«Solo: A Star Wars Story:»Han Solo er død – leve Han Solo 

Smart sjakktrekk: 
Seriens mest sjarmerende karakter får sin egen film. 

Alle som er 50 år eller yngre, har vokst opp med Star Wars. 
Mange har karakterene og planetnavnene i blodet. 
Fordi filmene følger oss gjennom livets ulike faser og tilfører stabilitet i en ellers omskiftelig verden, sitter det dypt. 
Star Wars sitter i på samme måte som kristendommen gjør det, selv om man ikke er troende. 
Den bare er der, som en referanse man ikke kommer utenom, som en legende innvokst i samfunnsveven. 

Franchisen er gjenstand for noe av verdens smarteste markedsføring. 
Merkenavnet er like tydelig som Coca-Cola, Corn Flakes og Nike. 
Det kommer film etter film, og noen tjener uhorvelig med penger. 
Det burde være mange årsaker til å være skeptisk når det nå kommer enda en film, et knapt halvt år etter den forrige. 

Pokker heller – filmen leverer 

Derfor har jeg i utgangspunktet lyst til å plukke filmen fra hverandre og fortelle Aftenpostens lesere at alle som kjøper billett til denne filmen, er umælende brikker i storkapitalens spill. 

Men det går ikke, pokker heller, for filmen leverer. 

På samme måte som Rogue One fungerer den på sett og vis bedre enn enkelte av de andre filmene, nettopp fordi den er uavhengig. 
Den har energien til en fristilt fotballspiss som kan gjøre sin greie uten å måtte tenke for mye på laget. 

Phil Lord og Christopher Miller, regissørene av en av tiårets morsomste animasjonsfilmer, nemlig Lego-filmen, har hatt regi på tre fjerdedeler av Solo: A Star Wars Story. 
Det merkes. 
Så fikk de sparken, og gode, gamle, trauste Ron Howard ble hentet inn for å sørge for at filmen ikke ble for morsom. 

Star Wars må nemlig lages innenfor en trang ramme. 
Lucasfilm, og Disney, tenker antagelig at de ortodokse fansene (mange) ikke vil takle for mye lek med evangeliet. 
Lord og Miller preger likevel filmen. 
Og det er en god ting. 
Dessuten er manuset ved Lawrence Kasdan, som tilhører kongehuset når det gjelder Star Wars (manus på The Empire Strikes Back, Return of the Jedi, og The Force Awakens). 
Filmen er med andre ord en miks av solid kontinuitet og nye tanker. 

Fire sterke kvinneroller 

Dermed er det duket for replikker og innfall som er genuint morsomme. 
Det lekes med Lando Calrissians sans for fine kapper, og med replikker som at Han Solo må styre skipet nitti grader til venstre-ish, i en livsfarlig situasjon. 
Den morsomste droiden så langt dukker opp i form av L3-37, en feminist og frihetskjemper som i et ekko av tidens rase- og kjønnskamp er opptatt av droiders rettigheter. 

Slik jeg ser det, er denne oppfriskningen helt nødvendig. 
Den fungerer på samme måte som Daniel Craigs geniale replikk i Casino Royale hvor han blir spurt om han skal ha martinien shaken or stirred, og svarer: 
Do I look like I give a damn? 
Inkludert L3-37 har filmen fire sterke kvinneroller, og den første svarte noensinne (Thandie Newton). 
Det som mangler nå, er at serien også tar innover seg kjønnsdebatten. 
Kanskje er det på tide med en karakter som føler hen er født i feil kropp? 

Alden Ehrenreich (Han Solo) fremstår først som litt for Ivy-league-aktig glatt, men han vokser seg inn i rollen. 
Han klarer å gjenskape en sjarm som ligner på, men aldri tangerer, Harrison Fords. 
Emilia Clarke som Qi´ra, Han Solos kjæreste, er smart nok til å lure alle. 

Forrykende actionsekvenser 

Woody Harrelson er et funn som banditten Tobias Beckett. 
Harrelson spiller ikke alltid i gode filmer, men når det skjer, tilfører han mengder med små, nesten umerkelige kvaliteter. 
Det ligger i ansiktet og i gestene. 

Donald Glover som Lando er et godt valg. 
Han er skruppelløs i kortspill og elsker skipet sitt, Millenium Falcon, men Han Solo er naturligvis smartere. 
Paul Bettany er kostelig som den onde Dryden Vos. 

Dette er historien om hvordan Han Solo ble Han Solo, om hvor han kommer fra, hvordan han fikk navnet sitt, og om hvordan han møtte Chewbacca. 
Alle Star Wars-fans lurer på dette. 
For øvrig er actionsekvensene forrykende. 
Spesielt den med det doble toget i fjellet. 
Selv med sine to timer og et kvarter oppleves ikke filmen som for lang. 

Filmen er naturligvis en bagatell i den store sammenhengen, men det er fotball også. 
Jeg opprettholder at Star Wars fortsetter å være den viktigste av alle uviktige filmserier. 
