Filmanmeldelse «Mary Poppins vender tilbake»:Forfriskende gammeldags 

Tidenes mest kick-ass barnepike er omsider tilbake. 
Hun er fremdeles flygedyktig. 

FAMILIEFILM/MUSIKAL 

«Mary Poppins vender tilbake» («Mary Poppins Returns») 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: Rob Marshall. 

Med: Emily Blunt, Lin-Manuel Miranda, Meryl Streep, Ben Wishaw, Julie Walters. 

«Godbye, Mary Poppins. 
Don’t stay away too long», sa ultracockneyen Bert da Julie Andrews fløy av sted i slutten av Walt Disneys filmversjon av P.L. Travers’ barnebokfigur i 1964. 

Ønsket ble ikke oppfylt. 
54 år er gått siden Poppins landet i det edvardianske London for å lære barna i familien Banks, Jane og Michael, å rydde rommet, og far i huset, George, meningen med livet (les: ikke penger, men tid med familien). 

Når Mary nå vender tilbake, i Emily Blunts skikkelse, er det nok en gang for å hjelpe de voksne og gjøre hverdagen magisk for de små. 
Jane (Mortimer) og Michael (Whishaw) er begge rundt de 30 nå. 

Førstnevnte synes å klare seg bra, og har arvet sin mors organisasjonstalent. 
Det er verre med Michael. 
Han og de tre barna hans sørger over tapet av sin kone og mor. 

Krakket i økonomien – filmen utspiller seg på 1930-tallet – betyr dessuten at huset deres står i fare for å bli tvangsinndratt. 
Også denne gang er det slemme bankfolk som er skurkene i historien. 
(Det finnes heldigvis noen snille også). 

Inn kommer Mary, og da skal jeg si det blir ordning. 
Ungene får bli med på fargerike eventyr. 
Og tro om ikke Poppins – og kameraten Jack (det genierklærte Broadway-vidunderet Miranda) – kan redde far også? 

Jeg har ingen empiri på dette, men jeg innbiller meg at den originale «Mary Poppins» ikke er en like ekstremt avholdt film i Norge som den er i andre deler av verden (spesielt USA). 

Det kan ha noe med antall visninger på TV å gjøre. 
Sjansene er derfor kanskje større her enn andre steder, for at familiene som går for å se «Mary Poppins vender tilbake» ikke har et nostalgisk forhold til den første filmen som i for altfor stor grad kompliserer forholdet deres til denne. 

Det kan komme godt med, for mot barndomsminner kan ingen ny film kjempe og vinne. 
Men sett på sine egne premisser må det sies at «Mary Poppins vender tilbake» er blitt en forbausende fin film. 

Det er ikke en nyinnspilling, men en oppfølger som parafraserer nesten hele det opprinnelige eventyret. 
Nesten alle bestanddelene i 1964-filmen er til stede også her, selvsagt inkludert sekvensen som kombinerer «live action» og animasjon (den er superb, spesielt musikalnummeret). 

Sangene, ved Marc Shaiman og Scott Wittman er imidlertid helt nye, alle som én, om enn tradisjonelle i snittet, og gledelig minneverdige, allerede ved første lytt. 
Og om Emily Blunt ikke har Andrews’ stemmeprakt – vel, så er absolutt alt annet på stell. 

Briljante Blunt har det som må til å fylle Poppins’ elegante sko. 
Hun er striksere enn Andrews, hakket mer stram i masken, og smiler primært når hun tror at ingen ser henne. 

Et par av sangnumrene gir Miranda anledning til å flekse rap-talentene sine, og Blunt selv føles hakket mer moderne enn sin forgjenger (litt må man regne med på 54 år). 
«Mary Poppins vender tilbake» er likevel 100 % tradisjonell familiematinéunderholdning av den gamle skolen – og som sådan forfriskende gammeldags i kyniske 2018. 

Filmen preges av stor respekt for originalen, og blir ved et par anledninger stresset i sin iver etter å gjøre alle til lags. 
Den mister en del av sin sjarm da den mot slutten blir mer et actioneventyr enn en musikal, og går bananas med sentimentalitetssirupen helt til sist. 

For mye søtt kan som kjent gjøre en kvalm, og det er synd at regissør Marshall bruker så lang tid til å sette et endelig punktum for eventyret. 

Likevel. 
Bare skikkelig kjipe og kalde folk – like kjipe og kalde som banksjefen Willie (Colin Firth) – kan mene at dette ikke er blitt en film som er langt mer fengende, fantasirik og frydefull enn det var grunn til å frykte at den skulle bli. 

Jeg setter to pence på at det ikke går 54 år til neste gang. 
