Stavanger ble skapt for film
La meg bare til innledning si at dette ikke er en uhildet omtale av Stian Kristiansens avvæpnende regidebut. 

Jeg mener at det nesten bare lages severdige norske filmer i Stavanger, jeg ser for meg de kvalmende scenene i «Hawaii, Oslo» hver gang noen nevner Karl Johan, jeg forundrer meg over at et så lite land som Norge klarer å fostre så mange dårlige skuespillere. 
Jeg tror også i fullt alvor at det merkelige stavangerske lynnet, som beveger seg mellom macho-feminin råskinns-humor og forståelige, synlige eksistensielle nevroser, ble skapt for film, og at silda og olja var midlertidige ting å holde på med. 

«Mannen som elsket Yngve» har så gode roller at jeg syns det er litt skremmende. 
Rolf Kristian Larsen med det patetiske post-hippiske kysthåret er en skikkelse vi aldri kommer til å glemme noen av oss. 
Etter bare noen få minutter er Larsen et ikon, han er et fullverdig, forståelig og muntert engasjerende menneske som i tillegg aksentuerer den sårbare lille sjela til de gamle Kongsgård-frikene. 
På katedralskolen var ungdommen sint på en måte som ikke engang småfugl ble skremt av. 

Jeg syns Arthur Berning som Helge Ombo er en herlig kommunist, for han er deklamatorisk og kategorisk på den litt ustø måten som i alle tider har kjennetegnet proletarer i et velstandsland. 
Det finnes klister mellom de to kameratene i Mathias Rust Band, og det forsterkes bare av at den ene er fasettert og den andre er forenkla. 

Jeg er imponert av Ida Elise Broch. 
Jenteroller i guttemimring er ofte fæle, men Broch blir noe mer enn ei truse i flaksetida. 
Hun klarer å unngå naturlighets-trusselen og skaper en rolle i stedet for å være en slave av den. 

Jeg har nå kommet til den elskede Yngve, som på en måte bærer filmens premisser og er dens viktigste figur (som analfabeter kaller karakter). 
Ole Christoffer Ertvåg er nesten angelisk overjordisk mjuk og mjå, og med sin himmelblå dynejakke og usjenert naive begeistring for ukul synthpop blir han en trivialkulturell guddommelighet i den storkjefta raddisgjengen. 
Han spiller tennis. 
Han ser skikkelser i skyene som om han var Charlie Brown. 
Yngve er som en dagdrøm om det andre Norge. 
Det som overtok da åttitallet avsluttet landets poltitiserte fortid. 

Filmen om mannen som elsket Yngve handler ikke – så langt jeg er i stand til å vurdere den slags – om en gutt som utforsker den seksuelle legningen sin eller blir avvæpnet av kjønnslig ambivalens. 
Sex er ikke den store tingen til Jarle Klepp. 
Han spiller heller gitar enn å ligge med dama si, og han kikker ikke på kjønnet til Yngve i dusjen, men på ansiktet hans. 
Med fare for å oppfinne det selvfølgelige (han så ut over Jæren og utbrøt: 
«Den tingen vil jeg kalle traktor.»): 
Sånn jeg oppfatter filmen (dersom atte hvisomatte og etter min mening og så bortetter) handler den om en gutt som blir fristet ut av et oppvekst-fengsel. 
Yngve er den streite, fine fyren som alle egentlig lengtet etter da Berlin-muren falt og ingen ville late som om de var idealister lenger. 
Han er en sosial fluktmulighet vekk fra det fæle Kongsgård-tyranniet og den hvalpebarske seinpønk-aggresjonen. 
Vi er alle forelska i vår indre småborger. 

La meg også nevne at hjertet krympet under Jørgen Langhelles presise pappa-tolkning. 
Til og med det stemte i Kristiansens film. 

Så hvorfor bare en femmer? 
Sekserterninger er vanskelige å lage. 
Hilsen tatovøren. 
