Westerngrøss med ventetid
Det finnes ikke mange westerngrøssere. 

Jeg så nettopp en japansk versjon som ble fortløpende fortrengt. 
«Burrowers» funker egentlig som urfolk-heder. 
Den er langdryg som et FN-møte om bevaring av kløyvekomsa og har så mye mer stemning enn spenning at filmen kunne vært fotballkamp. 

Det starter med en fin kveld i motvillige vesten. 
Mennene har ydmyke bøttehatter, kvinne kyser rundt som kakeboks-etiketter. 
Så kommer den opprivende massakren. 
Er det indianerne står bak, eller er det varulvene? 
Kan det være samene eller trobrianderne? 
Man kan undres, for fotografen kryper rundt der nede hvor gresshoppene bor, og det finnes merkelige håler i jorda. 

Du vil ikke at jeg skal røpe noe. 
Men jeg kan si at noen motlys-misbrukere vil like stemningen, mens normale grøsserfolk vil føle seg som en kjøttsulten løve som fikk servert salad nicoise, og så var det ikke ansjos i en gang. 
Ute på prærien, der enten urfolka eller deres myter lager rakfisk av folk, må indianer og hvit etter hvert jobbe sammen. 
We are the world. 
