Chopin med perlende løp og florlette ornamenter
KONSERT: 
Virtuositeten til Polina Leschenko var rett og slett besjelet. 

Chopin: 
Klaverkonsert nr. 1, e-moll; Prokofiev: Symfoni nr. 6. 

Polina Leschenko klaver, SSO, dir.: 
Mihhail Gerts. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Det hender at verk som spilles i konsertsalen i den grad er forsynt med så mange glimrende innspillinger at man må glemme disse, om skal man bedømme en ny fremføring. 
Det gjaldt det første verket på konserten torsdag, Chopins klaverkonsert i e-moll. 
Jeg kan nevne pianister i fleng: 
Rubinstein, Gilels, Pollini, Argerich, Zimerman og nå i det siste Lang Lang og Trifonov. 

Men fremførelsen til russiske Polina Leschenko og SSO med Mihhail Gerts som dirigent fikk oss til helt å konsentrere oss om verkets nærvær i Konserthuset denne kvelden. 
Det bugnet av passasjer, perlende løp, fine arabesker, florlette ornamenter, men også av lidenskapelige rytmer og briljant virtuositet. 
Det var en virtuositet som hos Leschenko rett og slett var besjelet, ikke noe utenpåklistret eller en demonstrasjon av teknisk bravur. 
Det fjærlette anslaget var en fryd for øret. 

Formen hos Chopin er ikke arkitektonisk bygget opp, men snarere er den en ramme, et rom der fantasien kan bevege seg fritt. 
Og da må spillet være fleksibelt, i tempo og styrke, noe det også var i kveldens strålende tolkning av e-moll-konserten, hans lengste verk overhodet. 

Begeistringen var stor for denne fabelaktige pianisten, som villig ga et ekstranummer: Rachmaninovs arrangement av Fritz Kreislers Liebesleid. 
Hun oppviste her en fingerferdighet uten like, samtidig som spillet var dypt musikalsk. 

Måtte høre Prokofievs 6. symfoni tre ganger 

Prokofievs symfoni nr. 6 er lite spilt i forhold til hans Klassisk symfoni og nr. 5. Prokofiev var syk da han arbeidet med denne symfonien og hadde forbud fra legen om å arbeide. 
Men denne komponisten, som arbeidet hver bidige dag, kunne ikke la være. 

Symfonien kom til i årene 1945-47, altså da krigen som hadde ødelagt så mye i Sovjet, så vidt var slutt. 
Prokofiev sa om symfonien at han ville «uttrykke sin entusiasme for menneskets åndelige kraft som manifesterer seg så mektig i vår tid og i vårt land». 

Kanskje var dette utsagnet politisk motivert. 
For det spørs om det ikke er komponistens eget mot, hans egen åndelige kraft som råder i dette tette verket som hans venn Miaskovskij måtte tilstå at han ikke forsto før etter tredje gangs høring. 

SSO og Gerts la ikke fingrene mellom når det gjaldt å få frem uroen i verket (særlig i første sats), og det dels lyriske og dels harde og brutale. 
Prokofiev ga symfonien opustallet 111, som henspiller på Beethovens siste klaversonate op. 
111, som han beundret så sterkt. 

Et merkelig verk 

Den merkelige åpningen av verket, med dempede tromboner som lyder som et anskrik, er blitt sammenlignet med «en kjempestor nøkkel som knirkende dreies rundt i et rustent slott». 
Det fortsetter både dystert og med skarpe kontraster av kaos og kamp. 

Også i den langsomme andresatsen, der hornene fremtryllet en idyllisk atmosfære, ser vi for oss bilder av kamp og krig. 
Sistesatsen, som mer ligner Prokofievs ballettmusikk, innbyr til visuelle bilder. 

Mihhail Gerts, som på kort varsel hoppet inn for en syk Alexander Vedernikov, hadde et godt grep om dette, på mange måter merkelige verket, og ledet orkesteret på forbilledlig vis. 
