Plateanmeldelse:LidoLido - «Battle Poetry» 

Lidende Lido: 
Peder Losnegård (20) utforsker tristessen på sitt andre album. 

Tysværingen Peder Losnegård kommer i utgangspunktet med svært lite av bagasjen som danner en over middels interessant rapper. 

En puslete og positiv pjokk rett ut av det norske bibelbeltet, med et artistnavn som oser mer «kjæledyr» enn «rapper». 
Han har omtrent like mye edge som en badeball. 

Men, med moden musikalitet og selvinnsikt har tyveåringen gjort den myke naboguttstilen om til sin styrke. 

Det har ikke skadet med en oppvekst blant studioutstyr heller. 
Fjorårets «Pretty Girls & Grey Sweaters» demonstrerte hans brede spekter, fra jovial og blåøyd jazzfunk til teknologisk tung emorap, pakket i uhemmede strukturer. 

På «Battle Poetry» går han dypere inn i tristessen. 
Den melodramatiske, men nydelig arrangerte førstesingelen «Sleeping On My Piano» viste at han har vokst som både låtskriver og komponist. 
Lido lider overbevisende. 

Ved å omfavne sin trygge, hvite bakgrunn, drar han sjangeren i en sjelden retning. 
Jo da. 
LidoLido refererer til både Biggie og Eminem, men det er møtet mellom glatt middelklassepop og urbane troper som glitrer. 

Monsterballaden «Colder», med perfekte doseringer av Maria Mena og den levende UGK-halvdelen Bun B, vil sannsynligvis stå igjen som årets vakreste poprapverk. 
Nesten litt for mange frysninger - selv etter femte lytt. 

Og det er nok av tangenter, strykere og hjertesorg som får det til å kile nedover ryggen. 
Lido crooner over et herlig dunkende driv i «Caroline», og med den sensuelle rytmen i «Simple» (tenk: 
«Liberian Girl»), fremkaller han noen sjeldne ukristelige tanker. 

Platen begynner ikke like sterkt. 
Den småkjipe «Migrapolis»-kandidaten «Make The World Go Round» er et nesten misvisende singelvalg fra platen. 
Heller ikke «Heartbreak In The Club», med sitt tilbakelente russedriv, klarer Lido helt å lande. 

Men deretter eskalerer det gjennom de neste 12 sporene. 
La oss håpe at det fortsetter slik. 

BESTE LÅT: 
«Colder» 
