Terning 6: Usigelig vakkert!
«De to, en mann og en kvinne, bærer begge med seg sporene etter lange, levde liv og det slår meg som usigelig vakkert», skriver vår anmelder om Bill Viola sin videoinstallasjon i Stavanger kunstmuseum. 

Stavanger kunstmuseum: 
Bill Viola: 
Man Searching for Immortality / Woman Searching for Eternity (2013). 
Videoinstallasjon. 
Til desember 2018. 

Aldri har alderdommen, med sine åreknuter, leverflekker og sunkne brystkasser beveget meg mer enn gjennom Bill Violas sterke verk Man Searching for Immortality / Woman Searching for Eternity (2013). 

Videoinnstallasjonen, som nå vises suksessivt sammen med verket Tristan’s Ascension av samme kunstner, utgjør Stavanger Kunstmuseums nye utstilling Livet etter døden. 

Med video som sitt medium har Bill Violas kunstnerskap i over 40 år kretset rundt de fundamentale aspekter ved menneskelig eksistens, med fødsel og død som sentrale tema. 
Gjennom en sterk spirituell så vel som persepsjonell tilnærming, utforsker han stadig prosessene bak utviklingen av menneskelig (selv)bevissthet 

Sidestillingen av de to verkene i utstillingen Livet etter døden viser hvordan Viola, gjennom svært ulike virkemidler, innbyr til refleksjon over vårt forhold til døden. 

En indre konflikt mellom vår bevissthet om døden som et ufravikelig resultat av livet, og vårt sterke instinkt for å unngå den, finnes, uavhengig av religiøs eller spirituell forankring, hos de aller fleste av oss. 
Og Man Searching for Immortality / Woman Searching for Eternity utgjør en poetisk og estetisk skildring av samme. 

Usigelig vakkert 

To store steinplater i sort granitt står lent opp mot veggen i det mørke rommet og gir assosiasjoner til gravsteiner eller gravheller. 

Med drønnet etter det monumentale verket Tristan’s Ascension fremdeles sittende i kroppen blir kontrasten mellom de to verkene umiddelbart påfallende i det to figurer lydløst stiger frem fra bekmørket. 
To nakne menneskeskikkelser, projisert på steinplatene, kommer gående med langsomme, stødige skritt. 
De to, en mann og en kvinne, bærer begge med seg sporene etter lange, levde liv og det slår meg som usigelig vakkert. 

De stanser et øyeblikk, før de med hver sin lille lykt starter en møysommelig granskning av hver tomme av de nakne kroppene. 
Sakte og metodisk, på jakt etter tegn på den ufravikelige slutten. 

Intimiteten i prosessen forsterkes av stillheten og det mørke rommet. 
Gjennom å stenge ute alle distraksjoner omsluttes jeg av opplevelsen. 
Kun et lite øyeblikk rykkes jeg ut av den nærmest hypnotiske tilstedeværelse, i det den gamles blikk tilsynelatende møter mitt. 
Som et slags memento mori gjør det meg bevisst på min egen dødelighet, før blikket hans streifer videre tilbake mot seg selv. 

Renessansemaleriet 

Aspekter fra renessansemaleriet og bibelske referanser spiller ofte en stor rolle i Bill Violas verk. 
Som ung mann på 1970-tallet oppholdt han seg også flere år i Firenze. 

I Man Searching for Immortality / Woman Searching for Eternity har kunstneren også hentet inspirasjon fra den tyske renessansemaleren Lucas Cranach den eldres (1472-1553) diptyk Adam og Eva (1528). 
Slektskapet mellom de to verkene er umiddelbart gjennkjennbart, med sine vertikale format og gyldent opplyste nakne kropper kontrastert mot den mørke, nærmest nattsvarte bakgrunnen. 

Der renessansemalerens pensel har fanget de vakre, purunge Adam og Eva i Paradis i øyeblikket før deres handling påførte menneskeheten synd, skyld og død, viser Violas bevegende portrett derimot de aldrendes søken etter tegn på det forfall og den sykdom som ubønnhørlig snart vil ta dem ut av tiden. 

De senete, gamle kroppene står også i sterk kontrast til det kroppsidealet vi omgås med til daglig. 
Vårt samfunns jag etter det perfekte i.e. det ungdommelige og vakre, synes å ha fremkalt en aldersforakt eller endog en aldringsforakt med en påfølgende marginalisering av eldres rolle og samfunnsverdi. 

Det er derfor ekstra befriende å oppleve skjønnheten og styrken i alderdommen gjennom Violas verk. 

Jeg fornemmer en viss lettelse når de gamles resultatløse saumfaringer er over for denne gang, men samtidig kjennes også vemod når bildet av dem blekner før det gradvis oppløses og forsvinner til bare de tomme, sorte steinplatene står tilbake. 

Bill Violas verk er deponert av Tone og Tor Dagfinn Veen. 
