Spillanmeldelse:«Kane & Lynch 2: Dog Days» 

Danske IO Interactive gjør akkurat de samme feilene som for tre år siden, i det brutale «Kane & Lynch 2: Dog Days». 

Etter en halvtime med «Kane & Lynch 2» måtte jeg legge fra meg håndkontrollen, puste med magen og telle til ti. 
Dekningssystemet funket ikke, motstanderne var altfor treffsikre og det håndholdte kameraet jobbet mot meg. 
Jeg måtte gå en tur. 
Få litt avstand. 

Da jeg satt meg ned igjen noen timer senere, ble jeg sittende helt til rulleteksten. 
For etter en start fra helvete, så tar det seg litt opp, og blir faktisk en spillbar affære. 

Vi befinner oss i Shanghai, hvor det er raske penger å tjene på en smuglerjobb. 
Komplikasjoner på «Pulp Fiction»-nivå tar oss imidlertid med på en helt annen - og svært brutal - ferd gjennom storbyens ugjestmilde gangstermiljø. 

Og presentasjonen er det ingenting å si på. 
Et grafisk filter gjør at dette ser ut som en hjemmelaget YouTube-film, med lav oppløsning, dårlig komprimering og håndholdt kamera. 
Et vellykket grep som gir det en visuell karakter, og på en måte forsterker den skitne Tarantino-brutaliteten. 

Det er spillbarheten som feller «Kane & Lynch». 
Igjen. 
For akkurat som sist, føles den tekniske utførelsen helt upolert og ubalansert. 
Den kunstige intelligensen er svært svak, noe utviklerne forsøker å kompensere for ved å gjøre fiendene ekstremt treffsikre. 
Så uansett om du ligger bak en betongvegg, treffer dem rett i den høye panna til Lynch. 
Resultatet er at det føles urettferdig, og rett og slett ikke noe gøy. 

Men den danske utvikleren skal også ha skryt for å våge å gjøre noe annerledes. 
Moduser som «Fragile Alliance» og «Undercover Cop» forsøker å bringe noe nytt til et ellers ganske uniformt onlinelandskap. 
Her skal man for eksempel rane en pengetransport sammen med en gjeng andre skurker - men ingen er til å stole på. 
Så straks penga er stjålet er det i praksis alle mot alle, i kampen om å sikre seg fetest lommebok. 

Det høres både smart og spennende ut, men ender mest frustrerende. 
Risikoen for å bli haglet ned av sidemannen helt på måfå gir det en trykket stemning hvor du alltid må se deg over skulderen. 
Her er det selvsagt meningen at man skal tenke litt strategisk. 
Holde hverandre i live og kjempe mot politistyrken sammen så lenge man kan, for å ta innersvingen på de andre i døra på fluktbilen. 
Det høres nesten litt sofistikert ut. 

Men dette er dessverre bare en lovløs skyteorgie hvor ingen har noen andre planer enn å skyte så mange som mulig før man selv dør - og gjenta i det endeløse. 
Veldig lite sofistikert, altså. 

Det er ekstremt mye potensiale her, med en ok samarbeidsmodus både lokalt og over nettet, kreative flerspillermoduser og en vellykket guffen atmosfære. 
Derfor er det et enormt antiklimaks at det bare så vidt er spillbart. 

PS: 
Spillet er testet til Playstation 3. 
