Bokanmeldelse:Torkil Damhaug: 
«Sikre tegn på sin død» 

Avansert og helstøpt «gourmetkrim» fra Damhaug med internasjonalt sprikende plot, sydd sammen med kirurgisk presisjon. 

Thriller 408 sider Kr. 379,- Cappelen Damm 

Bokens knivskarpe dramaturgi og nesten sterile språk er dens styrke - og kanskje svakhet. 
Her er det pjattefri sone, her finnes ikke rom for unødige folkelige følerier. 

Persongalleriet er konstruert med en slik stålkontroll at man faktisk godtar alle de rare tilfeldighetene som gjør at de gror sammen i et arrvev av skjebner og intensjoner. 

I sentrum står fremdeles den tidligere rettsmedisineren Jennifer, hennes sønner, hennes kollegaer og hennes nye kjærlighet. 

Uten å ødelegge spenningen for leseren kan det røpes at mye skjer ved Akershus universitetssykehus, men tråder trekkes fra traumatiserte Midtøsten-flyktninger, via blodighetene i det tidligere Jugoslavia til urolighetene i sørsvenske gjengmiljø. 

Grenselandet mellom moderne krigføring og medisinsk forskning er allerede et hett tema i underholdning/krimsjangeren, men Damhaugs idé er mer sublim og lavmælt - og dermed skumlere enn suppen de fleste manus-team kan koke sammen. 

Spenningskurven minner mest om en urovekkende febersykdom, først en hakkete og ujevn rekke bakker, mot slutten dødelig bratt. 

Forfatteren og hans hjelpere har gjort et formidabelt arbeid i kvalitetssikringen av rene faktaopplysninger. 
Hvis det skurrer litt i logikken omkring politimetoder og pressens rolle, tilgir denne leseren det, straks hun blir ledet ut i en uventet poetisk miljøskildring eller forført av et kløktig diskré frempek. 

Selv om den kler hovedpersonen godt, er det nok bokens litt for velkontrollerte og distanserte grunntone som blinder det siste øyet på denne anmelders terning. 
