Vi tviler på at de skrekkslagne Stalin-gutta var så kjappe i replikken
Ellevill satire med tragisk historisk bakteppe. 

FILM: 
Gode politiske satirer vokser ikke på trær. 
Populariteten til enkelte titler på strømmetjenester viser at her er et sultent marked. 
Mannen bak den amerikanske serien «Veep», Armando Iannucci, har nå erobret filmlerretet med den historisk-politiske komedien «The Death of Stalin». 
At filmen nå er blitt bannlyst fra kinoer i Russland, tyder vel på at den har den helt riktige blandingen av farse og røtter i virkeligheten. 
Totalitære regimer tåler ikke latterliggjøring, verken av nasjonens «fordums storhet» eller av dagens makthavere. 

Arven 

Det er jo bred enighet, selv i de fleste kretser i Russland, om at Stalin var en skrekkinngytende despot. 
Filmen handler ikke så mye om personen Josef Stalin, her spilt av Adrian McLoughlin, han dør etter ca. 15 minutter. 
Men hovedsaken er arven etter ham, det absurde terrorregimet han skapte. 
Da Stalin døde i 1953, etterlot han seg et samfunn som i mer enn 20 år hadde holdt befolkningen under støvelen ved hjelp av vilkårlige henrettelser, internering i arbeidsleirer, tortur og angiveri. 
Frykt og falskhet preget hvert fiber av den sovjetiske veven. 

I en pøl 

Det sier mye om det absurde klimaet under Stalin at hans nærmeste etterkommere i maktpyramiden gir seg til å diskutere om de skal kaste listene over dødsdømte og løslate de internerte - eller ikke? 
Noen ideologisk begrunnelse for utryddelsen av folk finnes nemlig ikke, kriteriene for å være kontrarevolusjonær var tilfeldige. 
Når diktatoren her blir funnet livløs i en pøl av urin i datsjaen og det blir snakk om å tilkalle lege, må jo de styrende i sentralkomiteen konstatere at alle kompetente leger er borte, ryddet av veien. 
Men egentlig er partitoppene mest opptatt av å unngå å tilsmusse dressene sine. 

Rivaliseringen mellom etterfølgerne er komediens kjerne. 
Malenkov (Jeffrey Tambor), partiets førstesekretær, skulle ifølge loven overta etter Stalins død. 
Men umiddelbart inntreffer maktkampen mellom Berija (Simon Russel Beale), sjefen for det fryktede hemmelige politiet, og Khrustsjov (Steve Buscemi), som ender i et militærkupp orkestrert av krigshelten fra Stalingrad, feltmarskalk Zhukov (Jason Isaacs). 

Latterlig 

I mellomtiden har en serie farsepregete konfrontasjoner, fraksjoneringer og dolkestøt utspilt seg. 
Dette er politisk satire på grensen til det elleville. 
Selvsagt er historien fortalt fritt etter de virkelige begivenhetene; vi tviler på at de skrekkslagne Stalin-gutta var så kjappe i replikken som her. 
Men like latterlige, det må de ha vært i all sin skrapende lojalitet og forræderiske maktkåthet. 
Berijas hang til småpiker, Molotovs nesegruse rettroenhet, Malenkovs pompøse klønethet, Zhukovs framskutte medaljebryst og fyllekulene til Stalins uregjerlige sønn - her er et galleri av politiske portretter malt med ond latter og skadefryd. 
Steve Buscemis potrett av Khrustsjov tar kaka. 
Han er så frekk, smart og kynisk at man skjønner at Berija må ende på historiens skraphaug. 

Filmen, som er en fransk-amerikansk produksjon, balanserer støtt mellom Monty Python-preget surrealisme og rappkjefta replikker som i «Veep». 
Her er det mat for flere enn illusjonsløse kremlologer. 
