En umiddelbar klassiker
Ventetiden er endelig over. 
Og «Final Fantasy XII» har ingen problemer med å møte forventningene som er bygd opp av dets forgjengere. 

Enkelte spill er mer etterlengtede enn andre. 
Jeg ville ikke blitt overrasket om tårer har blitt felt i anledning de mange «Final Fantasy XII»-utsettelsene. 

Det tolvte spillet i rekken - dersom man ser bort fra avgreningene fra «Final Fantasy»-stammen - ankommer endelig en forventningsfull europeisk fanskare som har demonstrer stor tålmodighet. 

Men ventetiden er raskt tilgitt når man trer inn i spillets nydelige verden av magi, ondskap, politikk, fantastiske skapninger, nydelige omgivelser og episke drama. 

«Final Fantasy» er uten tvil et navn som skiller seg ut i rollespillvrimmelen. 
Serien er som et perlekjede av gode spill hvor enkelte av perlene skinner sterkere enn alle de andre. 

Jeg sikter spesielt til spill som nummer 7 og 10 i serien, som i dag står igjen som noen av de aller høyst elskede rollespillene noen sinne. 

Tradisjonelt sett har serien for det meste holdt seg til turbasert kampsystem i god gammeldags rollespillstil. 
På dette området velger 12-eren å gå nye veier med et «semi-turbasert» system à la «Star Wars: 
Knights of the Old Republic» og «Baldur's Gate», en slags hybrid mellom turbasert strategi og sanntids-kjemping. 

Jeg skal ærlig innrømme at jeg i begynnelsen ikke hadde sansen for forandringene og det tok meg en stund å trampe meg ordentlig inn i systemet. 
Jeg hadde lenge følelsen av å spille et tregt, lite responsivt actionspill. 

Gang på gang sendte jeg min lille heltebataljon inn i litt for store horder med fiender hvor de så og si forsvarsløst blir slaktet ned på sekunder og sendt tilbake til siste lagringspunkt. 

Men etter hvert som historien triller av gårde økte min forståelse for hvordan systemet henger sammen, et stadig sterkere lys gikk opp for meg og jeg begynte å ane hvilke finesser og muligheter for kontroll og finjustering som lå skjult. 

Jo lengre du kommer, jo større styring får du over rollene. 
Istedenfor å kommandere alle figurenes bevegelser på slagmarken, lar spillet deg forhåndsbestemme reaksjonsmønsteret og prioriteringene til hver enkelt person. 

Du kan for eksempel programmere de til å kaste helbredende trylleformler til trengende kamrader eller til å fokusere på å denge løs på den svakeste fienden på slagmarken. 

Deretter er det bare å lene seg tilbake og foreta de nødvendige justeringene som skulle behøves når kampens hete klatrer oppover på termostaten. 
Erfaringspoengene brukes til å kjøpe nye ferdigheter, som åpner for bruken av nye magiske formler og bedre våpen. 

Kampsystemet er et av kjerneelementene om ikke selve ryggraden i rollespill, men uten gode rammer og en solid historie på utsiden står man ikke igjen med annet enn en død og kjedelig knokkelhaug. 

Konflikten i «Final Fantasy XII» kunne vært utgangspunktet for et strategispill. 
Kongeriket Dalmasca har blitt underlagt et mektig keiserdømme og krefter med motstridende hensikter innenfor landets grenser fører til konflikt. 

Innviklet politikk, skjulte agendaer, forkledde hensikter og en historie som utspiller seg på flere plan stiller krav til stor oppmerksomhet fra spilleren. 

Det føles befriende med et spill som våger å utfordre intellektet og som velger ikke å undervurdere spilleren. 
Jeg kan likevel ikke unngå å tro at det svulstige, poetiske og ornamenterte språket - en slags sær, gammelaktig engelsk av et noe tyngre kaliber enn det de fleste av oss er vant med - bidrar til å gjøre spillet litt mindre tilgjengelig. 

Men dette er tross alt en liten pris å betale. 
Språket og gode stemmeskuespillere bidrar nemlig også til å gi liv til komplekse personligheter og troverdighet til det fantastiske bymiljøet som kombinerer fordums, rustikk arktitektur med science fiction-teknologi og magi. 

Verdenen er fargerik, gigantisk og meget innbydende for eventyrere og oppdagere som har sansen for å vandre rundt på oppdagelser i det uendelige. 

Filmklippene som bærer fortellinga er dessuten av høy kvalitet og binder sømløst sammen spillpartiene på en naturlig og logisk måte. 
Historien er etappevis relativt lineær, med små avbrekk som åpner for sideoppdrag og pust i bakken. 

Mangelen på ytterligere frihet er på ingen måte savnet og valgene som blir tatt for deg er så fornuftige og logiske at man har følelsen av selv å ha vært delaktig i dem. 

Square Enix har lykkes med å bringe arven fra «Final Fantasy»-serien videre uten å falle i fellen med å trampe i de samme gamle sporene til det punktet hvor stien er nedslitt. 

Anbefales på det varmeste både til gamle og fremtidige fans. 

PS: 
Lanseres fredag 23. februar. 
