Ingen musiker for gamlehjemmet
Virilt, og i høyeste grad potent rock fra en aldrende gentleman, mener Engelen om Tom Jones anno 2014. 

Tom Jones, alias Sir Thomas Jones Woodward, imponerte stort på Koengen torsdag kveld. 
Han har etter hvert rukket å bli 74 år, men dette var ingen mann for gamlehjemmet. 
Det låt storveies og bar på ingen måte preg av at mannen strengt tatt var langt over gjennomsnittlig pensjonsalder. 

En velprodusert forestilling fra en entertainer med et halvt århundres erfaring fra scenen. 

Fra midten av 60-tallet hadde den walisiske sangeren og gruvearbeidersønnen mer enn et dusin låter på hitlistene, eget fjernsynsshow og klippekort til scenene i Las Vegas. 
Strengt tatt var vel karrieren over tidlig på 70-tallet, og ingen hadde vel regnet med at han noensinne ville komme tilbake. 

Han fortsatte riktignok å gi ut plater, men bortsett fra noen streiftog innom de amerikanske og kanadiske countrylistene var han ikke i nærheten av Topp 20 på mange år. 
Selv i sitt hjemland England var han så godt som glemt. 

Mot slutten av 90-tallet var han imidlertid tilbake på hitlistene. 
Ofte i duetter og samarbeidsprosjekter med andre artister. 
Her til lands har han bare toppet singlelistene en eneste gang – med «Green, Green Grass Of Home» i 1967. 
Noe bedre har det gått på albumlistene, men også det begynner stygt å nærme seg 50 år siden siste topp. 

Blir det så en smågeriatrisk forestilling fra en avdanket Las Vega-crooner? 
Tvert i mot. 
Han begynner i hvert fall rått og brutalt med John Lee Hookers «Burning Hell». 
Rufsete gitarer og ekte rockesound. 
Riktig bra låter det, og ungdommelig nok. 
Det vokale er det lite å utsette på. 
Her er ingen antydning til småfusking eller triksing med ekstra lureri på tape. 

Han ser imponerende bra ut. 
Håret er blitt kledelig grått etter at han har sluttet å farge det. 
Det grå skjegget er etter sigende anlagt for å skjule arrene etter utallig plastiske operasjoner gjennom årene. 
Stemmen har han imidlertid ikke behøvd å pynte på, og han synger nesten like bra som i glansdagene på 60-tallet. 

Deretter er det over i «Mama Told Me Not To Come». 
Låten er riktignok 45 år gammel, men høres frisk og fersk ut. 
«Sex Bomb» avleveres i swingutgave, og er svært forskjellig fra melodien som herjet hitlistene fra 15 år siden. 
Bandet på scenen er i mellomtiden blitt forsterket med blant annet blåsere, og teller ti musikere til sammen. 

Så er det over til nytt materiale fra det kommende albumet. 
Her er det sangeren Tom Jones som står i forreste rekke. 
Noe sedat må det sies å låte, selv om det er en blanding av gospel og trad-låter. 
Kanskje ikke det helt stor slagerpotensiale, men i høyeste grad trivelig nok. 
Og bandet låter selvfølgelig upåklagelig. 

Publikum, ca. 3500 i antall, virker i hvert fall å kose seg. 
Opprinnelig skulle konserten vært arrangert på Plenen, men ble av praktiske årsaker flyttet til selve Koengen. 
Gjennomsnittsalderen er nok noe høyere enn på Bergenfest, men her er likevel knapt noen på alder med hovedpersonen selv. 

Og Tom Jones er i høyeste grad en rocker. 
Det swinger som juling. 

Gamle blueslåter avleveres med en intensitet som de fleste vokalister bare halvparten så gamle ville misunt ham. 

Den gode gamle svisken «Delilah» får selvfølgelig også publikum til å synge med på refrenget. 
Mest imponerende er kanskje tolkingen hans av Leonard Cohens «Tower Of Song». 
En trist sang om det å bli gammel. 
Illustrert av en Jones som ettertenksom aldrende mann på storskjermene bakerst på scenen. 
Gripende. 

Tid for litt friskere materiale. 
Både «Shake A Hand» og Ry Cooders «Crazy ‘bout An Automobile” er gode klassiske gammelrocklåter. 
Det er derimot ikke «Green, Green Grass Of Home». 
En skikkelig klinelåt fra striledansenes tid. 
Akkurat så seig som vi husker den, og komplett med snakkevers. 

Så kommer sviskene på rekke og rad. 
«It’s Not Unusual». 
«You Can Leave Your Hat On». 
Enda flere rockelåter der bandet får vist seg frem. 

Tittellåten fra “Thunderball” må være med for syns skyld, men hørtes noe bedre ut den gang Sean Connery var James Bond i 1965. 
«Kiss» låter funky nok, men her foretrekkes originalen til Prince. 
For ikke å snakke om at Prince er atskillig sprekere. 
For selv om stemmen til Tom Jones er imponerende nok, bærer bevegelsene på scenen tydelig preg av at han ikke er så sprek som før. 

Han avslutter det hele med en en gospelrockcountrysoul-låt som han kaller det. 
Sister Rosetta Tharpes «Strange Things Happen Everyday» ble opprinnelig spilt inn i 1945, men er i likhet med Sir 
Tom et tydelig bevis på at alder er bare et tall. 

Var du på Koengen? 
Er du enig med Engelstad om at det var en god konsert? 
Diskuter gjerne i kommentarfeltet under. 
