Ikke så nifs som første «Fritt vilt»
Visst er «Fritt vilt II» en god grøsser, særlig fordi man i åpningssekvensene gruer seg til alt det blodige man frykter vil skje. 
Men når det hele er over, siger følelsen inn: 
Var det ikke nifsere i første film? 

Måten Thomas Moldestad viderefører manuset sitt fra «Fritt vilt I» på, er utmerket. 
Snøen ligger over fjellheimen der Jannicke så vidt overlevde en massemorders handlinger vinteren 2006. 
Nede i bygda Otta skal sykehuset legges ned. 
Med bare to pasienter igjen — en gutt og en senil dame - kan personalet snart pakke sammen. 

Det vil ikke skje så fredelig som de tror. 
Å nei. 
Slett ikke. 

Lite bør røpes. 
Bare at Ingrid Bolsø Berdal ser sjokkerende halvdød ut idet hun når sivilisasjonen igjen. 
Scenen der hun påtreffes (jeg sier ikke hvordan), er drivende godt laget og gir det første støkket. 

Snart kan Jannicke legges inn på overvåkingen. 
Politiet får vite om tragedien i forkant og kan hente likene av fire venner og en morder opp av bresprekken. 
Kjenner du frysningen spre seg langs ryggmargen? 
To leger og en sykepleier, én ny, forvirret pasient og fem forfrosne lik i kjelleren - klart at øde sykehuskorridorer kan bli åsted for ny skrekk og gru. 

Regissørdebutant Mats Stenberg utnytter til full grepene i grøssersjangeren: 
Gusjegule korridorer øker følelsen av ubehag. 
Dører knirker og slår så vi skvetter. 
Jannicke, den eneste som har kjent rispene fra dødens klør, kaldsvetter i senga. 
Knepet med å flette inn hennes mareritt fungerer bra. 

Stenberg klarer også å lulle oss inn i en hyggelig flørt for så å slå til med gru. 
Birolleinnehaverne Mads Eldøen og Johanna Mørch har en nydelig scene sammen før alt blir fælt. 

Men underlig nok, når morderen endelig kvesser kniven og griper øksen, føltes det verre i forrige film. 
Var det fordi seigpiningen varte lengre i Roar Uthaugs regi? 
Jeg er ingen tilhenger av splatter, men spør likevel: 
Klippes det litt for kjapt unna de blodige ofrene? 
Ja, blir det ikke mer action enn skrekkfilm mot slutten? 

Det er likevel en høyst individuell smakssak hva som skremmer kinogjengere. 
Uansett er det rikelig med ting å fryde seg over. 
Hurra for nye, gode birolleinnehavere som Marthe Snorresdotter Rovik som legen Camilla, Kim Wifladt som sjåfør, og nevnte Mørch og Eldøen. 
Gjensynet med Fridtjov Såheim er som vanlig en nytelse. 

Gratulerer med debuten. 
