En fantastisk verden av sterke farger
Det åpner seg en fantastisk verden av sterke farger og underlige former, skriver kunstkritiker Trond Borgen om brasilianske Maria Nepomuceno. 

Stavanger kunstmuseum: 
Maria Nepomuceno, objekt, installasjon. 
T.o.m. 28. mai 

Det blir bedre straks du kommer inn. 
Utenfor kunstmuseet ligger en lett forloren installasjon kalt «The Force»; den viser litt av Maria Nepomucenos repertoar – hennes bruk av sydd tauverk, perler og brukte gjenstander – men den kommer ikke til sin rett der den ligger på de golde brostein, lett inneklemt og uten assosiasjonsskapende hjelp av omgivelsene. 

Men inne i museet åpner det seg en fantastisk verden av sterke farger og underlige former, fantasieggende og umiddelbart tilgjengelig for sansene. 
Her er Nepomucenos utstilling rett og slett et godt sted å være. 

For en gangs skyld kan du glemme alt du burde vite om nykonseptualisme, politisk aktivistisk kunst, symboltung kunst, postmodernistisk intertekstualitet og metakunst – rist støvet løs og gi deg Nepomucenos fargesterke, sensuelle, nærmest karnevalistiske kunst i vold. 

Senker terskelen 

For det denne brasilianske kunstneren gjør her, er å senke terskelen for et museumsbesøk; hun gir oss en umiddelbar tilgang til former og farger som er overdådige, magiske, fortryllende, rytmisk vekslende – og som frister meg stadig lenger inn i et mykt drømmelandskap. 
Hun syr tauverk i sirkler og spiraler, fletter og vever siv, føyer til perler, keramikk og diverse fundne objekter og skaper skulpturer som settes sammen til helhetlige rominstallasjoner. 

I dette ligger bl.a. kunnskap om gammelt tradisjonshåndverk, hentet gjennom opphold hos urfolk-stammer i fjerne strøk av Brasil. 
Slik har hun skaffet seg en slags lagerbeholdning av rekvisitter til sine installasjoner, for disse objektene kan settes sammen på ulikt vis, alt etter lokalets karakter og størrelse. 

I kunstmuseet har hun bl.a. laget en stor installasjon som publikum inviteres til å gå inn i – den er en slags sansehage, en fantasihule for lek og umiddelbar opplevelse av formene og fargene du ser og perlene du trår på. 
Hun kaller den Refúgio, et sted å søke tilflukt, et sted for beskyttelse, et trygt sted uten farer. 

Organisk kunst 

En viktig bakgrunn for Nepomucenos kunst er kunstutviklingen i Brasil i etterkrigstiden: 
Konkretismen, med sine geometriske former, sine krav til det rasjonelle og logiske, ble på slutten av 50-tallet avløst av neokonkretismen, som ikke var mer av det samme, men tvert om understreket betydningen av en levende, organisk kunst som skulle tale direkte til betrakteren. 

Kunstnergruppen Grupo Frente og kunstnerne Lygia Clark og Helio Oiticia var de mest framtredende utøverne av denne kunstretningen. 
Det er interessant å se hvordan idéene fra neokonkretismen igjen har blomstret de senere årene; og det er et nedslag av dette vi nå kan oppleve i kunstmuseet. 

For Nepomuceno gir oss et multisanselig rom hvor hun kommuniserer direkte med kropp og følelse. 
Sentralt i kunsten hennes er materialiteten og stoffligheten i skulpturene; de er myke, men likevel håndfaste ved at de holdes sammen av den enkle sydde og vevde behandlingen av tauet og sivet. 
Geometrien i sirklene og spiralene er slett ikke rasjonell og hard, men tvert imot bløt – den hører ikke hjemme i logikkens verden, men i fantasiens. 

Sentralt er også de rene, sterke fargene; de både bidrar til å definere formene, og de blusser opp i nærmest sjokkartet gult og blått, som sanse-ilinger, en egenskap og kvalitet i seg selv. 

Mykhet 

Kunsthistoriske etterklanger finnes det nok av, som f.eks. til de bløte skulpturene til Claes Oldenburg på 60-tallet, og til en del av Louise Bourgeois’ skulpturer de etterfølgende tiårene. 
Affiniteten til surrealismen er også tydelig, der Nepomuceno lar skulpturene klatre oppover veggene, med en slags absurde sugekopper eller stetoskoper, som om det er noe som skal avlyttes her. 

Mykheten får meg til å tenke at det må være like før alt kollapser, men samtidig ser jeg at dette jo er en slags organiske former, som lever og puster og aldri vil forgå. 
Jeg rusler innover i dette drømmelandskapet, som også fører meg tilbake til min egen barndoms rike – et sted hvor det ikke fantes bekymringer eller hindringer, kun umiddelbare sansninger og fantasiopplevelser uten grenser. 

Det er ikke et dårlig sted å ta sitt publikum, når det gjøres med en slik stringens og kraft som i denne utstillingen. 
