Ta pengene og stikk, Woody!
Woody Allen snakker om livet og kunsten sin på den parodiske måten som folk gjør når de oppdager at de kan dø, og så vil de gjerne delta på nekrologen. 

"Woody Allen: A documentary": 
USA. 
2012.1 time, 43minutter. 
Regi: Robert B. Welde. 
Med: 
Woddy Allen og masse kjente folk. 

Å lage biografisk dokumentar om Woody Allen er sjokkerendeumusikalsk. 
Ikke fordi mannen ikke har noe å fortelle, men fordi han har lagetden vittigste og ondeste dokumentar-parodien utenfor Monty Python. 
Allendebuterte med «Take the money and run», og den handler om Virgil som ble enmislykt forbryter fordi folk tråkka på brillene hans. 
Forenkla livsbeskrivelserer sånn. 
Alle vet det. 
Alle vet at de formidler en romantisert gjenfortellingav tilpassa virkelighet og at det antakelig bare er nekrologene som lyver merenn dokumentarene. 

I «Woody Allen» har den aldrende filmregissøren latt segforlede til å eufemisere sitt liv, og det kan man ikke bebreide ham, for ifølge filmen «Radio days» sluttet lille Konigsberg å fungere da han oppdaget atuniverset utvider seg og følgelig vil forsvinne. 
Døden er en en ubekvemskjebne, og Allen har fått behov for å si fra om seg selv før han overlatestil uendelighetens streaming avdødsdømte stjerner. 

Selvfølgelig er det en underholdende film, for Woody Allener antakelig det mennesket på jorden som har snakket mest om seg sjøl, så dettekan han. 
Vi får se skrivemaskinen som han fortsatt bruker (og den scenen kunnevært med i «Take the money and run»), og vi får se den gang han som ung komikerbokset med en kenguru. 
Ingenting er kjedelig, og alle bekjente er vennlige oghensynsfulle. 

Hva er egentlig forskjellen på en filmdokumentar og etTV-program? 
Jeg har aldri funnet ut det. 
