Kom, så og vant
Iron Maiden med heftig arbeidsseier i Trondheim. 

KONSERT: 
Det er ganske nøyaktig ti år siden Iron Maiden sist besøkte Trondheim. 
Eldstemann i bandet, Nicko McBrain, fyller 66 på onsdag, yngstemann Bruce Dickinson blir 60 i august. 
Det er ikke godt å si hva denne gjengen har i drikkeflaskene sine på scenen, men det er i alle fall noen fysiske prinsipper som blir utfordret når bandet gyver løs på trondheimspublikummet med tospannet «Aces High» og «Where Eagles Dare». 

Dickinson svever himmelhøyt over publikum i det han bykser over monitorene og nesten smeller hodet i den gigantiske Spitfire-replikaen som henger over scenen. 
Det klassiske trommebrekket som innleder «Where Eagles Dare» sitter som en kule og da er det bare å lene seg tilbake og ro det hele i land. 
Nesten. 

Det er bitende kaldt på Dahls Arena og vinden gjør alt den kan for å forkludre opplevelsen til de fremmøtte, men de harske omstendighetene synes bare å gjøre bandet mer tent og fandenivoldske. 

Litt av alt 

Temaet for årets turné er «Legacy of the Beast»-spillet, noe som betyr en karriereoppsummerende setliste som spenner over hele katalogen. 
Det innebærer gjenhør med gamle klassikere, et par bortgjemte perler og mye dramaturgi. 
Dickinson skifter kostymer oftere enn Madonna og hver låt blir nærmest spilt ut som små teaterstykker. 
Det starter i krigen og ender opp i underverdenen. 
Via et besøk i en gigantisk katedral. 

Det høres ut som, og er selvsagt langt over toppen. 
Ja, farlig nær parodien, men så er Iron Maiden heldigvis et band med nok humor og selvironi til at forestillingen står seg uten å tippe over. 

En lys trondheimskveld er selvsagt ikke optimale forhold for at det spektakulære showet skal komme til sin rett, men heldigvis er det nok krutt i de aldrende rockekroppene til at det blir full fest på EC Dahl-tomta allikevel. 

Full allsang 

Allsangen runger til låter som «The Clansman», «The Wicker Man» og selvsagt publikumsfavoritter som «Fear of the Dark» og «The Number of the Beast». 
Mens mer obskure låter som dramatiske «Sign of the Cross», komplett med meterhøye flammer og knatrende fyrverkeri fremstår som et blytungt og progressivt høydepunkt i denne tapningen. 

Et av de udiskutable høydepunktene er når Bruce Dickinson fyrer opp flammekasterne sine og bandet drar «Flight of Icarus», en låt som ikke har fått scenetid siden 1986. 
Det låter skremmende bra. 

Trønderne bøtter øl som om det sto om livet – til og med på en søndag - og når kvelden og festivalen kulminerer i euforisk allsang under «Run to the Hills», kan både band og publikum kvittere ut med god samvittighet. 
