Gjennom blodtåken
Den intense «Nawals hemmelighet - Incendies» er dels borgerkrigsdrama, dels krimgåte. 

FILM: 
For en eksplosiv film. 
For en puslete norsk tittel. 
«Nawals hemmelighet» kan bety absolutt hva som helst, «Incendies» er intetsigende når det ikke er oversatt. 
Men det franske «Incendie» betyr altså «ildebrann». 

Det er den mest passende betegnelsen for det som skjer når de voksne tvillingene Jeanne (Mélissa Désormeaux-Poulin) og Simon (Maxim Gaudette) gjennom en betingelse i sin avdøde mors testamente får i oppdrag å finne faren de trodde var død og broren de ikke ante eksisterte. 
Slik tvinges de til å nøste opp morens (Lubna Azabal) ukjente og umenneskelig prøvende ferd gjennom borgerkrig og blodtåke i hjemlandet, som ikke navngis men som må være Libanon, før hun og barna havnet i trygge Canada. 

Kriminalgåte 

I sin struktur minner «Nawals hemmelighet - Incendies» om et morbid eventyr, en kriminalgåte, en Ødipus-aktig tragedie der seerne bare venter på at bitene av et opprevet bilde skal falle på plass og vise at virkeligheten er akkurat like hemsk som man kunne frykte. 

Egentlig innebærer plottet to eller tre skjebneironiske tilfeldigheter for mye, men det er til å leve med når det inngår i en fortelling som er tenkt ut og filmet med slik velberådd hu og infam sans for timing. 

Uten forvarsel må den urbane akademikeren Jeanne forholde seg til at det finnes en knute av traumer i hennes egen umiddelbare familie. 
Under ulmer spørsmålet om hvordan den oppvoksende generasjonen skal forholde seg til fortiden, til det de kommer fra, når den er så fremmed og vond og så fullstendig annerledes fra deres egne veltilpassede liv. 

Patos 

«Nawals hemmelighet - Incendies» unngår for det meste det tunge, lite dynamiske stemningsleiet som gjør at så mange krigsdramaer føles stivnede. 
Den er intens og rask og lett i håndteringen av sine ganske så gruoppvekkende plottvister. 
Når det iblant bikker over, skjer det pussig nok for det meste på nåtidsplanet. 

Noen av dialogscenene blir for skriftlige, for tenkte, og fremført med for mye teatralt patos. 
Plutselig påminnes vi at «Nawals hemmelighet - Incendies» opprinnelig var en tekst skrevet for teaterscenen, av dramatikeren Wajdi Mouawad, og ikke et filmmanus. 
Femmeren er ikke fjellstø. 

Oscar-nominert 

Filmatiseringen var uansett vellykket nok til at «Nawals hemmelighet - Incendies» ble Oscar-nominert i kategorien for beste utenlandske film tidligere i år. 
Kanskje har det med å gjøre at de feterte filmtoppene satt og så Jeanne og Simon grave seg bakover i historien og plutselig tenkte: 
Det kunne vært meg. 
