Sammen for livet
Evig venn i vintermørket 

Apropos den siste tidens debatt om servile norske popstjerner og spellemannbråket: 
Hver gang jeg ser eller hører William Hut, minnes jeg Spellemannprisutdelingen for 1997, da hans tidligere band Poor Rich Ones knabbet rockeprisen rett foran nesen på de (i mine ører) rettmessige vinnerne i Kåre & the Cavemen. 
Det notorisk arrogante og flåkjeftede Harestua-bandet forlot festen i protest, mens de stillferdige melankolikerne fra Bergen sto igjen som vinnere. 
Det handlet om kystfraksjoner, image, klær, holdninger. 
I de østlandske tv-stuer raste vi foran TV-apparatene. 
Det var artige tider. 

Mange hårstrå har løsnet fra hodebunner siden den gang, og nå liker visst alle all musikk. 
Likevel er det deilig å kjenne at Huts låter vekker til live denne gamle feiden, utgangspunktet for mang en musikkrangel: 
Hvem holder du egentlig med, den forståelsesfulle melankolikeren – alles venn i vintermørket – eller den frembusende, konfronterende artisten som lager litt bråk i stuekosen? 

Gjennom seks soloalbum har Hut dyrket førstnevnte posisjon – med stor suksess. 
Han er en dyktig vokalist med trygg og særegen stemme, og en rutinert låtskriver som har funnet et melodiregister han komfortabelt kan bevege seg rundt i. 
I løpet av sekunder er det mulig å gjenkjenne mannen bak mikrofonen, slik er det også med nye "The Gathering". 
Dette er Hut slik vi kjenner ham – i skjæringspunktet mellom Kurt Nilsen og a-ha – med sparsommelig arrangerte popspor med masse følelser lagt ned i refreng og fremføring. 
"The Perfect Storm" har du kanskje lagt merke til på P1, mens "Holding On" og "Love Will Provide" dessverre er enda mer stillestående og anonyme. 
Da står det langt bedre til med "Red River Shines" og "Salesman", to spor som skiller seg ut med sine avsluttende gitarparti, som løfter låtene ut av godstolen og inn på motorveien. 
"I'm Going Down" er en annen låt det er verdt å merke seg, en velformet countrypopvise der Hut synger krystallklart. 

Er du på utkikk etter noe som virkelig rister løs i deg og utvider din horisont, vil du nok haste videre ut i natten etter én gjennomlytting av "The Gathering". 
De som allerede har Hut som fast følgesvenn, kan imidlertid trygt samle seg rundt også denne utgivelsen. 
Det skal likevel bemerkes at avslutningslåten speiler en uro som skiller seg ut fra den ellers så trøstende, forsonende og tidvis noe ulne Hut-lyrikken: 
"Someday I'll raise my fist, 'cause you can't get anywhere without a fight". 
Kanskje får vi en skikkelig utblåsning på syvendeplaten? 

Hva synes du? 
Si din mening. 
