Lidenskapelig og nakent
Det bor mye musikk i Ida Jenshus (30). 
Det har det gjort helt siden hun droppet ut av videregående skole i Steinkjer for å satse på musikken. 
Her viser hun en inderlighet og lidenskap som du enten blir forført av eller skuffet av. 

For Ida Jenshus har på sine tidligere album i sin ti år lange karriere framført rock i en americanablanding med låter som stort sett var lett å like både umiddelbart og lenge. 
Her gjør hun det ikke like lett verken for seg selv eller lytteren i en dvelende, saktegående stil med få effekter og så godt som uten bass og trommer. 

Men etter hvert som man lytter gjentatte ganger, så glir det meste på plass som et album med musikk gjort av en artist som har så mye sjel og nerve i det hun gjør, at man ikke kan forbli uberørt. 
Det hele begynner med den nydelige og innstendige "April Child" med en varighet på over fem minutter. 
Ida Jenshus synger bare så bra akkompagnert av en elgitar. 
Så flott! 

Og slik er det på mye av resten av albumet også; nemlig at det er lite arrangementsmessig krydder her, men heller et nakent lydbilde der den flotte stemmen hennes er i fokus. 
Det hele bindes sammen med korte mellomspill underveis. 
Ida Jenshus har tydeligvis forsøkt å skape en helhet og stemning her i et konsept der to verdener møtes i en kamp mellom det trygge og usikre. 

En av nøkkellåtene er den lengtende og vakre,"Greatest Love". 
Omtrent like stor og sterk er "Blood Moon", der Ida Jenshus virkelig viser den store stemmen sin. 
Det gjør hun egentlig hele veien på et album som gir lytteren utfordringer i det nakne, men sterke lydlandskapet. 
Dette er kanskje den melankolske høstplaten du behøver i år? 
