Minus hos +39
De kaller seg italiensk gourmetrestaurant, men verken mat eller service når opp til ambisjonene. 

De kaller seg italiensk gourmetrestaurant, men verken mat eller service når opp til ambisjonene. 
Minus hos +39 Tekst: 
Robinson og Fredag 
Det var ingen ting å si på velkomsten da Robinson og Fredag åpnet døra til +39, den nyåpnede italienske restauranten der man i sin tid fant sushibaren Fuji på Skillebekk. 
Joviale velkomstrop på italiensk strømmet ut fra vinbaren på gateplan. 
Men Robinson og Fredag skulle ned i kjelleren, der restauranten serverer det den selv kaller «italiensk gourmet». 
Lokalet er i dus muldvarpfarge, med store designlamper og en litt upersonlig eleganse. 
En hverdag ved 20-tida var det relativt langt mellom gjestene. 
Hovmesteren kom raskt med to sorter hjemmebakt lyst brød, smakssatt med tomat og oliven. 
Brødet var godt, men hadde vært bedre med olivenolje til. 
Robinson og Fredag fikk aldri tilbud om prosecco eller annen aperitif mens de studerte spisekartet. 
Det ble ikke sagt et ord om menyen, verken av hovmester eller kelner. 
Det var i det hele tatt påfallende lite italiensk jovialitet og personlig engasjement å spore. 
Spisevennene måtte stole på egen dømmekraft, og gikk for gourmetmenyen til 750 kroner for fem retter. 
Da Fredag spurte om det var mulig å bytte ut suppen med en annen suppe fra à la carte-menyen, svarte kelneren først at det var «very difficult», før han noe motstrebende lovet å spørre på kjøkkenet. 
Jo, da, det skulle da la seg gjøre, viste det seg. 
—Det skulle da også bare mangle, mente Fredag. 
Spisevennene gikk for vinmenyen til 490 kroner. 
En Masi Modello delle Venezie 2012, en helt ordinær, fruktig hvitvin priset til 105 kroner på Polet, var ikke akkurat en flying start. 
På spørsmål om hvilken drue den var laget på, svarte kelneren uten omsvøp at han ikke visste. 
Mer kyndige kolleger ble heller ikke konsultert i sakens anledning. 
Den første retten var grillet scampi i mynte med tomat- og eggplantebru-schetta. 
Kelneren plasserte retten på bordet uten noen form for presentasjon. 
Slik var det gjennom hele måltidet: 
Ikke et ord om maten som ble servert, aldri et spørsmål om hvordan det smakte. 
Scampien var fint grillet, men retten manglet både syre og krydder. 
Fredag oppdaget også litt seint at halvparten av rekene var anrettet «à la hummer» — med skallet på. 
Robinsons suppe på favabønner med spinat og olivenkrutonger smakte godt, men var ikke helt varm. 
Det var Fredags suppe på kikerter med torsk og Maltagliata-pasta, men den manglet til gjengjeld — igjen — både syre og salt. 
I Robinsons suppe forekom spinaten i form av slappe, lange, hele blader og stilker, som hang trist og udelikat ned fra gaffelen. 
Robinson trøstet seg med et glass fin Lamelle Chardonnay fra ll Borro. 
Neste rett kom altfor fort. 
Men raviolien, fylt med Taleggio-ost, var perfekt al dente. 
Broccolipureen manglet derimot salt. 
Så var det tid for hovedretten, helstekt ytrefilet av okse med kantareller, cherrytomater og små potetbåter. 
Kjøttet var helt rødt i kjernen, og Fredag slet litt: 
—Når de steker kjøttet så lite, burde de informere om det, og gi gjestene mulighet til å velge lenger steketid, sa Fredag. 
Men kjøttet var smakfullt, og satt fint med store mengder kantarell. 
Men retten ble noe tørr. 
Desserten, tiramisu med sjokoladeis og puffet ris, kom ett minutt etter at de uspiste restene av hovedretten var ryddet ut. 
Hadde betjeningen det travelt med å komme seg hjem ? 
—Dette er den mest syden-aktige varianten av en tiramisu jeg kan huske å ha spist, sa Robinson. 
—Og dessverre en av de minst gode, supplerte Fredag. 
Noe tilbud om kaffe eller avec kom aldri. 
Skjenkingen av drikkevann hadde stanset midtveis i måltidet. 
Robinson snurret ettertenksomt på glasset med dessertvin: 
—Det er litt trist, men jeg tror faktisk denne Moscato di Astien var kveldens høydepunkt. 
På vei ut hadde betjeningen anrettet seg med laptop i gangen mellom toalettene og trappa opp. 
Det var ikke snakk om å reise seg da gjestene passerte. 
—I Italia er mange av de beste restaurantene ujålete med stil. 
Her er det snarere litt jålete uten stil, sa Robinson, mens muntre «arrividerci!»-rop fulgte dem ut på gata fra vinbaren. 
Det er nok den man bør besøke for en italiensk opplevelse på Skillebekk. 
robinson & fredag@dagbladet.no Mangler glød: 
Robinson og Fredag ble møtt med skuffende lite italiensk engasjement på Restaurant +39 i Oslo. 

Velg en tag for type anmeldelse! 
En av disse: 
