Brutal flukt
«Flukt» fungerer fint som ren «northern-action». 
Når den forsøker på noe mer, går det kleinere. 

Filmen utspiller seg på 1300-tallet, noen år etter Svartedauen. 
Tenåringen Signe er på vei over vidda sammen med familien, da de blir overfalt av en røverbande. 
Alle blir drept, bortsett fra Signe. 
Hun havner i røverleiren - og legger ut på en flukt, sammen med den mye yngre Frigg. 

«Flukt» er en hardbarket og rå film; det skal den være. 
Det er mye fin og hardbarket energi, Ingrid Bolsø Berdal er en fæl og flott bandeleder, banden er effektivt sammensveiset, Isabel Andreasen er et opplagt filmtalent - flott og smålåtent utfylt av meget unge Milla Olin. 

Foto står og løper som et skudd; vekslingen mellom den barske og dramatiske naturen på sørvestre deler av landet, opp mot Hardangervidda, er tatt ut i fullformat, billedmessig meget kompetent fulgt opp av den raske actionforflyttingen. 

Vold og død er brutalt og realistisk tatt ut, uten å bli alt for utpenslet. 
Slik sett: 
En ytterst kompetent sjanger-film! 

Men: 
Noe skurrer. 
Etter hvert er det adskillig som skurrer. 

Action-sjangeren er alltid vanskelig å kombinere med følelser. 
Ganske tidlig, særlig gjennom den pompøse musikken, får vi et varsel om at her skal vi få oseaner av emosjoner. 
Det skjer imidlertid aldri; filmen forblir følelsesmessig flat, i nesten forunderlig grad. 

Det skjer fordi det er vanskelig å plassere de fleste rollene i bevisstheten - og dermed identifisere seg med dem. 

De to unge jentene er lettest å forstå, selvfølgelig. 
Men selv Signe får det vanskelig, som plutselig omformes fra en lett uforklarlig sart blomst, til en handlekraftig hevnens gudinne etter rene «Alene hjemme»-oppskrift. 
Dette er rett og slett en manusfeil. 

Ja, jeg vet det er en moderne filmgreie å bruke tvil og ambivalens på karakterer for tiden; ingen skal liksom være bare onde eller bare gode. 
Men når ambivalens går over i utydelighet og forvirring, bommer man! 
