Bokanmeldelse:Ian Buruma: 
«År null» 

Hvordan så verden ut ved frigjøringen i 1945? 
Hva skjedde med alle menneskene som i seks år hadde levd i en unormal tilværelse? 

Dette handler Ian Burumas fabelaktige fortelling fra 1945 i Europa og Asia om. 

Tittelen taler for seg – «År null». 
Kunne verden noen sinne vende tilbake til «normalt» etter 2. verdenskrig? 
Ja, hva var egentlig «normalt» liv? 

En rekke land hadde vært okkupert, millioner av mennesker var drept, brutalt myrdet. 
Familier ble utslettet, andre familier var ribbet og fåtallige. 
Landsbyer slettet i øst, byer smadret ved bombing i sentral-Europa. 
Det var i sannhet et år «null». 

Mange har forsøkt seg på å skrive en slags biografi over verden ved 2. verdenskrigs slutt. 
Nylig utkom Keith Lowes bok på norsk om «Råskapens Europa», og Tony Judt har i sin suverene bok «Postwar» tegnet verden med skarpt blikk. 

Men Ian Burumas bok skiller seg fra disse. 
For det første er det en bok skrevet med en varme, med en personlig tone, for det andre er dette ikke en akademisk forskningsbasert bok, men bredt anlagt, basert på velvalgt faglitteratur og skjønnlitteratur, andre kulturuttrykk og noen intervjuer. 

Å lese Ian Burumas «År null» er som å lese et velskrevet essay som bærer leseren med fra første til siste side. 
Han rammer det hele personlig og elegant inn med faren som studerte juss i Utrecht da Nederland ble okkupert av Nazi-Tyskland. 
Studentforeningen faren var med i gjennomførte brutale innvielsesritualer. 
De nye studentene var «fostre» og måtte hoppe som frosker, og det var sadistiske leker. 

Faren nektet å signere lojalitetserklæring og endte med tvungent fabrikkarbeid Berlin, der han opplevde den massive bombingen og grusomheter. 
Etter krigen var det studier igjen og nye brutale dåpsritualer i studentforeningen. 

Hvordan kunne faren akseptere den groteske studentstilen, under Buruma. 
– Det føltes normalt, svarte faren. 

Kapitlene hos Buruma har korte, huggende titler - som «Sult», «Hevn», «Giften drives ut», «Umenneskene siviliseres». 
Her skildres sulten som herjet. 
Her vises den rystende frigjøringen av leirene med likhauger og halvdøde mennesker, og også den utagerende seksualiteten som utfoldet seg i leirene etter frigjøringen: 
Det var mennesker som hadde mistet alt, nå kunne de endelig leve. 

Da en ladning leppestifter havnet dukket opp, ble kvinnene overlykkelige, endelig noe å pynte seg med etter år i fornedrelse. 
Her skildres de massive voldtektene av russiske soldater, og også massakrene på tusener av japanske sivile. 
Her skildres utvikling i de enkelte land og optimismen da FN ble etablert. 

Det er både bredt anslag og en detaljrikdom fra dette ene året, frigjøringsåret. 
Selv om mye er kjent, er denne fortellingen om 1945 skrevet med et nytt blikk, billedutvalget er storartet – og den er virkelig bevegende å lese. 
