Furiøse skrik
Denne screamo-gjengen fra Bergen er neppe verdt 687 millioner. 
Det betyr ikke at de ikke har noe svært verdifullt innen rammene sine. 

Social Suicide: 
«A Genetic Hoax» (Brilliance Records) (I salg 11. mai) 

Det begynner å bli ti år siden sist gang Norge hadde en hardcorescene som også strakte tentaklene opp fra undergrunnen og inn i et mer kommersielt rettet marked uten å tape troverdighet. 

De siste to-tre årene tyder på at en ny bølge er på vei inn mot land. 
Men der forrige bølge nådde toppen fra Oslo - med JR Ewing, Amulet og Silver - er det Sør-Vestlandet som har overtatt hegemoniet nå. 

Purified In Blood og Kvelertak fra Rogaland, Blood Command og ikke minst Social Suicide fra Bergen. 

Social Suicide brøt lydmuren med debuten «Broken Pilgrims» for snart to år siden. 

Live vakte ungguttene berettiget oppsikt med sjeldent gode ferdigheter, illsint energi og noe som ofte har vært mangelvare i hardcoresjangeren - gode låter. 
Faktisk lå det en halvt skjult pop-snert i flere av sporene på debuten, og på denne annenplaten er den ytterligere foredlet. 

Siden debuten har vokalist Sondre Haug blitt byttet ut med Marius Jahnsen, hvilket gjør ingenting, i all fall ikke på plate. 
Jahnsen har den samme aggressiviteten i stemmen - i skrik som i normal hatvokal - som gjør at Social Suicide elegant kan veksle mellom screamo og klassisk hardcore uten at det virker påtatt, samtidig som de har beholdt pønk-attityden og addet en ørliten metal-egg. 

Og mye av styrken ved «A Genetic Hoax» ligger nettopp i bandets velutviklede låtdynamikk. 
Allerede på tittellåten helt først kaster Social Suicide seg selvbevisst inn i en serie tempobrekk som skreddersydd for enhver moshpit-elsker. 

Samtidig ligger det alltid en melodi i bunn, trolig perfeksjonert ved at Tommy Akerholdt fra nevnte Silver styrer spakene. 
Ved et par anledninger trigger gutta sågar allsangrefleksen («Justice Goes Asleep»), tradisjonelt sett ganske så uhørt. 
Men likevel utrolig flott. 

Dersom ikke Social Suicide får øyne og ører opp på deg fra en festivalscenekant i sommer, må sansene dine være forstoppet for godt. 

BESTE LÅT: 
«The Ghost Returns». 
