Collateral:Vellaget, smart engelsk krim | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Hvorfor blir et pizzabud sendt til sin død i London? 
Miniserien Collateral er smart krim, spennende thriller og medrivende flyktningdrama. 

Et pizzabud blir skutt og drept i en London-gate, rett etter leveranse. 
Hovedstadens pizzabud er ekstra utsatt for ran og overfall, men politiet ser fort at det er mye som ikke stemmer med drapet på syriske Asif. 
Hvorfor ble det gjennomført effektivt og planlagt som en militæroperasjon, og hvorfor sendte innehaveren av pizzabakeriet ut Asif når engelske Billy egentlig skulle ha turen? 

Her lukter det ugler i mosen, eller som mange ville sagt: ananas på pizzaen. 
Snart er både den kvinnelige politidetektiven Kip Glaspie, MI5-agent Sam Spence, lokal narkomafia, parlamentsmedlem David Mars, menneskesmuglere og selvsagt takeaway-pizzabransjen veldig interessert i saken. 
For ikke å snakke om militæret, de får også en viktig rolle i Collateral. 
Mange kokker, men overraskende lite søl. 

Detektiv Kip Glaspie må få flere sesonger 

Det er nemlig lenge siden jeg har sett en serie hvor mange undersjangere mikses så elegant sammen. 
Først, da Kip Glaspie snuser rundt og gjør godt, gammeldags detektivarbeid, ser Collateral ut som en krimserie. 
Idet MI5 og Labour dukker opp, lurer man på om dette er en politisk etterretningsthriller. 
Deretter gir flyktningsporet serien en bredt strøk av aktualitetsdrama. 

Carey Mulligan er et funn som Kip Glaspie. 
Hun underspiller med et sjarmerende, skeivt og lett overbærende smil, samtidig som de skarpe øynene ser alt av åpninger som trengs for å knekke opp den kompliserte saken. 

Kip Glaspie må virkelig få flere sesonger, om enn bare for at vi skal få høre mer om hennes tidligere olympiske karrière, som både kolleger og arrestanter er nysgjerrige på. 

Man kan nesten høre tastaturlyden fra Kjetil Rolness’ Facebook-vegg 

Sam Spence-figuren er også den mest interessante MI5-agenten på en stund. 
Drittsekk, sur som Ronaldo på en dårlig dag og drepende sarkastisk, men også handlekraftig og pragmatisk som en tysk realpolitiker. 
Slike agenter finnes det nok mange av i europeiske etterretningskorridorer, men vi ser dem bare ikke så ofte på TV. 

Sam Spence bidrar også, som motvekt til David Mars’ naivitet, til at Collateral ikke blir en følelsesfest rundt innvandring og flyktningkrise. 
Man kan formelig høre tastaturene fra kommentarfeltene på Kjetil Rolness’ Facebook-vegg knatre i enighet med MI5-agenten. 

Selv om venstre/høyre-aksen fremstilles meget tydelig, utnyttes Collateral-figurene aldri til falsk balanse eller påtatt variasjon, men heller til interessant realitetsorientering. 
Kanskje Sam Spence også skulle fått sin egen serie? 
Jeg håper i hvert fall han blir med videre, for som sagt: 
Det må da lages flere sesonger fra dette serieuniverset? 

Plottet går opp som en smidig kabal 

Collateral oppfyller alle krav som moderne seere stiller til sjakkspillet i et krimmanus, men i motsetning til for eksempel Broen føles ingen figurer eller hendelser tvungne. 
Plottet går opp som en smidig kabal, og man sitter aldri og irriterer seg over hva manusforfatterrommet har funnet på av idiotiske ideer. 
Dét alene er verdt en liten hyllest. 

Med kun fire timers varighet er Collateral også en befrielse å se i en seriehverdag hvor mange serier – House of Cards og Bloodline, nå snakker vi blant annet til dere – bruker altfor mange timer av tittedøgnet på å komme til poenget. 
Denne vellagede, smarte serien rekker du å se mellom TV 2-nyhetene og midnatt. 
