Jørn Lier Horsts første krim på eget forlag er deprimerende dårlig
Jørn Lier Horst og Thomas Enger forsterker hverandres svakheter. 

Den tidligere idrettsstjernen Sonja Nordstrøm forsvinner på lanseringsdagen for sin selvbiografi «Evig Ener», som inneholder oppsiktsvekkende avsløringer. 
Kort etter blir mobiltelefonen hennes funnet i en åpen grav på Gamlebyen gravlund. 
Dramatikken strammer seg til da en kjent dansk landslagspiller blir funnet drept i Nordstrøms båt på Hvaler. 
Han skal vise seg å bli den første av en rekke ofre i denne forsøksvis psykologiske serimorderthrilleren, der morderen leker katt og mus med et frustrert - og ganske tafatt - politikorps. 

«Nullpunkt» er første utgivelse på Jørn Lier Horsts omdiskuterte Capitana forlag. 
Der har han fått med seg med seg krimkollega Thomas Enger, på det jeg spår er første bok i en serie med gjennomgangsfigurene Alexander Blix og Emma Ramm. 

God idé 

Politietterforskeren Blix er martret av en hendelse tjue år tidligere. 
Han er fraskilt, har et dårlig forhold til datteren, og en elendig sjef som er like ambisiøs og selvhøytidelig som sjefer flest i kriminallitteraturen. 
Blix har, av grunner som kommer fram etter hvert, et spesielt forhold til den unge journalisten Emma. 
Hun skriver om kjendiser, men blir etter hvert involvert i etterforskningen. 
Heller ikke hun har det så greit, og sliter med en hemmelighet som gjør at hun aldri våger å involvere seg i et forhold. 

Ideen er for så vidt god. 
Begge er drevne krimforfattere. 
Den tidligere journalisten Enger har innsikt i journalistiske metoder, Horst i politiarbeid. 
Problemet er at de har samme svakhet som forfattere; et nokså stivt og livløst språk. 

Det blir spesielt tydelig her, da de synes å ha giret hverandre opp på effektmakeri, men da uten et språk som står i forhold til de mange og etterhvert groteske handlingene. 

Nærmest parodisk 

Enda mer uheldig er det at plottet utvikler seg til en psykologisk thriller, som krever et minstemål av dybde i karaktertegninger og det Hamsun kalte «det ubevisste sjæleliv». 
Når morderen og hans motiv endelig avsløres, blir det nærmest parodisk. 
Attpåtil er det rappa fra en av de mest kjente scenene innenfor krimsjangeren, formidlet så instrumentelt og overfladisk at det helt mangler troverdighet. 
Heller ikke tittelen er original. 
Den er identisk med Bjørn Olav Nordahls thriller «Nullpunkt» fra 2014, forøvrig utgitt på Gyldendal. 
Akkurat dét gjør vel ikke forlagssjef Kari Marstein mildere stemt, etterat gullkalven Horst slo opp. 

Om «Nullpunkt» innleder kvaliteten på det Horst og Capitana har planer om å levere i framtida, burde Gyldendal være glad til. 
Dette er lavmål. 
