Han som ikke vant
Jay Farrar vil vel aldri matche de genierklæringen som ble strødd rundt ham på 90-tallet. 
Men det er trivelig når han er i nærheten. 

ALBUM: 
«Verdens beste band», ble det tisket om i forrige uke, da Jeff Tweedy og hans Wilco gjestet Øya som et av festivalens viktigste plakatnavn. 

Det Tweedy har gjort med sitt Wilco i løpet av snart 15 år er bemerkelsesverdig på absolutt alle plan. 
Ikke minst fordi Tweedy kontinuerlig har utfordret sin utgangsstilling fra plate til plate og bedrevet avansert sjangermodifisering. 
Slik sett har han åpnet opp felter mellom den alternative country/ rock-tradisjonen og samtidsmusikk/ impro/jazzmiljøer som vi ellers trolig bare kunne ha drømt om. 
Og i den forbindelse er det viktig å minne om at den første Wilco-plata, «A.M.» fra 1995, inneholdt løssluppen boogierock og tidsriktig 1995-alternativcountry som var trivelig lytting, men som på ingen måte pekte framover på noen som helst måte. 
Og Jeff Tweedy, det var bassisten, «han andre», fra Uncle Tupelo. 

DET VAR JAY FARRAR SOM var Uncle Tupelos lederskikkelse. 
Han ble tillagt all hjerne, alt potensial, all mystikk og all x-faktor da gruppa ble splittet. 
Wilco ble nærmest framstilt som et uvesentlig barband, mens Farrar var kunstneren. 
Han ble tildelt rollen som visjonær og veiviser for alternativcountryen inn i 2000-tallet. 
At man kunne trekke denne slutningen i 1995 var like forståelig da som det er tåpelig nå. 

SON VOLTS DEBUTALBUM 
«Trace» er et viktig tidsbilde, men også en tidløs oppvisning i perfekt country/rock-syntese. 
Den inneholder en av de siste 15 åras aller fineste sanger i åpningssporet «Windfall» og er ellers en mer svart/hvit, stemningsmessig fortettet opplevelse enn Tweedys mer løsslupne, Faces-aktige, gladtriste dualitet. 
Kunstneren versus håndverkeren, på mange måter. 
Slik sementerte disse to platene denne alternativcountryens «Marit Larsen-vs- Marion Ravn»-tvekamp, en tvekamp like meningsfull som meningsløs. 
Hvis Farrar har begått noe klassisk album post-Uncle Tupelo, så er det utvilsomt «Trace». 
Kanskje ikke så rart at Farrar falt for fristelsen til, nærmest dogmatisk, å tviholde på denne grunntonen. 

PROBLEMET FOR JAY FARRAR kontra sin gamle bandkollega Tweedy har siden vært at han nettopp har gjort mye av det samme, om igjen og om igjen. 
En standardoppsummering av hver plate er at det låter ganske likt som forrige gang, og stort sett litt svakere. 
Karrieren har ikke vært uten stilmessige modifikasjoner og tilløp til eksperimentvilje, men det har stort sett vært relativt mislykket og påtatt, slik som på solodebuten «Sebastopol», ei plate som framstår mye svakere og karakterløs i dag enn den gjorde i 2001, og den direkte ugjestmilde «Terroir Blues» — hans dunkleste, svakeste plate. 

DER TWEEDY ÅPNET OPP nye rom og avslørte nye dybder og uttrykksmuligheter for musikk med et slags americana-utgangspunkt, ble Farrars prosjekt på mange måter å definere et rom i dette americanahuset — for så å stenge det. 
De tre første Son Volt-platene («Straightaways », 1997 og «Wide Swing Tremolo», 1998) tåler lett følgende enkle eksperiment: bland dem i en felles spilleliste og spill låtene i tilfeldig rekkefølge. 
Alt høres ut som det kommer fra samme plate, samme innspilling, samme rom. 

OG GRADVIS ENDRET oppfatningene seg om Jay Farrars påståtte geni versus det derre barbandet til han bassisten. 
Farrar satset på å bli verdensmester på sin lille flekk og forsvarte tittelen i noen år, før han rotet seg så dypt inn i den ene kroken av sitt gråfargede americanarom at det ikke lenger var av nevneverdig interesse hva han holdt på med der inne. 
Tweedy sto for underdog-historien, den unnselige bassisten som fikk med noen låter på hver Uncle Tupelo-plate, men som deretter foretok en formidabel klassereise — mot alle odds. 
Det var han som viste seg å være kunstneren, mannen med hjernen, potensialet, mystikken og x-faktoren. 
Bare rett og rimelig at det var han som endte opp som sjef i «verdens beste band», med andre ord. 
Hvilket gjør Farrar til den store taperen i denne spissede framstillingen av to karriereløp med felles utgangspunkt. 

EN SLIK VINKLING GJØR da også Farrar dårligere enn han egentlig er. 
Ferske «American Central Dust» er den tredje plata etter at Farrar fant det formålstjenlig å hente fram igjen Son Volt-navnet. 
Der de to forgjengerne bar preg av noe av den samme forvirrede «same-but-different»-følelsen som soloplatene — en prestasjon den manglende uttrykks- og sjangervariasjonen tatt i betraktning, plasserer «American Central Dust» seg selvsikkert i feltet med de tre 90-tallsplatene. 
Den har mye av den paradoksale friskheten som oppstår når en artist velger å rendyrke sitt opprinnelige uttrykk. 
Her er mye monokrom rock med tjukke honkytonk-røtter og såre countryballader med fuzz og steel, utført med mer hjerte, glød og omsorg enn på lenge. 
Slik sett er plata en triumf for de av oss som i utgangspunktet holder Farrars musikalske grunnstilling kjær, men som har fortvilet over hvordan — for ikke å si hvor lite — han har flyttet på den opp gjennom åra. 
Farrar har også et distinkt låtskriveruttrykk, det er veldig lett å høre at det er ham, selv om det fortsatt går noen låter mellom hver gang han framstår som sangsmeden som skrev seg inn i evigheten med «Windfall». 

SLIK BLIR «American Central Dust» ett av to, avhengig av hva du forventer, ønsker og krever: 

1. Man kan la seg irritere over forutsigbarheten og ensformigheten og uttrykksbegrensningene i Farrars musikk, og strekke seg til å anerkjenne hans konsekvente forvaltning av det som viste seg å være et mer begrenset talent enn først antatt. 
Men da gjør man også dette til en kamp mellom Wilco og Son Volt som sistnevnte er dømt til å tape. 

2. Eller så er dette plata som endelig lefler med de følelsene som «Trace» ga deg, plata hvor Farrar ikke akkurat kommer hjem (han har jo vært i det samme rommet hele tida), men hvor han har vasket og ryddet og gjenopprettet en orden i stua som vi lenge har savnet. 
I så fall er dette en solid femmer, og et gledelig gjenhør med en mann, en stemme og et uttrykk noen av oss hadde mistet troen på fullstendig. 
Og slik sett er «American Central Dust» en uforbeholden opptur, både for gamle og frafalne fans. 
Så lenge den får briljere på egne premisser — og ikke på Jeff Tweedys. 
