Provoserende kjedelig
«Annabelle 2» er full av billige triks og forutsigbare jumpscares, og sverter «The Conjuring»-filmenes gode navn og rykte. 

FILM: 
I en tid der franchisebygging og ekspansive fiksjonsunivers er normen i Hollywood, er det ikke noen overraskelse at en rekvisitt fra James Wans «The Conjuring» har sin egen filmserie. 
Sant å si er heller ikke den hjemsøkte porselensdukken Annabelle et dårlig utgangspunkt for en skrekkfilmfranchise, men David F. Sandbergs «Annabelle 2» gjør lite for å hente ut potensialet i det drøvtyggede premisset. 

Diabolsk «Annabelle 2» er nemlig ikke en historie så mye som en samling pålitelige skrekkfilmelementer – et hjemsøkt hus, en skummel dukke, en «Ridder Blåskjegg»-aktig formaning om å aldri gå inn i et bestemt rom – pakket inn i en tidstypisk grøsserestetikk hvor fokuset ligger på brå gys og en banal kristen demonologi. 
Det beste man kan si om denne filmen er at scenografien er forseggjort og at den bruker oppsiktsvekkende lang tid på å utvikle seg til den diabolske berg-og-dal-banen den markedsføres som. 

Etter 50 minutter åpner imidlertid Sandberg porten til helvete, og dermed forsvinner umiddelbart enhver interesse filmen og publikum noensinne måtte ha hatt for nonnen Charlotte, de foreldreløse bestevenninnene Janice og Linda, og den tragiske historien om lille Bee. 
Tilbake står kun en forutsigbar og provoserende kjedelig parade av jumpscares og andre billige triks som oppleves som ekkoer av andre, mer effektfulle filmer, og framstår som ufrivillige filmskapertics – et muskelminne som ikke lar seg overstyre. 

Billig I motsetning til de underlige og genuint fascinerende «Conjuring»-filmene de springer ut av, later ikke «Annabelle»-serien til å ha noen ambisjoner utover det å tjene penger. 
De er ganske enkelt en del av den store, sepiafargede massen av amerikanske lavbudsjettsgrøssere som pumpes ut på samlebånd, og raker inn hundrevis av millioner av dollar. 

Så like, så tallrike og så fantasiløse er disse filmene at det synes åpenbart at deres popularitet må ha en annen forklaring enn deres evne til å underholde publikum: 
Kanskje skyldes det at den anspente og oppfarende stemningen de skaper i kinosalen gjør det sosialt akseptabel å gripe tak i personen i setet ved siden av – kanskje har disse rutinepregede utbruddene av bibelsk ondskap en betryggende effekt i en tid preget av politisk usikkerhet og islamistisk terror. 

Det som imidlertid er sikkert er at denne typen billige – i både bokstavelig og overført betydning – grøssere er den sikreste investeringen man kan gjøre i den amerikanske filmbransjen i dag, og at vi ikke kommer til å bli kvitt dem med det første. 
