Gærne og gode
Flaming Lips med velkommen retur til sin urgalskap. 

||| 
ALBUM: 
Høh, dette var i grunnen ganske overraskende. 

Oklahoma-bandet Flaming Lips startet riktignok opp som eksperimenterende narkorockere tilbake på 1980-tallet. 

Støy, prog, psykedelia og garasjerock om hverandre. 
Likevel har gruppas tre siste (og gullselgende) plater etablert bandet som et sofistikert og oppløftende poporkester, kjent for konserter med allsang, kjempeballonger og artige kostymer. 

«White Album»-inspirert 
Det var egentlig ingen grunn til at Flaming Lips skulle bevege seg vekk fra dette, men det gjør de med dette dobbeltalbumet, som ifølge bandet er inspirert av den sprikende galskapen på The Beatles' hvite plate og Led Zeppelins Physical Graffiti. 

Ved første lytt er også «sprikende» den mest passende beskrivelsen: 
Et forvirrende sammensurium av skurring, voicecoder, froskelyder i en telefon, krautrock, gitarjamming, underlig basspill og jeg vet ikke hva. 

Orden i kaoset 
Voksne menn som holder på sånn, tenker du kanskje? 

Men etter et par gjennomlytninger vokser det fram en helhet, og det som virket rotete får i stedet en voldsomt fascinerende karakter. 
Det minner om tidlig Pink Floyd, Cans «Tago Mago», litt om etterfølgerne Animal Collective. 

Og selv om plata mangler spretne radiosinglene, finnes det sterke melodier gjemt bort rundt omkring. 
Dette er ikke noe for iTunes, ikke noe for «Allsang på grensen». 

Presser grenser Tvert imot snakker vi om en god gammeldags albumfølelse, der man bør henge med fra spor én til atten for det beste utbyttet. 
Håper bare at de som liker popversjonen av Flaming Lips også følger med ut i dette utflippa opplegget. 

De bør i alle fall gi «Embryonic» en sjanse, fordi albumet forsøker å presse grenser, fordi det er overlesset og full av overraskelser. 

Fordi vi trenger gullplateartister som bryter med forventninger og faste mønster etter 25 år i gamet. 
