Det er bedre å høre på «Kygo – Live at the Hollywood Bowl» enn å se den
En lite nysgjerrig konsertfilm om et show med lite på hjertet. 

Det er ikke sjokkerende at «Kygo – Live at the Hollywood Bowl» er reklame for konsertopplevelsen Kygo: 
Konsertfilmer som overskrider markedsføring er sjelden vare. 
Og «Live at the Hollywood Bowl» har ikke noe overskridende ved seg. 
Den fokuserer på Kygos pyro- og lasershow, og ikke på Kyrre Gørvell-Dahll (som han egentlig heter), selv når vi serveres korte innblikk i livet backstage. 

I disse små, friksjonsløse stundene møter vi Kygo som tar imot gjestevokalistene sine. 
Vi ser dem slappe av i californisk sol og snakke om «et stort øyeblikk». 
Og det er stort med konsert på amfiteateret Hollywood Bowl. 
Legendariske artister har spilt der, og så er det også midt i smørøyet – Hollywood! – hvor følelsen av det å se og bli sett er håndgripelig. 

Kygo sier at dette er en fjær i hatten for karrieren. 
Men hva innebærer seieren? 
Vi får lite innsyn i noe annet enn kommersiell suksess: en Espen Askeladd i sentrum for «show business», men som ikke engang tar seg tid til å nyte dette i opptredenen, for han raser gjennom konserten, med gjestevokalister kjapt inn og kjapt ut. 

Kanskje er det urettferdig å be en ung og relativt uprøvd artist om å være like til stede som noen av konsertformatets mestere. 
Justin Timberlake hadde 25 års erfaring da Netflix slapp den flotte «Justin Timberlake + The Tennessee Kids», regissert av legendariske Jonathan Demme. 
Kygos produksjon er heller ikke i nærheten av nivået til for eksempel U2 eller inspirasjonskilden Jean-Michel Jarre. 

Men problemene er mer komplekse enn at andre er bedre. 
For selv når man anerkjenner dette som «enkel popmusikk», av en type mange setter pris på, klarer ikke filmen, musikken eller sceneproduksjonen å demonstrere at dette kun kan komme fra Kyrre Gørvell-Dahll. 

Konsertstarten med fine «Stole the Show», en brukbar poplåt, er det eneste Kygo-høydepunktet herfra og frem til avslutningen «Firestone» (en av de bedre kommersielle poplåtene fra Norge de siste årene). 
Sangeren Seal dukker opp, men for å synge en remiks av Marvin Gayes «Sexual Healing». 

Å høre låtene etter hverandre gjør en fortrolig med hvordan de samme musikalske grepene tys til om og om igjen. 
Det samme gjelder den udynamiske konsertproduksjonen: 
Lyset og fargene forandrer seg, men showet endres aldri på et idéplan. 
Når utgangspunktet er Kygos logo, blir man heller ikke frigjort fra bevisstheten rundt konserten som reklame. 

Det er flere grunner til at «reklame»-aspektet er verdt å tenke over. 
For eksempel klippes det utelukkende til unge kvinner når det vises personer som koser seg til musikken, noe som får en underlig klang når Kygo kun er omringet av mannlige kreative samarbeidspartnere – Julia Michaels er den eneste kvinnelige gjestevokalisten, og hun er ikke engang fysisk til stede. 

Et annet er at Kygos karriere springer ut fra «tropical house», en stil med opphav i «deep house»: en sjanger fra et miljø av afroamerikanere, latinoer, homofile og arbeiderklassen i Chicago og Detroit. 

«Live at the Hollywood Bowl» befester at Kygo tilhører en generasjon som aldri så disse artistene gi verden bakoversveis med nytenkende musikk. 
Han vokste i stedet opp med de bleke – bokstavelig talt – kopiene. 

«Kygo – Live at the Hollywood Bowl» er en time med popreklame, men uten nysgjerrighet eller dialog, verken med stedet eller med musikkens kontekst. 
Hvis en artist fra Bergen ikke er interessert i å vise frem en form for utveksling, hvorfor skryte av hvor man har havnet? 
Det er ikke et retorisk spørsmål. 
