TV-anmeldelse:Spastisk flausejag 

Et sjarmerende usjarmerende radarpar redder ikke «Meglerne» fra et for krampaktig innsalg. 

TV 2, torsdager kl. 21.40 

Det er det ikke uten forventning man trykker «Play» på TV 2s nye dramakomediesatsning «Meglerne». 

Den byr tross alt på Henriette Steenstrup, Truls Svendsen, slapstickkomikk og en skamløs flørt med våre fordommer mot sleske eiendomsmeglere. 

Det er bare så synd at selve serien oppleves som en heseblesende sammensatt rad med sketsjer – som «Torsdag Kveld Fra Nydalen» med et samletema. 
Men på en dårlig dag. 

Hovedpersonen er Ken Olsen, en ytterst usympatisk og umoralsk eiendomsmegler, spilt av Svendsen. 
Han sprader inn akkompagnert av musikk som minner om tittelsporet til «Shaft», som understreker Olsens forskrudde selvbilde. 

Han knuller rundt, lyver uhemmet og er generelt ufordragelig. 
Noe som bare forsterkes når han i løpet av minutter mister både kona, bosted, moren og jobben. 

Men han må be om hjelp, og en av de få som tar telefonen er hans gamle mentor, Gunnar Hagen (Erik Hivju). 
Hagen tilbyr Olsen å bli medeier i det muggbefengte meglerfirmaet – på betingelse av at han lærer opp Hagens noe umulige datter Jenny (Steenstrup). 
Og så dør Hagen. 

Dette er ikke spoilere- det vises i traileren. 
Faktisk vises samtlige høydepunkter fra de to første episodene i den tettpakkede traileren. 
I serieformat fungerer det ikke like bra. 

Distraherende ramme 

«Meglerne» er filmet med håndholdt kameraføring, som bidrar til å gi den et rått, dokumentarisk preg som balanserer handlingens urealistiske krumspring. 
Samtidig motvirkes balansen av en klipping som tidvis tøyer kontinuitetsregler, og som i sekvenser er så brå at den roper om oppmerksomhet. 

Dette speiler selvsagt kaoset i Kens liv, men forstyrrer også lysten til å bli med videre. 
Det gjør også den overtydelige bruken av urealistiske effekter, som Kens opplevelse av Hagens spøkelse. 

Det er likevel lyspunkter. 
Flere av scenene er spontant lattervekkende, og en serie skuespillere i biroller, som Hivju, er gode motvekter til bananas-duoen som leder an. 
Og John Brungot som frustrert ekspeditør i klesbutikk som må takle både Ken Olsen og Jenny Hagen er absolutt verd å se. 

Truls Svendsen lykkes med å levere en motsetning til sin ellers oftest joviale TV-fremtoning, men blir til tider noe oppramsende i replikkleveringen. 
Steenstrups Jenny er en dådyrøyne-blunkende unnasluntrer, troverdig spilt som en bortskjemt 17-åring i en 37-årings kropp. 
Hun har tilsynelatende like lite selvinnsikt som Ken, men hakket mer sjarm. 

At ting er satt på spissen kreves i en serie som dette, men «Meglerne» tipper for ofte, og for dypt, over i overdrivelsen. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene. 
