Orgelpust og mylder av klanger
I et program som inneholdt litt av hvert, var det knyttet mest spenning til Nils Henrik Asheims nyskrevne verk, Sudden Lanscapes, konsert for orgel og orkester, del 1. 

Asheim er en komponist og utøver som kjenner orgelets muligheter ut og inn, samtidig med at han er en dyktig orkesterkomponist. 
Det siste viste han i Grader av hvitt som ble uroppført av SSO i 2007. 

Sudden Lanscapes kan ses som et work in progress. 
Det skal bli interessant å høre det når det er ferdigskrevet. 
Ikke for det, verket torsdag sto på egne ben, selv om det ikke var mer en 15 minutter langt. 
De kompakte, sterke klang-clusterne fra orgelet helt i begynnelsen, lød virkelig sudden, med orkesteret som et klanglig bakteppe. 
Asheim falt aldri for fristelsen til å la orgelet dominere. 
Han ga orkesterets og dets mangfoldige mylder av klanger så å si fritt spillerom, slik at det var noe improvisatorisk over det store partier. 
Komponistens grep var aldri for hardt. 
Mot slutten hørte vi en mektig solokadens i orgelet, alt mens det sluttet på akkorder som var en slags pust fra orgelet. 

Det første verk på konserten var imidlertid Anatoly Liadovs korte stykke Den fortellende innsjø. 
Liadov er kanskje mest kjent for at han mislyktes i å skrive musikk til den berømte koreografen Diaghilevs Ildfuglen. 
I stedet fikk Stravinskij sin debut i teatret. 
Han ble i sin tid utvist fra Rimskij-Korsakovs komposisjonsklasse på grunn av uregelmessig oppmøte. 
Liadov er sjelden spilt, til dels med urette, for som vi hørte i går, var også han en dyktig instrumentator; han hadde tross alt mottatt sterke impulser fra sin lærer. 
Stykket var et slags klangspeil av større og mindre bølger. 

Kveldens hovedverk var Rimskij-Korsakovs Scheherazade op. 
35. 
Det er symfonisk programmusikk, typisk for denne komponisten. 
Programmet er fra Tusen og én natt og solo-fiolinen har rollen som forteller – glitrende spilt av Francesco Ugolini. 
Det er i fire deler, der den vakre Scheherazade prøver å blidgjøre den grusomme sultan Schahriar ved å fortelle fire eventyr. 
Rimskij-Korsakov lar sultanen og Scheherazade ha hvert sitt tema som dels står mot hverandre, dels sammenføres mot slutten når sultanen oppgir sin grusomhet med å drepe de andre i haremet og forener seg med Scheherazade som herskerinne. 

Rimskij-Korsakov var en instrumentasjonens mester som preget flere generasjoner russiske komponister og i dette verket hører vi stadig vekslende klangkombinasjoner, fascinerende rytmikk og temaer som er en lyst for øret. 
SSOs fremførelse under Vásquez var god, men jeg savnet mer fleksibilitet og frihet i tempo. 
Til sine tider ble det for taktfast. 
