Fnisefremkallende
Lettkledde keisere, lettvinte riff. 

Avenged Sevenfold (A7X) har vært i en konstant metamorfose. 
Fra den herlig løsslupne hurra-trashen og metalcoren på «Sounding the Seventh Trumpet» (2001), via heavy metal-tendenser («Waking the Fallen», 2003). 
Siden har bandet forsøkte seg på cheesy hardrock («City of Evil», 2005), mens den selvtitulerte platen fra 2007 bød på en blanding av gotisk og symfonisk hardrock — og for hver av disse platene er musikken blitt enda mer intetsigende og forutsigbar. 

På «Nightmare» (2010) fant de riktignok formen igjen, men på «Hail To The King» er alt håp ute for det som var spådd å bli fremtidens metalmajesteter. 

Gigantomane arrangementer; kjedsommelige riff; retningsløse tappesoloer forkledd som virtuositet; grovt stiltyveri (å rappe fra Metallica, Led Zeppelin, Megadeth og Guns 'n' Roses er kanskje modig, men da må tyveriet være stilfullt); fnisefremkallende tekster — alt i et sterilt og kraftløst lydbilde. 

Keiseren er kanskje ikke helt naken («Shepherd of Fire» og «Heretic» er begge solide låter), men han fryktelig lettkledd der han løper rundt på jakt etter andre rockekonger å låne klær av. 
