Atle Antonsen-film skuffer
FILMANMELDELSE: 
«Norske byggeklosser», med Atle Antonsen i 11 roller, var nok en bedre idé enn det ble film til slutt. 

«Norske byggeklosser», norsk komedie, 12 år, med Atle Antonsen, Anders Baasmo Christiansen, Ine Jansen, Anne Marit Jacobsen. 
Regi: Arild Fröhlich. 
Manus: 
Atle Antonsen og Arild Fröhlich 

Merete og Jens (Ine Jansen og Anders Baasmo Christiansen), et par i tredveårene, arver et hus. 
Det må pusses opp, og problemene tårner seg opp. 
De polske arbeidsfolkene er ekstremt parodipolske, byråkratene parodibyråkratiske og så videre. 
Alle utfordringer spilles av Atle Antonsen, som har hovedrollen i form av elle biroller. 
Han er snål som koko arkitekt og morsk polakk, men selv dialekter, barter, frisyrer og særtrekk hindrer ikke at det blir myyyye Atle Antonsen. 
Det er poenget, vi forstår det, men Ine Jansen og Anders Baasmo Christiansen er så voldsomt vanlige oppi Antonsens crazy-roller at de ender opp med en lite effektfull ping-pong. 
Galskap! 
Normalt. 
Galskap! 
Normalt. 
Den kontrasten mister etter hvert effekten, og da faller huset litt sammen. 

«Norske byggeklosser» har sine øyeblikk. 
Anne Marit Jacobsen er den som skinner mest som fyringsglad, bitter og småhissig mor og svigermor. 
Jansen og Baasmo Christiansen er egentlig gode og realistiske i sin oppussingsfrustrasjon og oppspillere til Antonsens ørten roller. 
Det er i humoren det svikter. 
Mange revytriks på rad gjør ingen god film, og hurramegrundtkomikken er verken frekk nok, gal nok eller smart nok til å bære reisverket. 
Det er nesten, og det skyter som kjent ikke presten av hesten. 
Originalens syrlige spark til Trygve Brattelis regjeringsmedlemmer og tidens småkomiske utfordringer er bytta ut med litt for opplagte festligheter og «der kom den ja, vi venta på det». 
En håndfull av Antonsens rollefigurer får tid til å vise sine nykker, blant annet den polske byggelederen, men de fleste kommer - roper - og forsvinner for fort. 
Ideene var nok gode, men som alle oppussere vet: 
Å gjennomføre ideene kan være fryktelig vrient. 

Filmen er selvsagt tungt inspirert av klassikeren «Norske byggeklosser», en slags satire over norske, byråkratiske forhold. 
I nyvinningen er det fint lite av det, men masse nestengode stereotypiske tullballer. 
Men dette er ingen ny klassiker, dessverre. 
