«Dirk Ohm:»Denne kommer du enten til å elske eller hate 

Sær, smal og rar. 
Bobbie Peers film er ikke for alle. 

Dette er den type film du enten kommer til å elske eller hate. 
Den er poetisk, vemodig, smal og rar. 
Enten fascineres, du eller så kommer du til å kjede deg i debutspillefilmen til regissør Bobbie Peers, som fikk Gullpalmen i Cannes for sin kortfilm Sniffer i 2006. 

Filmen er markedsført som et påskemysterium, men hvis du forventer en klassisk spenningskrim i nordisk noir stil, blir du skuffet. 
Atmosfæren ligger nærmere Twin Peaks og David Lynchs mystiske stemningsverden. 
Sinnets mysterium står sterkere enn forsvinningsgåten. 

Indre landskap 

En nedfrosset bil i et endeløst isøde til toner av Anne Marie Almedals stemningsfulle Come Wander With Me åpner filmen. 
Dirk Ohm – Illusjonisten som forsvant erinspirert av en faktisk hendelse om en tysk illusjonist som forsvant sporløst i Grong. 
Peers historie starter med en ensom og dypt ulykkelig mann som nesten fryser ihjel en kald natt. 
Skjebnen bringer Dirk Ohm (August Diehl) til Grong samtidig med at Maria (Sara Hjort Ditlevsen) forsvinner. 

Filmen har ingen tradisjonell spenningskurve. 
Forsvinningsgåten spiller annenfiolin. 
Peers bruker filmmediet til å visualisere illusjonistens innerste lengsler og drømmer. 
Men Peers gjør det ikke enkelt for oss. 
Han har det ikke travelt, og det bør ikke du ha heller. 

Snøen, kulden og isen står som bilder på sjelens ensomhet. 
Hva skjer med et lokalsamfunn når noen bare forsvinner sporløst? 
Peers lar oss aldri komme nær de stadig mer desperate foreldrene til den savnede jenta. 
I likhet med Ohm observerer vi dem fra sidelinjen. 
Hans egen ensomhet og manglende evne til å håndtere følelser står i sterk kontrast til lokalsamfunnets økende fortvilelse. 

Ingen svar servert på sølvfat 

Det som gjør Peers film fascinerende er dens lek i grenseland mellom virkelighet og drøm, mellom realisme og illusjon. 
Den tegner et lavmælt bilde av en skadeskutt mann som finner håp i illusjoner, men som ikke takler virkeligheten. 

Diehl spiller Ohm med en lavmælt tilstedeværelse, men du blir aldri klok på ham. 
Filmen serverer deg ingen svar på sølvfat. 
For mange kan nok dette virke uforløst, men det er også med på å bygge opp mystikken rundt Ohm selv. 

På tross av det poetiske vedmodet, unngår filmen gravalvoret. 
Den har en subtil og underfundig humor, underbygget av de mange fine og originale karakterene Ohm møter på sin vei. 
Vil du ha en kunstpause fra heseblesende thrillere, er Bobbie Peers film en fin motgift. 
