Varm, mild vind fra Alaska
Jonas Alaskas debutalbum dokumenterer et stort låtskrivertalent med en egen stemme. 

ALBUM: 
Jonas Aslaksen, alias Jonas Alaska, er en 23 år gammel mann med akustisk gitar og munnspill, ikke ulik en viss mann fra Minnesota som nylig fylte 70 år. 
Og - det er alltid plass til en «ny Dylan». 

Han er ikke like ung som Sondre Lerche var da han debuterte, men jeg får den samme følelsen av å høre et låtskrivertalent som har noe stort på gang - og som blir en stund. 

Og - han har allerede rukket å gjøre seg bemerket, blant annet under Bylarm i februar og på Øya-festivalen i august. 

32 minutter Jonas Alaska, med utdannelse fra McCartney-skolen, eller Liverpool Insitute for Performing Arts som den egentlig heter, har bare gitt ut to singler før han her slår oss i hodet med en imponerende langspiller. 
Det vil si, langspiller er vel å ta i, her klokkes ti låter inn på 32 minutter... 

Til gjengjeld er det 32 meget vel anvendte minutter. 

Rom Sexsmith 
Det er noe mildt, Simon & Garfunkel-aktig over folk-pop-musikken til «guttungen» fra Åmli i Aust-Agder. 
Tankene går også til kanadiske Ron Sexsmith. 

Her hjemme kan det dras sammenlikninger med Jim Stärk, Thom Hell og en artist som hadde fortjent å være like stor som dem, Nordgarden. 
Plata er da også produsert av gitarist og vokalist Hell, sammen med bassist Even Ormestad og Aslaksen sjøl. 

Blant musikerne er også Martin Horntveth, Marius Graff og Jonas' bror Thomas Aslaksen, mens Marit Larsen låner ut korstemmen sin. 

Gammel pop 
Det er også noe gammelt over lydbildet, tidvis minner det om popmusikk fra seint 60-tall og tidlig 70-tall - med litt «Doors-orgel» og piano fra David Wallumrød og behagelige gitarer som smiler mer enn de bjeffer. 
Stemmen er mild og nærmest fortrolig. 

Jonas Alaska skriver alt materialet sjøl, og ved siden av sansen for enkle, men fengende melodier, har han et godt grep om tekstene. 
Og med ett unntak er det ikke en sint, ung mann, dette, det dreier seg heller ikke om de fundamentale spørsmålene. 
Alaska serverer små, hverdagslige betraktninger og problemstillinger, men synger også om klassemotsetninger («You'll Never Sit Next To Me»), døden (nesten helt nedstrippede «October») og kjærligheten («Mary, I'll Remember This»). 
