Døden i Barcelona
Et dødsritt gjennom Barcelonas mørkeste smug. 
Garantert ikke godkjent av turistkontoret. 

«Biutiful» starter depressivt - og fortsetter slik i to og en halv time, med kun ørsmå glimt av håp, lys og forsoning. 
Skitne leiligheter, blod, oppkast, og gater som flyter over av søppel. 
Alejandro Gonzales Iñárritu snur postkortet Woody Allen viste oss i «Vicky Christina Barcelona» - og presenterer en av Europas vakreste byer som et råttent avløp på kanten av stupet. 
Heldigvis har også han med seg Javier Bardem i hovedrollen - spanjolens massive tilstedeværelse i omtrent hver eneste scene redder «Biutiful». 

Han spiller Uxbal,en småkriminell tobarnsfar som forsørger sine barn ved å leie ut papirløse, lutfattige afrikanere og kinsere til lyssky virksomheter. 
Tidlig i filmen får han den nådeløse beskjeden om at han har et par måneder igjen å leve. 
Desperat begir han seg i jakt på forsoning og ønsket om at barna aldri må glemme ham. 
Muligens kan han kommunisere med de døde, men det hjelper ham lite: 
Omgivelsene spiller - for å si det mildt - ikke på lag med Uxbal. 

Det er nemlig ikke måte på hvor mye jævelskap han skal utsettes for - og dessverre maler Iñárritu på lenge etter at vi har forstått hva det er han vil fortelle oss - både i handlingsforløp og karakterskildring: 
Vi fatter raskt at Uxbal bor i et snuskete område av byen. 
Er det da nødvendig å vise oss rotter som krafser over en uteligger den ene gangen han titter ut vinduet? 
Hans kone er utro med broren, kanskje prostituert og garantert narkoman. 
Ikke nok for Iñárritu, voldelig mot barna og manisk er hun jaggu meg også. 

Eksemplene hoper seg opp. 
Regissøren skal ha for å være konsekvent i «forjævligseringen» både med scenografi, lyd og lyssetting. 
Og visst er det bilder som sitter igjen på netthinnen lenge. 
Men hans insistering leder dessverre til skuldertrekk snarere enn empati og medfølelse. 
Mektig på feil måte, liksom. 
Heldigvis har vi Javier Bardem - og hans enormt uttrykksfulle ansikt og fakter. 
Han kan gi assosiasjoner til «gråtende sigøynerbarn» i det ene øyeblikket for så å eksplodere i aggresjon i det neste. 
Et par av scenene med ham og barna rundt middagsbordet lyser bokstavelig talt opp «Biutiful», men dessverre ikke nok til å korrigere inntrykket av en overlesset depressiv filmopplevelse. 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
