J-Lo er tilbake!
Å se en film med Jennifer Lopez er også under tvang like nedverdigende som å måtte kjøpe lodd av unger som samler inn penger til Berlusconis eventuelle tenåringsfester eller spanske flygeledere. 

Den kulturfilosofiske pinligheten blir ikke forsvart, forskjønnet eller formildet av at dama går i regnet og treffer en av disse ulenkelig sjarmerende mennene som ikke er ute etter et fast forhold og barnehageplass, men ølstafetter, fredagssex og post-koital amnesi. 
Her lukter stinn, organisk fiasko. 

Men man kan ta så feil. 
Da J-Lo som sædbank-gravid alene-hormonell treffer ham igjen, viser det seg at den skøyeraktige fyren er fra en melkeforedlingsgård, altså, og selger ost, altså. 
Alex O’Loughlin er så snill at han antakelig ville ha grått av stearinlysflammene i «Jakten på kjærligheten», og da konfliktene mellom ham og kultur-katastrofen Lopez oppstår, er det på «du har ikke tillit til meg, og jeg som har gjort alt for deg»-måten. 
Da har dama fått barnet sitt, vi har hørt sangene hennes på lydsporet, barnet er blitt tvillinger og mannen fra gården har rukket å bli ambivalent, men trofast en rekke ganger. 

«The back-up plan» er ikke så ille som den skulle vært. 
Jennifer Lopez spiller moderat og behagelig som om hun er redd for at psykiateren kanskje skulle komme til å se filmen. 
Men amerikanere er fremdeles fanatiske når det gjelder sin frykt for barn. 
Også i denne filmen blir familie framstilt som verre enn kreft. 
Man skulle tro kineserne ville lage filmer som dette for å holde folketallet nede, men amerikanere skal i de neste åra okkupere land som Nord-Korea, Burma, Iran, Pakistan, Irak 2, Afghanistan 2 og Wilileaksia, så de trenger faktisk soldater. 
