Velformulert svartsyn
Gunnar Kopperuds oppgjør med kontinentet han elsket, med seg selv og med pressen har både dybde, svart humor, skarp observasjonsevne og godt språk. 
Det eneste som mangler er håp. 

Han reiste omkring i tiår og dekket afrikanske kriger og sultkatstrofer. 
I sitt ferske essay «Vi som elsket Afrika» gir journalist og forfatter Gunnar Kopperud oss en reflekterende oppsummering. 
Det må ha gjort vondt å skrive denne teksten. 

Å lese den, er tidvis også vondt. 
Ikke fordi det er vanskelig å la seg rive med av Kopperuds beretninger. 
De er fylt av gode formuleringer, vittige små episoder og mye kunnskap. 
Men råskapen er tilstede overalt. 

Volden forandrer alt, skriver han. 
Volden forandrer både offer og gjerningsmann. 
Volden forandrer også betrakteren. 
Og det er mye vold som er sett, og videreformidlet til Kopperuds lesere gjennom reportasjene han har vært på. 
Og mye kynisme. 

Kapitlet som gjør sterkest inntrykk er besøket hans i Goma, som han angrer på at han reiste til. 
Dit flyktet hutuene etter å ha massakrert tutsier i Rwanda. 
Eller kanskje de ikke flyktet, kanskje de rett og slett omgrupperte. 
Og hvor går egentlig grensen mellom nødhjelp og krigshjelp mist i en pågående konflikt? 
Og hvordan føles det å være på jobb for å skildre lidelse når lidelsen er så omfattende at du knapt kan fatte det, samtidig som du bører på en snikende følelse av å bli misbrukt av andre i en større plan, der utstilling av lidelse er sentralt som virkemiddel? 

Kopperuds reiser har skildret krig, borgerkrig, svindel, drap, epidemier, misbruk av barn og folkemord i omfang det er vanskelig å ta helt inn. 
Når han oppsummerer og ser tilbake, er det dessverre lite håp å finne. 

Så vil jeg innvende at kapitlet hans om pressen er til dels utdatert og unyansert. 
Jeg ser en del håp for bransjen, der Kopperud tilsynelatende ikke gjør det. 
La oss håpe det samme gjelder for kontinentet han skildrer. 
At det finnes en del lyspunkter selv om de ikke er med i denne boka. 
