Teateranmeldelse:– Prisen blir aldri skikkelig spennende. 

Riksteatret setter opp Arthur Millers Prisen som om vi fortsatt var i 1968. 
Det gjør teaterkvelden kjedeligere enn den kunne vært. 

Prisen av Arthur Miller skal være en støvete affære. 
Vi er på et loft, der møblene etter en avdød far har vært stablet i mange år. 
Nå skal huset rives, møblene må selges og de to sønnene, som ikke har sett hverandre på 16 år, skal fordele arven. 

I stykkets første akt foregår takseringen. 
Politimannen Victor har hentet inn en 89 år gammel jødisk møbelhandler, som ser for seg et comeback til businessen han elsket så høyt. 
Men hvorfor har han funnet veien til loftet? 
Er han venn eller fiende, komedie eller tragedie? 

Da stykket nylig ble satt opp på Broadway, gjorde Danny De Vito denne scenen til et paradenummer. 
På Riksteatret er Helge Jordal langt ute i parodien på jødisk forretningsmann. 

Det er ikke helt musikalsk, men Jordal-fansen får sitt. 
Han er krumbøyd og fandenivoldsk, ydmyk og verdensvant. 
Kim Haugens politimann Victor smiler blekt tilbake, interessert i å selge, men ikke med på notene. 

Det er to ålreite skuespillertolkninger, men Prisen blir likevel aldri skikkelig spennende. 

Ikke så engasjerende 

Det er to grunner til det: 
Det ene er en subjektiv opplevelse. 
Tror du på det du ser på scenen? 
Blir du berørt? 
Er det en egen nerve mellom sal og scene, politimann og takstmann, mann og kone? 
For meg er svarene nei, nei, nei. 

Men dømt etter en publikummers intense latter og et ektepars begeistrede sukk, skjønner jeg at her har vi hatt forskjellige opplevelser. 

Det er heller ikke noe egentlig galt med Kjetil Bang-Hansens oppsetning av Prisen. 
Han har kuttet nennsomt og godt i teksten. 
Han leker med lydkulisser, megetsigende rekvisitter og fint porsjonerte metagrep der sceneangivelsene leses opp. 
Godt teaterhåndverk i alle ledd. 
Så hvorfor synes jeg ikke dette er spennende? 

Og året er ... 1968! 

Her kommer vi inn på årsaksforklaring nummer to. 
Prisen spilles som om vi fortsatt var i 1968. 
Det karakterene opplevde da, deres livsforståelse og verdensbilde – blir ikke sett gjennom et moderne blikk. 
Det gjør denne forestillingen mindre relevant enn den kunne vært. 

Prisen er, som det meste av Miller, et politisk stykke. 
Han utdypet senere i et essay i New York Times at det var to ting som fikk ham til å skrive det: 
Vietnamkrigen og det absurde teateret. 

Det er vanskelig å se spor av dette i stykket, men det er lett å se på loftet som et slags opphørssalg av glemte verdier. 
Utenfor herjer seksuell revolusjon, økende velstand og studentopprør. 
Og hva er Victor opptatt av? 
Plikt, på bekostning av både fornuft og kjærlighet. 

Hvorfor skal vi betale prisen? 

Da den eldre broren, Walter, kommer inn på scenen i slutten av første akt, begynner den egentlige handlingen. 
Per Frisch er et kraftsentrum av selvtillit og status på scenen. 
I den neste timen går Millers tekst over i et familiedrama, som stadig sirkler rundt prislappen. 
Hvordan kunne Walter bli privatpraktiserende lege, mens faren og lillebroren «spiste søppel». 

Fordi han var den sterkeste? 
Den feigeste? 
Den mest realistiske? 
Og hva er yngstebrorens pliktfølelse egentlig verdt? 

Her er det store spørsmål, som i Bang-Hansens oppsetning bare lever på dette loftet, i denne tiden, under familiens allerede utdaterte premisser. 
Deres Amerika blir ikke satt i relieff, slik Alan Lucien Øyen mesterlig gjør i sine kjærlighetserklæringer til USA og teateret. 

Her er det ingen utforskning av titteskapsteateret som form eller en utlevering av mellommenneskelige relasjoner, slik Johannes Holmen Dahl tok for seg Tennessee Williams Glassmenasjeriet på Trøndelag Teater. 

I Prisen er det isteden et en-til-en forhold mellom det vi ser og det regissøren vil at vi skal forstå. 
Jeg savner en grunn til at vi skal se dette teaterstykket. 

Hvorfor mener Riksteatret det er verdt prisen? 
