Bøddelens barn
Tungt følelsesladet, men egentlig uanstendig film om holocaust, sett gjennom barneøyne. 

HANDLER OM: 
Fra krigens Berlin må Bruno, åtte år, flytte fra sine gode venner og sitt storslagne hjem ut på landet, sammen med resten av familien. 
Far er soldat, og har fått ny jobb. 
I virkeligheten: 
Far er høyere offiser, og har blitt kommandør i en utryddelsesleir. 
Bruno er ensom og søker, selv om han ikke får lov, ut i skogen rundt kommandørhjemmet. 
Ikke langt unna ligger en «bondegård», konsentrasjonsleiren. 
På den andre siden av den elektriske gjerdet er en annen åtte-åring, Schmuel. 
Endelig en venn for Bruno - selv om han er iført «stripete pyjamas»... 

DOM: 
Interessant nok: 
Dette er en film om en holocaust-bøddel og hans familie. 
Det er en utvikling, her, som både er interessant og rystende - om enn overforenklet. 

De sentrale to guttene spiller enormt uttrykksfylt. 
Filmen er på alle måter ment å være fortalt i åtte-åringen Brunos øyehøyde. 
Og lykkes langt på vei. 

Så kommer den dramatiske slutten - som jeg ikke skal røpe her. 
Bare antydningsvis anføre følgende: 
Holocaust er en historisk katastrofe av et slikt omfang og rekkevidde, at den nesten er ubeskrivelig på film. 
(Noen gode unntak finnes.) 
Det er i skrivende stund gått noen timer siden jeg så filmen. 
Den nager meg mer og mer. 
For det melodrama filmen konkluderes med, er på siden av hva man, etter min mening, kan tillate seg. 

Dermed raser filmens mange gode kvaliteter raser sammen, fordi den ene, avgjørende sluttscenen fremstår for meg som dypt uanstendig bruk av holocaust som filmatisk virkemiddel. 
