Uartikulert teknofobi
Lang, dyr og utdatert. 

Rasjonelt sett har det aldri vært større grunn til å engste seg for teknologi enn akkurat nå. 
Man trenger ikke engang bekymre seg for digital overvåking eller kreftfremkallende stråling fra mobiltelefoner — faktum er at selv de mest dagligdagse deler av vår tilværelse hviler på algoritmer kun et lite fåtall av oss forstår. 

Plottet i «Transcendence» dreier seg rundt den geniale forskeren Will Caster som etter å ha blitt skutt av teknologifiendtlige terrorister får sin bevissthet lastet opp i en datamaskin. 
På kort tid utvikler han seg til en tyrannisk superintelligens som kontrollerer både mennesker og maskiner, og dermed blir det opp til hans kone og tidligere kolleger å sette en stopper for galskapen. 

Å bruke samtidens kollektive angst og nevroser som utgangspunkt for skrekk og sci-fi er et grep som har lange og gode tradisjoner i Hollywood, men Christopher Nolan-fotograf Wally Pfisters regidebut mislykkes fullstendig i å gi teknologifrykten noen effektfull form. 
Etter utilrådelig mange outrerte og manierte roller hos Tim Burton og «Pirates of the Carribean»-franchisen sliter Johnny Depp med å fremstå som troverdig i rollen som et vanlig menneske, og han er også høyst forglemmelig som digital demon. 

Den oppgraderte Caster er som en blanding av Gressklippermannen og HAL fra «2001», men uten førstnevntes bisarre fremtreden og sistnevntes klaustrofobiske psykopati. 
«Transcendence» er verken spennende, skremmende eller filosofisk interessant - snarere er den en høyst reell angst artikulert via en historie og en estetikk som stammer fra en tid da den jevne kinogjenger knapt visste hva internett var . 
