Ærlighet varer lengst
En høstblek nasjonalskatt utvider paletten. 

Ifølge plateselskapets presseskriv er dette den ærligste platen til Marit Larsen. 
Hun har angivelig vært «i stand til å skrive ærligere enn før», og det var som om «låtene formelig rant ut, uten tanke på hvem som skulle høre dem eller når». 
Det samme narrativet tilkjennegis i et intervju i Dagbladet denne uken. 
Teksten til tittellåten på albumet, «When the Morning Comes», kunne hun angivelig «ikke ha skrevet for tre år siden». 
Det ville blitt «for personlig». 

Med andre ord: 
Bedre oppreisning kunne ikke musikkviteren Jon Mikkel Broch Ålvik ha bedt om. 
Det var jo nettopp dette han forsøkte å si. 
I sin mye omtalte og latterliggjorte doktorgradsavhandling hevdet han blant annet at artisten Marit Larsen bruker forestillingene om «ærlig», «ekte» og «naiv» som strategiske virkemidler i iscenesettelsen av sin artistpersona. 
Ikke en spesielt original observasjon, men sjelden, om noen gang, har en oppgave produsert ved Institutt for musikkvitenskap vakt slik bestyrtelse i den norske offentligheten. 

Mye skyldes det nok en serie klønete uttalelser fra Broch Ålvik himself , men utslagsgivende var det nok også at hele Norges kjæledegge valgte å «slå tilbake». 
Som Larsen noe syrlig bemerket på Facebook: 
«Jeg registrerer at noen har tatt seg bryet med å skrive en doktoravhandling om hvordan jeg fremstår.» 
Dermed hadde Broch Ålvik tapt. 
For man legger seg ikke ut med en nasjonalskatt. 

For det er det hun er. 
Helt siden hun ble nominert til Spellemannprisen som 13-åring i 1996, har Larsens blanding av det søtladne og bittersøte hatt en uimotståelig kraft på det norske folk. 
Denne gangen har hun imidlertid «forsøkt å strekke seg bort fra det søte hun forbindes med». 

«When the Morning Comes» er Marit Larsens fjerde soloplate. 
Som de to foregående, «Spark» og «The Chase», kommer den i månedsskiftet oktober/november. 
Det er neppe tilfeldig. 
En høstblek Larsen pryder coveret, og låttitler som «Please Don't Fall For Me», «Consider This» og «Before You Fell» mer enn antyder platens gjennomgangsmelodi: 
Ettertenksomme og tilbakeskuende meditasjoner over mellommenneskelig forhold. 
Klok av skade? 
En sommer er iallfall forbi. 
Artisten samler håret i en hestehale. 

Matt Chamberlain, Larsens «største trommishelt i hele verden», gir platen en tyngre og mindre sødmefull klangbunn enn vi er vant til, som igjen legger til rette for en mindre aktsom stemmebruk hos Larsen. 
Et mer uvørent uttrykk som kler henne godt. 
Hør bare på «Faith & Science», der det nesten blir for mye av det gode, delvis på bekostning av diksjonen. 

Larsen har denne gang tatt produsentansvaret selv, og resultatet kan omtales som et P3-kompatibelt uttrykk med færre strykere og sterkere innslag av perkusjon. 
På forrige utgivelse var det gitarene som fikk større plass, denne gangen er det altså trommer og annet slagverk som skyves frem i lydbildet. 

I en slags programerklæring før «Under the Surface»-debuten i 2006 uttalte Larsen at: 
«Men hei, det jeg holder på med nå er ikke helt Ultimafestivalen heller, altså. 
Jeg skriver fortsatt sanger med vers og refreng.» 
Like fullt: 
Hun ønsket å utvide det norske pop-begrepet. 
Intet mindre. 
Ni år senere er det bare å medgi at 31-åringen har seiret på begge fronter. 
På den ene siden har hun blitt allemannseie med et knippe låter som «alle» kan resitere; og på den andre siden klarer hun hele tiden å utvide paletten. 
Da kan hun være så «ekte» hun bare vil. 
