Adjø Montebello:En herlig gave til Karpe-fansen 

Et stort kunstnerisk løft avsluttes med en film som oser av overskudd. 
Fet, rørende og hysterisk på samme tid. 

Hiphoperne i Karpe Diems Heisann Montebello-prosjekt startet med syv låter og syv videoer, men har utviklet seg til et sjeldent stort og ambisiøst kunstprosjekt. 
Det toppet seg med tre konserter i Oslo Spektrum i april, og avsluttes nå med filmen Adjø Montebello. 

Solgt inn som en blanding av dokumentar-, fiksjon- og konsertfilm, men skal man være ærlig treffer filmen kun på de to siste definisjonene. 
Ikke at det ikke holder, for all del, for Adjø Montebello er blitt en fest av en oppsummering av hele prosjektet. 

Thea Hvistendahls filmen er like deler fet, rørende og hysterisk «lættis», der mye av det innholdsmessige alvoret og samfunnskritiske i prosjektets tidvis kontroversielle tekster holdes nede til fordel for feiringen av en unik suksess. 
Lurt. 

Brudd på landets «nøytralitetsplikt» 

Fiksjonsdelen av filmen starter med at Chirag Rashmikant Patel og Magdi Omar Ytreeide Abdelmaguid (begge 33 år) er kastet i fengsel, tiltalt for å ha brutt Norges «grunnlovsfestede nøytralitetsplikt». 
«Apen» og «Kjeften» har som vi vet et «Attitudeproblem» og sier ting som vårt politisk korrekte samfunn vanskelig kan tolerere. 

I fiksjonen er det statsminister Erna Solberg som står bak. 
Økokrim settes på saken for å hindre at de gjør seg rike på holdningene sine, og Chirag og Magdi dømmes til døden. 
Men de får naturligvis et siste ønske, og det blir å holde tre konserter i Oslo Spektrum. 

Derfra og filmen ut fortelles en leken historie om hvordan herrene fra nærmest umulige kår og en utfordrende, personlig bakgrunn har jobbet seg opp til posisjonen som samfunnets «farlige» talsmenn som Karpe Diem, kombinert med ekstremt fete opptak fra konsertene i Spektrum. 

En historie fortalt med litt alvor, men mest av alt med overskudd, kreativitet og humor. 
Hvem lager et eget dataspill kun for en film, liksom? 

Karpe får som fortjent til slutt 

De rene konsertopptakene vil naturligvis glede alle de 27.000 som var til stede i Spektrum i april, mange vil også se seg selv synge med, men også andre som ikke var der vil kunne frydes. 

Fiksjonen med «purkepolitiet» som passer på artister og hysjer mot publikum virket kanskje litt påtatt den gang da, men får sin naturlige forklaring her. 
Karpe var jo der kun «på prøve». 
Det samme gjør manager-figuren Nils, som sitter på tribunen. 

Det er kun låtene fra selve Heisann Montebello som blir vist i konsertdelen av filmen, men det holder i massevis. 
Det var tross alt der millionene ble spyttet inn i produksjonen. 
I tillegg inneholder filmen tre-fire snutter med nyskrevet musikk med harde beats, uten at disse låtene imponerer spesielt. 
Med ett unntak, men akkurat det skal vi la ligge. 

For hvordan filmen, og dermed hele Karpe Diems Heisann Montebello-prosjekt ender, skal vi ikke avsløre her. 
Men for å si det enkelt: 
Chirag og Magdi får som fortjent. 
