Sjelen er en ert
Vanvittig original og sær intellektuell lek omkring en voldsomt sjelegranskende og -lidende skuespiller ved navn Paul Giamatti - spilt av Paul Giamatti. 

Giamatti går kunstnerisk og menneskelig på grunn under forberedelsen til en oppstetting av Tsjekhovs «Onkel Vanja». 

Hans fortvilelse er grenseløs, han famler i villrede omkring både kunsten og livet. 
Finnes det hjelp, finnes det trøst, finnes det et liv? 

Dette er en vanvittig parodi på et «kunstnersinn». 
Det geniale med denne filmen er at det handler om «Paul Giamatti», spilt av Paul Giamatti. 
I 15 år har han spilt i mange, mange! filmer. 
Først som en typisk karrakterskuespiller; han var utvilsomt disponert for det med sitt spesielle og ikke akkurat smellvakre utseende, sin lutende holdning til alt i tilværelsen, sine bedende øyne. 
Med «American Splendor» ble han definitivt en kulfigur, med «Sideways» en mann som med sitt enorme talent beviste at han var i stand til alt.ø 

Her demaskeres han totalt - sjelelig. 
Dette er på sett og vis den sjelelige utgaven av demaskeringen av John Malkovich i kultklassikeren «Being John Malkovich». 

Man kan med andre ord snakke om den totale og lattersprengende sjølironi fra en betydelig kunstners side. 

For det som senere skjer i filmen, er intet mindre enn utrolig: 

I New York kan man nemlig pr. denne filmen få gjort en «sjelelagring». 
Det vil si: 
Få tatt ut sjelen for å få litt sjelero. 
Rett og slett. 
Giamattis sjel ser ut som en mistrøstig liten ert... 

Så blir sjelen lagt på kjølelager, slik at man kan få den igjen senere. 
Eventuelt byttet ut - i kortere eller lengre tid - med en annens sjel. 
Vi snakker, med andre ord, ikke om Faust-motivet om å selge sin sjel til Djevelen. 
Snarere å pantsette den. 

Problemene for vår helt oppstår når det viser seg at sjelelaging ikke bare pågår i New York, men også også er en svær ting i Russland. 
Og når hans sarte kunstnersjel via usannsynlige krokveier havner i en russisk såpestjerne, oppstår kalamiteter uten ende... 

Høres dette umulig ut? 
Ja, det er umulig. 
Men Giamatt spiller rollen helt ut og med verdens troskyldigste ansikt. 
Dertil støttet av et utrolig fint knippe kolleger fotografert og lydlagt på nydeligste vis. 

Dette er så lamgt unna lettbent, kommersiell underholdning som det vel er mulig å komme. 
Men kommer man først inn i filmens besynderlige takt og tone og innhold, er det gull å hente. 
Særlig om man er opptatt - og en smule opplyst som - emner som kunstnersinn, Paul Giamatti og Tsjekhov. 

Da vil man finne en film med - unnskyld: sjel. 
