Ærlig talt!
HANDLER OM: 
Du kommer til å tro at jeg er gal. 
Men altså: 
Den nevrotiske «nobody»'en Wes (tenk, han «googler» seg selv uten å få ett eneste treff!) blir, i kraft av å være sin fars sønn, opptatt i et hemmelig «brorskap» av topptrente leiemordere. 
Disse leiemorderne får sine ordre fra skjebnen selv, tror jeg det skal være, og de blir formidlet via koder i¿ vevd stoff. 
DOM: 
Jeg er fremdeles litt usikker på om denne uutholdelig eplekjekke, utrivelige og iskalde voldsfilmen skal være en slags «ironisk» komedie á la «Snakes On A Plane» eller ikke. 
Sikkert er det at mange i salen der jeg satt måtte fnise etter hvert som «historiens» mange fullstendig lattervekkende aspekter åpenbarte seg. 
Disse kom primært til syne etter at den første halvdelen, «opplæringsprosessen» som forvandler Wes til en fiks ferdig drapsmaskin, var overstått. 
Den var på sin side ekstremt sadistisk til en «mainstream» sensommeractionfilm med 15 års aldersgrense å være. 
Skjønt «action»? 
De store actionsekvensene i «Wanted» er så hinsides det umulige, så totalt fjernt fra enhver virkelighet, at vi i praksis snakker om en tegnefilm. 
At «Wanted» er dum som en stokk, får så være. 
Wes selv må på et tidspunkt resignert konstatere det absurde i at «vi tar våre ordre [om å drepe] fra en vev!». 
Da er det liksom ikke håp. 
Verre er det at filosofien her - at du først er en mann, at du først har «kontroll over ditt eget liv» - idet du har drept X antall mennesker, blir formidlet via komisk dødsseriøse skuespillerinnsatser fra stjerner som McAvoy, Jolie og Freeman. 
Som mann (riktignok uten «kontroll over mitt eget liv») er det likevel noe helt annet og mye alvorligere undertegnede ble mest deprimert av. 
Og det er at filmverdenens mest magnetiske kvinnelige sexsymbol, Angelina Jolie, ser helt forferdelig ut her. 
Sykelig mager og knoklete, som om hun har blitt sendt gjennom en blyantspisser. 
Et par lepper på en stilk er alt som er igjen. 
MORTEN STÅLE NILSEN 
