Anmeldelse:Nydelig roman om en verdensomspennende katastrofe 

Emily St. John Mandel har skrevet en original postapokalyptisk fortelling. 

I utgangspunktet virker ikke romanen til kanadiske Emily St. John Mandel spesielt original. 
Postapokalyptiske historier om folk som strever for å finne fotfeste i etterkant av en katastrofe har vært en trend i flere år. 
Særlig i ungdomslitteraturen. 

Men Mandels bok er ingen ungdomsroman, og heller ingen utpreget sjangerroman. 
Den minner om flere andre populære bøker, og er samtidig noe helt for seg selv. 

Influensapandemi 

Influensapandemi 

Vi gjør flere hopp i tid. 
Først framover, til 28 år gamle Kirsten, skuespiller i «Den omreisende symfoni», som reiser rundt mellom spredte bosettinger i USA 20 år etter pandemien. 

Deretter bakover, til Miranda, Arthur Leanders første kone. 
En mistilpasset Hollywood-frue som fordriver dagene ved å jobbe med tegneserieroman-serien «Station Eleven». 
Det er et ambisiøst sci fi-prosjekt om en gruppe mennesker som lever i eksil på en diger romstasjon. 

Tegneserien binder flere av personene sammen på finurlig vis. 
Den blir viktig for motivasjonen deres, og fungerer dessuten som en metafor på tilværelsen i en ny og radikalt forandret verden. 
Et slikt metalitterært grep er også vanlig i ungdomslitteraturen, tenk bare på den fiktive romanforfatteren i John Greens «Faen ta skjebnen». 
Men her fungerer det usedvanlig godt. 

Emily St. John Mandel har skrevet en nydelig bok, både mørk og vond og samtidig lys og optimistisk. 
Den er også svært vanskelig å legge fra seg. 
Som i alle katastrofeberetninger skjer det grufulle ting, men det viktigste er menneskene og hvordan de forholder seg til hverandre. 
Hvor viktige de er for hverandre. 
Hva skjer når alle du er vant til å ha rundt deg forsvinner? 
Hvem er du da? 

«Helvete er fraværet av mennesker du lengter etter», tenker Kirsten et sted, en omskrivning av Satre-sitatet «Helvete er de andre». 

Språket er klart og effektivt. 
Dette er ingen underholdningsroman full av cliffhangers, men ofte brukes kontraster som spenningsgrep. 
Flere av kapitlene ser ut til å slutte lyst, inntil den siste, nøkternt konstaterende setningen, som treffer som en bøtte med isvann nedover ryggen på leseren: 
«Av alle de som var til stede i baren den kvelden, var bartenderen den som levde lengst. 
Han døde tre uker senere.» 

Rommer mye 

Det er i overkant omstendelig etter min mening, men rommer også mye av innholdet: 
Viktigheten av kunst og kultur og menneskelig kontakt, og kanskje peker den på hvor tilfeldig det er hvem som står igjen etter katastrofen. 
I det post-apokalyptiske Amerika skorter det ikke på religiøse predikanter og forestillinger om «utvalgte folk». 

«Fordi overlevelse ikke er nok» er en roman som har fått plass til imponerende mye, og som får det til å henge i hop på fascinerende vis. 
