Stemmen fra graven
Nå må det være tomt i dødsboet til Johnny Cash. 
Men vi tar gladelig et siste farvel. 

|||ALBUM: 
Mannen med dommedagsrøsten er tilbake, sannsynligvis for siste gang. 
Johnny Cash (1932—2003) har vært død i snart sju år og nå kommer det sjuende og siste albumet i syklusen som startet med albumet «American Recordings» i 1994. 

Samtlige er innspilt i samarbeid med produsenten Rick Rubin. 
Kontakten mellom hardrockguruen og countrylegenden må ha vært helt spesielt. 

Takket være disse platene ble siste del av Cashs liv et helt nytt kapittel i den musikalske berg-og-dal-banen hans karriere hadde vært siden gjennombruddet på Sun Records i Memphis i 1957. 

Gjennomtenkt 
Den storfelte musikken fra disse platene har også bidratt til å holde Cash-navnet levende, både blant purunge rockere og grånende fans som har fulgt ham fra starten. 

Filmen «Walk the Line» har heller ikke vært noen festbrems i feiringen av Cash og hans unike bidrag til amerikansk populærmusikk. 

På dette albumet rir Johnny Cash som en spøkelsesrytter inn i et nytt tiår. 
Et forholdsvis vennlig gjenferd, som både tar farvel og trøster de som er tilbake. 

Det er ikke så farlig å dø, når man har gjort det man kom for å gjøre. 

Albumet lyder på ingen måte som et sammenrask av låter som lå igjen blant kransene etter at kista var senket i jorda. 

Snarere tvert imot; denne plata er et gjennomført farvelalbum, temmelig unikt i sitt slag. 

Autoritet Første låt, folkesangen «Ain't No Grave», har den samme nifse stemningen som en del av innspillingene på tidligere album. 

Den nakne banjobackingen gir nesten en slags skjelettskranglende illusjon, mens dyp slidegitar, klokkeklang og de typisk tunge dommedagsslagene på piano understreker den voldsomme autoriteten i den nattsvarte stemmen. 
Her er det snakk om å gjenoppstå, via Sheryl Crows sang om frelse, «Redemption Day», også den ledsaget av kirkeklokketunge slag på piano. 

Paulus-sitat 
Om disse låtene bringer oss i dyster stemning, så fortvil ikke. 
Neste låt er Kris Kristoffersons vakre «For the Good Times» , med de forsonende linjene: 

Don't look so sad, I know it's over But life goes on and this old world will keep on a-turnin' Let's just be glad 
we had some time to spend together There's no need to watch the bridges that we're burning 

Derfra rett over i den eneste nye sangen fra Cashs hånd på plata; med utgangspunkt i Paulus' første brev til korinterne, «I Corinthians 15:55»: 
«Død, hvor er din brodd? 
Død, hvor er din seier?» 

De neste sangene handler om tvil (og nysgjerrighet) framfor døden i Tom Paxtons «Can't Help But Wonder Where I'm Bound», ro i den siste timen i «Satisfied Mind», smerten som forlater kropp og sjel i «I Don't Hurt Anymore» og vannets rensende kraft i «Cool Water». 

Og så en interessant avslutning. 

Først, Ed McCurdys visjonære fredssang «Last Night I Had the Strangest Dream», den gode gamle «I natt jag drömde» (hitlåt på svensk både med Hep Stars og Cornelis Vreeswijk). 
Med direkte adresse til enhver krigførende makthaver. 

Ut mot havet Helt til slutt: 
Den tradisjonelle farvelsangen fra Hawaii, «Aloha Oe» fra 1877, hittil kanskje best kjent fra Elvis-filmen «Blue Hawaii» (1960). 

Men dette er ingen blomsterskjorteversjon, her hører vi faktisk Cash si adjø først på engelsk, deretter på klingende hawaiisk i en to minutter og femtini sekunder lang versjon, pyntet med diskret bjeller og ukulele. 

En sydhavsdrøm, oppfylt gjennom Johnny Cashs siste sang til verden. 
