Ren lesefryd - en strålende debut
En lesefryd av en debutroman. 
Og en mangefasettert fortelling å bli klokere av. 

Zeshan Shakar: 
Tante Ulrikkes vei. 
Roman. 
429 sider. 
Gyldendal. 

Tante Ulrikkes vei ligger i en oslo-bydel som gjerne får «innvandrer» satt foran stedsnavnet: innvandrer-bydelen Stovner. 
Nå har den gitt tittelen til Zeshan Shakars (1982) strålende debutroman. 

Der bor Jamal – «ok, jeg er Jamal. 
Svarting, muslim, fra Stovner, T.U.V., Tante Ulrikkes vei, du veit, representerer alltid». 
Og der bor Mohammed – det «er tradisjon å kalle den førstefødte Mohammed, og Profeten er alle muslimers forbilde, men liksom, de som er så opptatt av at jeg skal komme ut herfra og få en fin jobb og alt det der, jeg skjønner ikke hvorfor de ga meg det navnet». 

Som respondenter i den sosiologiske studien «Kartlegging av hverdagen til unge i Groruddalen» fører Mohammed og Jamal i vekslende kapitler hver på sitt vis ordet gjennom hele romanen. 
De bor i hver sin oppgang i en blokk i Tante Ulrikkes vei, men bare i perioder faller livene deres sammen, som når Mohammeds mor sørger for at Jamal kommer hjem til dem og spiser: 
Hans egen, enslige mor klarer verken å stelle seg selv eller Jamal og lillebroren, sengevæteren Suleiman. 
Hun lir under en vedvarende «dipirisjån (depresjon), «ya Allah». 

Med ryddige og ærgjerrige foreldre har Mohammed et mye bedre utgangspunkt. 
Han er displinert, arbeidsom og skoleflink – og han er skrivefør: 
Han sender inn lange skildringer av eget liv og bakgrunn til seniorforsker Lars Bakken, som står for studien. 
Skriving og lesing er ikke uryddige Jamals sak: 
Med ujevne mellomrom taler han på kebabnorsk sine dager inn på bånd og sender dem inn til forskeren. 

Slik får debutant Zeshan Shakar på nennsomste vis ikke bare framstilt to hele karakterer, men også, uten å peke og preke, demonstrert to basiske sannheter: 
Hvordan livet langt på vei er determinert av den enkeltes bakgrunn og heimemiljø, men framfor alt hvordan språk er den viktigste av alle ressurser: det er det viktigste redskapet til å kolonisere andre med, det er det viktigste og eneste helt nødvendige redskapet for å komme på innsiden av andres liv («kultur»), og det er redskapet man selv må beherske for å integreres, bli en del av det fremmede. 

«Tante Ulrikkes vei» er en noe nær komplett katalog over «de fremmedkulturelles» vilkår og liv, i møtet med hverandre og «etnisk norske» nordmenn og institusjoner. 
En fryd av en roman, et fornemt lærestykke. 
