Plateanmeldelse:St. Vincent - «St. Vincent» 

Alt lukter gjennombrudd her. 

Annie «St. Vincent» 
Clark har en fortid som inkluderer gitartjeneste for indiegud Sufjan Stevens, lovprisning fra undergrunnsgrinebiter Steve Albini og en prosjektplate med kunstrockpioner David Byrne - samt tre lovende soloalbum. 

Det eneste hun trengte nå var å skru litt ekstra på popknottene. 

Hvilket hun gjør, uten å miste en millimeter av sine kvaliteter. 

Clarks musikk forblir styggvakker, med et Terminator-preg over dens menneskelige melodier ikledd hakkete, tungt prosesserte gitarer og rytmer - en stil hun også behersker live, ettertrykkelig bevist på Øyafestivalen i 2012. 

Den arketypisk hvite stemmen gjør henne mer britisklydende enn hva New York-adressen hennes tilsier. 

Så nytt er ikke dette; St. Vincent kan trygt kategoriseres mellom PJ Harvey og Goldfrapp. 
Faktisk låter hun nøyaktig slik man kan forestille seg at en mutasjon mellom de to ville fremstå. 

I likhet med disse når hun også heftige høyder når det stormer som verst. 

BESTE LÅT: 
«Birth In Reverse» 
