Perfume Genius:Elegant eufori 

Perfume Genius tar steget ut i lyset og har laget en popsymfoni som beveger og begeistrer. 

Perfume Genius: 
"No shape" (Matador Records/Playground) 

«No shape» er Perfume Genius' fjerde album, og tre år har passert siden Mike Hadreas slapp forgjengeren «Too bright». 
35-åringen er blitt lagt merke til for sine ærlige skildringer av kampen med dop og depresjoner, og personlige erfaringer med homofobi og mobbing. 

De to første platene hadde et mer nedstrippet lydbilde og noe introvert over seg, og han ble sammenlignet med både Daniel Johnson og Sufjan Stevens. 
Nå utviser han en kledelig selvtillit. 

Han står fjellstøtt i seg selv, der «No shape» tar et lite steg bort fra ubehagelighetene. 
Det låter mer av håp og skjønnhet, og skeive kjærlighetshistorier formidles med en likefram poesi. 

Første halvdel av albumet er en ren triumfferd i ekspressiv, barokkvakker popmusikk. 
Her er lett å finne høydepunkter, så lett at de mindre interessante låtene fort blir glemt. 

Åpneren «Otherside» bygges opp til et glitrende smell halvveis, og singelen «Slip away» tar rent pusten fra meg, som en lysende knyttneve midt i magen. 

Albumet har en filmatisk kvalitet og framkaller bilder av kjærtegn over bar hud, solnedgang og full storm. 
Stemmen hans kryper under huden på deg. 
Den knekker på de riktige stedene, leker seg mellom de lyse og mørke partiene, fra hvisking til jodling (!). 
Hør bare på den euforiske «Wreath». 

Iskalde «Choir» jages fram av strykere og er et effektfullt mellomspill, før «Die 4 you» duver av gårde som et stykke silkemyk r&b med et gotisk slør over seg. 
Den vokser seg fram som en favoritt på platen. 

En norsk gratisavis betegnet ham som «utlandets svar på Nils Bech». 
Der Bech i fjor leverte en kontrastfylt kraftpakke av et popalbum, er Perfume Genius mykere og mindre risikofylt, og jeg tror albumet hadde vært tjent med en enda strammere regi. 

Beste spor: 
«Slip away», «Wreath», «Die 4 you». 
