BOK:Bygdedyret er løs 

BOK: 
Usedvanlig velskrevet, underholdende og skarpt samfunnskritisk om dødelige landsbyfeider. 

Juli Zeh: 
Landsbyen. 
Roman. 
Oversatt av Eivind Lilleskjæret. 
544 sider. 
Gyldendal. 

Tysklands svar på Jonathan Franzen, har Juli Zeh (f. 1974) blitt kalt. 
Og vel så det, må man nok si etter å ha lest denne fremragende romanen, som utspiller seg i den lille landsbyen Unterleuten (”Blant folk”), der alt ved første øyekast virker svært så idyllisk. 

Men når det planlegges en vindmøllepark i området, blir gammelt uvennskap som nytt, og gamle landsbyfeider blusser opp igjen. 
Med ett blir det avgjørende hvilken jordlapp som eies av hvem i dette ”overregulerte storsamfunnets armhule” (s. 320), som har sine egne lover og der alle kjenner alle i de rundt 120 husstandene med 300 sjeler, hvorav vi blir nærmere kjent med omlag tyve av dem, bl.a. Jule og fugleverneren Gerhard, som med DDR-nostalgiske og bygderomantiske forventninger har flyttet dit fra Berlin; Schaller, som til stadighet brenner bildekk og bråte på nabotomten; Franzen (!), som har et evigvarende oppussingsprosjekt gående; landsbyens mektige mann, Gombrowski, som på et tidspunkt erklærer: 
”Politikk er når vesttyskere som kjeder seg, interesserer seg mer for fugler enn for mennesker”; hans rival Kron, gammelkommunisten som betrakter alt som en kapitalistisk konspirasjon; unge Linda Wachs, som intelligent og uredd gyver løs på enhver utfordring med selvhjelpsboken til en viss Gortz i hånden; og kapitalisten Meiler, som fordi han kunne det har kjøpt opp store landområder omkring landsbyen uten egentlig å vite hva han skal bruke dem til. 
Før så denne ideen om vindmøllepark dukker opp. 

Når et lite barn deretter forsvinner, settes landsbyen på vesaask vis i kok. 
Og når gammelt nag og raseri blander seg med fortvilelse og fremtidsfrykt, er ikke rettsstatens prinsipper like faste lenger. 
Det er ingen Kardemomme By som skildres, men ”en guffen følelse av å kjøre inn i en David Lynch-film” (s. 456), med løgn og intriger, fiendskap og mistenksomhet, og der enkelte er villige til å strekke seg svært langt for å nå sine personlige mål. 

Fortellerteknikken er av det lett springende, assosiative slaget, men gjennom skarpe, sammensatte personportretter får vi ulike versjoner av de samme hendelsene, og Zeh nøster de mange trådene sammen på sikkert og usedvanlig velformulert vis. 
”Landsbyen”, som har ligget på de tyske bestselgerlistene i lang tid, har også sprengt romanformatet ved at forfatteren etter utgivelsen har latt romanpersonene skrive innlegg på sosiale medier og opptre på YouTube, som for å parallellføre ”Landsbyen” med den virtuelle landsby, og som en slags enmannsversjon av forfatterkollektivet Wu Ming. 

Det er altså et sammensatt og på så mange måter storartet kunstverk Juli Zeh har skapt, som også reiser ontologiske og epistemologiske spørsmål. 
I disse ”false news” og ”post-truth”-tider: 
Hvordan kan vi vite at det vi tror vi vet er sann kunnskap? 

Den som ønsker å sette seg ytterligere inn i dette eiendommelige kunstverket, kan bl.a. finne en interessant artikkel av journalisten Svein Thompson på hjemmesidene til Goethe-Institut Norwegen. 
Men du kan jo begynne med romanen, som er imponerende nok i seg selv. 
