Kastrert av egen kommersiell suksess
Will.i.ams flørting med lettvindte dancehits er bare trist. 

ALBUM: 
Da debutalbumdrømmen til den 21 år gamle rapperen og produsenten Will 1X ble knust i 1992, etter at hans daværende plateselskapsjef, gangsterraplegenden, Eazy-Z døde som følge av AIDS, var det garantert ingen som så for seg hvordan unggutten og resten av hans undergrunnsrapgruppe, Atban Klann, et par tiår senere skulle komme til å rocke arenakonserter verden over. 

Eventyret for den nå 38 år gamle William «will.i.am» Adams begynte så smått i 1998, etter at Atban Klann endret navn til The Black Eyed Peas, og til slutt fikk gitt ut sitt kritikerroste debutalbum, «Behind The Front», inkludert den lekne singelen, «Joints & Jams», som også fikk oppmerksomhet her hjemme. 
Det skulle likevel ta enda et album, og fem nye år med jobbing før det store gigantiske gjennombruddet kom med deres åtte ganger platinaselgende «Elephunk». 
Låter som «Where Is The Love», «Let's Get Retarded», «Hey Mama» og «Shut Up» introduserte ikke bare den (blant fansen) omstridte sangerinnen Fergie, men også det nye og mer pop-flørtende, Black Eyed Peas, som noen år senere var et faktum med «Monkey Business» og «The E.N.D». 
De to albumene har sammenlagt solgt nærmere utrolige 30 milllioner eksemplarer. 

Eurodance-landskap 
I dag har flesteparten av Peas' eldste fans forlengst hoppet av skipet, men til tross for gruppas stadige kommersielle oppgradering og fallende status på hiphop-himmelen, har will.i.am på egenhånd vist at han fortsatt har føttene godt plantet i den samme beat-jorda han vokste opp fra på 90-tallet, med den ene fine soloutgivelsen etter den andre. 
Styrken hans som produsent ligger likevel i evnen til å bevege seg ubemerket på tvers av sjangere, til dels med egne prosjekter, men spesielt hvis vi ser på produsjonskatalogen for andre artister, hvor man finner alt fra rap (The Game, Nas, Common, Busta Rhymes, Talib Kweli), R&B;/soul (Chris Brown, Usher, John Legend, Mary J. Blige, Ciara) og et multimillion-innbringende virvar av stjerner fra alle hold (Ricky Martin, U2, Miley Cyrus, Pussycat Dolls, Rihanna). 

På senere år har den produktive beatmakeren derimot glidd mer og mer over i det repeterende eurodance-landskapet, både med andre artister, BEP og nå senest med sitt fjerdealbum, «#willpower», hvor han for første gang serverer en hyperkommersiell fullengder på egenhånd. 
Selv om «på egenhånd» strengt tatt er en overdrivelse. 
Der hans forrige soloalbum, «Songs About Girls» fra 2007 for eksempel bare hadde én gjesteopptreden, og fortsatt viste en will.i.am i forholdsvis god soul/funk/electro-form, er altså «#willpower» et fullblodsprodukt for hitlistene, med hele 13 gjesteartister fra et vidt musikalsk spekter. 
Til tross for dette har størsteparten av albumet blitt basert på samme forutsigbare oppskrift av oppbyggingbaserte Dance-berg-og-dal-baner. 
Perfekt for det lettvinte dansegulvet, fjortisvorspiel og russefeiring, men det er også det hele. 

Forfall Skiva sparkes i gang av Afrojack-samarbeidet «Hello» og Steve Angello/Sebastian Ingrosso-produserte (Swedish House Mafia) «This Is Love» med Eva Simmons, som forøvrig hjalp nettopp den førstnevte steke-DJ'en på 2010-dansegulvschlägeren, «Take Over Control». 
Premissene er med andre ord øyeblikkelig satt for enda en videreførelse av det både elskede og hatede Eurodance-soundet BEP har sverget til de siste fire årene. 
Ingen stor overraskelse kanskje, hvis man tenker på albumets allerede velkjente Britney-hodepine av en hitsingel, «Scream & Shout», produsert av belgiske Lazy Jay (aka Basto). 
Og selv om will.i.am forsøker seg på en Juicy J-assistert banger for rap-publikummet med «Freshy», samt litt roligere pop-pauser som Nicole Scherzinger-gjestede «Far Away From Home», føles de kun like velmenende - men i sammenhengen ikke-fungerende - som avslutningssporet «Ghetto Ghetto» med åtte år gamle Baby Kaely. 

«#willpower» vil nok gi mye lyd fra seg på både radio- og singellister, men er desverre også et skuffende bevis på will.i.am sitt musikalske forfall. 
At et produsentgeni av hans kaliber velger å kaste bort tiden på lettvinte dancehits à la Swedish House Mafia, Avicii og David Guetta, er rett og slett bare trist, og et ironisk eksempel på det motsatte av albumets påståtte viljestyrke. 
