«The Nun» er mer latterlig enn skummel
Onde nonner burde være grobunn for et ekte filmmareritt. 

I august kom nyheten om at Youtube fjernet en promosnutt for The Nun fordi den var altfor skummel. 
Hadde nå enda filmen hatt et bitte lite snev av nerve, kunne dette blitt fabelaktig skremmende. 
Dessverre er filmen blottet for alt annet enn de mest banale bø-effektene. 

Det er nesten utrolig at det er mulig å lage en så kjedelig film om onde nonner og demoner. 
Her burde det da virkelig være grobunn for et ekte filmmareritt? 

Klisjeer på rekke og rad 

Det hele starter bra. 
En mørk gang med gotiske buer, en mystisk nøkkel og en ung nonne som tar sitt liv. 
Vatikanet sender en prest (Demián Bichir) og en ung og uskyldig nonne (Taissa Farmiga) til Romania for å undersøke. 

Med kulisser en skrekkfilmregissør bare kan drømme om, ankommer Burke og Irene det falleferdige klosteret. 
Ikke overraskende blir det møter med både døde nonner, demoner og en mørk grav. 

Pittoreske Corvin slott danner bakgrunnen, og det burde vært enkelt å skremme vettet av oss. 
Legenden sier at dette var Draculas slott. 
Filmskaperne har prøvd seg på et par scener med blodsprut som en vag hyllest til Coppolas Dracula. 
De lykkes ikke med annet enn å skape klisjeer på rekke og rad. 

Overtydelig 

Handlingen i The Nun er satt i The Conjuring-universet. 
Den aller første filmen fra 2003 var en grøssende film om demonisk besettelse. 
Etter film nummer to, fulgte Annabelle (2014), og filmskaperne burde latt universet dø i fred. 

The Nun har et veldig stort problem, og det er at den er overtydelig. 
Det skjemmer mange moderne skrekkfilmer som ikke våger å stole på at et knirk kan være nok, men pøser på med 10 knirk bare for å være på sikre siden. 
Effekten blir det motsatte av skremmende. 
Det blir latterlig og irriterende dumt. 

Regissør Corin Hardy har ikke hørt om antydningens kunst. 
Lyden er overdøvende tydelig; du kan forutse alt som skjer i en scene basert på Abel Korzeniowskis drønnende musikk. 
Følger du kameraføringen, kan du si nøyaktig når og hvor den onde nonnen kommer til å dukke opp. 

Karakterene er så sjablongaktige at de forblir totalt uinteressante gjennom det lille som er av historie. 
For ikke å snakke om alt det idiotiske de finner på. 
Hvem i huleste vandrer alene rundt på en kirkegård når en ond kraft loker rundt? 

The Nun har et par øyeblikk som kan få de mest lettskremte sjeler til å hoppe i kinostolen. 
På tross av stemningsskapende fotografi, gotisk arkitektur og en skummel borg, makter ikke filmen å fremkalle et lite nervepirrende gys. 
