Ingen tryllekunst
Det «Now You See Me» har behov for, kan ikke kjøpes for penger. 

FILM: 
Penger er ikke alt i denne verden. 
«Now You See Me», en stort anlagt bankranfilm med tryllekunstnere i hovedrollen, er egentlig et blockbusterforsøk av typen Hollywood burde investere mer i: 
En fartsfylt underholdningsfilm der det er oppfinnsomheten i actionscenene og de overrumplende u-svingene i plottet som står i sentrum, ikke grublende muskelbunter i trikot eller skyskraperhøye CGI-skrømt som gyver løs på hverandre. 

High-tec 

Men «Now You See Me» sløser. 
Også her er pengene først og fremst brukt på brød og sirkus: 
Uinteressant high-tec og glorete gigaarenaer der tryllekunstnerbanden The Four Horsemen opptrer for publikum. 
Kortkunstneren (Jesse Eisenberg), hypnotisøren (Woody Harrelson), lommetyven (Dave Franco) og den Houdini-aktige utbryterartisten Henley (Isla Fisher) raner en bank i Paris foran en fullsatt sal i Las Vegas, og etterforskeren Rhodes (Mark Ruffalo) klarer ikke å sette dem fast fordi han ikke klarer å bevise hvordan ranet kunne skje. 

Mannevond 

Men et triks må være elegant. 
«Now You See Me» klamper avgårde, gjennom tryllekunster den er høyst selektiv med å forklare og kupp som ikke ville kunne gjennomføres, til en sluttvri som er omtrent like overraskende som en soloppgang i øst eller en Dagsrevyen-sending som begynner klokken syv. 
Og de fire som er der for å forlede, blende og bedra, fremstår uten unntak som kjeklete barn. 
Legg til Ruffalos gneldrete etterforsker og du har en rollebesetning i påfallende slett lune. 
De er ute av stand til å etablere personlighet på egenhånd, eller kjemien seg i mellom som manus insisterer på at er der. 

Michael Caine og Morgan Freeman tøffer avgårde på autopilot i bakgrunnen. 
Det rare er at alle disse skuespillerne er flinke folk som har vært uanstrengt elskelige i andre roller. 
Det er vanskelig å legge skylda på andre enn regissør Louis Leterrier, som holder filmen i et mannevondt stemningsleie, og de banale replikkene. 

Blant alt som ikke er sure oppsyn eller grovhugde dialoger, er det en ett og annet å glede seg over i «Now You See Me». 
Konseptet er godt. 
Både selve triksingen og de flytende actionscenene, som blir mer forutsigbare av at de som deltar i dem, lever av å være lurendreiere, gjør hva de skal. 
Men det blir stadig vanskeligere å unnslippe følelsen av at dette burde vært mye bedre. 

Klassisk sjanger 

Heist-filmen, ransfilmen, er en respektabel amerikansk filmsjanger med lang stamtavle. 
For at den skal fungere, må de medsammensvorne være så oppfinnsomme og karismatiske og lovens representanter så uspiselige at sympatien plasserer seg hos de som med lett hjerte forsyner seg av andres penger. 
Ingen var vel mer skjelmsk skurkeaktige enn Paul Newman og Robert Redford i «Stikket», sjangerklassikeren fra 1973. 
De to som har spilt gentlemansraner Danny Ocean i «Ocean's Eleven»-filmene, Frank Sinatra i 1960 og George Clooney i 2001, var også slentrende forførere som publikum ville følge inn i bankhvelvene og tilbake igjen. 

Det «Now You See Me» trenger, er noe som ikke kan kjøpes for penger. 
Det kalles sjarm. 
