Die Hard 5:Bedre enn bra nok 

Action-scenene bærer den femte "Die hard"-filmen, for det finnes verken engasjerende følsomhet eller elegante replikker mellom far og sønn McClane når de destruerer det som er igjen av Russland. 
Og deretter spøkelseskraftverket i Tsjernobyl. 

A good day to die 

USA. 
2013. 
1 time, 37 minutter. 
15 år. 
Regi: John Moore. 
Med: 
Bruce Willis, Jay Courtney, Sebasitan Koch, Yulia Snigir. 

Er det sånn at du husker John McClane som en familiekjær steelcar-cowboy som kom dettende i hvit t-skjorte gjennom glassruter? 
Han gjør det igjen. 
Bruce Willis spiller politimannen fra New York helt på grensen til det utidig rutinerte, men han klarer seg akkurat, for han har fanden i øyerynkene og han kan si til og med ganske flate replikker med scenevant showsug. 
Jeg får av og til en forstyrrende følelse av å se Han Innante med Modern Warfare-tunge automatvåpen. 
Men det varer ikke så lenge. 
Det er egentlig mest skallen som likner. 

Russerne er stort sett proteinhjerna torpedoer med panser-torsoer, og de ser ut som analfabetiske statister fra en Dolph Lundgren-film. 
Det er det tunge, heftige actionkjøret som redder filmen når «Max Payne»-regissøren John Moore slipper løs sin vedvarende utryddelsesstøy på sart høyttaler-elektronikk. 

«Die hard» var den selvutslettende omsorgens film, der Willis trengte inn i en kapra skyskraper med sitt uutslettelige sprangridning-utrop «yippi ki yay». 
Han redda den perfekte hustru-skuespilleren Bonnie Bedelia og blødde overfladisk. 
Mannen var motoren. 
25 år seinere er det maskinen som er mester. 
Allerede tidlig i filmen gjennomfører Moore et demolition derby gjennom Moskvas gater der Willis på sitt beste overkjører rushtrafikken i sin robuste Mercedes, mens bilmerker fra flere verdenshjørner kaster seg rundt i sanseløse turnoppvisninger og blir knust til resirkulasjonsmaterale som tyggegummi-Ladaer. 
Biler i spagaten. 
Biler i pilates-stillinger. 

En del av dette er nok computergrafikk, men mye nok ser ut som stunts. 
Vi liker det. 
Skikkelig vond jernverk. 
Og særlig i naboskapet til rikelige eufemiseringer av det vi som barn kalte plaffing. 

Handlingen starter som pysestoff. 
En fengsla dissident blir trua av en slags russisk Alec Baldwin som påstår at han eier alle i rettssalen, en påminnelse om det vidunderlige demokratiet som oppsto etter Gorbatsjov. 
På nattklubb der menn sikkert snakker respektløst til unge jenter, skyter McClanes sønn John en rik mann og blir arrestert. 
Det gjør at den amerikanske politimannen må ta Aeroflot til Moskva for å redde gutten, men ting er ikke helt slik de ser ut. 
Jeg røper ikke det. 
Sønnen er sur og McClane litt defensiv, og for å være helt ærlig ønska jeg at de skulle komme bort fra hverandre ganske kvikt. 

Det er slutt på den tida da film-ungdom var spedlemma, men pene små fyrer. 
Den unge McClane spilles av den unge australieren Jay Courtney fra tv-serien «Spartacus», som er omtrent like høy som Willis, men er firkanta som en Minecraft-Steve. 
Han har fjeset og humøret til Vinnie Jones og blir ikke tålelig før han omsider smiler. 
Far og sønn driver med kjerringaktig småkrangling, og samtalene kommer ikke til å skape forventninger om at replikk-forfatterne i USA er på bedringens vei. 
Både dattera til den antatte Komarov og unge McClane sutrer om at fedrene bare var på jobb hele tida. 
I ei tid da halve USA går arbeidsledige klager denne filmen på de som faktisk utøver et yrke. 
Det er ikke bare sviskete Oprah-skitt, men politisk umusikalsk i tillegg. 

Filmen redder seg av gårde til det mest uventa stedet i verden. 
Skurkene ikler seg drakter som ville ha holdt infuensaen ute i en heftig stavangervinter og tar seg inn i spøkelsesverket i Tsjernobyl. 
Dit kommer også McClane-familien i tynt sommertøy, og de gir seg ikke før skurker blir rotorkutta slik man ellers bare ser i Happy Wheels (sjekk google). 

Hvis folk ikke hadde snakket til hverandre i det hele tatt, ville denne filmen vært perfekt. 
Nå er den bare litt mer enn bra nok. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
