Innholdsløshetens evangelium
Nå er det synd på norske rollefigurer igjen, på den tungsindige, kommunikasjonssvake måten, på den fornærma velstandsmåten, på den kjedelige, underkommuniserte minimalist-måten som får deg til å tenke på Rambo som en frelser. 

"Oslo 31. august": 
Norsk drama. 
2011. 
1 time, 30minutter. 
15 år. 
Regi: Joachim Trier. 
Med: 
Anders Danielsen Lie, Hans Olav Brenner, Ingrid Olava. 

Denne filmen gruet jeg sånn til at jeg begynte å fantasereom Manchester United-kamp hver kveld. 
I mitt hode er det sånn: 
På film finnesikke noe verre enn den norske selvmedlidenheten. 
Ikke fordi vi har det så godt,men fordi vi er så omstendelige og talentløse når det gjelder gjengivelse avlidelse. 

Film er ikke et gjengivelses-medium, det er enunderholdnings-orientert kunstart. 
Det spiller ingen rolle om det er synd påmennesker i virkeligheten, for det er det jo. 
Film er best når den forteller enforarbeida historie, en som utvikler emosjonell eller intellektuell skarphetutenfor seg, noe annet, noe observasjonssterkt eller velformulert. 
«Oslo, 31.august» består av langvarig, kommunikasjonssvakt hypokondri. 
I noen scenerforsøker hovedpersonen å akklimatisere sin ynkelighet ved å antyde at det ikke ersynd på ham, men han oppfører seg som om det er. 
Han går som selvmedlidenhet.Han snakker som selvmedlidenhet. 
Han gjør det på den mimimalistiske måten; utenlidenskap, uten fortvilelse, uten resonnement. 
Han bare er der, som en gullfisksom svømmer i egne tårers akvarium. 

Hovedpersonen Anders spilles av Anders (Danielsen Lie), mensvennen Thomas spilles av Hans Olav (Brenner), og filmen starter med at de tosnakker sammen da Anders skal avslutte behandlingen av narkomani og bør prøveseg i samfunnet. 

Samfunnet er en lite artig ting. 
Danielsen Lie gir enmumlende, fjern framstilling av narkomane, som om han egentlig er for kul til åvære rammet av noe så banalt som livet og verden. 
Han vimser rundt i en venne-og familiekrets av vellykkede mennesker, der 30-åringene som vanlig smertes avat russetida ble borte og småklager over bleiebytte-monotonien. 
Man ser for segat de burde finne opp et barn som driter én eneste gang i livet og derettersover på hotellrom i Budapest. 
Vennene smiler beiskt over at det skulle gå såille med dem på jorden at de spiller Playstation med kona om kveldene. 
Andersblunker usikkert mot verden. 
Er det sånt som dette han ikke kan? 
Er detprestasjoner han ikke kan? 
Skal vi tro at det er en eksistensiell grunn til athan ble avhengig av heroin, og at den ligger og venter i en skuff ioverklasseheimen, som et uoppdaga Poirot-bevis? 

Jeg vet ikke. 

Heroin er et fysisk avhengighetsskapende stoff, så hvis duikke tar det lenger, blir du sjuk. 
Det er ikke sånn at du kan slutte med heroinhvis mor beklager at hun hadde sex med bassengmannen eller far angrer at han badeg renne ned den største slalåmbakken da du bare var ti år. 

«Oslo, 31. august» er kanskje en vilt ubarmhjertig film somskildrer en tafatt livsvegrer fra Oslos vestkant. 
Kanskje er filmen etdommedags-profeti: 
Sånn skal velstandsbarna forgå i sin egen historiskemeningsløshet, mens innvandrerbasert ungdom med ambisjoner får de beste rollenei «Paradise Hotel»? 
Det kunne vært en film. 
Det ville vært feil, men det villei hvert fall ha vært en film. 
«Oslo, 31. august» er en sentimentalfylle-monolog med jålete formidlingsformer. 
Tørk tårene og spill wordfeud. 

Alternativet er: 
La Jo Nesbø skrive om hele manuskriptet,men med skikkelig tarmslyng. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
