Middelklassehysteri
Vittig om (mangelen) på villa, Volvo og vov-vov. 

Med skrekkblandet (skade)fryd leser jeg om Hanne i førtiårene som bor med familien sin i en treroms i en bydel i Bergen. 
Familien er samboeren Andreas og deres to små barn Sanne og Sverre. 
For Hanne føles leiligheten trang, de har bodd i den langt på overtid – alle de kjenner har flyttet inn i enebolig for lengst. 
Faktisk har "alle" de kjenner gjort alt for lenge siden, lenge før Hanne og Andreas. 

Bare de får flyttet inn i et hus skal alt bli bra, mener Hanne. 
Alt det hun ikke gjør mens de bor i leiligheten, skal hun gjøre så fort de får seg et hus. 
Så fort de får seg et hus skal alt bli bra. 
Man kan le av Hanne, men det er ikke sikkert hun er så spesiell. 
Det er smertelig gjenkjennelig, det å sammenligne seg selv og det man har med det andre har – eller rettere sagt: med det andre tilsynelatende har, det andre viser frem. 

I en tid hvor vi deler alt i sosiale medier, er det ikke så lett å vite hva det er vi gjør for vår egen skyld, eller hva det er vi gjør for syns skyld: 
”Ho fekk det plutseleg føre seg ein gong at ho skulle dyrke urter. 
Ho hadde kjøpt inn kassar på Plantasjen og funne diverse ting til å plante i, som ei gammal rusten tønne, som skulle gi det heile ein urban kjøkkenhagelook. 
[...] 
Då dei første spirene kom, la ho det straks ut på Facebook og fekk masse likes, men det gjekk ikkje lang tid før ho mista interessa. 
Ho orkar verken gjennomføre det ho begynner på, eller fjerne spora etter forsøket.” 

Nå kan det virke som om Hanne er litt tafatt, men flere andre ting tyder på at hun snarere er det motsatte. 
Spørsmålet er om det kan bli litt for mye handlekraft noen ganger. 
For meg som er leser er det interessant å følge med på. 

«Gratis og uforpliktande verdivurdering» er en morsom roman om middelklassen i Norge, om hvordan mye vil ha mer, men er også en slags rørende kjærlighetsfortelling – og om hvordan man lett kan glemme hva man har. 
