Nytt år – ny runde fet rock fra The Dogs
Ingen formsvikt fra de sinteste bikkjene i norsk rock. 

Musikkåret 2018 starter slik det skal, og slik det har gjort de fire foregående årene, med et nytt album fra garasjerockerne i The Dogs. 
Ledet av Kristopher Schau som tekstforfatter og stort sett høyenergisk in-your-face vokalist, er dette ti nye rockelåter som gjør det de skal: 
Røsker til. 

«Mannens virkelighetsbeskrivelse er som alltid mørk, dystopisk og delvis melankolsk, og den funker», skrev vi om innholdet på fjorårets album Death by Drowning. 
Og som musikken fra bandet selv, er det liten grunn til å prøve å finne på så mye nytt å si eller skrive i år. 

Dårlige greier, alt sammen 

I stedet kan man forklare tekstinnholdet med følgende gjennomgang fra The Dogs’ egen facebookside, der de ti låtene én etter én beskrives med, skal vi si, enkle ord: 

«Shitty choices, shitty childhood, shitty religion, death, shitty life, shitty childhood, shitty future, shitty results, despair, shitty people, shitty life, death». 

Ja, det kan høres nærmest parodisk ut. 
Men så er disse ti låtene så fordømt gjennomført godt laget og effektivt spilt at man blir fanget i det drivende rockeuniverset likevel. 

Som før handler åtte av ti låter om full fart fremover i et energisk og stødig driv, toppet av overstyrte gitarer, hylende orgel og raspende vokal. 
Alt et passe variert sted mellom punkrock og Turboneger-aktige riff. 

Schau og kompani stuper ut i åpningen «We were made out of loss», og gir seg ikke før en drøy halvtime senere med «Lie to me». 
Underveis har man likevel fått to «ballader», om man kan kalle dem det, i «Primitive etchings» og «Her last song». 
Pusterom som viser at menn med mørke tanker også kan dyrke melankolien. 

Fire minutter perfekt rock 

Likevel er det de sinteste og mest fortvilte låtene som er best, også denne gangen. 
På forrige album var det «Oslo», «hyllesten» til sene og røffe netter i hovedstaden. 
Denne gangen er det nevnte «We were made out of loss» og «Lie to me», den siste om en fortapt sjel som ikke orker å høre sannheten om seg selv. 

Og ikke minst «Hindsight», som til tross for en lett usikker fortellerstemme er kollektivet The Dogs på sitt aller beste. 
Trommisen slår litt hardere, bassen er litt tyngre, orgelet fyldigere, mens gitarist Mads Martinsen briljerer gjennom både riff og solo. 

Boom. 
Akkurat her, i de fire minuttene denne låten varer, er det lett å beholde troen på den tidløse gitar- og garasjerocken. 
