Tydeliggjør godt den ugjerning Nokasranet var
Hver arbeidsdag på det klokkeslett da Nokas-ranet pågikk, krysser jeg Kongsgata – nøyaktig i skuddlinjen mellom der Schumann sto på hjørnet og Klungland satt i politibilen. 
Er det rart jeg går til filmvisning med en enorm skepsis? 

Desto større er lettelsen i etterkant: 
Regissør Erik Skjoldbjærg har levert et meget edruelig dokumentarisk drama der ranerne heldigvis ikke gjøres til actionhelter. 

Rett nok forsøker filmbyrået å selge «Nokas» til kinopublikum ved å kalle den «Action/Spenning/Thriller/Gangsterfilm». 
Det er feil – det filmskaperne har laget, er noe så sjeldent som et drama i dokumentarform. 
«Nokas» rekonstruerer essensen av det som skjedde ransdagen 5. april 2004 mellom kl. 03.10 og 8.30. 
Ubehag 

Dermed er det helt andre reaksjoner enn fiksjonsfilmens sitrende spenning som inntrer hos meg som seer. 
Den viktigste følelsen som skapes ved synet av «Nokas» er ubehag, ikke heltedyrkelse. 

Ubehag ved å vite at da kjeltringene girer seg opp til det store kuppet – «nå går vi for gull – vindusruta inn til Nokas-kjelleren vil knuse som kjeks», roper den naive sjefsplanleggeren Toska – så skal de snart komme til å bomme fatalt. 
Ranet vil ikke være over på åtte minutter, men ta hele 20. 
Så skrus ubehagets tommeskrue et hakk videre. 
Det gjør vondt å høre den sindige politimannen Arne Sigve Klungland varsle de få kollegaer som er på jobb denne påskeferiemandagsmorgenen om at etterretningsavsnittet advarer om ransplaner i Stavanger. 
I bakhodet tenker jeg: 
Dette blir hans siste levedag, men ingen på politikammeret aner det ennå. 

Man kan stusse over at Skjoldbjærg gjør hopp og sprett i tid. 
Svakheten er at ranet i tilskuerens hode synes å vare enda lenger enn de 20 minuttene. 

Men styrken er at vi får innblikk i hvor alminnelig dagen startet for de Nokas-ansatte og hvor hverdagslige oppgaver den eneste utekjørende politipatruljen tok tak i. 

Ubehaget vokser når dette kryssklippes med ransgjengens målrettede handlinger: 
Hvordan de setter fyr på en lastebil foran politihusgarasjen, slipper spanske ryttere i bakken ned mot Breiavatnet og hopper resolutt fra Handelens hus ned i bakgården innenfor bankhvelvet. 

Skjoldbjærg skaper et skrekkens øyeblikk idet ranernes første sleggeslag slett ikke knuser vinduet som kjeks. 
I noen få sekunder ser vi en Nokas-ansatt skrike opp innenfor. 
Men den ubarmhjertige banden bare fortsetter. 
De har nådd sitt point-of-no-return, dundrer snart med rambukk og skyter med maskingevær for å ødelegge det skuddsikre glasset. 

Det er aldeles fryktelig. 

Hvorfor heier jeg ikke på dem? 
Det hjelper Skjoldbjærg voldsomt at ranerne har finlandshette på så vi knapt ser forskjell på dem. 
Febrilsk jobber de med å fullføre sitt griske prosjekt – som svartkledde djevler uten følelse for den angst de sprer blant bankansatte og forbipasserende. 

Selv om Sefo etterpå har avgjort at det var lovlig for politimann Erik Håland å løsne skudd mot ranerne mens de ikke hadde lov til å skyte mot politiet, blir man sittende og gruble på hvor klokt det var å skyte mot banden. 
Tålte han påkjenningen, den syklisten som legges i bakken av ranerne? 
Eskalerte våpenbruken på grunn av Håland? 

Nervøs venter jeg på hvordan Skjoldbjærg vil framstille det drepende skuddet fra Schumann mot Kongsgata. 

Løsningen er en filmatisk bragd – nøktern, usentimental, alvorstung og i full pietet overfor Klunglands etterlatte, så vidt jeg kan bedømme. 

Nokasranet er en kvalmende trist hendelse, flott understreket av Geir Jenssens dystre musikk i starten og til slutt. 
Når filmen kan kalles god, er det fordi den tydeliggjør hvilken ugjerning som ble begått denne skjebnesvangre mandagen i vår egen by. 
