Anmeldelse:Kjartan Fløgstad tilbyr enestående perspektiver og avslører nedrige løgner 

Viser seg som en årvåken tenker i ny essaysamling. 

«Forfattarar gjer som kjent erfaringar til dei er tjue, og observasjonar etterpå», skriver Kjartan Fløgstad mot slutten av «Etter i saumane». 

For et typisk middelklassebarn av postmodernismen er det derfor lett å romantisere, om ikke også å se med misunnelse på Fløgstads mer betydningsfulle bakgrunn: 

«Mine eigne erfaringar handlar om smelteverksarbeidarar, midt i arbeidarklassens hundreår, midt i kjerneproletariatet. 
Gjennom denne oppveksten har eg første hands kjennskap til ein del av samfunnet få andre i min forfattargenerasjon kjenner til. 
Som tidsvitne er eg ein av svært få. 
Dess større grunn er det å fortelja om desse røynslene.» 

For enkelte kritikere som ikke deler Fløgstads overbevisninger, kan det kanskje være fristende å redusere tankegodset i forfatterskapet generelt, og i denne essaysamlingen spesifikt, til et avtrykk av erfaringsgrunnlaget hans, for liksom å ufarliggjøre perspektivene. 
Men Fløgstad har gjennom hele forfatterskapet snarere vist at det enestående erfaringsgrunnlaget gjør ham til en like enestående analytiker av språk, historieskriving, makt og samfunnsforhold. 

Dette er også tilfellet når han i denne sammenhengen tilbakeviser koplingen mellom folkemusikk og nazisme, framhever koplingen mellom klassisk musikk og Det tredje riket, utfordrer «sannheter» om akademias og aristokratiets uskyld før og under andre verdenskrig, endevender begrepspar knyttet til smak og klasse, forsvarer såkalt folkelig kultur, og avslører hvordan enkelte nyliberalistiske tankesmier og faglige nettverk risikerer å bli totalitære i sin jakt på totalitære regimer. 
Fløgstad viser seg med andre ord som en årvåken intellektuell — og med intellektuell mener jeg ikke en «intellektuell» som har lagt seg godt til rette i de bløte dynene diplomer og andre utmerkelser representerer, men intellektuell som i et sylskarpt, mottenkende individ — som har til hensikt å avsløre nedrige løgner i samfunnet. 

Et eksempel på en slik tilbakevendende løgn er bildet av nazistene som «øldrikkande bøller»: 

«Endå meir skremmande er dei velutdanna, velfødde skarane av sofistikerte champagnemenneske som var overtydde om at dei best kunne forsvara klassepriviliegia sine med nazistane ved makta», skriver Fløgstad. 

Bildet av «sosietetsnazistene» er like effektivt som det er slående enkelt, nesten banalt, vil kanskje noen kunne finne på å innvende — slik også Fløgstads blødmer har blitt brukt mot ham. 
Men hvor kommer denne skepsisen til ordspill fra? 
Fløgstad minner om at James Joyce i sin tid hadde minnet «om at heile katolisismen bygger på eit ordspel: 
I Matteusevangeliet 16,18 drar Jesus Kristus sjølv den følgande blødma (...): 
?Og no segjer eg deg at du er Peter (gresk Petros): yver denne steinen (petra) vil eg byggja mi kyrkja.?» 

At man forbinder ordspill med de brede lag og deres angivelige mangel på dannelse, er en av Fløgstads forklaringer på hvorfor denne skepsisen har oppstått. 
I så måte impliserer skepsisen samtidig en forakt for det såkalte folkedypet, som igjen henger sammen med den samme løgnen om at massene alltid er korrumperte mens eliten er hevet over enhver mistanke. 
Det er ikke tilfelle, gjentar Fløgstad, og viser blant annet til hvordan folket har blitt detronisert ved å innsette et begrep som populisme i folkestyrets navn. 

I forlengelse av denne tankegangen viser Fløgstad dessuten hvordan den ideologiske forståelsen av underklassen har gått fra være en stilltiende almue til «simpel pøbel av i dag», mens folkestyret blir å forstå som et «ulovleg pøbelvelde»: 

«Når Bradley Manning blir fengsla og Edward Snowdon blir anklaga for å gå fiendens ærend, jaga av demokratiet dei har gjort store tenester, må det vera fordi det er folket og folkestyret som har blitt fienden.» 

Av samme grunn møtes også bredere kulturuttrykk med større skepsis fordi de liksom hører hjemme i det samme folkdypet. 
Ved hjelp av eksempler fra film, popmusikk og visesang snur Fløgstad det hele på hodet og viser hvordan en rekke mer folkelige uttrykksformer ofte kan målbære det som presumptivt mer intellektuelle stiløvelser ikke evner å gjøre. 
Et av bokas beste eksempler er når Fløgstad sammenligner country-blues-sangeren Robert Johnsons «Love In Vain» med et utdrag fra Walter Benjamins «Moskauer Tagebuch». 
Begge tekstene tar for seg mer eller mindre den samme erkjennelsen, men bare Johnson klarer å forvandle den til stor kunst. 

Om noe gjentas nesten til det kjedsommelige er det med god grunn — for som Fløgstad sier: 
«Først når ein forfattar har brukt opp eit tema og er lei av det, vil kanskje lesarane forstå?» 

Gitt det rådende ideologiske klimaet håper jeg ikke Fløgstad går lei temaet med det første, men fortsetter å avsløre løgnene i vår selvforståelse. 
