Freddy tilbake i Elm Street!
En gang til: 
Dette er aldeles ikke for dere som fremdeles gikk i tog mot Nestlé-grøt på midten av åttitallet, og det er ikke for dere som lette etter en ny «Paris, Texas», og det er ikke for hunde-eiere, anorakk-slitere, ungdomsskolelærere som var 27 den gang og er så like bekymra fremdeles at dere sier gudskjelov når dere får se Berit Ås i Dagsrevyen. 

De har laget om igjen åpningsfilmen i en av de mest elska av alle grøsser-serier. 
Freddy Krueger er tilbake i den skumle førskole-kjelleren sin. 
Det går merkelig bra. 
De gamle Elm Street-filmene var filma på koselige gamlemåten med klare førstejuledags-bilder. 
Den nye filmen tar seg ned i de murkete bildene der nåtidsregissører utnytter overlegen digitalteknikk til nesten ikke å bruke lys. 
Når drømmeprinsen Freddy hiver søvnig ungdom vegg-imellom i en slags geometrisk utfordring, skjer det med oppdaterte spesialeffekter. 
Det er moro. 

Det var en virkelig en stilig idé bak Elm Street-filmene. 
Alle sovner til slutt. 
Når de gjør det, havner de i Freddys verden, og der opphører barmhjertighet og all fornuft. 
Hovedpersonen spilles av Kyle Gallner, som ble født to år etter at den første filmen ble laget. 
Han har et slags Pattinson-fjes og drikker hensynsløs Red Bull for å holde seg våknere enn Geir Helljesen en valgnatt. 
Men det finnes en måte. 
De finner den til slutt, og jentungen hveser: You’re in my world now, bitch! 
