Filmanmeldelse «Askeladden – i Dovregubbens hall»:En «hit» – men ikke lenger 

Glanset eventyr sliter med å engasjere. 

EVENTYR / FAMILIEFILM 

«Askeladden – i Dovregubbens hall» 

Norge. 
9 år. 
Regi: 
Mikkel Brænne Sandemose. 

Med: Vebjørn Enger, Eili Harboe, Mads Sjøgård, Elias Holmen Sørensen. 

Utrolig at ingen har laget helaftens spillefilm om Askeladden før. 
Når regissør Mikkel Brænne Sandemose nå har tatt ansvar – han er, etter denne og «Gåten Ragnarokk» (2013), i ferd med å bli en slags ekspert på rotnorsk action og spenning for barn – er det mulig å spørre seg om det kanskje er for sent. 
Vet norske barn hvem Askeladden er lenger? 

«Askeladden – i Dovregubbens hall» gir oss en Espen som ikke bare er naiv, men direkte enkel. 
Klønete også. 
Men god på bunnen, selvfølgelig, og oppofrende på sitt vis, som alltid med et øye for «søppelet» som er «en annen manns gull». 

Historien henter litt sånn herfra og derfra fra folkeeventyrene, og kunne knapt vært enklere: 
Prinsesse Kristin (Harboe) fyller 18, og skal giftes bort. 
Tvangsekteskapet må finne sted umiddelbart, ellers sier sagnet at Dovregubben kommer til å legge beslag på henne. 
En dum danske, Prins Fredrik (Allan Hyde), ankommer kongeriket for innhente premien sin. 
Men Kristin er så frekk at hun nekter. 
Da går det troll i ord. 

Les også: 
«Thelma» – Triers triumf 

Kongen utlover dusør til de som kan finne henne. 
Den kunne Per, Pål, Espen Askeladd og faren deres saktens trenge, all den tid sistnevnte har klart å brenne ned familiegården. 
Det bærer ut på farefull ferd i granskauen, der de tre brødrene skal møte både bridezilla-huldre, nøkken og Stubbekjerringa på sin vei. 

Dialogen og humoren er oppdatert, med vekslende hell, og med et litt kleint «komisk» fokus på Påls appetitt. 
Actionscenene er relativt sendrektige, og kontinuitet og klipp skapte ved et par anledninger scener som gjorde denne anmelder enda noen hakk mer forvirret enn vanligvis. 

Eksteriørene er slående postkort-vakre, badet i kunstig lyssetting. 
Interiørene vil imidlertid slå alle over ti år som billige. 
Det gjelder både vertshuset, slottet og tittelens «hall». 
Skuespillerinnsatsene er «sådär», som svensken sier, det er for mange naive, teatrale ansiktsuttrykk å se, ikke minst innledningsvis. 
Best er Allan Hyde som den ekle Prins Fredrik, og Harboe som Kristin. 
Man tar seg stadig i å ønske å se mer til sistnevnte. 

Les også: 
– Hun kom inn i en ekstrem frykttilstand 

CGI-Dovregubben er ikke overbevisende – mye mindre, faktisk, enn Stubbekjerringa av kjøtt og blod som vi møter i Gisken Armands skikkelse tidligere i filmen. 
Gubben drar dessverre store deler av det avsluttende klimakset ned etter seg: 
Det ser uekte ut, verken mer eller mindre. 

Bildene av norsk natur er på høyde med det gode fra utlandet, og historien er i utgangspunktet så fullstappet av antatt «norske verdier» at den vil få kulturministerens hjerte til å svulme. 
Men rent følelsesmessig sliter «Askeladden – i Dovregubbens hall» tyngre: 
Det er simpelthen vanskelig å engasjere seg noe særlig i den. 

Det er neppe en film som vil overleve i tiår som en norsk klassiker, dette – til glede for nye generasjoner og vist på TV hver julaften. 
Jeg tipper likevel at den vil treffe kjernepublikummet med brukbar kraft denne høsten. 
