Sentimental og finsk julenisseromantikk
Det eneste grunnen til å ta med ungene og se dette, er at dere får se ekte, finsk snø. 

For øvrig inngår «Historien om julenissen» i fantasisvake påfunn for å bevise hvor den reinsdyrkjørende julemannen kommer fra. 

Regissør Juha Wuolijoki forteller i en supernostalgisk stil, slik man gjerne fortalte til barn for minst 50 år siden. 
I en bygdehistorie fra et ubestemmelig 1800-tall handler det om lille Nikolas som bor i en fattig landsby ved en innsjø i Lappland. 
Det lite finskklingende navnet (det tilhørte biskop Nikolaus i Lilleasia) skal få oss til å tenke at aha, her er julenissen in spe. 

Men hvordan guttungen vokser opp for å fylle sin rolle, er uvanlig kjedelig fortalt. 
Personinstruksjon og dramaturgi er stiv og uspennende. 
«Hvordan fant du på å gi gaver da, gutten min?» spør far til Nikolas når barnet spikker på et trestykke til sin lillesøster. 

Det hjelper lite at replikkene er dubbet til norsk. 
Tidlig skal vi få vite at småguttens foreldre drukner på isen i innsjøen. 
Det antydes slett ikke i bilder, men gjenfortelles av et par voksne. 
Det tragiske budskapet ender i utsagnet: 
«Jeg beklager, Nikolas». 
Ikke en tåre blir grått, ikke en klem gitt. 

Regissøren forsøker å kle bygda i fattigmannsrealisme, men det er romantikk som dominerer bildene, som vakkert snølandskap i solnedgang. 
Ørlite grann minsker idyllen av at sinte snekker Iisakki tar Nikolas i lære og kjefter på ham for ditt og datt. 

Men noen egentlig spenning, noen reell dramatisk handling utvikles aldri. 
Iisakki mykner fort og blir snill julenissefar. 
Nikolas gror til, deler ut gaver hvert år, blir voksen, blir gammel, filmen snurrer og går, gjesp — og snipp, snapp, snute - der er den endelig ute. 

Dog - nest etter snøen er det forsonende at vi slipper å se en hollywoodsk Santa Claus dele ut siste skrik i moderne plastleker og elektroniske spill. 
Nikolas på finsk 1800-tall gir bare dyre- og menneskefigurer i tre, må vite. 

Søtt. 
Men det redder ikke filmen fra å virke teit. 
