Hjertelig og alkoholholdig countrydrama
«Crazy Heart» byr på skuespill i Oscar-klasse. 

||| 
FILM: 
Det var vel ikke akkurat det vi trengte, enda en film om en godt voksen mann som fullstendig har mistet retning i livet. 

Likevel er jeg nødt til å erkjenne at jeg har en forkjærlighet for disse filmene — og bøkene — om menn som drukner sorgene med whisky og som bare avbryter røykingen for den tida det tar å tenne en ny sigarett. 

En varm film«Crazy Heart» er en slik film, en film om en fallert, alkoholisert 60-åring som virkelig synger the blues på siste verset. 
Men det er også en varm film med stort hjerte, og det er det som gjør den severdig. 
Gjennom filmer som «The Big Lebowski», «The Fisher King» og ikke minst «Fearless», har Jeff Bridges markert seg som en av USAs mest markante skuespillere. 

Han har en tyngde, naturlighet og timing som jeg tror vanskelig lar seg lære, men som i stedet er et produkt av det han selv har beskrevet som en heldig evne til å ikke ta seg selv så høytidelig. 

Livstrøtt og bitterI «Crazy Heart» spiller han Bad Blake, og han gjør det med bravur. 
Blake er en tidligere countrystjerne som har passert middagshøyden, og som nå tjener til livets opphold ved å spille på bowlinghaller og småkneiper i avsidesliggende hjørner langs den amerikanske sørkysten. 

Han er alkoholisert, livstrøtt og bitter og ser få skyfrie dager i horisonten. 
Men så treffer han ei dame — selvfølgelig — og igjen bruser blodet i den gamle. 

«Crazy Heart» er heldigvis langt fra så klisjéfull som den høres ut. 
Jo da, historien er fortalt før, og vi trenger ikke gå lengre tilbake enn til fjorårets «The Wrestler» for å finne den fortalt bedre. 

Bøtter med sjelMen filmen byr på mangefasetterte og spennende figurer, og ikke minst bøtter med sjel, god musikk og amerikansk landeveisromantikk. 
Det gjør den lett å like. 

Robert Duvall og Colin Farrell byr på fine og viktige prestasjoner, men det er forholdet mellom Blake og Jean (Maggie Gyllenhaal) som er kjernen i fortellingen. 
Ja, scenene mellom dem er faktisk romantiske, til tross for den underliggende håpløsheten. 

Det er også representativt for filmen. 
For selv om dette er en historie om tog som stadig går, ånder filmen av overskudd og en slags moral om at en gitar alltid har flere strenger. 
