Barndommens tapte uskyld
Vakkert dannelsesdrama i tradisjonen etter Mark Twain 

Øyen i elven. 
Båten i treet. 
To fjorten år gamle gutter i en pram. 
Lekende nysgjerrighet, utforskertrang. 
Barndomsland, enn så lenge. 

Med et fattigslig Arkansas som ramme, skriver «Mud» seg inn i den klassiske, amerikanske sørstatsfortellingen, med et hint av western og eventyr. 

Båten i treet skjuler en hemmelighet. 
Den bebos av en mystisk fremmed ved navn Mud. 
Mud er full av fortellinger, løgner, halvsannheter, sjarm. 
Mud elsker en kvinne, Juniper. 
Det er hennes skyld at han har havnet her, på denne avsidesliggende øyen. 
Snart skal han gjenforenes med henne, han må bare få båten ned fra treet, få satt den i stand. 
Han må bare sno seg unna de hevngjerrige som har omringet motellet hun bor på, og som jakter på ham. 

For de to fjortenåringene, Ellis og Neckbone, vokser Mud til en dragende, mytisk skikkelse; en eventyrfigur, men også — særlig for Ellis - en mann som elsker, noe hans egne foreldre ikke lenger gjør. 

De blir håndlangerne hans. 
Knabber mat hjemme, knabber utstyr fra skraphandleren. 
Blir hans bindeledd til Juniper. 

Den egentlige hovedpersonen her er likevel ikke Mud, det er Ellis. 
Et barn når vi møter ham, med naiv klokkertro på kjærligheten. 
Ikke den erotiske, som Neckbone prater pubertalt om. 
Den betingelsesløse, usvikelige, livets drivkraft, i Ellis’ øyne. 

Men slik er jo ikke virkeligheten. 

«Elven fører med seg masse søppel, « sier Neckbones onkel; han lever av det som kan plukkes fra elvebunnen. 
Muslinger. 
Skrap. 
«Du må vite hva som er verdt å ta vare på, og hva du må gi slipp på.» 

Dette er fortellingens tematiske kjernepunkt, på lerretet malt ut i en poetisk fortelling om livet som rakner rundt en unggutt, om barndommen som brister i møtet med voksenverdenens realiteter, om erfaringene som vokser frem i kjølvannet av illusjonene som gikk tapt. 

Troverdigheten og innlevelsen i dette velkjente, men alltid like fascinerende dannelsesdramaet, står og faller på de unge skuespillerne. 

Tye Sheridan spiller Ellis, og gjør like sterkt inntrykk som han gjorde i Terrence Malicks «The Tree of Life». 
Med sitt følsomme ansikt, og like følsomme, oppmerksomme spill, skaper han et nydelig gutteportrett, og bidrar med nyanser og dybder i en film som også er en utforskning av maskulin kjærlighetsevne. 

Mer i bakgrunnen, men likevel tilstedeværende, står debutanten Jacob Lofland som Nickbone. 
Røffere og tøffere både i utseende og karakter, blir han en fruktbar kontrast til den mer forfinede drømmeren Ellis, uten at jeg et øyeblikk tviler på det nære vennskapet mellom dem. 

Matthew McConaughey har spilt seg opp fra forglemmelige tulleroller til å bli et navn å regne med. 
Her gir han Mud et anstrøk magisk realisme - mannen mangler mat, men har alltid sigaretter, den hvite skjorten er bemerkelsesverdig ren, det møkkete fjeset skinner av en særegen blanding kynisme og blank, nesten barnlig åpenhet og iver. 

Pluss i margen også for alltid gode Sam Shepard, i en liten birolle, og Reese Witherspoon, som Juniper. 
Kvinnerollene i filmen er ikke akkurat overutviklet, de fyller mer en funksjon som svikefulle kjærlighetsobjekter. 
Men i en film som nesten konsekvent ses gjennom øynene på en 14-åring, blir det tilnærmet tillatelig. 

Om Jeff Nichols henter litterært fra Mark Twain, synes Terrence Malick å være et filmatisk forbilde. 
Det gjelder særlig måten å filme natur på, og å gjøre den til en figur i fortellingen. 

Som Malick behandler også Nichols stoffet med en poetisk langsomhet som aldri blir seig, bare medrivende meditativ. 
Ledsaget av David Wingos stemningsskapende musikk, flyter filmen av gårde, som elven, mettet med metaforer, sterke og talende, uten å bli påtrengende. 
Elven som bilde på en frittflytende barndom. 
Husbåten, Ellis barndomshjem, som plukkes fra hverandre. 
En sluttscene som vakkert strekker hånden bakover til åpningsscenen. 

Det som skjer med og rundt Ellis, er så gripende i seg selv, at Nichols kunne spart seg den dramatiske måten plottet utvikler seg på mot slutten. 
Her virker deler av fortellingen skrudd i hop for å nøste trådene pent sammen. 
Det blir ikke pent, snarere uelegant og overflødig. 
Men siden filmen ellers har så mange fine kvaliteter, får dette avskrives på kontoen for rusk. 
