Western du liksom
Når Quentin Tarantino innledningsvis opptrer som skuespiller i en japansk westernfilm, vet du at noen har tenkt å tøffe seg. 

Etter en av skvaldre-Quentins enetaler befinner vi oss uomgjengelig i et japansk Nevada, vi er i en metawesternspøk med cowboypønkergjenger. 
Dekorasjonene ser ut som veggene til en nedlagt ninja-butikk i Pedersgata, og aktørene har revolver og samuraisverd. 
Her skules det ikke bare annenhver dag, som på landet. 
Menn sitter framoverbøyd med tarmgassblikk, og så forteller de en legende. 
Det er så kjedelig at du får lyst til å kvele en konservator. 

Hvis Jim Jarmusch hadde laget filmer i dag, ville han vært en ukjent fyr. 
Vel. 
Han er vel egentlig en ukjent fyr. 
Alle ting har sin tid, og Sukiyaki-cowboyene har ingen, for den skeive konstruksjonen vil alltid se ut som en hommage til en hommage i et land der man egentlig ikke spiser sånt. 
Den merkelige kabuki-formen skaper en fjernhet som filmen ikke kan overleve. 
Dette er dusteri, laget av en dust. 
Det blir som om Grenland Friteater skulle spille Maktå på Straen. 

Fotnote: 
Grenland Friteater spilte på slutten av 1970-tallet kabuki etter at Lars Steinar Sørbø var på studietur. 
Men alle vet jo det. 
