Konsertanmeldelse Jack White:Hvit gøy 

En konsert med Jack White (37) er som et varietéshow i seg selv. 

Jack White Sentrum Scene, Oslo Publikum: 
Cirka 1800 (fullt) Aktuell CD: «Blunderbuss» 

Rocken har i øyeblikket to store Willy Wonka-figurer. 

Den ene er den utadvendte, noen ganger kokett hjertevarme Flaming Lips-frontmannen Wayne Coyne. 
Den andre er den tidligere The White Stripes-føreren Jack White. 

White kan virke streng, intens på grensen til det usunne. 
Men han er leken nok til å ha bygd seg sin egen musikalske «sjokoladefabrikk» på utsiden av Nashville, og bruker dagene til lage haugevis av musikk, innlede festlige samarbeidsprosjekter og produsere utpreget ubrukelige ting som for eksempel tre tommer store vinylplater som ingen kan spille. 
Selv skilsmissen hans for et par år siden, uansett hvor smertefull den sikkert var, fikk preg av å være en slags kreativ «performance». 

Han tar med seg lekegrinden ut på turné. 
Scenearbeiderne hans er kledd i dresser og hatter, som FBI-agenter i en film noir fra 1940-tallet. 
De to store tingestene på hver side av scenetaket er ikke vifter, men lys. 
Han reiser rundt med ikke ett, men to band - ett helt feminint, ett helt maskulint. 

Det var det mannlige bandet - Los Buzzardos - vi fikk se i Oslo i går. 
White behandlet dem som en levende organisme i konstant metamorfose, han «coachet» dem, så strengt på dem og klappet dem på ryggen. 

De spilte formidabelt, ikke minst trommeslageren Daru Jones og «norgesvennen» Fats Kaplin på steelgitar og fiolin. 
White byttet gitarer mellom nesten hvert eneste nummer, noen ganger mikrofon også, spilte piano, skippet statisk over scenen og utstrålte febril konsentrasjon. 

Det var, fra åpningen med «Dead Leaves And The Dirty Ground» og til avslutningen med «Seven Nation Army», som å se et elektrisk vaudevilleshow, en type epileptisk prog-americana som tok opp i seg nesten alle amerikanske musikkformer. 
Blues og hardrock, selvsagt, country (en fin versjon av Hank Williams' «You Know That I Know») og soul, folkemusikk og barneregler («We're Going To Be Friends»), psykedelia og gud-vet-hva. 

The Raconteurs-låten «Steady As She Goes», illustrerte den elastiske bredden: 
Den startet som powerpop, utviklet seg via et reggaeparti (med melodicasolo) og endte opp som en type gospel. 

Mange av sangene fikk nye introer og etterspill, låtene ble bøyd og tøyd og strukket, tempiene ble halvert eller slakket, så økt eller doblet. 
White var innpisker i sitt eget medisinshow, og søkte hele tiden etter enda mer musikk i sanger som er nokså fullstappede av ideer fra før. 

Det kan bli mye. 
Det blir mye. 
Noen ganger er det å se Jack White på scenen som å være i en musikalsk tørketrommel. 
Det er mulig å forstå hvorfor enkelte finner ham teatral og utmattende. 

The White Stripes-konserten på Betong i Oslo i 2002 var av den nesten livsforandrende typen; som å oppleve rock'n'roll for første gang - én gang til. 
Hadde jeg måttet velge mellom da og nå, hadde jeg nok fremdeles tatt tidsmaskinen til den. 

Men du verden. 
Sentrum Scene i går var dypt fabelaktig. 
Rocken er muligens død. 
Jack White insisterer i alle fall på å ha det mest mulig moro med de jordiske restene dens. 
Ære være. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
