Stilforvirret om homseliv
Amerikanerne har så langt kunnet spare seg for Jim Carreys nye. 
Faktisk har ikke «I Love You Phillip Morris», basert på en historie fra virkeligheten, en gang blitt satt opp på kino der borte ennå. 
Fordi handler om to homofile menn, komplett med et par «kontroversielle» klinescener? 
Kanskje. 
At det er en schizofren film, og en «komedie» som helt slutter å være morsom etter en halv time, kan også ha noe med saken å gjøre. 

Steven Russell (Carrey) er en arketypisk amerikansk familiemann. 
Nesten komisk streit, er han: 
Ikke bare kristen, men politimann også. 
Det eneste tegnet på at alt kanskje ikke er helt slik det «skal» være, er at han med litt for stor grad av entusiasme lytter til Wang Chungs «Dancehall Days» i bilen. 
Så krasjer han, og bestemmer seg for å komme ut av skapet for godt. 
Russell er, og har alltid vært, homofil. 

I prosessen avslører han seg dessuten som en uforbederlig løgnhals. 
En svindler som på sviktende grunnlag blir både advokat og økonomisjef i et stort firma. 
Under ett av hans hyppige fengselsopphold treffer han tittelens Morris, en i dobbel forstand blek Ewan McGregor. 
En blond, spak og blåøyd type som knekker sammen i gråt når han leser «visdomsordene» på noe sjokoladepapir. 

Det er kjærlighet, men Russell klarer ikke å slutte med lurendreieriene sine. 
Ikke minst fordi «det er så dyrt å være homo», Jan Thomas-style. 

Etter 30 ganske morsomme minutter utvikler filmen seg først til en bløffmakeractionfilm á la Spielbergs morsomme «Catch Me If You Can» (2002). 
Så blir den en tragedie, deretter et romantisk drama og til sist en slags (seksual-)politisk «protestfilm». 
Stilforvirringen er total, og i en lang periode er filmen likevel lite annet enn en «slapstick»-kanossagang mellom ubekymret homoliv, fengsel og sykehus. 
Det er som å se kål koke. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
