Bokanmeldelse:Sofi Oksanen: 
«Norma» 

Forventningene er høye når finsk-estiske Sofi Oksanen kommer ut med ny bok, men årets roman er en skuffelse. 

I hver roman siden debuten har Oksanen vist fram kvinneliv og maktene som står over dem på en engasjerende måte i medrivende plot. 
Men årets roman skuffer på flere hold: 

Ikke er den spennende, ikke er den troverdig, og ikke er den særlig tankevekkende. 

Surrogatturisme og skjønnhetsindustri er bokas tema. 
En frisørsalong, eid av skurken Lambert og klanen hans, står i sentrum. 
Når moren til hovedpersonen Norma uventet dør, arver Norma gjelden hennes. 
Hun begynner å jobbe i salongen, og får snart ferten av businessen som foregår. 
Finske damer betaler store summer for løshår av ekte menneskehår eller babyer solgt eller tatt fra fattige kvinner i andre land. 
Det er menn som eier, menn som bestemmer, og menn som tjener gode penger. 

Trass aktuelle tema er det vanskelig å engasjere seg i intrigene og samfunnskritikken fordi personene er klisjéfylte og overfladisk behandlet. 
Verken the bad guys eller the good girls virker å være mennesker av kjøtt og blod. 

I tillegg kommer et par overnaturlige aspekt som er vanskelige å svelge. 
Normas hår vokser metervis hver dag. 
Med det kan hun sanse hvordan andre har det og fremtiden deres. 

Hun er ikke en heltinne som bruker denne kunnskapen til å hjelpe, men skjermer seg for informasjon ved å dope seg ned på tabletter og alkohol. 
Oldemoren Eva, som også hadde levende hår, dukker opp her og der i handlingen. 
Historien om urmoren Eva føles kvinnepolitisk påklistret. 
Og jeg får meg bare ikke til å synes at familiens hår-gen er fascinerende. 

Det magiske ødelegger dessuten for spenningskurven. 

Når Norma bestemmer seg for å finne ut av Lamberts gjøren i jakten på sannheten om morens død, er det en smal sak for henne. 
Oppnøstingen er ikke spennende å følge fordi hun så enkelt finner ut av alle sammenhenger og fakta på grunn av håret sitt. 

En viktig lesemotor er å vite hva som skjer når skurkene oppdager Normas hår og gullgruven det innebærer, men også løsningen på denne intrigen oppleves som litterært lettvint. 

Noe romanen får godt fram, er følelsen av forsvarsløshet som flere av kvinnene opplever. 

På grunn av Normas særegenheter har både mor og datter isolert seg fra omverden og har ingen nettverk. 
Selv om de er finner og bor i Helsinki, er de statsløse mot typer som Lambert. 
Ingen vil savne Norma dersom hun blir drept. 
Likevel føler jeg aldri et snev av sympati for henne gjennom romanen. 

«Norma» er en uventet nedtur i et ellers interessant forfatterskap. 
