorfor kan de ikke også fortelle skikkelig? 

Det starter med at gress og busker i Mummidalen en morgen er dekket av støv. 
Men man må til vaskeseddelen for å få vite hva vitsen er med alt det grå. 

Iallfall i den norske versjonen. 
Her blir det ikke tydelig sagt at støvet er et forvarsel om at en komet er på vei mot jorda. 

Vel vel. 
Kanskje bare voksne publikummere vil irritere seg. 
Barnlige tilskuere blir ubekymret med på road movien som utvikler seg. 
Mummitrollet og Sniff drar nedover elva på en flåte for å oppsøke professorer i observatoriet. 
De kan fortelle om en komet virkelig truer jorda. 

På turen skjer det mye rart og skummelt som vil fornøye, forundre og sette en støkk i de minste. 
Men stadig er det småting som forstyrrer den logiske voksne: 
Hvorfor ligger lysende, røde edelsteiner fritt på bakken? 
Hvorfor er støvet i Mummidalen helt borte da de reisende kommer hjem igjen – til tross for at kometen er nærmere enn noen gang? 

Animasjonen har noe snilt gammeldags over seg som matcher at figurene er blitt til i Janssons 40-, 50— og 60-tallsverden. 
Men når jeg først har begynt å irritere meg, lurer jeg på hvorfor bevegelsene må være så hakkete og dårlige. 

Og har man til slutt havnet i det sure hjørnet: 
Når klimaendringene har overtatt kometens rolle i vår tid – bare at trusselen ikke vips vil suse forbi slik romsteinen gjør – da luller vi oss inn i den falske idyllen til Mummidalen. 

Men hemulens kjole er herlig og Snusmumrikken skjønn. 
