Allsang uten genser
Var virkelig det alt, Bernhoft? 

Den første og største skuffelsen kommer allerede før konsertstart. 
Idet jeg får karret meg frem til den blaserte manns utsiktspost - til høyre for miksen, med andre ord - ser jeg det jeg har fryktet i forkant: scenen er rystende lettkledd. 

Et Rhodes-piano og tilhørende krakk, et par kassegitarer, en mikrofon og - klart viktigst - et sett med looppedaler. 
Skal man tro Bernhofts livevirksomhet de siste par årene, vil han hevde at én mann kan svare til et fullverdig band. 
Kanskje er det enklere å holde styr på bandøkonomien som enkeltmannsforetak, men kukrock-gone-soulsangeren låter definitivt best på plate når han ikke tilbringer dagene i studio mutters alene. 

Som min kollega poengterte i sin anmeldelse av Islander, Bernhofts tidvis glimrende tredje soloalbum, så går eremittbandet Bernhoft primært på bekostning av låtene. 
Og i enda større grad live. 
Hvilket reduserer livesamplingen av gitarklimpring, klapping og scatting til lite mer enn en temmelig teit gimmick; sjelden har jeg savnet lyden av bass og trommer i like stor grad. 

"Freedom" må riktignok unntas regnestykket grunnet teknisk trøbbel, men i dette formatet strippes flesteparten av 37-åringens bedre spor for sine funky kvaliteter. 
Solotapningene av "So Many Faces", "Choices" og Toto-inspirerte(!) "Come Around With Me" sliter dermed med å vekke de store følelsene, om noen, og med kun en gitarkasse å resonnere i faller tankene raskere til nachspielets du-vet-hvem enn Stevie Wonder. 
Beklageligvis ender også Islander-høydaren "I Believe In All The Things You Don't" med å stå fastlåst på stedet hvil, pent som det enn måte låte. 

Den eneste låten som er i nærheten av å tjene på dette formatet er den hudløse "Untitled (How Does It Feel)"-pastisjen "Don't Let Me Go". 
Skravla til kompisene ved bardisken tar brått slutt, og det med god grunn. 
Men dette er tidlig ut i konserten; en snau time senere har det for alvor begynt å klø i fingra - og det høres kraftig fra de bakre rekkene - når opprinnelig bunnsolide "Streetlight" hales ut i det som føles som det uendelige. 

Jarle Bernhofts sosiale kløneri - han klarer aldri helt å formidle sine anekdoter og spøker - er først og fremst er sjarmerende. 
Det han derimot får til, er å få fansen til å ta styringen over låtene hans. 
Og idet ekstranummeret nås - et stykke grufull a capella og en lavmælt, men fullstendig pregløs allsangsversjon av "Stay With Me" - virker det som om Bernhoft har gitt opp alle ambisjoner om å faktisk spille. 
Kan noen gi mannen et band? 
Vær så snill? 
