Mørke og tidvis blodige bilder
Susanne Sundfør fortsetter der hun slapp sist, med intenst nærvær og grandiose produksjoner. 

ALBUM: 
Susanne Sundfør er en av disse artistene som deler publikum i to: 
De som får gledesfrysninger bare hun trekker pusten, og de som får utslett. 
For med sin lyse, klare og ofte intenst vibrerende utestemme har hun et nærvær så insisterende at det er umulig ikke å ta stilling. 

Hun lager dessuten popmusikk som nekter å være popmusikk, der det skjønne og harmoniske hele tiden trekkes og pirkes i av plutselig disharmoni, voldsom kraft og lite konforme låtstrukturer. 
Sundfør tar plass. 
Og med en selvfølge som irriterer noen og beundres desto mer av andre, viser hun en intens uvilje mot å være flink pike, og å gjøre som forventet. 

Låtene tar utgangspunkt i hennes stemme og ulike tangentinstrumenter - skarpe synther, runde synther, vrengte synther, piano - og bygges gjerne opp fra det sparsommelig sarte til store, dramatiske lydbilder med akustisk perkusjon, beats, strykere, kor og annet lydkrydder. 

Og midt i det hele, som på resten av plata: 
Fragmentariske tekster med voldsomme, mørke og tidvis blodige bilder. 

Et par pustepauser er det likevel, og av dem stikker «When» seg ut som et av albumets flotteste spor, med Beach House-flytende synth under forsiktige pianoakkorder, autoharpe og orgel. 

Men først og fremst er Susanne Sundfør en skikkelig dramaqueen, og «The Silicone Veil» etterlater ingen tvil om at hun også er en artist av et kaliber ganske utenom det vanlige. 
