Stoler helt og fullt på sjarmen
Og da må Madcon først og fremst sees. 

||| 
ALBUM: 
Madcon fortsetter der de slapp. 
De er først og fremst en popduo med rapbakgrunn mer enn rappere med popagenda. 

Og de roterer imponerende konsekvent rundt sin egen strategiske gjennombrudds-opportunisme. 

Verdensvant 
Der de framsto litt småstressa og krampejoviale på forgjengeren «An InCONventient Truth», er det nå bruktbilselgerens bredeste glis og en verdensvant framferd som preger «Contraband». 

Madcons ekstreme målrettethet mot internasjonale markeder begynner å anta nesten toppidrettsaktige dimensjoner. 
Hvilket i sin tur betyr en slags dimensjonsfattighet ­ved dette albumet. 

Dette er lyden av et Madcon som har innsett at deres særpreg ligger i de ytre faktorene ­— deres sprudlende feelgoodframtoning og deres skamløse popfjes ­— ikke i musikken i seg selv. 

Av den grunn er «Contraband» også en av de minst særpregede albumene noen profilert norsk artist eller gruppe vil gi ut i år. 

Gjemmer bort «Glow» 
Den i sammenheng nesten dunkle og innadvendte «Glow» (MGP/flashmob-låten) er gjemt bort helt til slutt på dette albumet, for liksom ikke å forstyrre festidyllen som råder for øvrig. 

Musikalsk blir det nesten selvutslettende, alle låter likner på noe eller noen du har hørt før, og det er såpass vannet ut for maksimal demografisk uttelling at musikken også mister mesteparten av sitt bitt og sin personlighet. 

Det er med andre ord slik at Madcon, til tross for strategiske gjestevisitter fra Ludacris og Ne-Yo, i stor grad vil være avhengig av å bli sett like mye som å bli hørt. 

Musikken er nok for ordinær i seg selv, men det er deres uangripelige, visuelle sjarm som kan sette fyr på musikken. 
