Sushi x Kobe lager noe av den mest grenseoverskridende, konfronterende hiphopen i Norden i dag
Platen «Døden lever lengst» er et karrierehøydepunkt som beveger seg mellom barnlig glede og dystopi. 

Sushi x Kobe er ikke for alle. 
Og det er helt klart ikke for dem som er på jakt etter komfort i form av harmoniske rytmer og melodi. 

Det er ikke det Sushi x Kobe gir inntrykk av i den misvisende pusete åpningslåten «Døden lever lengst» på den nye platen med samme navn. 
Effekten av eksplosjonen «C’est La Mort» som følger like etter, gir en form for sjokkeffekt som røsker lytteren direkte inn i kampens hete. 

Man sier at de fleste av oss støter på en vegg og revurderer livet hvert femte år. 
I år feirer duoen femårsjubileum og markerer selvsagt dette med en plate som nettopp gransker livet så langt. 
Hva gikk galt, hva kunne de ikke ha vært foruten og hvor vil de nå? 

Denne eksistensialismen fortolkes i en usedvanlig variert vifte av musikalske uttrykk. 
I spissen står deres karakteristiske estetikk som kan beskrives som en slags futuristisk tekno-dystopi. 
Det er tydeligst på «Inntrykk» eller «Tid/sted/ingenting». 

Rappernes beats og rytme river og skraper på en måte på musikkens overflate og er hele tiden på grensen til ulidelig og samtidig så taktilt at det kryper under huden på en. 
«Jeg har levd, jeg er fornøyd» og «metadon & Subutex» er to typiske eksempel på nettopp dette møtet mellom fornemmelser. 
Når Kobe synger «Kniv! 
Kniv! 
Kniv!» på sistnevnte låt er det levert som tre skarpe stikk; ordene er til å ta og føle på. 

På sett og vis ligger det musikalske universet på «Døden lever lengst» tett på klubbmusikken; når man hører «Camp Locust», «Inntrykk» eller «Rust», dukker artister som Jlin, Oneohtrix 
Point Never og Tim Hecker opp. 
Hecker arbeider nettopp med den samme vekselvise følelsen av angst og rytme side om side – i en helt annen sjanger. 

Men det er ikke bare eksistensialisme og elendighet å finne på «Døden lever lengst». 
Onge $ushimane, aka Emir, besitter en kvalitet få klarer å matche. 
Han kan bevege seg sømløst fra en nærmest barnlig glede til blodig alvor. 
Nettopp denne barnligheten blir helt uimotståelig når han synger «Zoom, zoom, zoom» i kor med sampelen som åpner låten. 
Det er en øvelse i å bruke ordenes fart og trykk til å bygge rytme. 
Resultatet er hypnotisk og mektig. 

En av de største overraskelsene på platen er den silkemyke «Skyller ned» med Charlie Skien, og kommer som en nødvendig sonisk pause i kjernen av platen. 
$ushimane crooner seg gjennom den mesterlig oppbygde låten på en måte som gjør ham til en kandidat til Norges Drake, uten at noe av dette egentlig kjennetegner ham som artist. 
Det er også første gang Kobe gjør et rolig vers. 

Et annet høydepunkt er publikumsfrieriet «Overtenning», en rytmebombe som er umulig å riste av seg med det første. 
Her utfyller de to rapperne hverandre perfekt, og det blir tydelig at de kjenner hverandre ut og inn. 

Sushi x Kobe lager noe av den mest grenseoverskridende, konfronterende hiphopen i Norden i dag – det er det ingen tvil om. 
Her finnes det ingen kompromisser. 
