Er det fortsatt bensin igjen i «Homeland»-motoren?
Den syvende sesongen av spionserien treffer tidsånden påfallende godt. 

ADVARSEL: 
INNEHOLDER SPOILERE FOR FORRIGE SESONG AV HOMELAND 

Etter seks sesonger av ymse kvalitet er det betimelig å spørre seg om det fortsatt er bensin igjen i «Homeland»-motoren. 
Om årets første episode (som er den eneste gjort tilgjengelig for anmeldere) er representativ, er svaret et rungende «ja». 

Den syvende sesongen tar opp tråden der forrige sluttet. 
Den nylig innsatte presidenten Keane (Elizabeth Marvel) benyttet det avvergede attentatforsøket mot seg (det som kostet Quinn livet) til å hoppe bukk over demokratiske prosesser, og slå hardt ned på etterretningstjenesten under påskudd av at de og andre medlemmer av en eller annen deep state-skyggemaktelite konspirerte med attentat-folka. 
Alt dette er selvsagt bare et påskudd fra Keane for å kaste potensielle fiender i fengsel, inklusive alle skjeggentusiasters forbilde, Saul Berenson (Mandy Patinkin), og ikke minst journalister som «lekker statshemmeligheter». 
Eller er det det? 

Utvidelse av kampsonen 

Oppi dette mildt sagt brennbare politiske klimaet, som ikke har så rent få treffpunkter på den virkelige verden anno 2018, må altså vår alles favoritt-mentalt-ustabile-eks-CIA-agent, Carrie Mathison (Claire Danes) prøve å navigere seg. 
Nå er hun tilbake i Washington og bor hos familien til søsteren sammen med den lille Brody-kloningen av en datter hun har, som snart er i skolemoden alder. 

Carrie er, som alltid, rastløs. 
Hun løper på tredemølle mens hun hører på sinnajazzen sin og prøver å finne en måte å renvaske Saul og de andre. 
Og Carrie hadde selvsagt ikke vært Carrie om det ikke innebar ulovlige avlyttinger, parykker og falske identiteter, hestehandel med lovnader hun ikke kan holde, og selvsagt å bruke uskyldige, gjerne mindreårige og nære relasjoner som middel for å nå sitt monomane mål. 
Men det er jo derfor vi elsker henne, er det ikke? 
I en fin og mellommenneskelig relevant utvidelse av kampsonen er også familien Mathison splittet i to over hva som er i ferd med å skje i hjemlandet deres. 

Sterk ryggmargsappell 

Alt i alt virker «Homeland» å treffe tidsånden bra, men det gjenstår å se hvor den går videre med disse høyst relevante temaene som konspirasjonsteorier, deep state-paranoia, politisk polarisering, mistillit til myndighetene med påfølgende selvtekt, og ikke minst den voksende høyrepopulismen, her representert ved den anarkistiske og konspiratoriske Alex Jones-/Steve Bannon-aktige videobloggraljøren O'Keefe, underholdende spilt av Jake Weber. 

For det er en dramaturgisk sannhet, spesielt i thrillersjangeren, at konspirasjonsteorier fungerer best når de viser seg å stemme, og at underdogen-mot-systemet-narrativet, de som bryter regler fordi de vet best, og makta tar feil, har en så sterk ryggmargsappell at den ikke bare fungerer som en spennende seriemotor, men også i aller høyeste grad kan omsettes til den virkelige verden, til å legitimere, i egne øyne, alt fra president-demagogi til selvtekt og terrorisme. 
«Homeland» har allerede litt å svare for når det kommer til mistenkelig- og annerledesgjøring av muslimer og mørkhudede, og når den nå er i ferd med å nøre opp om konspi-tenkning om både en hemmelig statlig elite som vil undergrave presidenten, og om en kvinnelig Washington-hauk som setter seg selv over demokratiet, og dessuten tilsynelatende gir høyrepopulisten rett i sin raljering, får man håpe «Homeland» er sin påvirkningskraft bevisst. 

(Anmeldelsen er basert på første episode av sesong 7.) 
