En kjærkommen «godhetstyrann»
Eduardo «Doddo» Andersen har laget årets mest politiske låt. 
Og den er god. 

Kan Doddo – musikeren og fotballentusiasten – være politisk? 
Og enda viktigere: kan han få det til å låte bra? 
Svaret på begge deler er et høyt og tydelig «ja». 

Det er lenge siden popmusikere våget å være politiske. 
Av store, norske artister med bred, kommersiell appell er det egentlig bare rapgruppen Karpe Diem som bruker tekstene til å si noe tydelig om hvordan de opplever at verden fungerer. 
Selv undergrunnsartistene fokuserer mer på det politiske i det personlige, noen fordi det er det som interesserer dem mest, andre fordi de vet at det å si sin ærlige mening om samfunnsutvikling og politikk ofte har en høy pris. 

Eduardo «Doddo» Andersen er på et sted i karrieren og livet hvor han kan si akkurat hva han føler for. 
Men i stedet for å bruke denne anledningen til å hamre løs med harde ord og hardere akkorder, velger han å oppfordre lytteren til å tenke selv. 
Doddo formaner ikke; dette handler ikke om kritikk av venstre- eller høyresiden i norsk politikk. 
I stedet beskriver Doddo dagligdagse situasjoner og holdninger, spiller dem opp mot hverandre og viser hvordan de henger sammen. 
Det enkle språket og de finurlige rimene gjør at man blir genuint overrasket og engasjert. 
Det er sjelden vare. 

Arrangementet er sobert og elegant, noe som understreker alvoret i teksten. 
Samtidig er det rikt på farge, nyanse og stemning; også musikalsk sett er «La oss ta en idealist» en sårbar og hjertelig låt, uten overflødige dikkedarer eller påtrengende sentimentalitet. 
