Ry Cooders nye gospelalbum er til å få ståpels av
For en utrolig formidler, sanger og musiker denne mannen er. 

Ry Cooder er en av disse sjeldne og unike artistene som alltid har syslet med sitt. 
Berømmelse har aldri vært et mål, derimot har ønsket om å lage gode plater vært det. 

Det er bare å konstatere at han igjen har lykkes. 
Samtidig er han klar for årets Notodden Blues Festival og sin første konsert i Norge på 30 år. 

Én av sitt slag 

Ry Cooder (71) har de siste årene laget en rekke konseptalbum der han har skapt en karakter som musikken kretser rundt. 
The Prodigal Son er derimot noe helt annet. 
Dette er en religiøs plate fra en ikke-troende. 
Et slags gospelalbum der hymner, tradisjons-, blues- og egne sanger flettes sammen i en miks Cooder behersker til fingerspissene. 

Noe av spenningen ved en artist som ham, er evnen til å introdusere nye sjangre i musikken med ærbødig ydmykhet. 
Han er en reisende i musikk der hele verden er arena. 
Alltid i forbrødringens navn. 
Han har hele karrièren fulgt sin egen ledestjerne, uavhengig av trender. 
Han er én av sitt slag. 

Cooder har vært innom det meste, fra tidlig amerikansk og afrikansk blues til cubansk musikk og Buena Vista Social Club. 
Dette for bare å ha nevnt en liten flik av hans oppdagelsesreiser. 
Vi kommer denne gang tett innpå hva som opptar ham personlig, spirituelt og musikalsk. 
Han synger om den fortapte sønn og kommer således også nært innpå sitt eget lands sjel. 

Ingen religiøs mann 

Paradoksalt er Cooder ingen religiøs mann, men hans følelse for denne musikken står ikke tilbake for noen bekjennende. 
Samtidig er han en mester i å finne frem til det, for mange, ukjente. 
Som låtskriveren Blind Alfred Reed og hans «You Must Unloud», en nydelig sang om at om du vil komme til det forjettede land, må du gi avkall på dine jordiske skatter. 

Musikalsk er albumet alt en kan drømme om. 
Fra hans fantastiske gitarplukking og hans ulike vokale grep til koringen ved Terry Evans, Arnold McCuller og Bobby King. 
Dette er Cooder slik vi husker fra 1970-tallet. 
Stemningsspennet er stort, fra den rolige og banjodrevne «Straight Street» via den bluesdrevne «Shrinking Man», til en fantastisk versjon av «Nobody’s Fault But Mine». 

Hva er det med disse erfarne eldre artistene som fortsatt klarer å skape musikalsk magi? 
Lytt til hans egen sang om drømmerne, «Jesus And Woody». 
Kanskje det er så enkelt som Cooder fortalte i et intervju med musikkmagasinet Mojo: 

«Det tar år å lære seg å lage gode plater.» 
