Feelgood på sitt flateste
Gérard Depardieu kaster seg tilsynelatende på alle manus som kommer i posten. 
Han burde takket nei til «Møte med Margueritte». 

FILM: Gérard Depardieu elsker jobben sin. 
Enten dét, eller så har han en forferdelig familie han lengter vekk fra i den grad at han takker ja til ethvert filmmanus som kommer i posten og drar ut på settet så fort som råd. 
I tastende stund er han registrert som skuespiller i 189 filmer på Internet Movie Database. 
Blant de 189 er det mye fyllstoff. 
Som «Møte med Margueritte». 

Forsoffen og elskbar 

«Møte med Margueritte», basert på en roman av Marie-Sabine Roger, er feelgood på sitt aller flateste. 
Den subber gjennom den nedtråkkede traseen der en forsoffen hovedperson, elskbar i sin påtatte ynkverdighet, overvinner indre og ytre demoner og finner ny verdighet. 

Her er det Germain (Depardieu), en overvektig arbeider i overall som alltid har hatt problemer med å lese, både bøker og lunene til sin hundsende mor. 
Det er et tilfeldig møte på en parkbenk med Margueritte, en dannet eldre dame som, du gjettet det, har tro på ham, og sakte gir ham tro på seg selv. 

Mangler dybde 

Absolutt alt ved «Møte med Margueritte» er grunt og glatt. 
Bildene er intetsigende og mangler dybde. 
Det samme gjelder menneskene, fra Germains skingrende parodi av en mor til den nesten latterlig lyserosa og lambibløte Margueritte. 
Klientellet på Germains stamkneipe er ment å sjarmere, men kommer fire sekunder for sent inn i alle forsøksvise vitser. 

Det eneste her som vitner om noen grad av kreativ energi, er bildene av hva Germain ser for seg når Margueritte leser høyt for ham, som har et varmt skjær av den forunderlige følelsen det tross alt er å kunne se en historie for sitt indre blikk. 
Hva angår «Møte med Margueritte», så ville ingen lidd ondt om den hadde forblitt i filmskapernes hode. 
