«Hjemme i Hampstead» er en ganske daff affære
Diane Keaton og Brendan Gleeson sliter både med rike eiendomsutviklere og kjemien seg imellom. 

I utgangspunktet er dette en film jeg så inderlig gjerne skulle likt. 
At noen lager fortellinger om aldrende mennesker som forelsker seg, er like strålende som at det skrives roller for godt voksne, kvinnelige skuespillere. 

Joel Hopkins gjorde det også i 2008, da han i «Last Chance Harvey» koblet Dustin Hoffman og Emma Thompson. 
Den gang lyktes han langt bedre enn han gjør når Diane Keaton og Brendan Gleeson setter hverandre stevne. 

Som Emily og Donald deler de nabolag, men det er tilsynelatende også alt de har felles. 
Hun er enke, en gang velstående, nå nedsyltet i gjeld, bosatt i et eksklusivt leilighetskompleks med utsikt til den berømte parken Hampstead Heath i London. 
Han er en einstøing som i årevis har bodd uoppdaget og ulovlig i parken, i en liten hytte han har bygget av gjenbruksmaterialer, og hvor han lever tilnærmet selvforsynt. 
Nå trues livsstilen hans av eiendomsutviklere som vil bygge luksusleiligheter på en tomt like ved. 

Gjennom et ikke helt tilfeldig møte utvikler de et vennskap som glir over i kjærlighet parallelt med at de tar opp kampen mot utbyggerne. 
Men forholdet har flere odds imot seg. 

Med to så erfarne skuespillere i hovedrollene, kunne man forventet et langt bedre og mer romantisk drama enn det er blitt. 
Det er flere grunner til at filmen ikke helt fungerer. 
Først og fremst skyldes det den manglende kjemien mellom Keaton og Gleeson. 
De finner aldri riktig tonen eller gnisten, som selv i en lettbent sak som dette trengs for å gjøre forholdet til en overbevisende affære. 

Keaton virker av og til litt stiv og ukomfortabel i rollen, Gleeson skal være ganske mutt og innesluttet, men bare unntaksvis, i små glimt, kommer de varme følelsene frem slik at de når ut av lerretet. 
Årsaken kan være at rollefigurene er ganske overflatisk skissert, slik også filmen beveger seg på overflaten av problematikken den hviler på – forskjellen mellom fattige og rike – en problematikk som er langt mer alvorlig enn det som kommer til uttrykk her. 

Når så er sagt, har filmen absolutt sine sjarmerende sider. 
Småvittig innimellom, dog uten å fremkalle latterbrøl, og med en nesten insisterende vilje til å tusle av gårde i sitt eget, ganske trege tempo. 

Den scorer også noen poeng ved å stå solidarisk på den på alle måter eiendomsløse Donalds side. 
Men den hadde tålt litt hardere bitt og litt flere følelser. 
