Patrick Melrose:Dissekerer den britiske overklassen | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Patrick Melrose er tidenes innsalg for Benedict Cumberbatch, men dårlig reklame for heroin og britisk overklasse. 

Ikke siden briljante Olive Kitteridge har vi fått tettere, vondere og bedre menneskeportretter i serieform. 
Denne engelsk-amerikanske miniserien er basert på Edward St. Aubyns fem bøker om Patrick Melrose, og hver av de fem episodene er basert på én av bøkene. 

Melrose er – som St. Aubyn selv – sønn av en voldelig, misbrukende engelsk eks-militær og en alkoholisert, fraværende mor. 
Patrick Melrose er ramsalt kritikk av den britiske overklassen pakket inn som en familietragedie, servert som en historie om å kvitte seg med et tungt heroinproblem. 

Feirer farens død i en tåke av heroin 

Da vi treffer Patrick første gang, viser kalenderen 1982, og 23-åringen Patrick får en telefon om at faren er død. 
I en tåke av heroinrus feirer han lett for seg selv før han setter seg like bedøvet på flyet til New York for å hente farens aske. 

Han lover seg selv å slutte med heroin, men ender i stedet på en ellevill 24-timers i det store eplet. 
Enorme mengder whisky, vin, piller og amfetamin får kun konkurranse av Patricks syrlige tunge og bitende kommentarer om alle han treffer. 
Patricks amerikanske fest ender ikke overraskende med en heroinsprøyte dypt nedi en blodåre. 

Setter Tony Sopranos panikkangst i skyggen 

Patrick Melrose er ikke veldig god reklame for heroin, men enda dårligere reklame for det som gjorde hovedpersonen til en gryterett av personlige problemer: overklasseforeldrene. 

Benedict Cumberbatch, kjent fra både Sherlock-serien og The Imitation Game, er prisvinnende god som voksne Patrick i 1982-scenene, mens tilbakeblikk-scenene fra foreldrenes gods i Frankrike er familiedrama på sitt beste/verste. 
Hovedpersonens ødelagte far spilles med iskald presisjon av Hugo Weaving, og måten han stille og høylytt terroriserer åtteåringen Patrick og kona Eleanor på, er rystende vond. 

Patricks senere voksenproblemer får til sammenligning Tony Sopranos panikkangst til å fremstå som ubetydelige blåmerker på sjelen. 
Den britiske overklassen og dens forhold til familie, barn og jobb dissekeres i småbiter, og selv om det ikke er noe vakkert syn, er det drama på nivå med de beste Philip-episodene fra sesong 2 av The Crown. 

Prisverdig skuespill 

Den ubehagelige og bekmørke handlingen til tross, Patrick Melrose er en genuint fengende serie. 
Den ser ut til å leve etter credoet som gjennomsyrer Aubyns bøker: 
Uansett hvem og hva man er, må man for guds skyld aldri være kjedelig. 

Mesteparten av æren for seriens engasjerende kvaliteter må tilskrives Cumberbatch, som leverer en eneste lang søknad om å vinne alle priser bransjen har å by på. 
Patrick er manisk, morsom og heroinvrak om hverandre, og Cumberbatch spiller ham med den største letthet ut via et komplett følelsesregister. 

Samtidig er serien smart komponert, med oppbrutt kronologi som stiller spørsmål og gir svar for dem av oss som ikke har lest bøkene. 
Det hoppes frem og tilbake mellom 1982 og barndom, Patrick fører indre monologer og serverer voiceover. 
Narkoscenene nikker respektfullt til rusklassikeren Fear and Loathing in Las Vegas, og slik blir rollefigurene et lappeteppe av de mest fargerike sarkasmer og svarteste mentale hull. 

Sett på deg setebeltet og kjør av gårde med en rablende gal, tungt beruset britisk overklasse. 
