Anmeldelse:Asfaltevangelisten 

Multitalentet Sjur Lyseid (30) sikter mot asfalten, men treffer mye høyere. 

The little hands of asphalt - «Floors» (Spoon Train Audio/Tuba) 

Man kan vanskelig kalle Sjur Lyseid et navn med gjenklang i den gjengse husholdning. 
Like fullt har produsenten/singeren/songwriteren etterhvert vært så involvert i så mange glitrende undergrunnsutgivelser (Moddi, Einar Stray, Death By Unga Bunga m.fl.) at han fortjener bedre. 

Soloprosjektet, kalt The Little Hands of Asphalt, ble kommersielt ignorert ved debuten i 2009. 
Siden den gang har 30-åringen jobbet i studio, hovedsakelig for andre. 
Det har vært vel anvendt tid. 

Produksjonen på andrealbumet er tindrende klar og lekker - om det er, i profesjonell forstand, hjemmelaget, så høres det i alle fall kostbart ut. 

Samtidig er arrangementene akkurat så omfattende at Lyseids medhjelpere oppleves like mye som bidragsytere. 

Særlig Kenneth Ishaks nærvær og Kari Kamrud Janssens koring og vokalarbeid gjør den melankolske grunntonen med umiddelbar, selv om studiokvaliteter ikke gjør et album alene. 

Lyseids begavelse er evnen til å lage folkpop med countryknekk, lekende bygget opp rundt en delikat dans av ord. 

Et grep som definerer og avgrenser universet til Lyseids eget Oslo. 

Utenfor Ring 2 kan det muligens oppleves som nærsynt. 
En bedre tilnærming er å betrakte Lyseid som urbanisert heimstadsdikter, der heltene mangler, men lyrikken lever i kombinasjon med de vare, om ikke akkurat allsangssterke melodiene. 

Referansene går fra Werner Herzogs «Fitzcarraldo» som (feilstavet) metafor på norsk bandturnéliv, til parafrasering av Paul Simon («50 Ways to Leave Revolver»). 

Forståelsen er ikke viktig for å ha glede av platen, men det er relevant for å skjønne at Lyseid gjør noe så enestående som uforfalsket gode popformuleringer, tidsriktig og ømtålig tilnærmet. 

Ingen har noensinne hatt vondt av skikkelig håndverk, uavhengig av veidekke. 

BESTE LÅT: 
«Fitzcaraldo» 
