Musikkanmeldelse:Susanna: 
«Go Dig My Grave» 

Hver gang vi dør. 

ALBUM: 
FOLK 

Susanna 

«Go Dig My Grave» 

(Susannasonata) 

Slik gir man dovne klassikere livsgnisten tilbake. 

Fjorårets mest besynderlige utgivelse, rent konseptuelt, kom fra Will Oldhams alter ego Bonnie «Prince» Billy. 
I november lagde han Susanna Wallumrøds «Sonata Mix Dwarf Cosmos» helt på ny. 
Hele plata. 
En honnør fra en artist som vet litt for godt hva han vil, til en tilsvarende annen som vet godt hvor hun vil. 

Om man ser Wallumrøds karriere under ett, etter tolv album i ulike konstellasjoner, er dette sentrale. 
Viljen og evnen til å gå i en egen retning. 
Noen ganger ikke like interessant; forrige album skled kanskje litt ut i sin manglende evne til begrensning. 
Men helt fra starten har det vært en helt egen vei. 

Slik blir det helt naturlig å runde av med «Perfect Day». 
Lou Reeds låt, som vi ikke skal gå inn på hvilken teksttolkning er riktig (Heroin? 
Forhold? 
Rett og slett bare en fin dag?). 
En sang som må sies å ha gått tom for opprinnelig substans, uansett hvilken radiokanal eller førtiåring man snakker med. 
Likevel klarer Wallumrød å gjøre den om til noe nytt og eget, og avslutter en mørk innspilling med et gryende håp. 
Den musikalske døden har sjelden vært så vakker. 

BESTE LÅT: 
«Wilderness» 

Her betyr det at hun har med seg Giovanna Pessi på harpe, slik hun selv deltok på Pessis 2010-utgivelse «If Grief Could Wait». 
Som også tolket moderne og mindre moderne musikk. 
Kombinasjonen av Pessi, Ida Løvli Hidle akkordeon og Tuva Syvertsens (Valkyrien Allstars) fiolin gjør albumet til en spesiell og mørkvakker opplevelse. 
Det er stille, forsiktig og neddempet. 
Noen vil kanskje kalle det meditativt, sakralt. 
Disse utvannede begrepene er ikke dekkende. 

På «Go Dig My Grave» virker å ha et gjennomgående ønske om å puste nytt liv i død musikk. 
Ikke fordi sangene er glemt, men fordi de er ihjelsspilt. 
Slik Henry Purcells «Cold Song» (1691) for lengst er blitt låst til Klaus Nomis svanesang. 
Eller Joy Divisions «Wilderness»(1977), som skulle være helt umulig å gjøre noe med, fordi den er så låst til Petter Hooks bassgang og Ian Curtis’ mørkt jamrende stemme. 

Albumet er fullt av slike «umulige» øyeblikk som åpner seg og blir noe annet. 
Fra «Freight Train» som har vært gjennom uttalige tolkninger, til «Lilac Wine» som også Jeff Buckley var innom, slik han også gjorde Cohens «Hallelujah». 
Som Susanna som kjent også våget seg på i starten av karrieren. 
