Oppussing i bytte mot noen tårer på tv?Skal bli. 

Filantropi og følelser i TV 2s «Hjem igjen». 

TV: 
Det er visst noe med potensialet i kombinasjonen av oppussing og vonde skjebner som tv-programmererne aldri mister troa på. 
«Ekstrem oppussing» har gjort følelsesdrevet renovering til en egen industri, mens «Lines gode hjelpere» var et mindre vellykket TV 3-forsøk på en ny vri. 

Denne gangen har programskaperne i det minste funnet et utgangspunkt der oppussing og boligbygging har en naturlig plass som botemiddel: 
Hos mennesker som har mistet hjemmene sine i brann. 

I første episode møter vi familien Øystad i Gressvik, som står igjen med et ubeboelig hus etter en brann fire måneder tidligere. 
Ny bolig er under planlegging, og TV 2 hiver programleder Peter Moi Bubresko og en interiørdesigner inn i prosessen, for å hjelpe familien å skape akkurat det drømmehjemmet som kan bli et plaster på såret. 

Interiør eller patos? 

Allerede i formatet støter vi på programmets svakhet: 
Er dette et interiørprogram, eller er det en patosfylt sosialdokumentar? 

Med litt av hvert får vi ingen av delene fullt ut - selv om produksjonen gjør sitt beste for å skvise maks ut av det siste, både gjennom rekonstruksjoner av den dramatiske dagen, ved å la programlederen oppfordre datteren i huset til å synge i den ødelagte stua - «en siste gang» - og å stille opp mor og far som øyenvitner når gravemaskinen raserer restene av deres gamle hjem. 

Men disse konsentrerte grepene blir for billige. 

Tomme hus 

Når det kommer til oppussingsbiten, er det grenser for hvor lenge det er spennende for andre enn de involverte å kikke på plantegninger og tomme husskall. 
Ferdige interiører og tydelig fremstilte ideer, derimot, gjør seg godt på tv. 
De klemmes dessverre sammen mot slutten av programmet. 

Istedet brukes det blant annet tid på å la den noe overtydelige programlederen forklare familiens historie til en butikkansatt som overhodet ikke trenger den - i likhet med oss, som allerede er godt informert. 
Flere av programmets slike reportasjegrep føles unødvendige og omstendelige - for ikke å snakke om utdelingen av produkt(mal)plasserte gaver som vi ikke har fått noen grunn til å anta bursdagsbarnet ønsket seg. 

«Hjem igjen» forsøker å berøre både oss og deltakerne. 
De lykkes bare med det siste. 
