Intenst om barnløshet:Bokanmeldelse: 
Brit Bildøen: 
«Tre vegar til havet» 

Først mange års ufrivillig barnløshet. 
Så statlig avslag på adopsjonssøknaden. 
Hva gjør du da? 
Brit Bildøen skriver rystende godt om et betent og tabubelagt tema. 

Hovedpersonen er skilt, middelaldrende kvinne og sesongarbeider på en ornitologisk stasjon ved kysten. 
Her måler og merker hun trekkfugl og går daglige turer til havet med hunden sin. 
Oppholdet er en form for selvpålagt eksil etter en livskrise knyttet til barnløshet og adopsjonsprosess. 
Den lille kinesergutten ble aldri deres. 

Bok-snakkis: 
Norsk julekalenderbok revet bort på få dager! 

Staten mente de ikke hadde tilstrekkelige «spesielle ressurser i forhold til barn». 
Mer konkret: 
De var for gamle. 
Hun 50. 
Han 48, med to egne barn fra tidligere. 

Gjennom de roterende kapitteltitlene «Eksilet», «Staten» og «Kroppen» utvikler forfatteren bildet av kvinnen og kriseprosessen. 
Vi får situasjonsrapporter fra stasjonen, der forelskelsen mellom lederen Emma og sesongarbeideren Eivind opptar henne mye. 
I tillegg gjendikter hun en fransk forfatter. 
Hele tiden bearbeider hun det hun har vært igjennom. 
Hun sliter med selvbildet og følelsen av personlig nederlag knyttet til en morskropp som «dreper barn» gjennom gjentatte spontanaborter. 

Fått med deg: 
Den ultimate biografien - om Pushwagner 

«Eit kvinneliv er først hysterisk å passe på at ein ikkje blir gravid, og så enda meir hysterisk prøve å bli det», reflekterer hun bitterironisk. 

Kvinnen kom aldri over de kjølige vurderingene og negative konklusjonene fra Barne-, Ungdoms- og Familiedirektoratet («Bufdir» - et ondt mantra) eller Barne-, Likestillings og Inkluderings- departementet. 

Hun fant ut hvor saksbehandleren bodde og ble en stalker. 
Hun legger en død katt foran inngangsdøren hans. 
Finner nøkler, låser seg inn, trekker øynene ut av kosedyr, klipper istykker matter, gardiner. 
Scener fra et liv som gikk istykker males fram, konsekvent og grufullt. 
Her er nok romanen på sitt aller beste. 
Mens den lett idylliserende slutten oppleves som en bitte liten nedtur. 

Bestselger-debutant: 
Få med deg «Eleanor Oliphant har det helt fint» 

Forfatteren skriver lavmælt og veksler effektivt mellom handling og refleksjon, fortid og nåtid. 
Hovedpersonen skildres dels i første, dels i tredje person: 
Nærhet speiles mot fremmedgjørelse. 
Søknader, brev og annen korrespondanse mellom familie og offentlige instanser inndras i teksten. 
Institusjonelt maktspråk kontrasteres mot fortvilte indre monologer. 
Slik levendegjør hun de skjebnesvangre konsekvensene av det kvinnen kaller «ein statleg abort», på toppen av de andre. 

Dette er en intens og troverdig roman. 
Relativt liten i antall sider. 
Desto større i relevans og ettervirkning. 

Anmeldt av: 
Arne Hugo Stølan 
