Polert og corny
«The Host» er latterlig humbug i lekker innpakning. 

FILM: 
I traileren til «The Host» sier Melanie (Saoirse Ronan) at dette er begynnelsen på en kjærlighetshistorie, noe som ikke er en «big deal», hadde det ikke vært for at menneskeheten er nesten utryddet. 
Personlig synes jeg kjærligheten er engasjerende nok med menneskeheten noenlunde intakt og at alt snakk om endetid er distraherende. 
Et trekantdrama i storefri på Trasigbråten ungdomsskole kan være vel så dommedagspreget, hvis du skjønner. 

«The Host» bygger på Stephanie Meyers bestselger fra 2008, boka som skulle være starten på en ny «franchise», etter 100 millioner solgte «Twilight»-bøker. 
Vampyrene er byttet ut med «sjeler» som har overtatt jorda og invadert menneskenes kropper i form av en bunt med noe som minner om selvlysende sædceller (allerede her er jeg kraftig distrahert). 
Sjelene er eldgamle, har vært på mange planeter og de må ha kommet over et gammelt nummer av Wallpaper før de bestemte seg for å gjøre sin minimalistiske, blankpolerte smak til jordisk standard. 

Spaltet personlighet 

Melanie er fortsatt et menneske når vi treffer henne, men så velger hun døden framfor å bli «besjelet» av lysende sædceller. 
På usannsynlig vis overlever hun og injiseres, likevel. 
Samtidig stritter hun i mot, hun vil ikke overgi seg. 
Dermed har vi å gjøre med et alvorlig tilfelle av spaltet personlighet. 
Det blir heftige diskusjoner mellom Melanie (som snakker via voice over) og Sjelen, også kalt Vandreren, som snakker høyt med seg selv. 
Begge har stemmen til Ronan. 

Via flashbacks blir vi kjent med Melanie. 
Hun hører til blant en motstandsgruppe som ledes av William Hurt fra en hemmelig hule i pittoreske og velbrukte Monument Valley, New Mexico. 
Melanie/Vandreren rømmer, med Diane Kruger og en gjeng stramme, hvitkledde sjeler i hælene. 

Frelsere i hvitt 

«The Host» er høytidelig og episk, lesset med i utgangspunktet spennende ideer om personlighet og identitet. 
Men hvorfor all denne innpakningen? 
Vampyrer som metaforer for den besettende kjærligheten kan jeg like, men disse kvasireligiøse sjelene i hvite designerdresser tipper over i det latterlige. 
De snakker om at menneskeheten sto i fare for å utrydde seg selv gjennom vold og forurensing. 
Kommer de fra Himmelen? 
Blir vi utsatt for snikmisjonering av Meyer, kjent for sin mormonske tro? 

Jared (Max Irons) vil ha Melanie, men hun befinner seg «inni» Vandreren, som forelsker seg i en annen kjekk menneskegutt (det blir kyssing, men ikke sex). 
Temmelig speisa, som det het da jeg var fjorten. 
Men Edward og de andre abstinente vampyrene var også av en annen verden, slik våre fantasier om kjærligheten gjerne er. 
Dette er vill gjetning fra min side, men jeg antar at Stephanie Meyers lesere er mer opptatt av han mystiske kjekkasen bakerst i klasserommet enn av «de siste dagers hvitkledde». 
