Her går det meste til helvete
Britiske White Lies er løgnere. 

ALBUM: 
Hva er MØRKT i 2011? 
Er det noen som avslører folks lysskye sider? 
Hvem senker seg ned i den menneskelige septiktank, vasser til knes i ondskap og desperasjon og rapporterer fra den andre siden? 
Ja, hvem er egentlig nåtidens Jens Bjørneboe? 

I rocken vil det alltid være noen som prøver. 

Britiske White Lies har forlatt «vi-prøver-sabla-hardt-å-bli-det-nye-The Killers/U2»-debuten «To Lose my Life...» fra 2009 for å bli det nye Depeche Mode (à la den mest desillusjonerte og heroinoverdosete perioden). 

Hult 
På «Ritual» har de druknet det (fra før av) pompøse lydbildet i depresjonsromantikk, pistolreferanser, håpløshet og selvfølgelig et par lik her og der. 

Harry McVeigh har lagt vokalen helt bakerst i halsen (som Ian Curtis, selvfølgelig), og bandet lener seg tungt på monoton synth, rumlende trommer og sveipende melodrama. 

Men hvis det er melodimesterne i Depeche Mode de prøver å etterape, faller forsøket til jorden med ett vått klask. 

For det hjelper ikke med undergangspoesi og dyre produsenttriks (produsent Alan Moulder har tidligere jobbet med blant andre pompøsitetsprinser som Smashing Pumpkins, Placebo og, jepp, Depeche Mode), så lenge alt er konstruert på toppen av, vel, ingenting. 

Liksom mørke 

Det er som de har dekket en ballong med pappmasjé, glitter og riff, et par elegante overganger, en likandes instrumentaloutro på «Peace & Quiet» og tidvis bra vokal, men når man begynner å plukke det fra hverandre ser man kjapt at melodiene mangler. 

For ikke å snakke om at tekstene er like ektefølte og selvutleverende som hos «Boys & Guns» av Carina Dahl. 

Nå er riktignok singelen «Bigger than us» unntaket som bekrefter regelen, der den drives framover ville synthstrykere og rytmer à la Joy Divisions «Control», men resten, akk, resten er bare så sabla poengløs. 

Men på den annen side, det er jo ingenting som er så mørkt som folk som prøver å være mørke - og ikke helt får det til. 
