Alt kan animeres
Tøysete, entusiastisk og sympatisk 

Spørsmålet 
«Er det bra?» begynner etter hvert å fremstå som overflødig i møte med 2010-tallets påkostede tegneseriefilmatiseringer. 
Hollywood har med tiden fått et såpass godt grep om denne typen filmskaping at det rett og slett er grenser for hvor mislykket en film med et budsjett i hundremillionerdollarsklassen kan bli. 

Samtidig innebærer denne rutinepregede tilnærmingen at ambisjonene holdes på et svært beskjedent nivå, og at den enkelte regissørs stemme aldri makter å bryte gjennom studioenes pleksiglasstak av profittmaksimerende forretningsavgjørelser. 
Dermed er det visjonære mesterverket omtrent like usannsynlig som den spektakulære fiaskoen, og usikkerheten består i bunn og grunn kun i hvor intelligent den lette underholdningen vil være. 

Det faktum at den Michael Bay-produserte «Teenage Mutant Ninja Turtles» insisterer på å nevne så mange som mulig av de mest kjente filmene i sin egen sjanger, tyder på at den er fullt klar over hva slags prosjekt den er. 
At dette er en dum, klønete og klisjepreget film sier seg selv, men karakterdesignen er forbausende god. 
Og på sitt beste makter den å kanalisere tilstrekkelig av «Turtles»-franchisens avvæpnende sjarm til å få publikum til å glemme alle dens iboende urimeligheter. 
Men dette er kun unntaksvis; resten av tiden er det så vidt rollefigurenes uskyldsrene entusiasme makter å holde skuten flytende. 

Likevel: 
«Teenage Mutant Ninja Turtles» er noe i nærheten av en perfekt film for tiåringer — for ikke å si en perfekt adaptasjon av det skamløse exploitation-fenomenet «Turtles» etter hvert utviklet seg til. 
