Nydelig om det vonde
Nyansert og vakkert om Jarle og hans far. 

«Mannen som elsket Yngve» oste punk og energi. 
«Kompani Orheim» legger seg i et helt annet toneleie. 

Stillferdig og elegant nærmest lister den seg inn på tilskueren. 
Uten jåleri av noe slag, men med en dyp forståelse for historien som fortelles, sirkler den inn tre mennesker og deres livskamp, sett gjennom Jarle Klepps øyne. 

«Mannen som elsket Yngve» ga et frempek, i en kort scene der Jarle besøkte sin alkoholiserte far. 

Kompani Orheim» bretter ut bakgrunnen for denne scenen, og for Jarles utvikling og valg, før han ble Jarle Klepp, da han fortsatt het Orheim til etternavn og gikk på ungdomsskolen Gosen i Stavanger, midt på 80-tallet. 

Vi følger hans flukt inn i musikken, gryende interesse for jenter, hvordan han fanges opp av og blir bestevenn med den politisk aktive Helge Ombo. 

Tore Renbergs delvis selvbiografiske «Kompani Orheim» kom ut to år etter «Mannen som elsket Yngve», og er etter mitt syn forfatterens beste og viktigste roman; en klassisk utviklings— og dannelsesberetning, breddfull av den blandingen sorg, sårhet, sinne og kjærlighet som preger barn av rusavhengige. 

Filmatiseringen ivaretar hvert gram av disse nyansene. 
Og selv om det hviler en forknytt, taus angst over scene etter scene, greier Arild Andresen å formidle følelser, stemninger og nyanser slik at jeg lever meg inn og forstår, uten å bli tynget, bare berørt. 

Samtidig kontrasterer Andresen den grå maktesløsheten med noe av den samme ungdommelige energien som bar «Mannen som elsket Yngve» . 
I mindre doser denne gangen, men slående og tatt på kornet – type- og tidsmessig, understreket av lydsporet og med gode porsjoner humor, innvevd så organisk at de aldri oppleves som påklistrede, vittige pustehull. 

«Kompani Orheim» er ikke så sviende rå som svenske Pernilla Augusts beslektede «Skyggesiden». 
Slik må det også være; filmene henter samme tematikk fra ulike miljøer og klasser. 

Kristoffer Joner spiller Terje Orheim, Jarles alkoholiserte far. 
I sin beste rolletolkning på lenge, får han frem det i dobbelt forstand ynkverdige i skikkelsen. 
Dominerende og tidvis voldelig på den ene siden – både overfor Jarle og konen Sara (Cecilie A. Moslie) – full av lengsel etter samhold og sterke familiebånd på den andre – jf. tittelen. 

I TV-serien«Gutta Boys» og i sin forrige film, «Keeper'n til Liverpool», viste Andresen hvor godt han jobber med unge amatørskuespillere. 
Så også her. 
Det gjelder både Eili Harboe som Irene, Jarles kjæreste, og den mer erfarne Glenn André Viste Bøe, som med naturlig autoritet gir Helge Ombo all den selvbevisste arrogansen skikkelsen besitter. 

Men først og fremst gjelder det fjorten år gamle Vebjørn Enger. 
Trygt og naturlig evner han å få frem det store spennet i Jarle. 
Samspillet mellom ham og Joner er sterkt, særlig i en avgjørende scene der Jarle forstår at han ikke lenger kan bo sammen med faren. 
Han vet at den hardt tilkjempede frigjøringen betyr at faren vil gå under, faren vet det, og måten den avgrunnsdype erkjennelsen formidles billedmessig på er symptomatisk for filmens kvalitet. 

Det samme sees i sekvensen fra familiens meningsløse vandring fra Vemork, innover Hardangervidda, i sabotørenes fotspor, der regnet, tåken, landskapet og Terjes ustoppelige krigshistoriske monolog både utgjør et konkret vendepunkt i familiedramaet og et symbolmettet bilde på familiens tilstand. 

Innlednings- ogavslutningsvis returnerer Rolf Kristian Larsen som den Jarle Klepp vi kjenner fra de to andre filmene. 
I en bevegende sluttscene leverer han ikke bare skuespill av klasse, han forløser filmens kjerne, selve smertepunktet, på en måte som gjør det aller siste bildet ganske overflødig. 
