Skam Austin: meget lovende start |Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Julie Andem oppdaterer elegant Skam på amerikansk, og Skam Austin er blitt en sterk variant av den norske originalen. 

De gule blokkbokstavene og tidskodene smeller over skjermen. 
Rag'n'Bone Mans «Human» pumpes ut av høyttalerne når de lokale cheerleaderne går i sakte film forbi. 

Det filmes tett på ansikter i lange tagninger. 
Det klines i skolegangene, det festes på kveldene. 
Foreldre eksisterer kun som kranglende stemmer fra et annet rom. 

Det er ingen tvil: 
Vi ser på Skam Austin, den amerikanske versjonen av Julie Andem og NRKs internasjonale suksesserie. 

Frosset ut fra det viktigste: cheerleader-laget 

Hovedpersonen er Megan, som har stjålet kjæresten Marlon fra bestevenninnen Abigail. 
Dermed er hun frosset ut fra det skolegårdsdefinerende cheerleading-laget. 
Hun har derimot god tid til å kline og koseprate med Marlon mens de hører på de nye låtene han har produsert. 
Marlon lager ikke bare beats, han lyver også om hva han gjør når han ikke er med Megan. 

Hvorfor ikke bare ta med geniet som laget originalen? 

Det er mange måter å gå frem på når man skal ta en overraskende suksess fra et mindre marked og overføre den til amerikanske forhold. 
Man kan ta grunnideen og lage en helt egen historie av det (Broen/The Bridge), kopiere de første episodene med nye skuespillere og la det utvikle seg i egen retning (The Office/The Office US), eller man kan file kantene helt til all originalitet er borte og ingen er interessert (Life on Mars). 
Man kan også ta med geniet som laget den opprinnelige suksessen, og sette henne bak kamera for å skape mer TV-magi sammen med nye skuespillere. 

Toner ned den karikerte humoren 

Klarer Julie Andem det når hun nå regisserer den amerikanske versjonen av sin egen suksess? 
I løpet av denne første episoden får man titt og ofte den sitrende følelsen av å se noe amerikanske ungdomsserier ikke makter særlig ofte: en nærhet og kontakt som ikke er basert på forklarende og snappy dialog. 

Oftest oppstår disse øyeblikkene under dialoger hvor øyekontakt er viktigere enn verbale sluttpoeng. 
Som når Megan forsiktig konfronterer Marlon med løgnene hans, eller når de småkjekler om verdien av å støtte skolens idrettslag. 

Da er Skam Austin og Andem rørende gode i sin skildring av lavenergiske amerikanske millennials, og de unge skuespillerne fremstår perfekt castet. 
Jeg liker også veldig godt at den typiske, karikerte Skam-humoren – tydeligst representert ved Chris og Vilde tidlig i den norske originalen – fremdeles er til stede, men åpenbart tonet ned noen hakk. 

Det fungerte strålende til sitt bruk i Skam, hvor det sammen med de ofte lykkelige utgangene ga serien et snev av magisk realisme, men i Skam Austin gir grepet serien et ekstra preg av autentisitet. 
Det gjør også at serien i enda større grad enn originalen minner om ungdomsserier som engelske Skins, amerikanske Freaks and Geeks og til og med klassikeren Friday Night Lights. 

Griper umiddelbart 

Som norsk seer er det fort gjort å bruke denne første episoden på gjetteleken hvem-er-hvem og legge merke til referanser (hei, han heter Marlon, det heter jo typen til Eva i virkeligheten! 
Der kom Highasakite, de er norske!). 

Etter den umiddelbare begeistringen over at en knirkete liten NRK-serie er blitt til et amerikansk drama, er det likevel grunn til å la seg rive med: 
Skam Austin er nydelig komponert og filmet, elegant skrudd om til amerikanske forhold (selv om det er overraskende få hint om det som garantert blir temaer: rasisme, homofili, mental helse og så videre) – og umiddelbart følelsesmessig gripende. 

Det er forfriskende å se en gjeng unge, kameravante amerikanske skuespillere få full tillit i Andems stødige regi. 
Akkurat som i originalen. 
Dette er en meget lovende start på det amerikanske Skam-eventyret. 

Anmeldelsen er basert på første episode av Skam Austin. 
