Kirketid!
D’Angelo retter seg i ryggen, børster halvannet tiår med støv av skuldrene og returnerer med et mirakuløst sterkt og rørende album. 

Det har vært 15 slitsomme år. 
Jeg har gledet meg, gruet meg, mistet troen, gjenvunnet den etter å ha bevitnet noen svært inspirerte konserter tidlig i 2012, gledet meg, gruet meg og deretter begynt å tvile igjen. 
Ville det noensinne komme, det lenge bebudede tredjealbumet til Michael Eugene Archer? 
Og ville det være verdt ventetiden? 
På mandag besvarte han begge disse spørsmålene med et flerstemt, gedigent JA. 

Etter den meget solide debutplaten Brown Sugar (1995) sparket nemlig D’Angelo i gang en ny musikalsk tidsalder – intet mindre – med mesterverket Voodoo. 

Albumet traff en samlet r&b- og soulverden midt i skolten i januar 2000, og det står igjen som tiårets mest egenartede utgivelse i sjangeren; en febrilsk og skakk jamsession tett oppunder funkhimmelhvelvingen, med musikalitet boblende i hvert fiber av lydbildet. 
Og det satte et effektivt punktum for den såkalte neo-soulen – mer eller mindre kompetente rekonstruksjoner av sjangerens storhetstid – som hadde sitt kvarter i solen på nittitallet. 

Deretter fulgte et tiår preget av trøbbel for Richmond-sangeren. 
Fyllekjøring (og -krasjing), ymse narko- og alkoholproblemer, et mislykket forsøk på sexkjøp, kroppslig forfall og depresjon – listen er lang, og D’Angelos evner som artist, arrangør og vokalist ble skjøvet lenger og lenger ut av den kollektive bevisstheten. 
Og med unntak av de nevnte liveopptredenene: 
Slik har det vært. 
Inntil nå. 

Det er umulig å komme utenom Sly Stone, et av musikkhistoriens mest særegent funky individer, som en referanse for Black Messiah – ikke bare i kraft av D’Angelos evne og vilje til å sveise sammen funk, soul og jazz med rock og psykedelia, men også i den faenivoldske grunnholdningen til disse elementene og deres muligheter, og et uhyggelig fininnstilt øre for musikk som en helhet, en bevegelse. 
Lyrisk føyer han seg inn i en tradisjon der grensene mellom det politiske og det personlige oppheves, og den siste tidens demonstrasjoner mot rasisme og politimakt i USA gjenspeiles både i albumtittel og omslagsbilde (og deler klangbunn med enkelte tekstlinjer). 

Gitaren, som vår mann visstnok har lagt ned tusenvis av øvingstimer med siden sist, tar en langt større plass enn på Voodoo, og uttrykket er både mer variert og mer utfordrende. 
Samspillet med bandet The Vanguard, der überbassist Pino Palladino og trommisene James Gadson og Questlove utgjør hørbare spydspisser, er til å fortape seg i. 
Produksjonen spenner fra det relativt krispe («Sugah Daddy») til regelrett klaustrofobi («1000 Deaths»), men det bugner av nyanser og detaljer mellom disse ytterpunktene. 

Enkeltlåter er vel strengt tatt ikke poenget her, men flere av sangene fortjener like fullt en individuell tommel opp. 
Drivende «The Charade» emulerer Prince i toppform, iført sine mest flagrende og fargesterke gevanter, mens vakre «Really Love» løftes ytterligere av spansk gitarplukking og sobert stryk. 

Mesterlig arrangerte «Back To The Future (Part I)», sjøsyke «Prayer» og den eksplosivt nydelige avslutningen «Another Life» – det nærmeste Black Messiah kommer en «Untitled (How Does It Feel?») – utgjør noen av flere høydepunkter på platens noe mindre umiddelbare andre halvdel. 
Det nærmeste vi kommer en svak låt er slentrende, plystredrevne «The Door», men også den vokser ved flere gjenhør. 

Alt det ovenstående er – tross intens lytting de siste dagene – førsteinntrykk. 
Alt tyder på at Black Messiah kommer til å åpne seg, lag for lag, i ukene, månedene og årene som kommer. 
Det er en plate som minner meg om hvorfor jeg begynte å elske musikk i utgangspunktet – det religiøse mennesker gjerne kaller «noe større enn oss selv» når du spør dem hvorfor de tror. 

Om det så går 15 år til neste gang: 
Troen er sterkere enn noensinne. 
