Den bevegelige verden
Verden forandrer seg, hvordan skal vi mennesker takle det? 

I sin tid slutta jeg å studere humaniora for å studere naturvitenskap i stedet. 
Hovedgrunnen til det, var at økologi og klima var helt fraværende i førstnevnte. 
Denne antologien tar for seg akkurat de tingene jeg savnet den gang – bevisstheten om den økologiske krisen vi befinner oss i. 

Ulike folk fra akademia, både humaniora, naturvitenskap og samfunnsvitenskap, skriver her om menneskene med akkurat denne bevisstheten. 
Det feilaktige skillet mellom kultur og natur viskes bort. 

Det trengs, for naturvitenskap alene er ikke i stand til å ta tak i problemene. 
Som en av bidragsyterne, botanikeren Magnus Popp ved Naturhistorisk museum i Oslo skriver i sitt bidrag: 

”Det som slo beina under meg, var at møtet ble åpnet av en kunnskapsminister som ga uttrykk for å være imponert over alt det vi, forskerne, fikk til, og som var overbevist om at vi ville klare å løse klimakrisen. 
Jeg ble helt knust. 
Forskere løser ikke klimakriser. 
Forskere redder ikke samfunn. 
Alt vi gjør er å beskrive, med stigende presisjon, hvordan alt går til helvete. 
Og imens kollapser samfunnet.” 

Med noen få unntak, er de fleste tekstene i antologien interessante. 
Det er ikke nødvendigvis bidragsyterens feil når fortellinger om stammefolk føles gjentagende, kanskje er det i overkant litt for mange antropologer med i antologien. 

I blant kan noen av tekstene være litt for akademiske, jeg må noen ganger le av denne trangen til å fortelle leseren i begynnelsen av avsnitt om hva som kommer til å tas opp i resten av kapittelet. 
Bare ta oss med rett dit, du, tenker jeg. 

Ser man bort fra disse tingene, er dette en lesverdig bok. 
Det er befriende å lese en bok hvor optimismen er fjern, hvor en overgivelse til, og en aksept for, det nå uunngåelige synes å være det sentrale, uten at det blir helt dystopisk av den grunn. 
Verden er stadig i forandring, spørsmålet er ikke hvordan vi skal forhindre det, men hvordan vi skal leve med det. 
