Teateranmeldelse:«Les Misérables» 

Følelsene fosser fram blant «de elendige» som utgjør persongalleriet i dette mektige musikalske epos. 

Lidenskap og vemod 

Hvis musikaler hadde hatt en egen Champions Leauge, så hadde definitivt «Les Misérables» ligget høyt oppe, kanskje helt på topp. 

Musikken er i en egen klasse. 
Den er flott og til dels ganske krevende og gir ikke rom for småsnakk mellom «hitlåtene», som forøvrig står i kø. 

Regissør Per-Olav Sørensens valg av aktører fra litt ulike musikalske bransjer, gir en fin spennvidde i det musikalske bilde. 
Deres varierte ståsted er med på å gi fine nyanser i det store galleri av svært ulike personligheter. 

Basert på Victor Hugos roman 
«De elendige» fra 1862, handler også musikalen om et samfunn i opprør, om kamp for å overleve, om fattigfolk, juksemakere, straffanger og prositituerte, kort sagt om folk i trøbbel og med sterke følelser i tillegg. 

Det er drakampen mellom den tidligere straffange Jean Valjean og mannen som alltid jakter ham, inspektør Javert, som er musikalens bunnlinje. 
I Sørensens regi har det religiøse aspekt blitt mer synlig enn vanlig. 
Det handler i stor grad om troen som grunnlag for tilgivelse eller hevn. 
Det er Valjeans barmhjertighet mot Javerts biske hevntokt. 

Søfteland og Hoff Mittet veksler mellom å «vinne» sin musikalske dueller, begge er overbevisende. 
Søfteland vokser i rollen utover forestillingen og er både rå og rørende når han mot slutten lar sin Valjean med verdighet stanse flukten fra sin egen fortid. 

Råheten ligger også latent i forestillingen som helhet. 
Barmhjertighets- og hevn-motivet er også tydelig i forholdet mellom øvrighet og undertrykte. 

De mest sårbare, barna - nydelige skildret gjennom Cosette som barn og guttungen Gavroche som dør på sin post - er med på å gi en besk klang i et scenerom preget av en slags realistisk nøkternhet. 

Folketeatrets store scene gir ikke så mye rom for intimitet. 
Likevel når fortellingene om de triste - og mindre triste - skjebnene fram. 
Sterke og såre kvinneskikkelser som Fantine og Eponine har fått dyktige forsvarere i Karin Park (som spilte Fantine under premieren) og Marion Ravn. 
Jenny Langlo har hele den voksne Cosettes uskyldighet i seg, og Lars Henrik Aarnes overbeviser suverent som den forelskede Marius. 

Legg til duoen Dennis Storhøi og Mariann Hole som det frodige, frekke og ufyselige ekteparet Thenardier og du har en komposisjon av frodig teater, musikal og pop-erfaring som kler Atle Halstensen musikalske vri. 

Det er flust av lidenskap, store ord og handling på grensen til det pompøse i «Les Misérables». 
Stor underholdning med mye varmt vemod. 

Borghild Maaland 
