Lysets maler som eksentriker
Husker du kunstneren Turner, en av heltene i forestillingen "Teaterkonsert Beethoven" på Rogaland Teater? 
Nå kommer filmen om den britiske 1800-tallsmaleren. 

Regi/manus: Mike Leigh. 
Med: 
Timothy Spall, Roger Ashton-Griffiths, Julian Seager, Joshua McGuire, James Norton, Julian Seager, Jamie Thomas King, Laso Atkins, Amy Dawson, Marion Bailey. 
Storbritannia 2014. 
Lengde: 
2 timer 30 minutter. 

Det er flott at mennesker som har gjort seg bemerket for lenge siden, løftes fram på ny. 
Man må bare vite at manusforfatterne ofte dikter fritt i vei. 

Det gjorde den danske teaterregissøren Nikolaj Cederholm i "Teaterkonsert Beethoven" da han lot kunstmaler J.M.W. Turner miste synet før han klarte å skape et eksplosivt lys i sine bilder. 

Ingen kunsthistorikere Aftenbladet var i kontakt med etter teaterkonserten, husket å ha hørt noe om at Turner ble blind. 
Det morsomme er at i regissør Mike Leighs filmmanus nevnes poenget én gang, men da som en replikk fra dronning Victoria og fisefine kunstsynsere som reagerte på at han malte annerledes enn datidens stil. 
Det virket så mislykket på dem at de lurte på om han hadde mistet synet. 

Turner er i britisk kunsthistorie kjent som en forløper for impresjonismen fordi han løste opp motivene. 
Et lokomotiv forsvinner i en stim av røyk, skyer og lys. 
En seilskute trekkes av en dampbåt, men drukner nesten i fargene fra en glødende solnedgang som speiles i sjøen. 

Det formidable i Mike Leighs film er hvordan han skaper scener av himmel, hav og landskap som inspirerer Turner til å male sine slående motiver. 
Den som kjenner hans kunst, får seg noen vidunderlige overraskelser: 
Å, der er synet som blir til det bildet. 
Og det, og det! 

I tillegg er lyssettingen og de omhyggelig utformede miljøene fra 1800-tallet et lekkert skue. 

Like formidabelt er den uskjønne tolkningen som skuespiller Timothy Spall gir av maleren: 
En gryntende, rufsete eksentriker som går sine egne veier for å gjengi det han ser. 
Allusjonene er tidvis muntert frekke, som da regissøren klipper fra et grisetryne som får busten raket av på kjøkkenet, rett til barberingen av Turners (Spalls) hengende kjaker. 

Hvordan skape en story om en personlighet man ikke vet mye om? 
Leigh følger ingen tradisjonell spenningskurve, men dikter et menneskelig portrett langs to akser. 

Den ene handler om malerens kjærlighetsliv. 
Turner var ikke gift, men hadde to barn med en elskerinne. 
I filmen er forholdet for lengst over, døtrene voksne og eks-elskerinnen skjeller stadig ut kunstmaleren fordi han ikke bryr seg om dem. 
Lett absurd! 

Snøfter seg til sex 

Selv stilner einstøingen suget etter sex ved snøftende å ta for seg av sin forkomne tjenestekvinne, glitrende spilt av Dorothy Atkinson. 

Aldeles rørende er scenen der Turner synger om tapt kjærlighet fra Henry Purcells tragiske arie, "Didos klage". 
Desto hyggeligere blir møtene med enkefruen han treffer i Margate. 
Hun gir rørende omsorg og trøst da han blir eldre og hjertesyk. 

Den andre, godt turnerte aksen er malerens pendling mellom fattigfolk og et jålete aristokrati som gir ham oppdrag, stiller ut og kjøper bildene hans. 
Ordskiftet blant rikingene leveres med gedigen ironi mellom linjene. 

Til slutt får man godhug for den snåle eksentrikeren, ikke minst fordi han avsto fra å tjene en formue på maleriene, men i stedet skjenket dem til å bli stilt ut for folk flest i et britisk museum. 

Gå og se. 
