Musikkanmeldelse:Onkl P og de fjerne slektningene: 
Farvel slekt og venner 

Det var kanskje ikke helt nødvendig med nok et slektstreff. 

ALBUM: POP/ROCK OnklP & De Fjerne Slektningene «fYre» (Slekta/Universal) 

Slekta og P hadde en ekstremt omnipotent tilstedeværelse i perioden 2014/2015. 
Et år som gjorde OnklP til allemannseie og folkekjær og «Styggen på ryggen» til en populærkulturell referanse man fremdeles nikker gjenkjennende til. 

Det er få forunt å nå et slikt karrierepunkt. 
På godt og vondt. 

De som savnet Pål Tøien på Oslo Ess-utgivelsen «Frie Radikaler», som ble gitt ut for en knapp måned siden, får i alle fall forklaringen her. 
Et nytt album med hele slekta, tre etter etter det forrige. 

Riktignok fordelt på to EPer/spillelister, som speiler DeLillos sitt dobbeltalbumprosjekt i 1995, «Sent og tidlig», med de mer Onklfaglig korrekte navnene «Mornings» og «Nattings». 
Disse åtte låtene runder til sammen et snaut minutt lenger enn den nye Ess-platen. 
Nye slektsgjester er Maciek Ofstad fra Kvelertak og Pant fra Herreløse. 
De gjør begge det de kan best godt - spesielt Ofstads gitar er forfriskende støtte til Åsmund Landes strenger. 
Pant løfter den beste låten på «Mornings», «Kommer ikke hjem» til et surrete, rastløst lite underverk. 

Jaa9 bidrar også greit, men er i stedet for å være en del av løsningen - vel, en mindre del av problemet. 
Det er for mye her som virker som gjennomtygde versjoner av det samme angstbildet, samme hverdagskaoset som tidligere. 
Ikke en gang de språklige bildene, er ikke like mektige. 
P trekker for eksempel assosiasjoner mot Aune Sand og Astrid S - uten at de blir spesielt mer enn halvveis treffende. 

Sterk er derimot «Nattings»-delens fjerde og siste låt. 
«Sweatpants» er en melankolsk , Rhodes-drevet sak om livets trangeste stunder. 
Der OnklPs gråtende stemme glir perfekt inn. 
Den klarer både i tekst og melodi å bli noe større enn seg selv, og utvilsomt et høydepunkt i låtsamlingen, og nok et lyspunkt i karrieren. 
Den har ikke det samme tydelige kontaktbehov som «Narkour» og nettopp «Styggen». 
Og kommer nok aldri til å nå en tiendedel av populariteten. 

Det er også utfordringen med utgivelsen. 
Det er øyeblikk som er kloke. 
Det er låter som er balansert gøyale. 
Det er låter som like gjerne kunne vært med på Oslo Ess-platen i stedet. 
Men det er lite her som virkelig får grupperingen til å oppleves så sammensveisende og ulykkelig lykkelige som de har vært tidligere. 
BESTE LÅT: 
«Sweatpants» TOR MARTIN BØE 
