Filmanmeldelse «The Beguiled»:– Høyspent fulltreffer 

«The Beguiled» er visuell og psykologisk og perfeksjon. 

Drama 

The Beguiled 

Med: Nicole Kidman, Kirsten Dunst, Elle Fanning, Colin Farrell, Oona Laurence, Angourie Rice. 

USA. 
Aldersgrense 9 år. 
Regi: 
Sofia Coppola 

Ordet «beguiled», betyr «sjarmert», eller «forført», og er beskrivende for det intense dramaet som oppstår når 11 år gamle Amy (Oona Laurence) finner den sårede soldaten og desertøren John (Colin Farrell) i skogen og forbarmer seg over ham. 
Vi er i Virginia i 1864 og den amerikanske borgerkrigen raser for fullt. 
Selv om John tilhører nordstatene, og dermed er å regne som fiende, tar Amy ham med seg tilbake til den stengte pikeskolen hvor hun, sammen med tre andre piker, rektor Martha (Nicole Kidman) og lærerinnen Edwina (Kirsten Dunst) må finne ut hva hun skal gjøre med den sårede. 

Les også: 
Colin Farrell eneste hane i kurven i Coppola-film: 
– Jeg ble bortskjemt 

«The Beguiled» er basert på romanen med samme navn, skrevet av Thomas Cullinan. 
Forrige gang historien ble filmatisert var i 1971, av regissør Don Siegel, med Clint Eastwood i rollen som den sjarmerende John. 
Når Sofia Coppola («The Virgin Suicides», «Lost in Translation») lager sin versjon, betoner hun i større grad det kvinnelige perspektivet, har et mer utvidet psykologisk repertoar, og leker seg med fengslende sørstats-estetikk. 
Resultatet er en film hvor absolutt alt funker. 

Fra det øyeblikket John trer over dørstokken til internatskolen blir kvinnenes tilværelse forvandlet til et forførerisk sirkus. 
Både Martha, Edwina, den bråmodne tenåringseleven Alicia og de pre-pubertale småpikene blir på hver sine måter oppslukt av Johns manipulative sjarm. 
Både strukturen og de daglige rutinene ved pikeskolen kollapser helt. 
Det er utsøkte portretter av anspent rivalisering, egoisme, aggresjon og fortvilelse. 

«The Beguiled» kan godt betraktes som en parodi på kvinnelig begjær. 
Sju kvinner som slåss om én mann er liksom er så altfor mye, og derfor kan handlingen bare fungere i 1864, der det seksuelle begjæret er henvist til å utfolde seg innenfor strenge rammer av sømmelighet. 
Det er spenningen mellom denne sømmeligheten, i form av aftenbønner og høflige tiltalelsesformer, og den stadig voksende frustrasjonen til kvinnene, som Coppola behersker så godt. 
Hun legger vekt på den subtile erotikken som ligger i håndgester og ømme blikk, samtidig som hun litt etter litt lar demningen av begjær fylles fullstendig opp, før den brister. 
Når den gjør det, er det spektakulært, uhyggelig og nesten horror-aktig. 
