Har energien i behold etter elleve års pause
Men No Doubts comeback er kjapt passert i mengden. 

ALBUM: 
Sjangerkameleonene i No Doubt har brukt elleve år på å følge opp forrige album, og på sett og vis er det fint å oppdage at ikke stort har forandret seg siden den gang. 

Ungdommelig skamløst 

Gwen Stefani har på en eller annen måte unngått å eldes overhodet, og slipper fortsatt unna med sin karakteristiske - på grensen til sutrete - skjelvestemme. 

Med reggae, ska og åttitallspop i frekk symbiose, låner bandet fjær fra Santigold det ene øyeblikket, før de grafser i U2-gitarer og melodifraser fra Shania Twain og Pink i det neste. 

Forgjengelighetens problem 

Kanskje er det rutinen som sjangersjonglører bandet har å takke for at «Push And Shove» flyter såpass lett som den gjør, og sett bort i fra et par kriserammede ballader viser No Doubt-reunionen bra gangsyn med forholdsvis god spenst. 

Noe vedvarende glede er det dog ikke snakk om. 
«Push And Shove» er helt greit levert, men også meget fort passert. 
