Musikken til Slagr stimulerer fantasien
Slagr krever oppmerksomhet, men dermed blir også gevinsten dess sto større. 

Slagr gir oss drømmenes musikk. 
Vi er kanskje ikke bevisst det selv, men dens lavmælte kraft har en styrke som ikke kan undervurderes. 
Den har en nesten hypnotisk dragning som kan føles både forførende, uimotståelig og inkluderende. 

Den er meningsfull, sanselig og helt klart vanedannende for mange. 
Jeg er så avgjort en av dem som føler det slik. 

Gåtefull tiltrekning 

Noen ganger er det umulig å forklare hvorfor man trekkes mot noe så gåtefullt som denne trioens enkle og mystiske klangverden. 
Det er som om den tar bolig i deg. 
I en urolig verden føles den både lindrende og fremstår som et viktig alternativ til overfloden av støy som omgir oss. 
Da mener jeg støy i alle ordets betydninger og avskygninger. 
Det må påpekes at deres musikk krever en oppmerksom lytter. 

For meg er det spesielt to komponister, begge amerikanere, som har noe av den samme musikalske tilnærmingen der rytmen og klangbildet forskyves nærmest uten at du merker forandringen. 
Begge plasseres i minimalistenes rekker, men hverken Philip Glass eller John Adams anerkjenner den merkelappen. 
Slagr, har for meg, den samme, om enn annerledes, åpne tilnærmingen til rytme og klang. 

Slagr, med sin originale instrumentering og bakgrunn tilfører, med sin åpenbare innsikt i klangenes egenverdi, noe særegent nytt. 
Kombinasjonen av Anne Hyttas hardingfele og Katrine Schiøtts cello beriker hverandre i en form for lydhør, klanglig dialog. 
Den ene skarpere i tonen, mens den andre mørkere og mykere. 

I denne miksen gir Amund Sjølie Sveens vibrafon og stemte glass de andre et spenningsfelt av klangbilder de kan spille opp mot. 
Resultatet har noe uforklarlig, nært magisk ved seg. 
Der ligger nok mye av den gåtefulle tiltrekningskraften. 

Alene med tonene 

Slagr har noe de, så vidt jeg vet, er alene om og det er sine liggekonserter. 
Publikum ligger på gulvet under konsertene. 
Derved kan de stenge ute alle andre sanseinntrykk rundt seg, lukke øynene og la musikken omslutte dem. 
Det er en utrolig flott måte å gå på oppdagelsesferd i Slagrs bemerkelsesverdige og skiftende toneverden. 

Med ett er ikke musikken like harmonisk, heller ikke så monoton som den kan virke ved første møte. 
Den har hele din oppmerksomhet. 
Der er noen varsomme spenninger, nesten som ved små væromslag. 
Du føler endringene, men klarer ikke helt å sanse hva det er. 
Alt kan ikke forklares eller skape mening. 
Det er noe så utsøkt jordnært ved musikken, som om den springer ut av jordsmonnet. 
Skjørheten blir dens styrke. 

Unik utvikling 

Slagr kom med sin første plate Solaris i 2006, og nå tolv år senere er de ute med Dirr, sitt femte album. 
Andreplaten het Straum, stille. 
Videre har de gitt ut et album med sanger av Geirr Tveitt, fått en Spellemann for albumet Short Stories og byttet cellist. 

Hvert enkelt album har bygget videre på en idé, ett konsept hvor dialogen mellom hardingfela, cello, stemt glass og vibrafon har fått utvikle seg fritt. 
Resultatet er en spesiell katalog fjernt fra enhver sammenligning. 
Igjen klarer de å ta med lytteren på en ny, annerledes reise inn i en verden der naturen kommer nær. 
Abstrakt og konkret. 

Det merkelige er at det føles som om musikken oppstår der og da, som om den skapes på nytt og på nytt. 
Som om den flyter forbi, for så å stoppe opp et øyeblikk, for igjen å flyte bort. 
Nærmest som tåkedotter. 
Låttitler som «Aur», «Strimesong» og «Flimmer» er beskrivende for det vi hører. 

Personlig fanger «September» selve essensen i Slagr sin appell. 
Her blir hardingfela og celloens tone nær ett, mens Sveens varsomme glasstoner understreker, for meg – høstens anmarsj. 
Men dette er bare en tanke, Slagr åpner en portal til fantasien samtidig som den innbyr til ro. 

Bekjenner min kjærlighet 

Til slutt vil jeg komme med en liten innrømmelse – denne musikken trollbinder og overvelder meg. 
Gang på gang. 
Det er som en vedvarende meditasjon der tankene møter et univers hvor hverdagenes ulyder mister sitt grep. 
Det er som å tre inn i en annen verden, en lindrende boble der ro og harmoni råder. 

Sakte griper musikken tak i fantasien og leder meg ut i et landskap der selv lysglimtene blir som et eget instrument. 
Der lyset spiller på skyggespillets uforutsigbare bevegelser. 
Man blir var den minste lyd, føler den minste vibrasjon, alle underlydene, selv det minste knirk får sin egen betydning. 
Varsomt treffer hvert eneste lille pust av lyd deg som et uventet kjærtegn. 

Ingen, som jeg vet om, lager musikk og klangbilder som Slagr. 
Trioen er unike, og igjen har de skapt noe helt spesielt utenfor så vel tid som sted. 
Lukk øynene, steng synsinntrykkene ute – lytt – finn dine indre bilder. 
Denne musikken trenger seg ikke på, den inviterer deg heller inn, og det på dine egne premisser. 
Musikken gjør noe med sine lyttere. 
Nytelsesgraden er opp til deg. 
