«A Ciambra» er en sterk film fra Europas utsatte sørspiss
Den europeiske nyrealismen lever i beste velgående på sørspissen av Italia, der flyktninger og romfolk overlever på restene fra EU-drømmen. 

Noen vil muligens huske tiåringen Pio Amato fra Jonas Carpignanos debutfilm, Middelhavet, der han spilte en variant av seg selv i en birolle. 
I denne nye filmen har Carpignano gitt Amato hovedrollen, og unggutten, som nå er blitt 14, bærer rollen uanstrengt på sin spede skuldre. 

Filmen er basert på en kortfilm Carpignano lagde på sørspissen av Italia om en romfamilie, og i likhet med Amato spiller medlemmene mer eller mindre seg selv. 
Pio er på vei inn i voksenverdenen, men sliter med å overbevise omgivelsene om at han er et mannfolk. 

I denne spesielle familien innebærer det å ta skrittet inn i en kriminell virksomhet som går i arv. 
Slik bestefaren styrte familien med hest og vogn, har Pios far og storebror funnet sin base i den kondemnerte leiegården Ciambra i Calabria-regionen. 
Men der bestefaren var en fri aktør, er den nye generasjonen underlagt lokal italiensk mafia. 
De stjeler på bestilling og blir med jevne mellomrom fengslet av det lokale politiet. 

Barsk og øm 

Det er under et av disse fengselsoppholdene til faren og broren at mulighetene åpner seg for Pio. 
Han gjør noen brekk på egen hånd, blant annet sammen med den afrikanske innvandreren Ayiva (Koudous Seihon), og han blir stadig dristigere. 

Han håper at det skal gjøre inntrykk på familien, men hans dumdristighet gjør at han risikerer å skade den. 
Det er her Pio settes i en skvis – mellom vennskapet til Ayiva og båndene til familien, mellom barndommens mer bekymringsløse liv og voksenlivets utfordringer. 
Settingen er utradisjonell, men tematikken er tidløs. 

Det som løfter filmen opp fra traurig realisme, er Carpignanos nyanserte skildring av Pios storfamilie. 
Det hersker en barsk tone mellom dem som også er øm og humoristisk, og det er scener ved middagsbordet som i seg selv er festlige kortfilmer. 
Carpignano viser med filmen at han er blant de fremste utøverne av nyrealismen i europeisk film i dag. 
Han er utvilsomt influert av de belgiske Dardenne-brødrene, her drives vi også frem mot en eksistensiell krise hos hovedpersonen som utløser moralske spørsmål. 

EU-drømmen som brast 

Samtidig er filmskaperen tro mot romfamiliens egen mytologi. 
Den aller første scenen viser bestefaren som ung sammen med en vakker hest som etter hvert skal symbolisere frihet. 
Pio hjemsøkes av denne hesten, som en fantasi om de valgene han står overfor. 
Det er uansett ingen enkel frihet som her antydes. 
Pio er moden nok til å forstå at det går an å leve et liv utenfor familien, men ikke smart nok til å forstå hvordan det lar seg gjøre. 
Han kan ikke lese, og allierer seg med den eldre og mer oppvakte Ayiva, som selger tyvegods til den lokale flyktningleiren. 

I Middelhavet ga Carpignano oss et virkelighetsnært portrett av flyktningen Ayiva som drømmer om en ny fremtid i Italia. 
I denne «oppfølgeren» har han bodd der en stund, og drømmen begynner å rakne. 
Ayiva og Pio representerer to utstøtte folkegrupper som forsøker å overleve på kanten av samfunnet, og vennskapet mellom dem er ikke rørende i noen sentimental forstand, men fordi det gir mening. 
Det er bare en av mange kvaliteter ved en film hvis største svakhet er at den er 15 minutter for lang. 
