Kan High on Fire fylle tomrommet etter Motörhead?
Totalt kompromissløst. 

ALBUM: 
Motörhead er ikke mer. 
Noe som åpenbart har etterlatt et stort hull en kollektiv rock- og metal-scene. 
Da er det godt vi har band som High on Fire når høsten er grå og savnet etter Lemmy & co blir merkbart. 

Nå er det ikke sånn at Matt Pike og powertrioen hans på noen måter kan fylle tomrommet etter bastardene fra England, men bandet har noe av den samme ånden med seg videre. 
Den totale kompromissløsheten, forkjærligheten for rockeriffet og en total opphøying av alt som hører faget til. 

Det er nok litt mer styrkedråper og litt mindre blues i High on Fire-heksebrygget - de er strået mer barduse og voldsomme i fremtoningen. 

Basstrommene går uavbrutt og riffhånden til Pike jobber som besatt fra start til slutt, mens han brøler seg hes om en verden som går av hengslene. 

Det buldrer i det hele tatt heftig og breialt av gjengen av «Electric Messiah». 

Åpningssporet «Spewn From the Earth» høres ut som den perfekte paringen av gammel Venom og Black Sabbath. 
Det er sludge, rock'n'roll og punk i en illeluktende legering. 
Slikt blir det fest av. 

«Sanctioned Annihilation» viser hvor tungt bandet kan låte når man legger alle kiloene til. 
Ellers holder både tempo og intensiteten seg gjennom hele albumet og skrus knapt ned før «Drowning Dog» melder om at det er på tide å gi seg. 

«Electric Messiah» er åpenbart ikke en plate du setter på om du leter etter fiffige nyanser eller sofistikerte arrangementer. 
High on Fire er et frådende riff o'rama som må spilles høyt for full uttelling. 
Det betyr ikke at låtene deres ikke er smarte og velskrudde. 

Det handler mer om å dyrke det primitive for maks effekt. 
