Stilrent, men konstruert Tarantino-lån
At filmen er en visuell og musikalsk 70-tallsnytelse, kan ikke veie opp for 2 timer og 24 minutter med oppkonstruert flyktighet. 

Bad times at the El Royale 

Sjanger: 
Thriller/krim noir. 
Nasjonalitet: USA 2018. 
Regi og manus: 
Drew Goddard. 
Skuespillere: Chris Hemsworth, Dakota Johnson, Jon Hamm, Jeff Bridges, Cynthia Erivo, Lewis Pullmann, Cailee Spaeny. 
Lengde: 
2 timer 24 min. 
Aldersgrense: 15 år. 
Kinopremiere: 19. oktober. 

Et falleferdig casinohotell, med en viss fordums glans. 
Men etter at gamblinglisensen ble inndratt, nærmest et spøkelsesslott. 
Hit ankommer et knippe fremmede og sjekker inn på hvert sitt rom: en prest, en nattklubbsanger, en hippie og en støvsugerselger. 
Resepsjonisten er eneste ansatte. 
Det viser seg etter hvert at alle sammen har både svin på skogen, og at de ikke nødvendigvis er hvem de utgir seg for å være. 

Musikken og den visuelle stilen tas helt ut både som spennings- og stemningsskaper. 
Den antyder tidlig 70-tall, og er en nostalgisk nytelse. 
Ikke rart at tankene går til både filmskaper Quentin Tarantinos sjangerdannende univers, og etter hvert også til Agatha Christies klassiske mordmysterium «Dermed var det ingen». 
Det lukter vold, blod og død lang vei. 
Ispedd besk og absurd humor, kidnapping, hemmelig overvåking og sektfilosofi. 

Spennende i teorien 

Regissør Drew Goddard fikk litt av en suksess med skrekkomedien «The cabin in the woods» i 2012. 
På papiret er også denne regioppfølgeren litt av en godbit: stilsikker, californisk krim noir med navn som Jeff Bridges, Dakota Fanning, Chris Hemsworth og Jon Hamm på rollelisten. 
Denne gangen har ambisjonene vært større enn gjennomføringsevnen for Goddard. 

Starten er lovende. 
Etter en omstendelig, teatralsk introduksjon, står dramatiske hendelser og vendinger i kø. 
Historien fortelles rom for rom, også med tilbakeblikk til gjestenes bakgrunn og motivasjon for å sjekke inn på El Royale. 

Frekk lengde 

Men gradvis forsvinner både spenning og engasjement. 
Gjestenes historier er stilige nok i seg selv, men de henger ikke sammen. 
Det er noe oppkonstruert og flyktig over filmen, i all sin stilistiske prakt. 
Tarantino-formen overtar fullstendig for innhold. 

Det er nesten frekt å kreve 2 timer og 24 minutters oppmerksomhet. 
Uten å forløse noe, og i stedet kjede oss. 
