Himmelsk, ungt stjernetrøkk
Du så aldri en Star Trek som liknet denne. 
En vill stjerneferd i 11-års grensens ytre grenseland og et gutteviltert cowboy-show. 

De formalistiske kommando-setningene rundt omkring på den nylig støvsugte brua til stjerneskipet «Enterprise» er fremdeles til stede, men tidsgjerrig som hos sunnmørske sjekteskippere. 
J.J. 
Abrams («Lost» og «Mission: 
Impossible III») og hans medsammensvorne stjerne-anarkister har skjønt det George Lucas gikk glipp av: 
En moderne spenningsfilm skal skli på badesåpa i første bilde, og etter det skal den aldri få igjen balansen før alt er slutt og helten mottar salaten sin. 

Filmen starter i et velsigna graviditets-kaos, da mor til kaptein Kirk forsøker å føde mens ektemannen holder unna de opprørske romulanernes frilans-keiser Nero. 
Det er den oppskriftsmessige action-oppvarminga; det man i rockekonserter kaller support. 
Men du skjønner for alvor at millennium-trekket kommer til å bli mer enn foreskrevet glansbilde-moro da Abrams sender oss videre til Iowas støvete slette-veier, der James T. er 10 år og kjører en halvlånt veteran-cabriolet henimot spjoing-speed. 
I denne filmen blir det ikke mange tissetrengte senatsmøter! 

Chris Pine er en ung kaptein Kirk og har et flørteblikk som vil kunne få oljebeisa kosteskaft til å blomstre. 
Han har den opprinnelige Ray Liottas skamløse dokkeauer og Ashton Kutchers lepper samtidig som han er naturlig ufin som æh, for eksempel Mel Gibson for tjue år siden? 
Jeg følte alltid at det var noe Roger Moore-aktig over William Shatner, men Pine minner mer om den animerte versjonen av Luke Skywalker i «The clone wars». 

Pine er en Kirk of our choice. 
Han blir fort uvenner, får bank overalt hvor man viser seg, han warper grønn dame på himmel-akademiet fordi han ble avvist av romvenninna hennes, han tester tålmodigheten til den utrente ungdoms-flegmatikeren Spock. 

Handlingen har fokus på action-problematikken som de ville ha sagt i utviklingsavdelingen på jobben din. 
Men den tar seg også tid til disse nydelige fysiske paradoksene som fikk TV-kikkere på syttitallet til å føle at de nettopp grodde ei ny hjernecelle. 
Star Trek var en avhengighets-skapende lek med våre dristigste forestillinger om verdensrommet, og du skulle holde hendene på dyna for å begripe hvem som var hvor når. 
De skeiner i tid her også, og det er like deilig. 

Fienden er perfekt. 
Eric Bana ser ut som en tri-bleika Darth Maul og holder til i et jernkråkete super-romskip. 
Dødstårnet hans kunne vært Giacomettis juletre, og dessuten har han ei svær boble med rødt slim som kan forårsake gravitasjons-katastrofer. 
Han bruker den. 

Nå må jeg slutte, for jeg sitter i veien for de som legger de nye golvflisene. 
Men det var altså bra. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
