Nord-Korea erobrer Svalbard i Øystein Wiiks nye krim
Krim uten grenser. 

«Dødsrytteren» er den syvende boka i serien om Tom Hartmann på elleville eventyr. 
Øystein Wiik opererer i en sjanger som godt kan kalles «Krim uten grenser». 
Et eget rom i spenningslitteraturen hvor selv de sykeste påfunn tas i bruk med stor selvfølgelighet. 
Dette kan bli riktig så morsomt dersom forfatteren har vett til å spille ut nettopp humor-kortet. 
Galt går det hver gang det pøses på med gravalvor. 

Wiik har for lengst forstått dette. 
Han er en morsom og klin gæern forfatter, som dessuten opererer med stor viten innefor en rekke felt. 
I «Casanovasyndromet» fra 2013 viser han til fulle at det er mulig å skrive krim på denne måten. 
I årets bok lykkes han ikke like godt. 
For nå å si det pent. 

Nord-Korea på Svalbard 

Vi befinner oss i 2016, og i en utgave av verden der Nord-Korea får lov til å åpne fiskemottak på Svalbard. 
Internasjonal etterretning er naturligvis klar over at Nord Korea er store innen meth-amfetamin, og at de kanskje kan tenkes å drive med litt annet enn garnfiske i fjorden. 
Overraskelsen er imidlertid stor når deler av den Nord-Koreanske hæren tar makta på øygruppen i løpet av et par ettermiddagstimer. 
Atomraketter har de også tatt med seg. 
Rett foran nesa på en snorksovende verden. 
Tre stykker til og med. 
En av dem rettes nokså snart mot Oslo. 
Litt for mye av det gode, sier du? 
Nei. 
Ikke på langt nær. 
Jeg har jo sagt at vi befinner oss i det grenseløse der absolutt alt er mulig. 

Over stokk og stein 

I Oslo får en kvinnelig leiemorder kjeft for å hente guttungen sin for seint i barnehagen, etter først å ha blitt litt forsinka under en likvidering på Grand Hotell. 
Og i Østerrike er den tidligere kulturjournalisten Tom Hartmann i ferd med å fullføre sin aller siste jobb for norsk sikkerhetstjeneste. 
Han vil roe det litt ned nå. 
Det vil imidlertid ikke Wiik ha noe av, og snart finner vi den arme Hartmann som del av en tomannshær som slåss mot de gule djevlene i og rundt Longyearbyen. 
Den andre er leiemordersken fra barnehagen. 
Som egentlig er der for å snikmyrde Tom Hartmann. 

Det dundrer og går over stokk og stein, så søle og blod skvetter. 

Ler på gale steder 

En av de mest maleriske scenene i boka, er den der leiemordersken styrter mot de hjernevaskede kommunistsoldatene, sammen med en flokk rasende isbjørner, mens hun nynner på «Vår gud han er så fast en borg». 

Morsomt? 
Jo da. 
Men av og til får jeg som anmelder en lei følelse av at jeg ler på de gale stedene. 
For eksempel når jeg støter på setninger som: 
«Noe vokste i Tom, en mulighet, men foreløpig var den for stor til å få plass i ham.» 
Og når jeg kommer til side 243 og får vite at sanntid er år 2017, når jeg gjennom hele teksten har fått vite at vi befinner oss i oktober 2016, blir jeg dessuten slått av forvirring. 
Er det nordkoreanerne som har sendt et virus inn i korrekturavdelingen på Aschehoug? 
(I skrivende stund sendte de i alle fall en rakett tvers over Japan. 
I virkeligheten, til og med.) 
