Bobs beste på 15 år
En ny plate fra Bob Dylan, med flunk nye sanger. 
Det får unektelig pulsen til en gammel fans til å banke raskere. 
Men er det grunn til det? 

Spørsmålet man er nødt til å stille seg, er: 
Hvis jeg går på en konsert med Bob Dylan, håper jeg da at han vil spille noen av de nye kuttene? 
Vi snakker om mannen med noen av de beste sangene som er skrevet. 
Er det noe fra den nye platen som holder denne standarden? 

Før rocken kom 

Åpningskuttet "Duquesne whistle" er greit nok med sine røtter tilbake til mellomkrigstiden, en periode Dylan har likt å dukke ned i, men jeg var aldri blant dem med særlig sans for 90-tallsplatene "Good as I been to you" og "World gone wrong". 
Sangen har teksthjelp fra den gamle samarbeidspartneren Robert Hunter. 
Resten av de ti kuttene er signert Dylan alene. 

"Soon after midnight" er bedre, selv om det oser forgagne tider også av denne. 
Vi møter kose-Dylan, selv om noen har vært kjapt ute og tolket strofer som " it's soon after midnight/and I've got a date with the fairy queen " som en erkjennelse av døden. 

Det trekkes også fram at Shakespeares siste skuespill het "The tempest", stormen. 
Er "Tempest" den 71 år gamle Bob Dylans siste plate? 
Dylan har som vanlig fnyst av slike tolkninger og kryptisk bemerket at Shakespeare hadde en "The" med i navnet. 
Dylan liker ikke å bli tatt til inntekt for noe som helst, heller ikke alderdommen. 

Girer opp 

"Narrow way" tar en ny kurs, en type blues Dylan har spilt siden "Maggie's farm" i 1965 og samtidig noe av det mest kraftfulle han har lagd på lenge. 
Nå begynner det virkelig å likne på noe. 

"Long and wasted years" kunne gått rett inn på et av hans mest undervurderte album, "New morning" fra 1970. 
Jeg får trang til å plukke fram "Three angels" og "The man in me" igjen. 

"Pay in blood" har en bit som på snodig vis minner om Stavangerensemblet, men er ellers en klassisk Dylan-låt der han på Tom Waits-vis utnytter slitasjen i stemmen for å skape en stemning. 

Produserer selv 

Åpningen på "Scarlet town" tilhører Donnie Herron, som på dette albumet trakterer banjo, mandolin, fiolin og steelgitar. 
En vakker sang, som i likhet med halvparten av kuttene passer 7 minutter. 

Orgelet er en gammel kjenning av Dylan, og på bluesen "Early Roman kings" er det tilbake, kreditert Dylan selv. 
Han spiller gitar i tillegg, men ytterligere tre gitarister er med i studio: 
Charlie Sexton, Stu Kimball og David Hidalgo. 
Tony Garnier spiller bass, og trommis er George G. Receli. 
Produsenten er oppgitt til å være Jack Frost, et pseudonym for Dylan selv. 

Fantastisk finale 

"Tin angel" er en morder-ballade, og i det store og hele er dette en tekstmessig mørk plate. 

Alt i alt hadde jeg vært fornøyd hvis platen hadde stoppet her, men så setter Dylan inn nådestøtet med det 14 minutter tittelkuttet "Tempest". 
Innpakningen er irsk, og teksten handler om "Titanic". 
En fantastisk sang, fullt på høyde med "Brownsville girl". 
45 vers, ikke noe refreng. 

Siste kutt er "Roll on John", om John Lennon. 
" I heard the news today, oh boy ", synger Dylan og minnes et lys som brant sterkt, men altfor kort. 

Svaret på åpningspørsmålet er "ja". 
Hadde Dylan bare spilt sanger fra denne platen på en konsert, ville jeg ikke blitt skuffet i det hele tatt. 

Beste spor: 
"Long and wasted years", "Tempest", "Roll on John". 
