Moro for spesialistene
Nyinnspillingen av «The hills have eyes» kan ikke vises i norske heimer uten at man grønnsåpevasker golv og gardiner etterpå, og det er synd. 

Den ubalanserte splatter-thrilleren er egentlig både velregissert og velskrevet. 
Sølvbryllupsfeirere med barn, barnebarn og svigerbarn havarerer i et prøvesprengningsområde i Nevada-ørkenen. 
I åsene rundt den postmoderne campingvogna snerrer strålingsofre med fantasifulle fjes, og det varer ikke så lenge før de hengir seg til innarbeida ting som slakt og voldtekt. 

Fra da av er en god del av scenene så ille at man føler seg som en avviker fordi man i det hele tatt ser på. 
Thrillere kan være stimulerende fordi de i gode tilfeller reflekterer menneskers dype evne til dramatisk overlevelse. 
Men når splatter-effektene blir så rå at de forlater fornemmelses-reglene for stilisert moro, får tilskueren en ubehagelig følelse av å være en pervers galning som står i et hjørne av Idsøe og stirrer vått på kotelettskjæringa. 
De filmene er bare for spesialistene; det vil si den mildt autistiske, men hyggelige blodfansen som holder rede på ting som dette fra et populær-leksikalt synspunkt. 
