De ble kjent som partybandet uten klær
The Nude Party måtte kle på seg da spillejobbene kom. 

The Nude Party: 
"The Nude Party" (New West/Border) 

Jeg trenger ikke din kjærlighet, jeg trenger bare platene mine, synger Patton Magee på countryrockende "Records". 
Det gjør ikke noe at dama har funnet en annen, så lenge han har platene sine. 

Han må ha lyttet godt. 
Ikke til eksen, men til musikk fra 60-tallet. 
The Nude Party leverer et debutalbum som lener seg mot godlyden fra 60-tallet: Animals, Rolling Stones, Kinks, Creedence, Velvet Underground, Doors og mer. 
De nevnes gjerne som en del av den nye pysch rock-bølgen; band som tar rocken tilbake. 

Tekstene tar Magee seg av, mens hele bandet krediteres for musikken. 
De er en gjeng på seks som møttes på Appalachian State University i Boone i North Carolina for seks år siden: 
Patton Magee, Shaun Couture, Alec Castillo, Don Merrill, Austin Brose og Connor Mikita. 
Selv kaller de et brorskap mer enn et band. 

Navnet The Nude Party tok de etter at folk begynte å kalle dem som "the naked party band", en referanse til husfester der bandet og tilhørerne følte seg friere når klærne ble kastet. 
Samtidig begynte de å få spillejobber på offentlige steder, noe som førte til at klærne måtte beholdes på. 
De kunne for så vidt skiftet navn til The Dressed Party, men beholdt det gamle. 

Dette er debutalbumet, men den to år gamle ep-en "Hot tub" er nærmest for et minialbum å regne med sine sju kutt og 27 minutter. 
Ingen av disse sporene er med her, men de har beholdt produsent Oakley Munson fra bandet Black Lips. 
Faktisk har de forlatt North Carolina og flyttet inn til ham i den lille byen Livingston Manor i staten New York. 

De åpner med "Water on Mars", der gitaren sender låten i riktig retning. 
Orgelet gjør det enda bedre, og Magee vet hvordan de gamle heltene sang. 
Koringen gjør at det ikke lyder så alt for alvorlig. 

De fortsetter med "Feels alright", mer i retning av Stones enn Kinks. 
Teksten sirkler rundt følgene av et atomangrep, men refrenget er av det lette slaget: Whoa, it don't look good, but it feels alright. 
Er man et partyband, så er man et partyband. 
"Chevrolet van" handler om å bruke livet på spillejobber: 

Got some free advice the other day 

From an older relative of mine 

He said, you know I dig what you do 

But 
I think you’re wasting your time 

Velmente råd om å få en skikkelig jobb biter foreløpig ikke på dem. 
De gjør det isteden til en allsangvennlig kampsang om rock'n'roll-livet. 

"Paper trail" er rock av det røffe slaget, mens "War is coming" lener seg mer tilbake uten at de lyder mindre tøffe av den grunn. 
"Live like me" drives fram av et klassisk gitar- og orgelriff, mens "Gringo Che" handler om Che Guevara. 

"Coyote" er ørkenrock med surf-følelse. 
I og for seg en selvmotsigelse, men ørkenrock og surfrock kan ha noe av den samme gitarlyden. 
Kanskje ikke så rart med tanke på at solen i California skinner like varmt over både sandstrender og sandørken. 

"Astral man" er løsere i kanten, og Jim Morrison hadde kost seg med denne. 

De runder av med den westernaktige instrumentalen "Charlie", på en plate de den røffeste rocken kommer først og de mer svevende sangene mot slutten. 
Bra er de uansett. 

Beste spor: 
"Water on Mars", "Feels alright", "Chevrolet van", "Records", "Coyote". 
