«Collateral» er en fjær i hatten for Netflix
Carey Mulligan har hovedrollen i årets beste nye påskekrim. 

Politietterforsker Kip Glaspie (Carey Mulligan) er høykompetent og høygravid, og hun prøver å løse mordet på pizzabudet Abdullah Asif. 
Var dette et simpelt ran som gikk galt? 
Eller lå det noe større bak? 
Svaret i miniserien «Collateral» er det sistnevnte, men heldigvis for kriminteresserte utføres dette svaret på interessant vis. 
Ikke bare fordi manusforfatter David Hare har skapt en konspirasjon som involverer soldater, menneskesmugling og politikk, men også fordi serien er oppriktig interessert i London og det britiske storsamfunnet. 

Det viser seg at pizzabudet var en asylsøker med en noe suspekt bakgrunn. 
Hans søster Fatima (Ahd Kamel) oppholder seg ulovlig i Storbritannia, og hun er lite samarbeidsvillig. 
I tillegg gjør Fatimas status som flyktning, at flere etater må involveres i saken. 
Dette politiske aspektet er ikke kun knyttet til flyktningspørsmålet, men også til alle som er direkte eller indirekte berørt av drapet. 
For hvem vet om dette var kriminalitet rettet mot innvandrere, om det var et internt oppgjør eller kanskje et tilfeldig mord? 

Fortellerstrategien til «Collateral» er å starte med denne hendelsen, for så gradvis å «zoome ut», slik at vi opplever historien påvirke mange institusjoner og roller i samfunnet. 
Dette fugleperspektivet utføres med svimlende nysgjerrighet av manusforfatter Hare, men gjennom regien til TV-veteran S.J. Clarkson, finner historien metodisk frem til fokus. 

Carey Mulligan har hovedrollen, men man kan også kalle henne et anker: 
Hun er en rolig og spørrelysten etterforsker med mye kompetanse, men begrenset myndighet, i møte med et vanskelig puslespill. 

Like fullt må det sies at «Collateral» ikke preges av sosiologisk debatt: 
Mordgåten skal løses. 
Seeren får vite hvem morderen er relativt tidlig i løpet av de fire episodene, og konspirasjonen er ikke så langt unna tradisjonen fra bøkene til John le Carré. 
Men «Collateral» har en demokratisk evne til å leve seg inn i alle personene som rammes av et mord, enten det er familie, etterforskere eller beboere i området hvor drapet skjedde. 
Etter hvert avsløres det hvordan alle rollefigurene er koblet sammen på ulike måter – enten man er høyt eller lavt i samfunnshierarkiet. 

«Collateral» blir til god påskekrim ved å gå foran som eksempel på hvordan underholdning kan bli bedre av å ha politikk som en ingrediens. 
Godt manusarbeid er ofte å la rollefigurer med ulike perspektiv, og ulike ønsker, møte og forhandle med hverandre. 
Forfatter man en spennende historie som lar ulike stemmer slippe til, slik Hare klarer her, får det omfattende konsekvenser. 

En slik konsekvens kan blant at være at mange gode skuespillere stiller opp i mindre roller, noe som er tilfellet i «Collateral». 
Her dukker poplegenden Billie Piper opp som den vanskelige, komplekse alenemoren Karen, en kvinne med et tidligere forhold til opposisjonspolitikeren David Mars (John Simm). 
Og Jeany Spark spiller en kvinnelig soldat som trakasseres av sin overordnede. 
Hayley Squires spiller Laurie Stone. 
Nicola Walker er den kvinnelige presten Jane Oliver. 
På smart vis klarer serien å gi alle disse komplekse kvinnene tredimensjonalitet og delaktighet i plottet. 

«Collateral» er en fjær i hatten for Netflix, som kan skilte med en av årets beste, nye påskekrimmer. 
Likevel bør det samtidig påpekes at BBC står for produksjonen, og deres langvarige samarbeid med David Hare (som i Storbritannia også er kjent som dramaturg) høster frukter i denne fire episoder korte krimserien. 
Serien klarer å ta både sitt oppdiktede drap, og sitt publikum, på alvor. 
