Ender i et stort antiklimaks
Bobbie Peers har laget fascinerende kortfilmer. 
Men han misforstår hvis han tror at spillefilm er en lang kortfilm. 

Regi: Bobbie Peers. 
Manus: 
Bjørn Olaf Johannessen. 
Med: 
Jørgen Langhelle, August Diehl, Alexandra Rapaport, Sara Hjort Ditlevsen, Ingvar Eggert Sigurdsson med flere. 
Norge 2015. 
1 time 31 minutter. 
Aldersgrense: 7 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Og det kan det virke som han tenker. 
Peers har laget svært vakre bilder fra Grong i Nord-Trøndelag, fra den flotte åpningsscenen med en nedsnødd bil til virvelstrømmer i forfrossen elv og gyllent sollys over snøkledd skog. 
Men problemet er at han ikke holder grepet om min oppmerksomhet i halvannen time bare med å skape en poetisk stemning på vegne av de ensomme, sorgtunge sjeler. 

Nå kan man saktens skylde på manusforfatter Bjørn Olaf Johannessen for manglende dramaturgisk spenst og spenning. 
Men regissøren må ta sin del av støyten. 

"Dirk Ohm – illusjonisten som forsvant" skildrer en tysk tryllekunstner som skal få reparert bilen sin i Grong, ergo blir han sittende fast på stedets hotell akkurat mens bygdefolket leter fortvilet etter en ung jente som er forsvunnet. 

Aha, krimgåte. 
Musikken til komponist Nicolas Sillitoe bidrar med urovekkende klanger til å forsterke slike forventninger. 
Peers understreker dessuten stadig at tryllekunstner Ohm er en mann som kan få ting til å forsvinne og dukke opp et annet sted. 
Snart tror også faren til den forsvunne Maria at tyskeren er medskyldig. 
Ja, er det en sammenheng mellom det fyren gjør på scenen og noe han kan ha gjort i virkeligheten? 

Jeg avstår fra å røpe svaret. 
Snart bryter regissøren med realismen og skaper drømmelignende scener som vi forstår ikke er reelle, men vokst ut av Ohms hode. 
Krimsjangeren viker for halvfilosofiske samtaler mellom to ytterst ensomme mennesker, med utsagn som "kjærlighet er den perfekte illusjon". 

Drømmesekvensene bidrar slett ikke til å kjøre spenningen opp i jakten på jenta. 

I stedet dveler Peers altfor lenge ved hovedrolleinnehaver August Diehls plagede ansiktsuttrykk der han vandrer inn og ut av hotellets korridorer, kikker tenksomt ut av hotellvinduet med de vakre gardinene, hele tiden akkompagnert av Sillitoes triste og etter hvert monotone toner. 
Men den tyske skuespilleren har ikke nok mystisk og magisk utstråling til at han kan bære så mye oppmerksomhet. 
Det blir regelrett kjedelig. 

Antiklimaks til slutt 

Den forsvunne Maria (Sara Hjort Ditlevsen) er utstyrt med et forfriskende knallrødt hår, men heller ikke hennes nærvær og historie gir filmen en hardt tiltrengt drivkraft. 
De øvrige birolleinnehaverne (blant dem Jørgen Langhelle fra Sandnes) får ikke nok å spille på til å skape det fellesskapet av mennesker i Grong som den forkomne Ohm føler seg satt utenfor. 

Som sagt, her skapes forventninger i mitt hode, godt påvirket av den velkjente krimsjangeren. 
Men gåtens løsning er så banal og skuffende at det oppleves som et eneste stort antiklimaks. 
Peers' poesi hadde gjort seg strålende i en kortfilm, men strukket ut til en spillefilm tilfredsstiller den bare de tålmodigste blant oss. 

Anmeldelsen er skrevet før intervjuet med Peers ble gjennomført. 
Det kan leses her: 
