Hellström rydder opp
Håkan Hellström var ikke mye bedre før. 

||| 
ALBUM: 
«Falsksångaren från Vestra Frölunda» er tilbake, nøyaktig ti år etter at han suste inn i våre liv med «Känn ingen sorg for meg, Göteborg». 

En fortsatt magisk rockeskildring av ung rastløshet og søken etter noe — framført med vidåpne pupiller, store drømmer og enda større hjerte. 

Ti år er gått, Hellström har backpacket og festet fra seg, sunget på Allsang på Skansen, funnet kjærligheten, fått barn, og forlengst rundet 30. 

Så da er det vel slutt? 

Personlig uttrykk Neida, de siste årene har Håkan nemlig modnet og funnet en ny ro i utrykket, uten at observasjonsevnen, energien og meloditeften er sløvet, noe «For sent för Edelweiss» fra 2008 viste med tydelighet. 

Når femtealbumet «2 steg från Paradise» nå er ute, kan dessuten musikkquiznissene endelig lene seg tilbake i sofaen og bare nyte musikken, i stedet for å bedrive den ufattelig uinteressante «Hellström plagierer»-øvelsen. 

For selv om nerder fortsatt kan finne sitater og annet snacks («Filosofiskt missnöjd, ekonomiskt bortskämd!») er det som om Hellströms tidligere så åpenbare inspirasjonskilder denne gang er sunket naturlig inn i musikkens grunnmur. 

Resultatet er en personlig og leken blanding av pianoriffete drabantbyrock og svensk visetradisjon, med islett av samba, rumba, soul og (masse!) tverrfløyte. 

Det beste er foran oss Tekstuniverset fokuserer fortsatt på vesle Gøteborg, og hellströmske klisjeer som «om du älskar mig kommer jag lämna dig, och om du lämnar mig kommer jag älska dig» og «Man måste dö några gånger innan man kan leva» har vi hørt litt for mange ganger. 

Sistnevnte låt er også den mest programmessige og stillestående på albumet. 

Vi blir her minnet på at det langt i fra er noen selvfølge at Hellström skal føles relevant i dag. 

Da rammer det hardere med konkret historiefortelling, som i svisken «Jag vet vilken dy hon varit i». 

Eller når Hellströms voldsomt ordtette linjer nærmer seg ren rapflyt i det sjanglete tittelsporet: 
«Och alla har kriser, korsar avenyn på rullskridskor.» 

Den — hos Håkan alltid tilbakevendende — hyllesten til musikken som livreddende kraft preger nøkkelsporet «Dom där jag kommer från», mens man skal ha lest Mojo i litt for mange år om man ikke tror på den 36 år gamle sangerens håpefulle linje «För jag tror, när vi går genom tiden, att allt det bästa inte hänt än», i den storslagne, sju minutter lange svensksoul-avslutningen. 

To fjes 
Det må tas høyde for at denne platen kanskje føles ekstra riktig og treffende om man har modnet i takt med Hellström. 

Samtidig er det mye universelt fascinerende ved de to hovedbestanddelene som utgjør Håkans nye persona: 

På den ene siden: den blåøyde, framoverbøyde og desperat-romantiske gatetraveren som ikke tidsnok kan skrible ned svære ord på en liten papirlapp. 

På den andre: en ettertenksom, trygg og kompisaktig fremtoning med forkjærlighet for hippiemusikk og de som har «falt utenfor». 
Kombinasjonen av de to «ansiktene» gir en passe energisk, vittig og emosjonell musiker. 

Og om norske plateselskapssjefer skulle være på leting etter noe lignende her hjemme, er nok en genspleis av John Olav Nilsen og Odd Nordstoga den kjappeste løsningen. 
