Bokanmeldelse:Kari F. Brænne 

Kari F. Brænne har tatt mål av seg til å levere noe annet og mer enn enda en romantisert versjon av tsarfamiliens tragiske endelikt. 
Problemet er at detaljrikdommen skygger for de historiske realiteter. 

En julinatt i 1918 ble den siste russiske tsaren, hans kone, fire døtre og sønnen Aleksej, henrettet i en kjeller i byen Jekaterinburg av bolsjevikene. 

Likene ble kjørt ut i skogen og dumpet. 
Udåden ble holdt hemmelig, da de revolusjonære fryktet protester fra folket hvor store grupper så opp til tsaren som en hersker innsatt av Gud. 

Hemmelighetskremmeriet gjorde at rykter fort spredte seg om at en eller flere av familiemedlemmene hadde unnsluppet myrderiet. 
Særlig har spekulasjonene sirkulert omkring den yngste datteren, Anastasia. 
I årene som fulgte har flere kvinner stått frem og påstått at de er storhertuginne Anastasia Romanova, uten at påstandene har blitt tilstrekkelig bevist. 

For så vidt har Kari F. Brænne valgt et originalt utgangspunkt for sin versjon av Anastasia-myten. 
Hun skifter fokuset til hennes eldre søster Maria og lar henne fortelle historien, ovenikjøpet til forfatteren selv, etter at de to har truffet hverandre tilfeldig i Barcelona. 

Slik får vi en syv hundre siders beretning om Romanov-familiens tragiske skjebne fortalt i jeg-form av en kvinne på 113 (!) år. 
Allerede her krever forfatteren temmelig mye av leserens velvillige meddiktning. 

Fortellingen om tsar-familiens fall inneholder alle «dameromanens» ingredienser: 
Fra en privilegert tilværelse i ufattelig luksus styrtes hovedpersonene ned i fangelivets fornedrelse. 

Samfunnet omkring dem er i opprør. 
Revolusjonens omveltninger gir sjokkbølger som føles i hele den siviliserte verden. 
Den detroniserte tsaren, den syke tsarinaen og de forfinede døtrene blir holdt fanget i en kjeller, passet opp av grove proletære soldater. 
Tiden for fullbyrdelsen av deres skjebne nærmer seg … 
Og her tar folkefantasien over og forestiller seg én datters eventyrlige flukt til frihet i Vesten. 

Kari F. Brænne har tatt mål av seg til å levere noe annet og mer enn enda en romantisert versjon av dette dramaet. 
Hun må ha gått igjennom hundrevis av sider med historie og bakgrunnsstoff. 

Problemet er at detaljrikdommen, de nærmest endeløse (og ofte repeterende) beskrivelsene av tsarfamiliens overdådige livsstil før katastrofen, kommer gjennomgående til å skygge for historiske realiteter som er de virkelige bærere av dramatikken. 

Prakten forblir dekorasjon på overflaten. 
Men ikke alltid. 
Glimtvis kommer de større perspektivene til syne og personene blir noe mer enn eventyrfigurer. 
Men altfor ofte – for eksempel i passasjene hvor romantikken blomstrer – faller dessverre teksten ned på kiosknivå, til tross for den imponerende mengden av dokumentariske detaljer, og det store arbeidet forfatteren har lagt ned i selve håndteringen av dette mektige stoffet. 
