Joaquin Phoenix er fantastisk i «Don't Worry, He Won't Get Far on Foot»
Gus Van Sant har laget en varm komedie om veien opp av spritflasken. 

Alkoholisme er noe filmskapere har tematisert mange ganger. 
Fra hjerteskjærende og vonde portretter av alkoholens ødeleggende kraft, som Leaving Las Vegas (1995), til ren svart komikk i den geniale Withnail And I (1987). 

Don’t Worry, He Won’t Get Far on Foot er en svart, men varm komedie om alkoholisme, basert på tegneserieartisten John Callahans (1951–2010) selvbiografi. 
Det kunne blitt forferdelig sentimentalt, men i Gus Van Sants regi får du en innsiktsfull og klok fremstilling om veien ut av flasken. 

Kunst ble svaret 

Callahan begynte å drikke som 12-åring. 
Som 21-åring ble Callahan lam etter en alvorlig bilulykke. 
Etter ulykken ble han naturlig nok enda mer deprimert. 
Slutte å drikke hadde han absolutt ingen planer om. 
Han er en ordentlig grinebiter. 

En dag blir han liggende midt i gaten etter å ha trynet i rullestolen. 
Alt han tenker på er å få tak i flasken med sprit. 
Han tvinges inn i et rehabiliteringsprogram, hvor han treffer Donnie (Jonah Hill), en karismatisk og ukonvensjonell arving. 
Donnie tilbyr ikke klissete trøst, men hjelp til å finne noe å leve for. 

Callahans vei ut av helvete gikk via kunsten. 
Han var en stor satiriker og kjent for sine skarpe, mørke og til tider makabre tegneserier. 
Ingen temaer var tabu. 

En kameleon foran kamera 

I filmen spilles Callahan av den mesterlige Joaquin Phoenix. 
Selv om det også er flotte prestasjoner fra både Hill og Rooney Mara, er det liten tvil om at dette er Phoenix’ film. 
I likhet med i You Were Never Really Here, som gikk på kino tidligere i år, får du her se hvilken kameleon av en skuespiller han er. 

Her er han nesten ugjenkjennelig – han har kvapsete kropp og sliten, blek hud. 
Det fysiske spillet i rullestolen er bare et element som gjør denne rolletolkningen til noe i en klasse for seg. 

Den emosjonelle råskapen trenger gjennom til deg som sitter i salen og ser på. 
Han er sårbar, redd, gal, likegyldig, slem, sarkastisk – og han er alt dette i én og samme scene. 

Et menneskelig portrett 

Gus Van Sant glamoriserer hverken veien ut av fylla eller tilværelsen som edru. 
Problemene forsvinner ikke bare man slutter å drikke. 
Filmens virkelige styrke er at den forteller sin historie med varme, men helt uten den sentimentaliteten man ofte får i denne typen filmer. 

Du kan kanskje si at filmens ånd er i tråd med Callahans egne tegnede streker; litt kynisme, svart humor og sarkasme, men også med en god dose medmenneskelighet. 
