46 gylne minutter med Kacey Musgraves
Har aldri vært bedre. 
Det sier ganske mye. 

ALBUM:​ 
Det er et kraftig statement når du åpner et album med tekstlinjer som dette: 
«Born in a hurry, always late / haven't been early since '88 / Texas is hot, I can be cold / grandma cried when I pierced my nose». 

Hilsen Kacey Musgraves! 

Låten heter «Slow Burn» og er en av tretten visittkort på «Golden Hour» - et album som befester Musgraves' posisjon som en av de mest spennende countryartistene i dag. 

Det vil si, hun er ingen typisk countryartist, heller, hun bare gjør sin egen greie i skjæringspunktet mellom country, americana, soul og pop - med et lite nikk med hatten til disko (!). 
Du kan til og med kalle det cosmic country, i tradisjonen etter Gram Parsons. 

Oppvarming 

Musgraves' tidlige album, og da særlig de to siste utgitt på et stort plateselskap, er blitt hyllet av kritikerne og har gitt henne flere priser. 
Likevel føles det som om de bare var en oppvarming til dette. 

Det første som slår deg, etter å ha tygd litt på åpningslinjene, er det delikate lydbildet og den elegante produksjonen - som balanserer mellom glatt og friksjonsfri og kreativ på en minimalistisk måte - ikke noe fancy, bare en banjo her og litt pedal steel der, litt tangenter, en akustisk gitar og en fele eller en cello. 
Og én gitarsolo! 

Sterk åpning 

De første låtene på dette albumet utgjør en av de sterkeste åpningene jeg har hørt på et album på lenge. 
Skal jeg likevel plukke et par «å begynne med», må det bli «Butterflies» (og vi snakker slett ikke om Tone Damlis sang med samme tittel) og «Oh, What a World», som begge eksemplifiserer disse kvalitetene på overbevisende vis. 

For ikke å snakke om «Happy & Sad», den fullkomne låt om å være lykkelig og trist på samme tid. 
«I don't wanna come down», synger Musgraves med glød. 
Den samme stemmen får deg til å smelte i avsluttende «Rainbow». 
Uansett hvor mye det regner, henger det alltid en regnbue over deg, synger hun - og sender egentlig varme tanker til LHBT-personer. 

LSD-trip 

Musgraves har uttalt at «Mother» er skrevet under en LSD-trip. 
Veldig nashvillian er hun ikke her, men det er en nydelig kjærlighetserklæring til mora. 
I «Wonder Woman» kommer denne sunne erkjennelsen: 
«I don't need a Superman to win my lovin'' / 'Cause, baby, I ain't Wonder Woman». 

Låtene er i stor grad skrevet av Musgraves sjøl , sammen med medprodusentene Ian Fitchkuk og Daniel Tashian, med bidrag fra blant andre Shane McAnally (som skrev låter til og produserte Musgraves gjennombruddsalbum «Same Trailer Different Park» fra 2013). 

Utgjør en forskjell 

Musgraves er bare 29 år, men har allerede satt fødebyen Golden nordøst i Texas på kartet. 
Med albumtittelen - og låten - «Golden Hour» gjør hun det ettertrykkelig, sjøl om den ikke nødvendigvis handler om den beskjedne hjembyen. 

Hun har både stemmen og utseendet med seg, og det hadde vært lett for henne å hoppe på den lettvinte, radiovennlige popcountryvogna - som så mange andre i Nashville-systemet. 
Hun var kanskje på vei dit, men her styrer hun heldigvis unna. 

Musgraves utgjør en forskjell, ikke minst i tekstene sine. 
Å synge om - og være opptatt av - rettighetene til homofile og transpersoner går så absolutt imot normalen i Nashville. 

Ny countrygenerasjon 

Og - vi trenger virkelig ingen ny Shania Twain (skjønt, hun kan minne om henne i «High Horse», den eneste svake låten her ved siden av en annen opptempo-låt, «Velvet Elvis».) 

I stedet er Musgraves blitt en viktig del av den nye generasjonen artister som nå krever sin plass på countryscenen - de som mikser tradisjonalisme med et moderne uttrykk - også i tekstene. 
Jeg tenker på folk som Margo Price, Chris Stapleton, Sturgill Simpson, Whitney Rose (som kommer tilbake til Oslo i juni), Miranda Lambert, Jamey Johnson og Sam Outlaw - med flere. 

Det er blitt spennende å følge med på countrymusikken igjen, etter at den lenge beit seg sjøl i halen.​ Hurra for det. 
