«Sils Maria:»Binoche og Stewart i praktslag 

Juliette Binoche løfter denne ”backstage-historien” om en skuespillers midtlivskrise til uante høyder, godt hjulpet av Kristen Stewart i sin kanskje beste rolle. 

For noen år siden fulgte jeg en filminnspilling der Juliette Binoche hadde hovedrollen. 
Omtrent samtidig spilte hun inn denne filmen, om hvordan livet og kunsten kan gripe inn i hverandre på gåtefulle måter. 

Jeg kunne derfor ikke la være å sidestille mine minner fra Binoche foran og bak kamera, med de bildene regissør Olivier Assayas her gir oss. 
Og jeg har sjelden sett en film som på en mer overbevisende måte skildrer hva det vil si å være skuespiller, hva det innebærer å tilnærme seg en rolle og spille den. 
Men Sils Maria handler om mer enn bare det. 

Film i filmen 

Visstnok var det Binoche som utfordret Assayas til å skrive rollen for henne etter at hun spilte i hans mer konvensjonelle kammerspill Summer Hours (også vist på norske kinoer). 
Men Assayas har vært her før: 
I hans gjennombruddsfilm Irma Vep plasserte han Hongkong-stjernen Maggie Cheung i en tilsvarende sammenheng som skuespiller i en ”film i filmen”. 

Denne gangen er det Binoche sin ”star persona” som utforskes. 
Vi møter henne som Maria Enders, en respektert teater— og filmskuespillerinne som både har spilt i europeisk film og amerikanske blockbustere. 
Hun har forlengst rundet 40, men har bare begynt å ta innover seg alderstyranniet innen film og teaterverdenen. 
Når hun får tilbud om å spille i et teaterstykke som er en oppfølger til hennes gjennombruddsfilm fra 20 år tidligere, blir hun først støtt av at hun ikke får spille den samme, unge kvinnen. 

Duell mellom to temperamenter 

Stykket skildrer et destruktivt forhold mellom to kvinner, der den eldre er besatt av den manipulerende yngre. 
Gradvis begynner denne fiksjonen å ligne på det forholdet Maria har til sin assistent, Val (Kristen Stewart). 
Hun er Marias sparringspartner og altmuligkvinne. 
Maria øver seg på rollen ved å la Val innta rollen som den yngre kvinnen, og etter hvert er vi ikke lenger sikre på hvilken av fortellingene de medvirker i – filmen eller teaterstykket. 

Dette samspillet svinger det virkelig av, med sterke kontraster og nyanser i rikt monn. 

Maria/Binoche er den europeiske, lidenskapelige divaen, mens Val/Stewart er en ”cool” og rasjonell amerikaner. 
Duellen mellom dem utarter seg, fra et sammenstøt mellom to temperamenter, til blant annet kraftfulle diskusjoner om Hollywood versus såkalt ”seriøs film”. 
Assayas har bakgrunn som filmkritiker, men han er ingen snobb og lar Stewart få legge frem gode argumenter for verdien av en god blockbuster. 

Dyp forståelse 

I det siste har vi sett flere filmer som forsøker å si noe om filmens tilstand og betydning. 
David Cronenberg ga oss en demonisk fremstilling av Hollywood i Maps to the stars , mens et mer nyansert, om enn karikert bilde tegnes i Oscarnominerte Birdman . 
Assayas gir oss en mer fordypende forståelse av en middelaldrende skuespillers utfordringer og dilemmaer, også på det kunstneriske plan. 

Sist gang jeg så en skuespillerinne svinge seg rundt i alpene må ha vært i Sound of Music . 
Her får de samme høydedragene en mystisk og poetisk dimensjon når det naturfenomenet som filmer henter sin tittel fra, en spesiell tåkeformasjon, inntreffer mot slutten. 
Da er det ennå natt og Stewart har forlengst forlatt fjellene. 
Jeg tolket det som en endelig bekreftelse på at hun har forlattTwilight-sonen. 
