Filmanmeldelse «Breathe»:Glad gråtefilm 

En historie om lammelse og sykdom, nesten helt uten smerte. 

DRAMA 

«Breathe» 

England. 
9 år. 
Regi: Andy Serkis. 

Med: Andrew Garfield, Claire Foy, Tom Hollander. 

Britiske Robin Cavendish var nygift, og ekteparet hadde en sønn på vei, da han ble rammet av polio i Nairobi på tampen av 1950-tallet. 
Han ble fortalt at han bare hadde måneder igjen å leve. 
Men ikke bare overlevde han, ved hjelp av respirator, i flere tiår (til 1994). 
Han var jammen lykkelig også, skal vi tro «Breathe». 

Det er en film som er produsert av sønnen Jonathan Cavendish, og regissert av Andy Serkis, den britiske skuespilleren som er best kjent for å gi liv og bevegelse til digitale figurer som Gollum i «Ringenes Herre»-filmene og Caesar i «Planet of the Apes»-serien. 
(Serkis spilte for øvrig selv en poliorammet mann i den relativt mislykkede filmen om musikeren Ian Dury, «Sex & Drugs & Rock & Roll», i 2010). 

Les også: 
«War For The Planet Of The Apes»: 
Prima primatkrig! 

Det er blitt en konservativ, men godt laget «gråtefilm» av den typen TV-kanalene gjerne fyller sendeskjemaene med klokken 15.00 på tredjedag jul. 

Robin Cavendish, for alltid låst til rullestolen, spilles av en amerikansk skuespiller, Garfield, som startet karrieren sin i England, og som innledningsvis i filmen, mens han fremdeles har talens fulle bruk, demonstrerer sin beste «upper class twit of the year»-aksent (selvfølgelig mens han spiller cricket). 

Han treffer Diana, en engelsk rose med et hjerte av gull, som aldri skal vike fra hans side i tiårene som følger. 
Tiår som Cavendish brukte til å kjempe en heroisk kamp for å styrke uføres rettigheter. 

«Breathe» er en film om alvorlig, lammende sykdom med en liten tvist: 
Den er nesten ikke trist. 
Ikke bare Cavendish, men også folkene rundt ham, tar de grusomme nyhetene med en nesten utrolig stoisk ro, og de påfølgende årene blir skildret gjennom latter snarere enn tårer. 

Les også: 
«Bye Bye Germany»: 
God bagatell 

Folk som har levd med alvorlig sykdom tett på livet, vil stusse over dette. 
Hvor blir det av bitterheten som må ha vært der, i alle fall en gang i blant? 
Utmattetheten som må ha rammet hans nærmeste? 
Filmen anerkjenner så godt som ikke den fysiske eller psykiske smerten, verken hos Cavendish eller andre. 

Kanskje var Cavendish et ganske så unikt menneske, fylt til randen av britisk besluttsomhet, og kanskje var hustruen Diana simpelthen en engel. 
«Breathe» hadde nok uansett vunnet troverdighet på å ta mer grep om det vonde i situasjonen. 
Latt den stive overleppen skjelve ved et par anledninger. 

Det er lite ved Serkis’ regi som føles særegent – historien fortelles, fra begynnelse til slutt, på en mest mulig streit måte. 
Manuset er fullt av oppspark som gjør filmen nokså forutsigbar. 

«Breathe» er fint spilt, ikke minst av Foy som hustruen, og ofte inspirerende. 
Den handler om verdighet i livet og verdighet i døden. 
Men den taper en del, ikke minst målt opp mot likesinnede filmer som «Dykkerklokken og sommerfuglen» (2007), på å være så merkelig motstandsløs. 
