Kompromissløs ultravold
Kompromissløs spillbarhet, annerledes grafikk og sær humor gjør «Killer 7» til et spill for spesielt interesserte. 

Men er man i utgangspunktet spesielt interessert, fremstår spillet som en ren gavepakke. 
En motvekt til trygge og velkjente spill-rammer. 
En kreativ lek med hva spill som interaktivt underholdningsmedie kan være - bare utviklerne tør. 

Derfor er også «Killer 7» et viktig spill. 
Et spill som definerer og befester behovet for spill som går sine egne veier i et marked dominert av oppfølgere og formelbaserte blockbustere. 

Man kan gjerne være fisefin og kalle «Killer 7» postmoderne. 
I likhet med spill som «Metal Gear Solid»-serien, «Darwinia», «Wario Ware Inc.» og «Rez», leker Capcom med både det visuelle og med spillbarheten for å skape noe unikt. 
Et spill som setter sine egne regler, som utfordrer spillerne til å utforske et univers man ikke automatisk kan bringe med seg tidligere spillerfaring i. 

Du styrer uansett leiemorderen Harman Smith og hans syv spaltede personligheter - alle med hver sine styrker og svakheter. 
En kollektiv galskap under navnet «Heaven's Smile» sprer seg blant mennesker over hele verden, og det er opp til Smith ganger syv å komme til bunns i saken. 

De første timene er både vanskelige og tunge å komme seg gjennom. 
Du kan ikke bevege deg fritt, men må i steden klare deg med å gå frem eller tilbake - «låst fast» på en slags usynlig skinne. 

Merkelige figurer dukker til stadighet opp og sier de underligste ting. 
De syv personlighetene starter som en kilde til forvirring og usikkerhet, og hva du egentlig skal gjøre og hvordan du skal gjøre det er ikke umiddelbart så lett å forstå. 

«Killer 7» gir med andre ord lite gratis. 
Men forvirrelsen er blandet med dyp fascinasjon og mye humring over den mildt sagt sære og utpregede japanske humoren. 
Gleden over å få oppleve noe unikt erstatter raskt frustrasjonen, og til slutt sitter man der og koser seg med en spennende historie og et underholdende spill. 

Det krangles mye om utvikling av spill er eller bør være et håndtverk eller en kunstform. 
Jeg mener det både er og bør være begge deler. 

Spill som «Killer 7» er viktige fordi de sørger for et mangfold spillenes verden trenger. 
Vi snakker om et spill som helt og holdent er basert på hva utviklerne ønsker å formidle, ikke hva utviklerne tror spillerne har lyst på. 

Forskjellen mellom de to fremgangsmåtene er vesentlig. 
Nei, «Killer 7» appellerer ikke til alle. 
Men det appellerer veldig til noen. 

Det er plass til både «Klodenes Kamp» og «Memento» i kinosalene. 

Og det bør definitivt være plass til både «Halo 2» og «Killer 7» i spillhyllene. 
