Seriøst smakfullt
SW20 holder koken og imponerer på entrecôte-fronten. 

-Jeg tror, sa Robinson andaktsfullt og senket kniv og gaffel midtveis i hovedretten. 

-At jeg er i ferd med å spise mitt beste kjøttmåltid siden K-Paul i New Orleans for ti år siden. 
Denne entrecôten er ren høytid - skikkelig mørnet, flott marmorert, smakfull og perfekt medium/rå-stekt. 
Rødvinssausen er kraftig, men ikke dominerende, tilbehøret akkurat så ujålete vellagd som jeg liker det. 
At noe sånt skulle bli meg til del i viskelærs-rødtkjøtt-landet Norge, ville jeg ha forsverget inntil dette øyeblikk. 

-Du verden, det var sannelig en munnfull store ord, repliserte Fredag. 

-Men jeg velger å tro deg. 
Bortsett fra at smakene i kyllingretten min kanskje ville ha kommet enda bedre til sin rett hvis kokken hadde saltet litt mindre, var den også helt utmerket. 
Ok, noen selleribiter var trevlete, men jeg merker at jeg vil tilbake hit likevel. 
Når den følelsen melder seg allerede under hovedretten, er det et godt tegn. 
Trivsel tross trevler, om du skjønner. 

De satt i en blå halvmånesofa på SW20 ved Lapsetorget, og hadde trykket vintertristessen på dør med et glass chablis til menystudiet og to nydelige forretter. 
Etter øyeblikkelig å ha blitt tatt hånd om av to omsorgsfulle servitører, hadde de satt til livs henholdsvis kamskjell i søtpotetpuré og blomkålsuppe med varm røkelaks og choritzobiter (!), og da hovedrettene ble brakt til bords, hadde de fortsatt vært opprømt av de originale, men nesten sjokkerende vellykkede smakskombinasjonene. 

Robinsons første reaksjon på synet av entrecôten hadde vært at den var stor, der den dekket en underskog av spinat, blank sjalottløk, steinsopp og halve, smørstekte mandelpoteter. 
Nærkontakten med smak og konsistens hadde ikke på noen måte dempet entusiasmen. 
Også Fredags kyllingbryst og -lår hadde gjort et godt førsteinntrykk, og slik den ene servitøren hadde lovet, viste den new zealandske pinot noir'en Cloudy Bay seg som en passende følgesvenn til begge rettene. 

-Faktisk ganske fyldig og balansert, mente Fredag. 

-Mye mindre saftogvann-aktig enn selv ganske kostbar pinot noir kan være. 

SW20s meny er satt opp i et 3x3-rutemønster der den øverste vannrette linjen viser tre forretter, den mellomste tre hovedretter og den nederste tre desserter. 
De tre loddrette linjene leses som tre anbefalte tre-rettere, men det står gjestene fritt å kombinere etter behag og eventuelt bytte ut diagrammets enkeltretter med valg fra en klassikermeny. 

-Fikst, mente Robinson, som avrundet med myk, mørk sjokolade, banan, marengsbiter og vaniljeis, som godt kunne smakt mer vanilje og mindre is. 

-Selv om menyen ikke er stor, virker den gjennomtenkt og fristende. 
Fredag samtykket, og sa seg fornøyd med sin crême catalan og sitrussalat. 

-Selv om den nesten ble i syrligste laget, lød dommen. 

-Men salt eller syre, så oppfatter jeg SW20 som et supert sted. 
La du merke til hvordan de to servitørene beholdt roen og ikke glemte oss et sekund da det store selskapet ankom og ga dem mer enn nok å gjøre? 
Det er sånne detaljer og alle de gode smakene som gjør at jeg går tilbake til et sted, og hit kommer jeg til å gå om igjen. 
So long, SW20... ? 
