Rune Andersens historie blir rystende teater
«Lykkeliten» er en kombinasjon av mørk tragedie og varm komedie. 

Mange kloke valg ligger bak denne forestillingen. 
Rune Andersens historie er en kombinasjon av mørk tragedie og varm komedie, som så mye annet i teater. 

Men hans liv er jo ikke teater. 

Det er hans egen virkelighet, og den har fått rystende teaterliv i kraft av klar, men neddempet fremførelse, dyktig dramaturgi, følelsesmessig linedans og faktisk også gjennom alt som nødvendigvis er utelatt. 

Her er ikke flere blodige detaljer enn nødvendig. 

Det går bra til slutt 

Faren drikker og slår i fylla. 
Som fireåring forsøker Rune Andersen første gang å redde moren fra slagene, blir kastet i veggen og faller bevisstløs ned på gulvet. 
Moren går mellom hver gang, skyver fire barn ut på gangen med ordene: 

«Det går bra.» 

Og mirakuløst nok går det bra til slutt, selv om det kunne ha endt i ren tragedie. 
Og tragisk er det når små barn må løpe ut i tynne festklær på julaften fordi moren vil redde dem fra juling. 
Og det blir ikke mer tragisk enn når en sønn nesten dreper sin far. 

Samtidig viser Andersen at barnet er skyldfritt – det er den evige lærdommen her. 

Privatlivets «fred» 

Hvor er de voksne? 
Hvordan kan så mange som må ha sett og visst, bare fortsette å la torturen skje? 
Retten til privatliv er sterkere enn en mor og hennes barns rett til ikke å bli slått så blodet spruter. 

Gode naboer, elskelige besteforeldre og observante lærere ser nok sitt, og forsøker å hjelpe på sin måte, men ingen griper egentlig inn. 
Det er det yngste barnet som til slutt må ta ansvar. 
Barnet forbereder seg i fire år, trener systematisk ved å løfte murstein. 

Og når barnet blir 16 og er sterkt nok, kan han ta den store konfrontasjonen. 

Mesterlig balansert 

Balansegangen her mellom det smertefulle og det morsomme er mesterlig. 
For den som står på scenen og utleverer sin barndom og familie, må det være en fryktelig mental påkjenning, men også en indre rengjøring – en katarsis – slik også publikum opplever det. 

Vi får være med ham i munter skildring av blokk-livet i Kristiansand på 1960-tallet, med snille naboer i første som tar ham med på sommerferie til Jomfruland, der de smugkikker på tyske nudister. 
Han synger «Edelweiss» på tivoli som seksåring, deler førstereisguttens opplevelser med oss og veien til komikerlivet – via evnen til å parodiere alle. 

Parodiene kan kanskje synes litt daterte, men de kommer kronologisk i fortellingen slik også musikkinnslagene gjør, og der hører Stoltenberg, Staff, Sørebø, Haagensen, Erik Bye og andre hjemme. 
Den nyeste er Jahn Teigen som Andersen lager et suverent miniportrett av, vokalt og fysisk. 

Mangel på bitterhet 

Mirakelet i ettertid er Rune Andersens mangel på bitterhet, kombinert med en god beholdning kjærlighetsevne. 
Han tar nabokonen ut av sykehjemmet og flyr henne en siste gang til Jomfruland. 

Og han får morens tillatelse til å fortelle – etter at hun er død. 
Hun døde for ett år siden. 
