Spoon tar sjela di
Texas-gjengen har alltid fremstått som relativt kompromissløse. 
De gir ikke ved dørene denne gangen heller. 

ALBUM: 
Austin-rockerne Spoon har kommet 20 år og åtte album ut i karrieren. 
På rykende ferske «They Want My Soul» har de fått produsenthjelp av Joe Chicarelli og Dave Fridmann. 
Førstnevnte har jobbet med alt fra The Shins og The Strokes til Frank Zappa, sistnevnte er mest kjent for sin jobb med The Flaming Lips og Mercury Rev. 

Spoon har altså vært i gode hender under innspillingen av sitt nye album. 
«They Want My Soul» låter åpent og inkluderende, samtidig som fargesammensetningene er mange, varierte og spennende. 
De fleste av de ti sporene her har sin helt egne innpakning, alt fra renskårne rock'n'roll-låter til mer drømmeaktige synthtunge lydlandskap. 

Går egne veier Spoon har aldri gitt ved dørene, og det er ingenting som tyder på at de har tenkt å gi opp den filosofien med det aller første. 
Det krever sin jobb å få puslespillet til å falle på plass denne gangen også. 
Men det gir som regel mer lønn for strevet når man må jobbe for å komme under huden på sangene. 

Åpningslåten «Rent I Pay» er renskåret 60s rock med autentisk høytalersprekk. 
Singelen «Do You» er indierock servert av The Strokes hakket mer kranglete og eksentriske lillebror, mens «Outlier», med sine kjølige synther, representerer mye av den samme storbydekadensen King Midas har gjort til et varemerke i de senere år. 
Avsluttende «New York Kiss» er i utgangspunktet en ganske rett frem bassdrevet rocker, men måten den er arrangert på, gir den nesten en understrøm av progressiv pop. 

Holder på hatten «They Want My Soul» er bandets første på stort selskap siden seint 90-tall. 
Bandet har hatt en stødig, stigende salgskurve som nådde sitt foreløpige klimaks med «Transference» i 2010. 
Om den kurven fortsatt kommer til å peke oppover også denne gangen, er kanskje vanskelig å spå. 
Nå later det uansett ikke til at verdensherredøme er noe som opptar Britt Daniel & co nevneverdig. 

For hvert kommersielle tilløp her, finnes det et introvert motsvar. 
Men denne standhaftigheten er nok også mye av grunnen til at så mange trykker dem til sitt bryst. 
I det henseende leverer «They Want My Soul» på alle måter. 
Det er nemlig ingen som får denne gjengen til å selge sjela si. 
