Selv ikke Bjarte Hjelmeland kan dra lasset alene
Britisk humor er vanskelig å overføre til norske forhold, selv om de er lagt til Sandefjord. 

Svaret på spørsmålet om hvorfor Oslo Nye har valgt å sette opp dette stykket, er selvsagt Bjarte Hjelmeland. 
Men selv ikke han kan dra det meste av lasset alene. 

Han er navet i et veloljet og smidig hjul som skal gå fortere og fortere rundt – så fort at publikum tror på alt tullet og lar være å koble inn hjernen. 

Her stikker mye kjepper i hjulene så eikene flyr til alle kanter. 
Først og fremst et svært ujevnt ensemble som spiller i forskjellige stiler og med varierende grad av energi og tempo, noen helt uten tempo eller troverdighet. 
Dernest myldrer det av forgangne seksualhentydninger pluss overbruk av et skiffle-band. 

Det er ment å skape en tidsriktig stemning av Sandefjord i 1963, men oppnår bare å forlenge forestillingen unødvendig og dessuten avbryte ethvert forsøk på kontinuitet. 
Hvorfor er de med? 

Langdrygt og sprikende 

Stykket er opprinnelig fra 1746, skrevet av italieneren Carlo Goldoni som bidro sterkt til utviklingen av komedieformen – derunder forviklinger, forvekslinger og ut og inn av dører. 
I 2011 ble det omarbeidet av Richard Bean, lagt til badebyen Brighton, og endte som en kjempesuksess i West End. 

Noe av det som karakteriserer britisk humor er kammermusikalsk stilsikkerhet, fysisk og psykisk timing, sjarm, et indre komisk fellesskap, snert i oppadgående spiral – alt det som mangler her. 

Noen får det til, først og fremst Sindre Postholm som kjører sitt eget presise løp som eldgammel kelnerlærling, en kloning av hovmesteren fra lille julaften. 
Petter Vermeli former en stilsikker og morsom redersønn, Elias Holmen Sørensen overspiller med ekte talent, og Trond Høvik har timing i sine henvendelser til publikum, og Henriette Faye-Schjøll er en energisk Laila. 

Bjartes kamp 

Og så er det alles kjære Bjarte Hjelmeland da. 
Drevet av sult kjemper han tappert fra først til sist som tjener for to herrer. 
Han løper fra den ene til den andre og roter til alt som er mulig å rote til, uten helt å få de andre med på leken. 

Selv er han troverdig, både i rollen og når han hopper ut av den og går ned i salen for å få hjelp. 
Men noe skurrer når det han får mest latter på er stemmebruken på navnet «Pettersen» - et veldig morsomt øyeblikk. 

Men Kim Haugen, vanligvis en god og musikalsk komedie- og farse-regissør, får ikke dreis på hele orkesteret denne gangen. 
