Dansk tommeskrue rundt motstandsmordere
Mens vi venter på høstens film om motstandshelten Max Manus, kommer danskenes bidrag fra 2. verdenskrig. 

Filmen om de hardtslående agentene Flammen og Citronen er blitt et intenst historisk og moralsk drama. 

Det er vel kjent at Max Manus og Oslo-gjengen utførte sabotasjeangrep mot tyske skip i Oslofjorden. 
Men Kompani Linge-heltene har i sine memoarer lagt lokk på det ømtålige spørsmålet om likvideringer av nazister og norske angivere. 

Nå henter filmen om den danske motstandsbevegelsen «Holger Danske» fram at den gikk langt i å ta livet av forrædere. 

Mest myteomspunne i så måte er de to agentene Bent Faurschou-Hviid (Flammen) og Jørgen Haagen Schmith (Citronen). 
De nøyde seg slett ikke bare med å hjelpe flyktninger og utføre sabotasje. 
De drepte også dansker som samarbeidet med de tyske okkupantene. 

Likvideringsgeskjeften står i sentrum for regissør Ole Christian Madsens drama. 
Kjapt og effektivt dras vi inn i oppdragene som den iskalde mesterskytteren «Flammen» utførte, til tross for at han bare var 22-23 år. 
Thure Lindhardt gir en sitrende god rolletolkning av en ung mann som fryktløst fyrer av sine dødbringende kuler. 
Sjåfør under aksjonene er «Citronen», også han utmerket tolket av Mads Mikkelsen. 

Heldigvis blir dramaet langt mer enn ren krigsaction og tidsriktig gjengivelse av 40-tallets miljø og klesstil. 
Regissøren makter å vri tommeskruen stadig mer nådeløst rundt de to agentene, både sikkerhetsmessig og moralsk: 
Er det sikkert at de velger sine ofre på rett grunnlag? 
Kan en familiefar (Citronen) holde på slik uten å skade forholdet til dem der hjemme? 
Og hvem er den vakre kureren Ketty (Stine Stengade) egentlig på parti med — motstandsfolket eller nazistene? 
Det er spørsmål som gradvis martrer de to motstandsmennene og gir filmen skikkelig nerve. 

Nå kan man i historiske dramaer aldri være helt sikre på hva som er autentisk og hva som er diktet opp for å få det til å fungere filmatisk. 
Men sammenholder man med tilgjengelige historiske kilder (se det danske Nationalmuseet) virker filmen troverdig. 

Det blir spennende å se om den norske filmen om Max Manus når det høye nivået som danskene nå har greid. 
