ROMAN:En orgie i død, galskap og gru 

Prisoverdrysset nigeriansk debutant nekter seg ingen eksesser. 

Chigozie Obioma: 
Den forbudte elven. 
Roman. 
300 sider oversatt av Tone Formo. 
Font. 

Fra vårt fjerne utsiktspunkt blir det fort nærliggende å lese enhver afrikansk roman som om den var en sosiologfaglig og vederheftig skildring av mennesker, forhold og kultur i hele det landet den kommer fra, f.eks. nigerianske Chigozie Obiomas prisoverdryssete debutroman «Den forbudte elven». 
Da kan det være forfriskende å betenke at Nigeria er nesten tre ganger større enn Norge, og med sine nærmere 200 millioner innbyggere fra 250 etniske grupper, Afrikas folkerikeste land. 

I dette etniske, språklige, religiøse, politiske og kulturelle mylderet har den gamle kolonien beholdt engelsk som offisielt språk – sammen med de egne afrikanske språkene hausa, joruba og igbo. 
Chigozie Obioma skriver på engelsk, som forklarer at en afrikansk debutant kunne få internasjonal oppmerksomhet fra første ferd og «Den forbudte elven» bli kåret til «Årets beste bok» i 2015 av innpå tjue internasjonale medier (Observer, Financial Times, New York Times, The Economist m.fl.), og allerede oversatt til et kvart hundre språk. 

Selv om det er illusorisk å tro at en roman alene kan fortelle utfyllende representativt om et land og folk, er «Den forbudte eleven» likevel umiskjennelig nigeriansk for det utsnittet av fiktiv virkelighet den skildrer fra sin flik av landet. 
Mens handlingen topper seg midt på 1990-tallet, er den i jeg-form fortalt tjue år seinere av et den nå voksne Benjamin (Ben) Azikiwe Agwu, nummer fire i en søskenflokk på seks, slik han opplevde, husker og fortolker de dramatiske hendelsene i sitt og familiens liv. 

Faren er bankmann, med store og ærgjerrrige karriereplaner for sønnene (like vanlige som de oftest er urealistiske for de fleste afrikanere fra Djibouti, Kenya og Tanzania i øst til Nigeria i vest): 
Ben skal bli veterinær og «professor», eldstemann, Ikenna, skal bli pilot, Boja advokat, Obembe på elleve skal bli lege, og David – ennå ikke tre, ingeniør, har faren bestemt. 
Da må de være flittige og flinke på skolen og også tilegne seg engelsk, «den vestlige dannelsens språk». 

Men nå er gutter gutter over alt, og Agwu-sønnene fascineres mest av fiske og rumpetrollfangst i elva i nærheten, og trekkes mot tittelens forbudte elv. 
De blir fiskere (originalens tittel er «The Fishermen»). 
Det som begynner som gutteaktig lek mot foreldrenes uttalte forbud mot å gå til elva, skal etterhvert få katastrofale følger i det som utvikler seg til en dødelig familietragedie. 

Den settes i gang av den gale spåmannen og religiøse fantasten Abulu, en sinnssyk og forvillet skikkelse som går rundt i filler og sitt eget møkk, når han da ikke sprader naken omkring, voldtar sin mor og begår nekrofili – alt skildret foran leserens øyne. 
Han kaster en spådom og forbannelse over guttene, og sier at en av brødrene kommer til å drepe en av de andre. 
Og han blir tatt alvorlig. 

Guttenes mor kaller Abulu «en ond ånd», «en djinn» - hun er heller ikke ukjent med «sengevætertrolldom» eller «jordgudinnen». 
I denne labile familien, der faren har flyttet til en annen by for jobbens skyld og inniblant kommer hjem i helgene for paternalistisk å banke opp sine ulydige sønner, utvikler guttene en uhyggelige angst og aggresjon som etterhvert koster flere liv. 
Herfra dynger Obioma på med effekter, vold og grusomheter – noe mindre kunne ha gjort det, med brodermord, galskap, og endelig grusom hevn over trollmannen, den sinnssyke igangsetteren som merkelig nok får gå fritt omkring i byen. 

Når ihvertfall leseren holder ut, er det takket være fortellerens tekniske sjonglering mellom da og nå, mellom barnets oppslukte opplevelse av sine dager og den voksnes detaljrike - og reflekterte - minner om en oppvekst, som rett nok kjennes (nesten helt) troverdig fra det sør-vestre Nigeria på nittitallet, men samtidig heller ikke representerer et helt land og de mange folkene der. 
