Orkesterkveld med bakoversveis
Både solist og orkester innfridde denne uken med "virtuos kraftprestasjon" som det het i programmet. 

Ikke for ofte opplever vi at en solist får umiddelbar stående applaus og bravorop, men slik ble det i Kildens konsertsal denne torsdagen. 
«Fiolinist Guro Kleven Hagen i virtuos kraftprestasjon» het det i programmet, og det holdt det hva det lovet. 
Damen er snart 24 år, nettopp tiltrådt som tidenes yngste konsertmester i Den norske opera og ballett. 
Bare det ved hennes karriere blir et rykte som løper foran og lover noe stort. 

Konserter for orkester med en solist, enten det nå er klaverkonsert, fiolinkonsert eller cellokonsert, for den saks skyld trompetkonsert, skal gjerne – i motsetning til symfoniene – ha et visst underholdende preg. 
Og solisten skal få vise sine ferdigheter. 

Sjostakovitsjs Fiolinkonsert nr. 1 i a-moll (urframført 1955) er langt fra underholdningsmusikk. 
Dyptpløyende, alvorlig, tidvis smertefull og hele veien seriøs, er denne konserten likevel en anledning for utøveren til å vise sine ferdigheter. 

Så la oss bare minnes innledningen, eller overgangen, kadensen, mellom tredjesatsens mektige Passacaglia og fjerdesatsens ville Burlesca, og hva Kleven Hagen gjorde med nettopp dette øyeblikket. 
Det begynner så stille, så reservert. 
Og så vokser det, øker på, strømmer ut, og på ett tidspunkt er kadensen omtrent som Fanitullen, en fristes til å tenke at en fremmed makt har tatt tak i både instrument og lyd. 
Inntil alt forløses når orkesteret igjen slipper til. 

Guro Kleven Hagen visste hva hun ville med dette øyeblikket. 
Og hun hadde ingen problemer med å oppnå hva hun ville. 
Ikke rart man jublet etterpå. 

Bartoks Konsert for orkester (1944) gir omtrent alle i orkesteret anledning til å vise fram sine ferdigheter. 
Her settes instrumentgrupper opp mot hverandre, her konserterer de solistansatte i ulike grupper mot hverandre. 
Og Kristiansand Symfoniorkester under ledelse av sloveneren Marko Letonja har solister og instrumentalister som i alle ledd gjør denne konserten til en fulltreffer. 
Noe dirigent Letonja visste å sette pris på der han vandret mellom instrumentgruppene for å gi den enkelte musiker ære og heder etter store prestasjoner. 
