Honningbarna slår alarm
Platevarianten holder ikke helt hva konsertutgaven lover. 

ALBUM: 
Jyplingene i Honningbarna har rukket mer på et lite år enn mange andre garvede rockere kan håpe på i løpet av en hel karriere. 
Med Urørt-seier på baklomma og kalenderen full av prestisjetunge sommerfestivaler er det duket for platelansering i stor stil. 

Den politisk bevisste Kristiansand-gjengen har gjort mye riktig på sin vei. 
De har opparbeidet en tydelig karakter og et helt eget språk, noe som er livsviktig om man skal lykkes i denne bransjen. 

Men det som kan være en vinnerformel live, lar seg ikke automatisk overføre til albumformatet. 
Det smittsomme energiøset som har sjarmert mange konsertgjengere i senk, blir hakket mer gjennomsiktig når man kun har et par høytalere å forholde seg til. 

Honningbarna flyter mye på ungdommelig entusiasme og et velutviklet håndlag med instrumentene, men de har fremdeles et stykke å gå som låtskrivere. 

Stilmessig klorer de seg fast et sted mellom Turbonegros storslagne rock, Kaizers Orchestra teatralske sprell og Skambankts konspirasjonspønk, men de mangler storebrødrenes evne til å ta skjeen i den andre hånden og utforske temperament- og stemningsregisteret. 

Det går mye i et gir og med de samme rappkjefta fraseringene i låt etter låt, blir man fort litt svimmel. 

Man må frem til spor ni og «Yankeesane kommer» før gjengen blåser inn litt luft i arrangementet, noe man helst hadde sett skjedde litt oftere, og man skulle gjerne hatt et par låter til med refrengkvalitetene til kruttønna, «Den eldre garde». 

Honningbarna må altså tåle å være ung og lovende en stund til, i alle fall på plate. 
