Syndere i sommersol
Bergensbandet overbeviser stort med en blodig sommerplate. 

Sunny Beach er en populær strand ved Svartehavet i Bulgaria, men for rundt ti år siden het den «Bloody Beach» på folkemunne. 
Avisene kunne daglig fortelle skrekkhistorier om tenåringsfyll, voldtekter, voldsepisoder og til og med drap. 
Det som skulle være et paradis, fremsto som et mareritt. 
Sunny Beach hadde en skyggeside; når solen gikk ned ble søvnig strandliv byttet ut med redsler og avmakt. 
I dag er Sunny Beach langt på vei rehabilitert, men evig eies kun et dårlig rykte. 

Bergensbandet Bloody Beach debuterte med den frekke, lille syvtommeren «Quembo Que» på evig relevante Tellé Records i 2011. 
Med forførerisk mørk afrobeat og så smått syrete garasjerock, fikk bandet snart en liten, men hengiven fanskare. 
Og det kritikerroste debutalbumet «Bloody Beach Pirate Radio» (2014) ble fulgt opp med ettertraktede festivaljobber på både Øyafestivalen og på Roskilde-festivalen samme år. 

Tre år senere er det løsslupne bandet tilbake med en sterk oppfølger. 

Bloody Beach har brukt de siste tre årene på å raffinere uttrykket sitt. 
I stedet for å hoppe fra sjanger til sjanger, eller krydre seg frem til snodige bismaker, har bandet skåret inn til låtenes musikalske kjerne. 
«Mezcal Letters» er en eterisk, berusende sommerdagsdrøm, «You’ll Be Fine» byr på suggererende diskopop og «Maria Magdalena» er en seig og pulserende dub-fantasi. 

Låtene har alle sine ulike særegenheter og stemninger, men det låter likevel alltid helhetlig og gjennomført. 

«Boys» er ikke uten svakheter. 
Vokalist Arne Håkon Tjelle har en kledelig, tilbakelent og nesten livstrett sangstil, men den til tider litt livløse stemmen kan tidvis forsvinne litt i det ellers så komplekse lydbildet. 
Produsent Matias Tellez har gitt låtene en levende og varm produksjon, men det hadde ikke skadet om både han og bandet hadde tatt enda større sjanser. 
«Boys» tar sjanser, men ikke større enn hva man burde forvente fra et band som dette. 

Enkelte låter, som «4 Grams Alive» og «All The Same», ville neppe vært savnet om de var blitt veid og funnet for lette i studioet, og bandet kunne med fordel ha strukket seg enda lengre på instrumentalbitene. 

Men alt i alt har «Boys» blitt et spennende, kompetent og nesten farlig album, som aldri lar deg glemme at det alltid syndes under sommersolen. 

Få bandnavn er mer treffende. 
Bloody Beach er det forføreriske og det ubehagelige om hverandre. 
De sommerlette rytmene og de liflige melodiene går hånd i hånd fra strandpromenaden til dårlig opplyste smau; det er de lekne new rave-trommene som brynes mot den snerrende fuzzgitaren, eller de lekre harmoniene som kontrasteres med en frustrert og nesten aggressiv tekstlinje. 
Hele albumet er dynket med en nagende uro som for det meste holder lytteren på tå hev. 
Ikke dårlig for det som i bunn og grunn «bare» er et skikkelig fengende sommeralbum. 
