Denne bør du virkelig se, føle, gråte, le og få med deg
Et episk mesterverk alle filmskapere med et poetisk hjerte skulle ønske de hadde laget. 

FILM: 
«Roma» er kanskje den filmen i år som vil gjøre størst inntrykk på alle våre sju sanser, og kanskje på de to neste også. 

Den er neddempet. 
Den er varm. 
Den er følsom. 
Den er poetisk. 
Den er kresen. 
Den er dramatisk. 
Den er hverdagslig. 
Den er stillestående. 
Den er kanskje et siste bevis på at en klassisk langfilm (gammelt og godt uttrykk) fortsatt evner å berøre, gi kunnskap, gi små og store rom for det vesle i det store. 

«Roma» er et funn av et ujålete kunstverk av en film. 
Et episk kammerspill fra en bydel i Mexico City satt til 1970/71 med et tidvis dramatisk bakteppe fra samfunnet rundt en tilsynelatende velfungerende middelklassefamilie. 

Her vi møter vi først og fremst hushjelpen Cleo. 
Hun som sammen med en annen som familien behandler som en «tjener», Adela, holder familien sveiset sammen. 
Og, det trengs ettersom den både sympatiske og usympatiske fruen i huset, biokjemiker Sofia, og hennes fjerne doktor og ektemannen Antonio, ikke er helt i vater. 
Cleo spilles av suverene Yalitza Aparicio. 
Hun kommer fra urbefolkningen i området rundt byen Oaxaca sør i Mexico. 

Et førstemøte med en skuespiller som gir stjerneklang. 
Det er også skuespillerprestasjoner i mesterklasse av barna som vi nesten ikke tidligere har sett maken til. 
Så nært, så underfundig og så troverdig. 
At det dukker opp en raring som på norsk synger «Barndomsminne frå Nordland» (Å eg veit meg eit land), er også passe absurd. 

Vedkommende skuespiller heter Kjartan Halvorsen og er oppført på rollelista sammen med det som ser ut til å være hele hans familie. 
Morsomt. 
Men, filmen er først og fremst om kvinnene, om Cleo, om oppvekst og om deres og hennes liv. 
Hvordan varsomme 
Cleo får sitt og alle de andres døgn, uker, måneder og år til å henge sammen og fungere. 

Vi blir helhjertet med når hun utfører de dagligdagse plikter som vekking av fire barn, lage mat, støvsuge, rydde, hente, bringe, handle, vaske igjen, hold igjen bikkja så den ikke forsvinner, henge opp tøy, jobb seint og tidlig, bli kjeftet på, treffe kjæresten, bli elsket, bli tatt med på turer og fester. 

Og, alt dette helt uten ytre action eller billige triks for å skape framdrift og dynamikk. 
Her dyrkes det hverdagslige til det ytterste. 
Vi kjøper det vi er med på i svart-hvitt likevel med et par meget delikate håndkolorerte sekvenser. 
Vi kan egentlig ikke få fortalt hvor suverent denne er billedlagt, nesten som en levende og langsom fotobok av mester Robert Frank. 

Og, da har vi ikke nevnt alle de fantastiske bilene av amerikansk opprinnelse, og lydene av disse, og nærbildene. 
Tidskoloritten er så detaljert og genial at du bare er så fordømt tilstede i Mexico City anno 1970, to år etter OL, politisk uro, studentdrap og under VM i fotball. 

I tillegg til alle de flyktige, men storslåtte menneskelige portrettene med lukt, hatter, barter, mat, drikke, kaos, langvarige scener fra kinoforestillinger, en rystende fødsel (der det ble brukt profesjonelle leger og jordmødre), svik, drømmer og drap. 

Ja, pluss alt det andre som i sum kalles selve livet. 
Denne filmen er et knippe håndskrevne postkort, nei, kvalifiserte og ekte kjærlighetsbrev til en oppvekst og til de kvinnene som var fundamentet rundt regissør og manusforfatter Alfonso Cuarón (mannen bak «Gravity», «Children of Men», «Og mora di også»). 

Regissøren har uttalt at denne filmen har han villet lage de siste femten åra, men det har altså tatt sin tid, men nå endelig var tida inne og flott moden. 
Han bygger historiene på sine frittstående erindringer, snapshots og minner, og den er semibiografisk uten å bli sentimental eller klisjéfylt. 

Dette er en film alle filmskapere med et poetisk hjerte ønsker de hadde fått til. 
«Roma» forblir ikke bare et minnekort fra en svunnen tid, malt i rosenrødt, ettersom det er noen usedvanlig rystende kapitler her fra nær meksikansk historie som nesten bærer bud om det som vil komme i framtida. 
I dag framstår jo regissørens hjemland nesten som en dommedagsnasjon med tanke på den blodige og grufulle narkotikakrigen som herjer både høy og lav. 

«Roma» har kinopremiere fredag og kommer på Netflix neste fredag! 
Viva, Roma. 
Gracias, Cleo. 
