Son of Rambow
En herlig perle av en film! 

Sylvester Stallone hadde nok ikke forventet dette: en usedvanlig søt og morsom britisk film om to unger som lar seg inspirere av ”First Blood”, den første Rambo-filmen! 

”Son of Rambow” vil sjarmere deg i senk med sin frittflyvende fantasi, sin skrudde humor, sin ømhet for sine figurer, sin sans for underfundigheter , og den vil få deg til å ønske du var et barn igjen. 
Dette er rett og slett en herlig perle av en film! 

"First Blood" på video 

Will Proudfoot (Bill Milner) er en stille gutt som ikke får lov til å se på TV. 
Lee Carter (Will Poulter) er en bråkebøtte som får gjøre hva han vil. 
Deres veier krysses, de blir venner, 

Will blir med Lee hjem, og der får han se ”First Blood” på video, noe som gjør et uutslettelig inntrykk og fyrer opp den lille guttens fantasi. 
Will og Lee bestemmer seg for å lage en film sammen, men det er flere som vil være med, og vennskapet settes på prøve. 

Gode gutteroller 

Bill Milner og Will Poulter sørger for to av de beste gutterollene jeg har sett på lenge. 
De presterer i klasse med Jamie Bell i ”Billy Elliot” og gutta i Rob Reiners ”Stand by me”. 

Guttene er svært forskjellige, men det skinner igjennom at de har de samme behov, og søker etter det samme; vennskap, trygghet og stabilitet. 
Det er sårt å se hvordan familiene deres neglisjerer dem på ulike vis. 
Og det er rørende å se hvordan de finner noe av det de leter etter i hverandre. 

Morsomt, med klump i halsen 

Både Will og Lee har en ting til felles, de mangler en farsfigur. 
Kanskje er det det de finner i Rambo? 
De beundrer i alle fall hans mot og styrke. 
Will kopierer Rambo i sin fantasihistorie, der han forsøker å redde faren, som i virkeligheten døde av hjerteinfarkt. 

Det er morsomt, samtidig som det gir oss en klump i halsen. 
Midt i all den barnlige moroa aner vi konturene av større og mer alvorlige temaer, som savn, kjærlighet og vennskap. 

Befriende kreativ 

Regissør Garth Jennings balanserer godt mellom det seriøse og det uhøytidelige, det alvorlige og det absurde. 
Han ser ut til å ha det samme befriende kreative motet som Michel Gondry, en av mine favorittregissører. 

”Son of Rambow” er en av årets aller hyggeligste opplevelser på kino, og jeg gleder meg som en unge til jeg kan se den igjen, helst sammen med mine egne unger 
