Vi har fått en ny norsk stjerne
Sopranen Lise Davidsen på vei mot internasjonal stjernestatus. 

Den Norske Opera & Balletts hovedscene er en glimrende konsertsal også for ren symfonisk musikk. 
Akustikken er generøs og gir tilstrekkelig romklang, men ikke for mye slik at detaljer på scenen høres godt i hele rommet. 
Konserten søndag kveld med Bergen Filharmoniske Orkester ble en manifestasjon av ensemblets sterke kvaliteter og et møte med en norsk solist i internasjonal klasse. 

Bergen Filharmoniske Orkester ble stiftet i 1765 og er dermed Norges eldste symfoniorkester. 
Med status som nasjonalorkester er det logisk og riktig at også hovedstaden får besøk av og til. 
Oslo-filharmonien er vårt andre orkester med slik nasjonal status. 

Jeg hørte sopranen Lise Davidsen først i 2011, også dengang som solist med BFO. 
Jeg var fascinert av hennes modne musisering og skinnende stemme. 
Davidsen utgjorde et av Norges mange sangtalenter, men det er krevende å ta steget opp på øverste hylle. 

Nå har hun definitivt nådd et internasjonalt nivå etter grundig jobbing med detaljer og sangteknikk. 
I dag fremstår hun med en scenisk sikkerhet og musikalsk kraft som er bemerkelsesverdig. 

Edvard Griegs sanger hører med på programmet når et orkester fra komponistens hjemby gir konsert. 
Lise Davidsen har også studert ved Griegakademiet og kjenner sangskatten til Norges mest kjente komponist til bunns. 
«Våren» ble en vakker oppvarming, ikke for sødmefylt og med forbilledlig tekstuttale. 
I neste sang «En svane» var stemmen enda mer glansfull og inderlig. 

En av våre mest kjente klassiske perler er «Ved Rondane». 
Lise Davidsens versjon ble en praktfull opplevelse fordi den nasjonalromantiske teksten ikke druknet i utvendig patos, men fikk en naturlig og klangskjønn autoritet i stedet. 
Et nytt høydepunkt var Jean Sibelius (1865-1957) sitt tonedikt «Luonnotar» for sopran og orkester. 
Dette verket framføres ikke så ofte fordi solopartiet er ytterst krevende med enorm spennvidde i registeret. 
Finsk smerte på sitt beste er ikke å spøke med. 
Davidsens formidling var krystallklar med en dramatisk nerve som traff tilhørerne med gjenkjennelse og gru. 
Stående applaus var fortjent. 

Den legendariske cellisten Mstislav Rostropovich uttalte om Jean Sibelius sine komposisjoner: 
«Musikken til den store finske mester kjennes som lava fra en vulkan som sprenger seg gjennom is og granitt.» 
En ganske treffende beskrivelse. 
Nordens største symfoniker gjennom tidene skrev syv symfonier, og «Symfoni nr 5» er en av de mest populære. 
Kjølige strukturer og pastorale stemninger avløser hverandre, og verket er et emosjonelt drama som gjør markant inntrykk når det spilles godt. 
Responsen fra salen var intens da symfoniens siste akkorder tonet ut. 
Ekstranummer ble det også, Lise Davidsen kom gledelig og overraskende på scenen igjen og framførte «Träume» fra Wagners «Wesendonk-Lieder». 

Bergen Filharmoniske 
Orkester har bygget opp et sterkt musikalsk kollektiv. 
Strykerklangen er varm og konsis med et vell av nyanser, mens blåserne er bunnsolide med artister som soloblåsere. 
Sjefdirigent Edward Gardner med bakgrunn som en av Storbritannias ledende maestroer i sin generasjon, forener ungdommelig vitalitet og sjarm med musikalsk grundighet. 

Selv om Gardner har kontroll på detaljer, gir han også orkesteret slingringsmonn der det passer. 
Dermed blir utøvernes samhandling preget av trygghet og inspirasjon. 
Wagners «Faust-overtyre» åpnet denne formidable konserten med gjestene fra Bergen. 
Norske symfoniorkestre vet hva de holder på med. 
