Plateanmeldelse:Robbie Williams 
- «Swings Both Ways» 

Robbie Williams (39) forsøker å reise tilbake til sitt største øyeblikk, men drukner i oppmerksomhetssykt bajaseri. 

ALBUM: POP/STORBAND Robbie Williams «Swings Both Ways» (Island/Universal) Ah, Robbie. 
Gutten som skulle bli konge, og redde plateselskapet EMI. 
Nå er EMI stykket opp og solgt. 
Og Robbie Williams er «bare» nok-én popstjerne. 

Hva brast så høyt? 

Vel, mangelen på gjennombrudd i USA kostet nok krefter. 
Amerikanerne ville ha Adele i stedet. 
Det er vanskelig å bebreide dem for det. 

«Swing When Your Winning» (2001) var et overskuddsprosjekt fra en popartist på høyden av sin «sjarmerende» arroganse. 

Det er det mest solgte albumet hans, og skoledannende: 
Utallige er sangerne som i årene etter har følt det maktpåliggende å påtvinge oss sin «tolkning» av «den store amerikanske sangboken». 

«Swings Both Ways» - halvt originalsanger i swingdrakt, halvt gamle standarder i smoking - kommer 12 år senere, og smaker unektelig mer av desperat opportunisme. 

Det begynner bra. 

Nye «Shine My Shoes» er øsende popswing, en effektiv ouverture signert den gamle makkeren Guy Chambers (han er tilbake i folden). 

«Go Gentle», rullende pianopop, uvanlig varmhjertet, er en serie lettere premature kjærlighetsråd til datteren Theodora Rose (1). 
Så begynner tøyset som kjapt skal kvele albumet. 
«I Wan'na Be Like You», fra Disneys «Jungelboken» (1967), en scattende duett med Olly Murs, er akkurat så tåpelig som man kunne frykte. 

Tittelkuttet, en uttværet homsespøk, selvsagt i duett med Rufus Wainwright, er masete umorsomt. 
Versjonen av Cab Calloways burleskklassiker «Minnie The Moocher» sender tankene i retning Hans-Erik Dyvik Husby i «Stjernekamp». 
Vondt for både øyne og ører. 

Og hvem i all verden vil ha nye, trauste utgaver av «Dream A Little Dream», i duett med Lily Allen, «Little Green Apples» (med Kelly Clakson), «If I Only Had A Brain» og - herregud - «Puttin' On The Ritz»? 

De grunne, uoppfinnsomme låtvalgene får albumet til å virke som lydsporet til et varietéshow på TV2 en sliten lørdag. 

Nye «Soda Pop» (med Michael Bublé), swingversjonen av «Supreme» og orkestrerte, pene «Snowblind», drukner i bajaseriet. 

Det avsluttende sirkusnummeret «No One Likes A Fat Pop Star» er den «selvironiske» Robbie på sitt mest «se på meg!»-trettende. 
Det å «ikke ta seg selv så alvorlig» er også en strategi. 

Williams har utvilsomt en fremtid som sceneartist og allround entertainer. 
Sin generasjons Tom Jones. 
Det er ingen skam. 
Men det blir ikke nødvendigvis gode plater av det. 

BESTE LÅT: 
«Go Gentle» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
