Casper André Lugg skriver dikt der noe står på spill
Finner overraskende koblinger mellom natur og mennesker. 

Hvordan skal man lese et moderne dikt? 
Det er sentralt å forstå at et slikt dikt, som har gitt avkall på tradisjonelle elementer som rim og rytme, har andre grep som hjelper det å produsere en særegent poetisk form for mening. 
En av disse er bruken av blanklinjer. 
For eksempel i det første diktet i Casper André Luggs nye diktsamling, et dikt som her gjengis i sin helhet: 

for et barn finnes 

som ikke har røtter 

Økopoesi 

Her er det vesentlig at den første strofen (altså de tre første linjene) kan leses for seg, og gi mening isolert, men at denne meningen så å si endrer retning med den neste linja. 
Små nyanser som dette arbeider moderne poeter med. 
Og det er nok en forutsetning å sette pris på slike nyanser for å få fullt utbytte av en diktsamling som «Det store svaet». 

Det har vært en del snakk om «økopoesi» de senere årene. 
Faren med en slik poesi er at den blir for agitatorisk. 
Men Lugg faller ikke for fristelsen til å agitere. 

Mest eksplisitt er han i en strofe som «klimarapportene peker ut / framtidige ofre / hver dag». 
Det er tydelig at noe står på spill i disse diktene. 

Særegen 

I et annet dikt beskrives det som tilsynelatende er en slags forvandling, der et dyr og et tre blir del av hverandre, der «barken / låser seg / rundt anklene» og «en kvist skyter ut fra kneet». 
Men diktet som helhet indikerer at det slett ikke er snakk om noen mytologisk-poetisk metamorfose, men om noe som helt konkret skjer i en oversvømmelse. 
Det som kan bli oppfattet som tradisjonelt billedspråk, viser seg ved nærmere ettersyn å være en illusjonsløs beskrivelse av kreftene i naturen. 
Effekten er sterk, særlig fordi poeten ellers er så lavmælt. 

Lugg har definitivt mer å fare med enn effektiv bruk av blanklinjer. 
Han oppviser en særegen evne til å finne overraskende forbindelsespunkter mellom natur og menneskelig erfaring. 
