Sjaskete vandammeri
Nicolas Cage starter som sjukelig perfeksjonistisk leiemorder og ender med å kunne melde seg inn i Amnesty. 
Det er ikke beskrivelsen av en vellykka film. 

En av grunnene er Cage sjøl. 
Han er best når han spiller halvdøde ting. 
Han kan bli troverdig som overlidenskapelig adrenalinpumpe, han kan være asfalthull, nattverdkjeks, krabbepostei eller psykotisk postbud. 
Men uansett hva du gjør med ham, blir ikke Nicolas Cage menneskelig. 

I «Bangkok Dangerous» spiller han en internasjonal reisende i mord, og han holder seg til et petimetrisk nøyaktighetssystem som antakelig må tilskrives en trivialkulturelt tilpassa form for autisme. 
Vi kjenner rollen fra andre stiliserte filmer — det er den ensomme mannen som kan treffe et klokkeslett i 2051 med spretterten sin, men som ikke klarer å få hvalper til å logre. 

Filmen funker ålreit med moderne flimrebilder og nattlige avarter av fargen blått. 
Men så treffer eremitten en sjarmerende thailandsk småsvindler og ei døvstum apotek-jente, og plutselig oppfører Cage seg småkoselig og blir flørtent sosial - som om han var en norsk småbedrift-direktør på kosetur i Bangkok. 

Med menneskeligheten kommer også vandammeriet. 
Actionscenene tar seg ned til nivået til belgiske kjappfot-eksperter i dusinunderholdning. 
Triste bilforfølgelser. 
Stuntfolk som detter kontrollert fra tak og sier aaaah inntil de treffer bakken. 
Sympati-trengende smågangstere som kommer løpende i trapper uten å oppdage at ei diger bombe blir kasta ned til dem. 
Vi befinner oss i den billige delen av VHS-verdenen; den som fylte torsdagskvelder med så uengasjerende action at ikke engang ungdomsskolelærerne gadd protestere. 

Pang-brødrene laget denne filmen i 1999 i Thailand med thai-skuespillere, men den gang var det leiemorderen som var døvstum. 
Filmen ble ikke spesielt populær blant de tolerante folka på den internasjonale filmdatabasen, og hollywood-avgudene må vite hvorfor den skulle gjøres en gang til. 
