Teateranmeldelse:Skrekkscenario om syndfloden som kommer etter oss 

Dødelig morsom utlevering av samtidens undergangsdrift og overfladiskhet – med innebygget advarsel mot fascisme. 

Fem svartkledde skuespillere, dels i viktorianske kostymer, dels i inkvisisjonens skrekkinngytende munkekjoler, befinner seg i et borgerlig hjem. 
De drikker te av kinesisk porselen. 
Åpningen er som en stumfilm, kanskje i et kloster eller et klaustrofobisk spansk hus, for eksempel Bernardas Hus (Lorca). 

Men det kan være hvor som helst i «Vesten». 
Det forjettede Vesten. 
Molde, kanskje. 

Musikken spiller en stor rolle i denne forestillingen. 
Den går fra vilter barokk til techno og truende dub, men det er også flust av popkulturelle amerikanske referanser, samt en monolog om Foo Fighters. 
Ofte har skuespillerne masker med noe som ligner salongenes palmegrener på hodet. 
I lange og gåtefulle dansesekvenser gir disse assosiasjoner til japansk teater eller skyggeteater, men de ender som mordvåpen. 

Surrealistiske monologer 

Noen handling finnes ikke i Marco Reinertsens stykke. 
Det er bygget opp som en rekke frittstående, surrealistiske monologer som begynner lett og komisk og slutter i grotesk oppløsning av tanke og kropp. 

En monolog handler tilforlatelig om syriske flyktninger. 
Les: 
Manglende empati med syriske flyktninger, og den utvikler seg til «en flyktning i vesten», altså i klesplagget. 
En sekvens foregår i en kiste, der det nylig oppgravde liket kommer med gode slankeråd for dem som har en bukse i størrelse 30 som målsetning i livet. 

Hele veien parodieres dagens listehysteri, som i fem grunner til ikke å støtte nazismen. 
Det snakkes vidunderlig klisjémessig om kunst. 

Frisbee-restaurant 

Hele stykket er på vrangen, kamuflert gjennom blogge-selvfølgeligheter og selvhjelpsråd. 
«Lær av feilene dine», «vær den beste versjonen av deg selv», «unn deg noe godt i helgen» og forretningsideer som ingen trenger, men kan slå an. 
Som en frisbee-restaurant, der maten sendes til gjestene på frisbee. 
Mot slutten foregår en sekvens under vann, der de fem skuespillerne svømmer i stim – vrengt evolusjon eller politisk ensretting. 

Språket vrenges også. 
Det som begynner poetisk, ender i vrælende språklig kloakk. 
Under ligger en dyp fortvilelse over samtidens selvopptatte overfladiskhet. 
Når alt er gjort og spist og sett og pult, berører ingenting, heller ikke det ekstreme. 

Alle er ensomme, ingen snakker sammen, ikke ler de heller. 
Det er vi, publikum, som ler av alt det forferdelige. 
Først mye, så litt skamfullt, og til slutt ikke. 

Strålende spill 

Skuespillerne gjør en formidabel innsats i Angelina Stojčevskas aldri hvilende regi, og publikum er like utkjørte som de selv må være til slutt. 
Som i Reinertsen/Stojčevskas forrige samarbeid, Strategier for en lysere fremtid, er det for mye av alt, men det er også så originalt og oppfinnsomt at tilgivelsen er nær. 

Tusen takk er en mørkere videreføring av Strategier, men et samvær med en hammer fra Jernia figurerer også denne gang, i en bisetning. 
Helt til slutt danser to stumme mennesker sammen i søppelet, panne mot panne. 

Kanskje er det håp allikevel. 
