På fest med Bellincampi, Brahms og Beethoven
KRISTIANSAND : 
Den unge fiolinisten Chloë Hanslip og gamle Brahms tok kaka denne kvelden, på tross av at tittelen på konserten var «Bellincampis Beethoven». 
Men kvelden var så absolutt også sjefdirigent Bellincampis. 
Han er så hjemme i den klassisk-romantiske musikken, ser det ut til. 
Selv om publikum stort sett ser ryggen på ham, er det som han utstråler både glede og fryd over musikken og musikerne. 
Han er da også omhyggelig med å vise til musikernes innsats under den velfortjente applausen til slutt. 

Orkesteret åpnet med «Norsk festouverture» av Johan Halvorsen. 
I år feirer vi at det er 150 år siden Halvorsen ble født. 
Det vil bli anledning til flere møter med hans musikk utover i sesongen, og det er en fryd hver gang. 
Han var en utrolig dyktig komponist og evnet i særdeleshet å skape fest. 
Feststemt ble man også av måten Bellincampi gjorde denne ouverturen, så sprudlende, livlig og klangfull, riktig en pangåpning på en konsert som stort sett gikk i det lyse og lette toneleiet. 

Brahms berømte fiolinkonsert fikk en strålende fremførelse av Hanslip. 
Med stålsikker autoritet gjorde hun sitt parti, i intenst og tett samspill med både dirigent og orkester. 
Den varme tonen hun bar frem fikk gjenklang i særdeles mykt og varmt spill i orkesteret. 
Det ble et møte med en solist som etterlater inntrykket av at alt er på plass, alt er sånn det skal være: 
Ren musikalsk nytelse. 
Det er vel egentlig selvsagt at en solist av dette format gjør sitt parti uten noter, men det er ikke mindre imponerende av den grunn. 
Det er jo en bragd bare å huske alt dette som Brahms har gitt solisten i oppgave. 

Beethovens fjerde symfoni er, på tross av den langsomme og alvorlige innledningen, som et stort og langt gledesutbrudd, fullt av skøyerstreker og overraskelser. 
Alt dette understreker Bellincampi med stor tydelighet. 
Og det var som om også musikerne lekte seg gjennom symfonien, selv i sistesatsens rasende tempo med fioliner som humler i flukt – ble det like mye lek som spill – som engelsk språk så fint samler i ett eneste ord: 
Playing. 
