Et hav av klisjeer
Å synge etter Bjella 

Det er viktig for en populærartist å ha en tydelig artistisk fremtoning, men det går en grense mellom det tydelige og det karikerte. 
53 år gamle Henning Kvitnes beveger seg på begge sider av denne grensen med sitt nye album. 

Den gamle, ru stemmen bak det rufsete skjegget. 
Den bluesbaserte popmusikken med lidende strenger og svalende blåsere. 
Den hverdagslige visdommen i tekstene. 
Produsent Kyrre Fritzners milde lyd. 
Alt står så godt sammen, du skjønner at dette skal være nedstemt og alvorlig musikk. 
Og likevel, når du kommer til platens siste sang og den begynner med linjene «Du har bodd i et fengsel/I dine barne— og ungdomsår/Så langt inn i mørket/At varmen aldri nådde inn til dine sår», da er du unnskyldt om du skrur av, om du føler at du har fått nok. 
Ikke fordi sangene er så gripende, men tvert om fordi ordene er så tomme. 

Kvitnes’ intensjoner er gode, hans perspektiv til å tro på. 
Jeg-et i tekstene har funnet ut hvem han er, ønsker å være til stede for seg og sine i årene som er igjen. 
Han er litt kritisk til sin samtid, har litt tid til kvinnene, men mest til minnene. 
Og det er der det begynner å bli uinteressant. 

Kanskje er det «visepresident» Stein Torleif Bjella som har forvent oss? 
Kanskje har han lagt listen for norske visetekster så høyt at de som følger må virke flate, selv en veteran som Kvitnes? 
Bjellas grep om lytterne bunner i tekster som er nære både til mannen som synger dem og til situasjonene de handler om. 
Både Bjella og Kvitnes sine «jeg» er menn som har hatt nederlag i livet, som er heller ensomme og ikke særlig lykkelige. 
Men der Bjellas «jeg» har en uro som peker mot mulig aksjon, er Kvitnes’ resignert og passivt. 
Og der Bjella er til stede i et «her og nå», henfaller Kvitnes til blass nostalgi. 

Kvitnes sitt jeg er «trøtt nå», han er «en sliten sjel» som hører «en sliten sang», men han insisterer på å gripe dagen. 
I denne brytningen mellom livstretthet og troen på en ny start ligger et potensial for innsikt og utforskning. 
Kvitnes greier ikke å utnytte det. 
Han tyr til tekstlige klisjeer som skaper avstand mellom sangeren og sangene, og det hele ender i en tynn tematikk som verken løfter tekstenes jeg-person eller lytteren. 

Det er underlig at et album med så gode instrumentale og melodiske kvaliteter har tekster som viser så springende språklig musikalitet. 
Førsteverset i «Tida gled forbi» fortjener en analyse: 
«Du er som en gammal båt/Seiler din egen sjø/Med tomme tanker/Men ingen fisker eller brød». 
(Seiler gamle båter virkelig sin egen sjø? 
Driver de rundt på sjøen? 
Og er det å forvente at det er fisker og brød om bord?) 
Det blir ikke mer forståelig av at andre vers starter «Veien til himmelen/Den er lang og bratt». 
Ja, det skulle en jammen tro for en gammel båt, og mot havets bunn synker det en tekstforfatter. 

Det finnes strofer der Kvitnes viser seg både svømme- og flygedyktig. 
«Stable ved i ranker» er en flott metafor for å sette seg høye mål. 
«Har vært en lang vei ut av skauen/Og fortsatt så går jeg meg vill» er det nivået han burde holdt seg på. 
Men når forslitte fraser som «høst i paradiset», «sorgen den kan være som ei elv» og «ny dag på horisonten» besmykker enkel livsvisdom, som at «resten av livet er starten på et nytt», da tømmes språket for mening og tekstene og musikken for innhold. 

Er du enig med vår anmelder? 
Si din mening i feltet under. 
