God prosa om en odelsgutt
Solid prosa om å vokse opp på landet. 

”Om dyr og syn” handler om odelsgutten Tormod som blir voksen. 
Gården, dyra og faren, som både er bonde og bankmann, er sentrale i oppveksten på Vestlandet. 
Båndene som knytter hovedpersonen til disse er sterke, men ikke ubrytelige og stramme – det tosidige mellom det harde, fysiske arbeidet på gården og hovedpersonens tenkning, lesing og tegning fungerer ikke på hverandre som motsetninger, snarere flettet sammen harmonisk. 

Dette beskrives sågar med hovedpersonens egne ord: 
”Eg var ferdig utdanna grafikar, men i ferd med å verte bonde. 
Og på same tid tenkte eg ikkje på ordet bonde som eit vonde. 
For meg var det ope, eit omgrep som kunne innehalde så mange slags liv. 
I mitt hovud skulle bondetilværet kunne vere både rikt og mangfaldig. 
Eg tenkte på Nikolai Astrup. 
Olav H. Hauge. 
Eg idylliserte slitet deira. 
Eg visste at det kom til å bli tøft, slik kvart liv var ei prøving.” 

Et annet sted hvor denne tosidigheten kommer til syne, er der hvor hovedpersonen som ung tenåring tar ferja inn til Bergen for å dra til tannlegen. 
Etter den korte timen, har han to timer å slå i hjel i Bergen sentrum før ferja går tilbake til gården, om hva som hender da er kanskje den beste skildringen i romanen. 

Forøvrig skrider romanen frem omkring enkeltstående hendelser, uten at de fremstår som fragmentariske – det gir romanen et tilbakeholdent preg. 
Dette handler om Tormod, et liv, og interessant er det. 
Samtidig har vel de fleste følt på hvordan det er å være knyttet til noe eller/og noen, og hvordan dette legger føringer for andre deler av livet. 

Tormod har gjennom romanen altså et valg å ta, men det tar tid. 
Heldigvis beskrives ikke dette med noen bitterhet, til tross for andres (i blant negative) reaksjoner på Tormods spørsmål og svar. 
Slik blir fortelleren verdt å lytte til, og slik blir videre ”Om dyr og syn” til prosa verdt å lese. 
