Dødelig spenning?Nei, drepende kjedelig 

KRIM: 
Danske Jens Henrik Jensen lanseres fortsatt med stjerner og snakk om suksess. 
Det hjelper ikke, andre bok om antihelten Oxen er enda kjedeligere enn den første. 

Jens Henrik Jensen: 
Oxen - mørke menn. 
Andre av tre romaner. 
581 sider. 
Oversatt av Henning Kolstad. 
Aschehoug. 

Hvor skal vi starte? 
I det snille hjørnet, bare for å være grei: 
Oxen er en dansk antihelt, en ex-elitesoldat med posttraumatisk stress og et intenst ønske om å holde seg skjult og i live. 
Det er ikke alltid like enkelt, i alle fall ikke når etterretningen stadig vekk trenger ham, og når en mystisk og hemmelig forening av mektige kvinner og menn forsøker å fjerne ham. 
Han vet nemlig altfor mye om dem, deres historie og deres ugjerninger. 
Men han kjenner ikke alle medlemmene, så hvem kan han egentlig stole på? 
Kan det tenkes at ondskapsklubben har medlemmer i politi og etterretning? 
Virkelig? 

Vi snakker altså om en ganske tradisjonell helt, eller antihelt, om du vil. 
Og vi snakker om en standard konspirasjonsfortelling. 
Her er dusinet allerede overfylt, og det skal godt gjøres å løfte historien slik at den skiller seg ut. 

Jensen lykkes ikke. 
Han hamrer av gårde og strever med å gjøre «Mørke menn» til en selvstendig fortsettelse av «Hengte hunder». 
Han bruker masse plass til å gjenfortelle - muligens nødvendig for nye lesere, men det ender i laaange transportetapper som bremser tempoet og fjerner spenning. 
Mange krimromaner er 100 sider for lange - her burde en brutal redaktør fjernet 200 sider. 
Minst. 

Språklig er det også middels, knapt nok. 
Vi skal gjennom 82 kapitler før vi forstår at hensikten med bok 2 er å skape et slags oppspill til tredje roman, og kapitlene er påfallende monotone i sin oppbygning. 
Første kapittel åpner slik: 
«Rotta satt i kanten av månen, feit og snørrviktig». 
Senere åpnes kapittel etter kapittel med uelegante naturskildringer: 
«Den mørkegrå flua danset lett som et fnugg på vannflaten» eller «Det hvite, blomsterprydete skipet ble båret ut, klart til å sjøsettes på denne vidunderlige sommerdagen...». 
Det gir virkelig ingenting. 

Andre kapittelåpninger introduserer uidentifiserte «hun» eller «han», av typen «Han satte seg opp i sengen...» og «Grøssene løp ned langs ryggen og fikk ham til å skutte seg...» 
Antakelig skal det ligge en slags spenning i at vi ikke får vite hvem «han» eller «hun» er før lenger uti kapittelet, men det er bare irriterende og like banalt som skummel bak-treet-filming i billige tv-serier som «Mord og mysterier». 

Det svikter altså både på overordnet idé og i språklig gjennomføringsevne. 
Dette er altså ikke dansk, dødelig spenning - dette er bare drepende kjedelig. 
