Plateanmeldelse:Kanye West - «Yeezus» 

Midtlivsklyse. 

Det er vanskelig å stille seg likegyldig til Kanye West. 

Ingen annen kommersielt vellykket hip hop-artist har tøyd grenser, utlevert seg selv eller frontet sine grandiose visjoner like lidenskapelig som denne nevemagneten. 

Hver gang han klovner det til, unnskylder han seg med noe varierende oppriktighet. 
Ingen beklagelse var dog større og mer ektefølt enn den praktfulle «My Beautiful Dark Twisted Fantasy» (2010). 
Men nå dementerer han alle unnskyldninger. 

For «Yeezus» gir faen i folk. 

Den nybakte pappaen er både narsissistisk, kvinnehatende og rasistisk med linjer som «Black girl sippin' white wine/Put my fist in her like a civil rights sign» og «Eatin' Asian pussy/All I need is sweet and sour sauce». 

Han har oppført Gud som gjest på «I Am A God». 

Han sammenligner seg med Jesus så vel som Steve Jobs. 

Fyren har aldri vært mer drittsekk. 
Og disse hysteriske banalitetene er ikke den eneste måten West overgår seg selv på. 

Aggresjon er drivkraften på «Yeezus». 
36-åringen blir fandenivoldsk når han har noen å gi fingeren til. 
Enten det er paparazzi, fans, rasister, eller seg selv. 
Den infantile aggresjonen mot alt og ingenting. 

Det fremstår både som autentisk frustrasjon og som en prematur midtlivskrise. 

Dette er ikke første gang man hører ham sinna. 
Det er heller ikke første gang han blander seg med Daft Punk, tryller med et Nina Simone-sample, eller inviterer Charlie Wilson og Bon Iver-vokalisten Justin Vernon med på festen. 

Men dette er første gang aggresjonen hans oppleves som konstante slag mot tinningen. 

Lyden er forstyrrende og tung cyber-punk. 
Litt Trent Reznor. 
Litt EL-P. 
Med nok støyeffekter og elektroniske ståltepper skaper Kanye og hans produsentlag - blant andre Hudson Mohawke, Rick Rubin og Daft Punk - satanisk syrehouse-inspirert minimalistisk trap-energi. 

Nevnte roboter får ut demoner de ikke hadde rom til å slippe ut på «Random Access Memories». 

Bråket kan være noe overveldende ved første lytt. 

Men albumet puster, om enn noe hyperventilerende, med velplasserte omdreininger. 

Plutselig kommer et ungarsk prog-brekk som bryter den intense «New Slaves», og vakker autotune fra Justin Vernon som løfter den dancehall-resonnerende «I'm In It». 

Kanye & co. holder deg på kanten av setet gjennom ti eksperimentelle og totalt ikke-kommersielle spor, og glipper egentlig bare på «Hold My Liquor». 

Sinna-Kanye vekker både avsky, latter, politisk engasjement og, for noen, hodepine, men viser igjen hvorfor underholdningsbransjen trenger premissleverende gærninger som ham. 

BESTE LÅT: 
«New Slaves» 
