Party med Beck
En kjapp dose smart og dansbar rock fra artisten som aldri står stille. 

Rockehistorien har fostret mange fascinerende typer fra sjangerens «bestefar», bluesgitaristen Robert Johnson, ifølge myten solgte sin sjel til djevelen for suksess i et veikryss i Mississippi rundt år 1930. 

Få om noen moderne artister er likevel mer fascinerende og egenrådige enn norskættede Beck Hansen (47) fra Los Angeles. 
«Rockens sanne postmodernist», som det står i Asbjørn Bakkes plateguidebok Revolver, han som «går på slang i populærmusikkens historie og gjør alt han stjeler til egne lektøy». 
Hvor har artisten gått på tjuvraid nå? 

I det mest fengende av alt: 
Den rene popmusikken. 
Ti låter med røtter i The Beatles´ univers, ja, men sterkere påvirket av folk som Prince, The Police, franske Phoenix og mer moderne moro som Daft Punk. 
Pluss mange nikk til egen musikalske historie, som jo rommer det meste. 

Summen er nok et sterkt album herfra. 
Denne gangen som Party-Beck, servitør av en kjapp dose smart, dansbar rock. 
Musikk som selvfølgelig ikke er så enkel likevel, når man lytter nøyere etter. 

Artisten som gjør «alt» 

Den første gangen Beck Hansen gikk like langt i den dansbare retningen var på sitt syvende studioalbum Midnite Vultures i 1999. 
Den gangen med en tydelig Prince-inspirert miks av soul, elektronika, hiphop og funk som overrasket både eksperter og fans. 

Men for artisten og multiinstrumentalisten som etter hard jobbing i L.A. plutselig fikk sitt store gjennombrudd med raprocklåten «Loser» fem år tidligere, var også dette musikalske spranget utelukkende naturlig. 
Han var tross alt en artist som gjorde «alt». 

Den nevnte slacker-hiten med refrenglinjen «soy un perdedor/I'm a loser baby, so why don't you kill me?» ble som et mantra for datidens unge generasjon X i 1994, selv om Beck insisterer på at ordene handler om hans evner som rapper. 

Låten ga ham uansett spillerom til å eksperimentere videre på det klassiske oppfølgeralbumet Odelay (1996), som blandet absolutt alle sjangere i miksen, men vant på et fantastisk låtmateriale. 
Det samme gjorde albumet Sea Change fra 2002, som igjen gikk i en helt annen retning. 
Her kom den akustiske singer-songwriteren Beck frem, med et sett av oppbruddslåter som oser av knugende kjærlighetssorg. 

Man skulle tro at det ville være vanskelig å følge artisten Beck gjennom alle disse stilskiftene, som naturligvis har fortsatt videre, men den unike kraften i hans låtskriving gjør at man blir fanget inn, uansett sjanger. 

Levende og dansbar pop 

Dermed er vi fremme ved mannens 13. studioalbum Colors, ute nå. 
Et album som ikke spriker i sjangere som knallalbumene tilbake på 90- og det tidlige 00-tallet, men som likevel ikke bare gjør det enkelt for seg selv og lytteren. 

Ideene og de første innspillingene av Colors strekker seg tilbake til 2012. 
To år før den mer akustiske forgjengeren Morning Phase, som ga Beck tre Grammy-priser, blant annet noe overraskende for «Album of the Year». 

Colors er laget som et «two-man-band» med produsent Greg Kurstin, særlig kjent for låter og album med Sia, Foo Fighters og Adele og hennes «Hello». 

– Mine album har enten vært veldig personlige eller veldig eksperimentelle. 
Denne gangen har jeg brukt langt tid på å utvikle albumet til en helhet av begge deler, sier Beck i et ferskt radiointervju med The Bridge. 

Den første låten som ble skrevet, «Dear Life», er en erketypisk og urfengende Beck-sak som smaker vel «beatlesesque». 
Faktisk så mye at duoen Beck/Kurstin syntes det ble for drøyt, og bestemte seg for å lage annerledes musikk. 
Men hva? 
Et levende, dansbart popalbum likt inspirert av punk, disco og hiphop, sier Beck til The Sydney Morning Herald: 

– 
Dette er som om The Clash skulle bestemt seg for å ta inn litt disco og noen hiphop-rytmer. 
Jeg ville at disse ti sangene skulle låte flott både i en bil eller på fest. 

«It's your life, you gotta try to get it right» 

Beck har sine ord i behold, selv om videoen til singlen «Up all night» ser mest ut som den vonde smellen dagen etter en real fest. 
Party-Beck trykker på med lette rytmer og leken synth i et fyldig og lydbilde fra første sekund i tittellåten, mens har lar bass, vokal og en tynn gitar drive andrelåten «Seventh heaven». 

Akkurat da man lurer på om det hele blir litt vel «glossy», kommer tredjelåten «I´m so free» «full on» med et overstyrt gitarriff all verdens kraftpopband kunne drept for. 
Og albumet tar musikalsk fyr. 

Påfølgende «Dear Life» er som nevnt ordentlig «becksk», mens den some-kritiske låten «No distractions» høres ut som tidlig The Police på sitt beste. 
«Dreams» høres akkurat sånn ut, som en drivende funky popdrøm, før albumets unike innslag kommer i «Wow». 
En hiphop-aktig og nokså skrudd låt Beck egentlig ikke ville ha med her, før han ble overtalt av sine to barn. 
Heldigvis. 

«It's your life, you gotta try to get it right. 
Look around, don't forget where you came from. 
It's just another perfect night, we're gonna take it around the world. 
Like ... wow!» 

Så enkelt, direkte, grip-dagen-aktig og typisk Beck, på denne snakkemåten han brukte allerede i «Loser». 
La oss håpe han mener det han sier i «Wow», og bestemmer seg for å dra på nok en live-runde verden over. 

Festen er garantert med Colors i sekken. 
