Bokanmeldelse:Peter Swanson: 
«De som fortjener det» 

En utro kone. 
En sjalu ektemann. 
Et bestillingsdrap. 
Jo da, du tror kanskje du har lest boken før - men nei: 
I denne underholdende krimromanen står overraskelsene i kø. 

Boken åpner som en hommage til Patricia Highsmiths debutroman «Strangers on a Train» («Farlig reisefølge», filmatisert av Alfred Hitchcock) om to menn som begge har bestemt seg for å drepe noen, og som bytter ofre for ikke selv å bli mistenkt. 

Den styrtrike Boston-forretningsmannen Ted Severton møter arkivaren Lily Kintner på Heathrow. 
På flyturen tilbake til USA lover Lily å drepe Teds kone, Miranda, som står i med byggelederen på palasset som paret er i ferd med å bygge. 

De mest solgte bøkene i 2015: 
Sjekk lista her! 

Lily er – i likhet med flere andre i denne boken – en følelseskald (om enn sjarmerende) psykopat. 
Som fjortenåring drepte hun sin seksuelle overgriper, og senere tok hun livet av kjæresten sin da hun oppdaget at han hadde en affære. 

Stort bedre i hodet er ikke de andre hovedpersonene. 
Men ved å la oss få ta del i hvordan de ble kyniske monstre, makter Swanson å vekke leserens nysgjerrighet og innimellom også litt sympati. 

Romanen føyer seg inn i rekken av thrillere med en mer eller mindre upålitelig forteller. 
Hvem kan man egentlig stole på? 
Tematisk og stilistisk har boken klare fellestrekk med «Flink pike», «Piken på toget», «Sannheten og andre løgner» og «Elisabeth er borte». 

Fire (veldig like) fortellerstemmer driver handlingen fremover: Lily (17 kapitler), Ted (8), Miranda (5) og politimannen Kimball (4) forteller alle den samme historien fra sine ulike synsvinkler. 
Men ingenting i denne boken er riktig slik de fire fortellerne – eller vi lesere – tror. 

OM forfatteren: 

De plutselige og overraskende vendingene er romanens store styrke. 

Ingen svakheter? 
Vel, jo da. 
Kvinnene i boken er litt for vakre, litt for velskapte. 
Og ikke alt som skjer, er like troverdig. 
Flere av fortellerne beskriver – i likhet med Moses – sin egen død. 
Litt pussig. 
Men ok, selv nobelprisvinneren Orhan Pamuk tillater seg å skildre fra de dødes perspektiv. 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 

Men innvendingene er ikke så farlige – dette er pirk – så lenge du leser boken slik den er ment å leses: 
«De som fortjener det» er ren og skjær underholdning – smart og godt fortalt – og ikke et mesterverk som skal avstedkomme enda en mastergrad i litteraturvitenskap. 

Boken er full av sjarm og spenning. 
At siste avsnitt rommer en overraskelse av Roald Dahl-kaliber, trekker heller ikke ned. 
Som leser bærer jeg gladelig over med en og annen stilistisk og logisk svakhet så lenge jeg har det morsomt på ferden. 

Og det hadde jeg. 
