På tavernaen med Tove Nilsen
Friksjonsløse postkort om skriving, sorg og forelskelse. 

BT beklager: 
Deler av denne anmeldelsen inneholder avskrift uten kildehenvisning. 
Les mer her. 

En av de fineste reiseskildringene jeg vet, er skrevet av den franske filosofen Simone de Beauvoir. 
I «Amerika dag for dag» skildrer hun en fire måneders reise til USA i 1947. 
Hun er invitert på forelesningsturné og valfarter USA med tog, buss og bil. 

Beauvoir skildrer skyskraperne på Manhattan, folkelivet på barene og gangsterne i New York med stor litterær kraft. 
Hun er filosofen som ikke vil til sengs før den siste nattklubben er stengt. 
Og etter å ha besøkt manusforfattere i Los Angeles, skildrer hun den tiltakende sensuren. 
Dessuten kommenterer Beauvoir grove utslag av rasepolitikk i New Orleans. 
Men til tross for de kritiske passasjene, lengter hun fortsatt tilbake; «Der borte i natten stråler et digert kontinent.» 

Man skal ikke ha lest mange forfatterintervjuer for å vite at øyen som øver samme magnetiske kraft på vår egen Tove Nilsen, er Kreta. 
Den greske øyen ble blant annet beskrevet i «Kreta-døgn», hvor romanfortellingen følger forfatteren Tove og kjæresten T. i et nidagers opphold der. 
Nå, fjorten år seinere, reiser hun alene – men med et gryende forhold og sorgen over farens død i bagasjen. 

Vi møter den aldrende forfatteren som nærmest er rammet av «tomt rede»-syndrom, de voksne barna har flyttet ut. 
Hovedpersonen kjenner ensomheten som tynger i å ha all frihet til å gjøre det man vil og ikke være behøvet av noen. 
Da gjør hun det hun liker best, nemlig å pakke snippesken og skrivesakene og dra med første og beste fly til Kreta. 

Hovedhandlingen utspiller seg her, kronologisk presentert gjennom dagene hun tilbringer i Hellas, men med tilbakeblikk til farens liv og død, og sidesprang til SMS-er og møter med den nye kjæresten. 
Vel vitende om at Nilsen trolig treffer en del kvinner (og menn) med sine refleksjoner over det å møte kjærlighet som senior, mener jeg disse passasjene ikke har klart spranget fra det (tilsynelatende) private og selvopplevde til det som kan gis litterært liv. 

Da står det mer på spill når Nilsen beskriver det å stå med restene av sin egen far i hendene i urnenedsettelse. 
Hun skildrer hvordan hun samtidig er redd for å skitne seg til, mister grepet og «følte meg utilpass og dum med våte bukseknær». 
De mange ambivalente følelsene og dunket da jeg-personen mister grepet på urnen, skaper en tragikomisk scene som rykker leseren ut av godstolen. 

Og det trengs. 
I en stor del av boken får jeg følelsen av å være leseren av en reisereportasje, snarere enn et romanverk. 
Hun skildrer vegetasjon og dyr på Kreta, vennskapet med en aldrende taverna-vert og arbeidet med å skrive en bok. 
Tidvis blir det blomstrende språket redusert til selvforelskede setninger som «Jeg skriver frem tjern hvor furutopper speiler seg og skyer driver i vannspeilet så vannløperne ser ut som de går på skyene. 
Jeg skriver frem frosker som kvekker, og rugder som flyr over tretoppene med den underlige lyden sin.» 

Jeg setter også den imaginære retsinaen i halsen over forsøkene på å beskrive flyktningkrisen med en klisjeaktig beskrivelse av alle mobiltelefonene som nå ligger på havets bunn. 
Skildringen av forfatteren som hver kveld går til tavernaen for å nyte souvlaki, men skjemmes av karbontavtrykket sitt, for så å tenke på skjebnen til tusenvis av båtflyktninger, burde fått redaktøren til å ta frem kraftig blanco-lakk og utestemme. 

Vel er det vanskelig å skrive godt om en humanitær krise, men i en bok som kretser om hovedpersonens egne anliggender og Sydentur, blir det lett ekstra platt. 
Som helhet er reisedagboken litt for enkel, konfliktsky og overflatisk til at dette blir en roman som skaper friksjon hos leseren. 
Jeg savner mer trøkk og nerve, slik som hos den franske filosofen som får meg til å se USA med et annet blikk og som gjør det med politisk kraft. 
