Lana Del Rey:- Overklassepop 

(Polydor / Universal) 
Det er mulig at Lana Del Rey er en bløff. 
Men den bløffen låter fantastisk. 

Elizabeth Grant aka. 
Lana Del Rey har blitt et nesten ubegripelig stort fenomen, tatt i betraktning at hun var heidundrende ukjent for noen skarve måneder siden. 
Hun har laget godt, gammeldags oppstuss. 

«Kontroversene» går i hvorvidt hun har skapt seg en falsk fortid som «struggling artist», hvorvidt hun er et produkt av eget talent eller bare en nikkedukke, hvorvidt hun skapte sin egen hype eller egentlig er et smart, hemmelig langtidsprosjekt fra det store plateselskapet som påstår at de ikke ga henne kontrakt før i september 2011. 

Og så skal hun visstnok ha sprøytet noe inn i det som for tiden er verdens mest ettertraktede trutmunn. 
Alt ståket er popkultur 2012 på sitt beste og verste. 

Men hva med musikken? 
Åh. 
Den er nydelig. 

Gåsehuden er et faktum allerede når hun ruller ut åpningslinjen «Feet don't fail me now / Take me to the finish line», i en valiumsløvet, dekadent mumlende røst det er lett å forbinde med en livstrett 25 år gammel rikmannsdatter (som hun angivelig er, på ordentlig). 

Hun har sett og hørt det meste, lar seg ikke imponere av noe, men hun kan alltids gidde å lire av seg noen halvsjokkerende tekster til noe heftig orkestrert popmusikk, gitt at den både er og høres kostbar ut. 

Den har referanser som spenner fra sekstitalls femme fatale-pop á la Nico til nyere tids hip hop-derivert listestoff. 

Romantisk både i lyd og lyrikk, men det er en trøblete og mørk verden vi møter her, med kvasse røde negler, kokainbankende hjerter og kort vei til dyre, destruktive drikkevaner. 
«Lying to herself / 'Cause her liquor's top shelf», som hun synger med den dype, distanserte stemmen sin. 

I tilfellet Lana Del Rey er jeg også villig til å akseptere «Twin Peaks»-referansene som er klistret til henne. 
Endelig føles ikke dét som et lettvint artistisk valg, antagelig hjulpet av at avsender var tre år gammel da David Lynch var på sitt heteste. 

«Born To Die» er albumet man ser for seg at Audrey Horne ville laget om hun var bosatt i LA i stedet for det lille, skumle skogholtet ved grensen til Canada. 

BESTE LÅT: 
«Video Games» 
