TV-anmeldelse av «Vår tid er nå»:Kvalitetsklisjeer 

God, gammeldags såpeopera. 
Med vekt på god. 

«Vår tid er nå» («Vår tid är nu») 

Svensk dramaserie, to sesonger á 10 episoder 

NRK søndager 21.35 

Med: Hedda Stiernstedt, Suzanne Reuter, Adam Lundgren m.fl. 

TV kan ikke leve av alle de fine, nye, moderne seriene på Netflix og HBO alene. 
Av og til melder behovet for noe mer tradisjonelt seg, ikke minst for et voksent publikum. 
Folk som savner «Downton Abbey», og fra tider før den igjen: 
«Herskap og tjenere», kan herved glede seg over at svensk rikskringkasting har tatt ansvar. 

I form av en serie som ser ut som en konfekteske fra 1945, og er breddfull av alle den klassiske TV-såpens beste triks. 
«Vår tid er nå» er grunnleggende uoriginal og bevisst umoderne, og dermed også ganske befriende. 

Serien, som det allerede er bestilt en sesong to av (og som vignetten hinter om at vil løpe over minst to tiår), starter med fredsdagen i 1945. 
Vi er i Stockholm, og navet i historien(e) er den ærverdige restauranten Djurgårdskjällaren, drevet av familien Löwander i enten 35 eller 50 år («litt ettersom hvordan man regner»). 

Les også: 
Disse seriene kan du glede deg til høsten 2017 

Det er Gustaf (Mattias Nordkvist) som står for den daglige driften. 
Tidene er vanskelige – mange ser på Djurgårdskjällaren som en restaurant for «de som holdt med Hitler under krigen» – og Gustaf er i økonomisk seng med seriens bête noire, grosserer Ragnarsson (Göran Ragnerstam). 
Han kan i tillegg til matvarer skilte med med stjålne kafferasjoneringskuponger til salgs. 

Gustaf er en patetisk «J.R.» til Adam Lundgrens rettskafne «Bobby» – Lundgren spiller lillebror Peter, akkurat hjemvendt fra krigen, med en jødisk venninne i hånden. 
(Ikke alle er like snare med å ønske henne velkommen; antisemittismen sitter i veggene i Stockholms finere salonger). 

Gustaf og Peters lillesøster, den livs- og jazzglade Nina (Stiernstedt) er hjertet i familiesagaen. 
Serien åpner med at hun – i fredsrusen i mai 1945 – blir kysset på åpen gate av den fremmede fattiggutten Calle (Charlie Gustafsson), som senere får jobb på familien Löwanders kjøkken. 
Så kan du jo tenke det hvordan det går. 

I det hele tatt: 
«Vår tid er nå» benytter seg glupsk av alle såpeoperaens klassiske intriger. 
En hel haug dramatiske tråder blir sjøsatt i løpet av den første håndfullen episoder, fordelt på et stort ensemble og mange småhistorier. 
De er om sant skal sies nokså forutsigbare alle som én. 

Alle de gamle klassikerne er med: 
Forbudte forhold, uønskede graviditeter, renkespill og intriger, mennesker som drikker bak lukkede dører, mennesker som overhører samtaler de ikke skulle ha overhørt gjennom de samme lukkede dørene, alle tenkelige og utenkelige kjærlighetskomplikasjoner (sexscenene er relativt vovede – den «svenska synden» lever!). 

Les også: 
«Stranger Things 2»: 
Ting som virker 

Anmeldelsen fortsetter under bildet 

«Vår tid er nå» evner på avvæpnende vis å snu dette antatt utbrukte dramaturgiske repertoaret til en stor styrke, og hemmeligheten er selvfølgelig at serien er veldig godt laget. 
Det tekniske er ivaretatt av råflinke klippere og fotografer, og dekoren og scenografien er som nevnt til å spise opp: 
Til fingerspissene elegant. 

Aller mest er det imidlertid skuespillerne som skal roses. 
Innsatsene er superbe hele veien, fra de laveste arbeiderne på restaurantkjøkkenet der mye av handlingen utspiller seg, og helt opp til toppen: 
Matriarken Helga Löwander, spilt av den formidable Suzanne Reuter. 
Hun har et blikk som kan drepe, en isnende autoritet, og dette en rolle som må være smidd ene og alene med tanke på henne. 

Hun, og Petter Dalle, som spiller den småsadistiske kjøkkenmesteren Stickan, kommer til å få alt det broderlandet måtte ha av skuespillerutmerkelser for disse rollene. 
Og flere av de yngre, ukjente – fremst blant dem Stiernstedt og Lundgren – kommer til å bli stjerner som følge av denne serien. 

Anmeldelsen er basert på de fire første epsiodene 
