Filmanmeldelse:Troll noir 

Årets mest nyskapende nordiske film gjør noe nesten helt umulig – den forener nordisk mytologi med horror og hverdagsrealisme. 

En sjelden gang dukker det opp en film som er umulig å sjangerfastsette. 
Det kan like ofte være resultat av forvirring hos filmskaperne som noen genialitet, men i tilfellet med denne svensk-danske filmhybriden heller det mest mot den siste kategorien. 

Ved å blande sosialrealisme, fantasy, folkeeventyr og horror makter regissør Ali Abassi å gi oss en grenseoverskridende film som formidler noe grunnleggende om det å være, vel, et troll. 
Men først og fremst handler det om hovedpersonens basketak med å avklare sin egen identitet, skvist som hun er mellom menneskene og det overnaturlige. 

Kan lukte skam 

Det tar litt tid før hovedpersonen Tina «står frem» med en nøyaktig definisjon av sin annerledeshet. 
Hun vokser opp på den svenske landsbygda med hva som oppfattes som grove misdannelser og har lært seg å leve med det. 

En spesiell egenskap, som handler om at hun kan få ferten av mennesker som føler redsel, skam og nervøsitet, har gitt henne fast jobb som toller ved en grenseovergang. 
Det er der hun møter Vore, en omflakkende einstøing som har noen av de samme misdannelsene, og som snart skal fortelle henne hvem hun egentlig er. 

Følsomt «monster» 

Abassi har basert filmen på en novelle av La den rette komme inn-forfatter John Ajvide Lindqvist. 
Filmen har den samme sjeldne miksen av hverdagsrealisme og horror som i La den rette komme inn, men Abassi høyner innsatsen ved utstrakt bruk av mask og sminke. 

Eva Melander er ugjenkjennelig i rollen som Tina, det samme er Eero Milonof i rollen som Vore. 

De er tungt sminket som tilsynelatende primitive vesener, noen slags neandertalere eller troll fra nordisk mytologi, men makter likevel å spille følsomt og nyansert. 

Enestående masker 

Det skyldes ikke minst det enestående arbeidet til sminke og mask-avdelingen og de visuelle effektene. 
I det som fremstår som en sømløs overgang mellom realisme og det overnaturlige, løfter Abassi og skuespillerne dette til en overbevisende skildring av en utstøtt skapnings kamp for å finne sin plass og identitet. 

Tina rives mellom sine primale behov, som Vore utløser, og sin empati, som hun har fått utvikle hos menneskene. 
Men først og fremst er det hennes utenforskap som har gitt henne sterk medfølelse for de utstøtte og misbrukte. 

Ord kan temme troll 

Abassi har lagt til et plott (som ikke var i novellen) der hun kommer på sporet av en pedofili-ring. 

Dette siste innslaget impliserer også Vore på en måte som etterlater noen spørsmål som blir hengende, og det tilfører egentlig ikke så mye utover dramatikken. 
Men det skjerper Tinas utforskning av egen identitet og forholdet til menneskenaturen. 

I likhet David Lynch sin tilnærming i Elefantmannen fremstår «monsterets» kamp som nobel, og menneskene som ufrie. 
Jeg heier på Tinas ønske om å finne seg selv som troll, men jeg må innrømme at jeg måtte le da Vore ufrivillig komisk røpte hvor alle de andre trollene befinner seg: i Finland. 

Det er vel eneste gangen der hverdagsrealismen og den magiske realismen ikke helt harmonerer. 
