Tresnitt i full prakt
UTSTILLING: 
Det er mye musikk i Magne Furuholmen, også kjent fra popbandet a-ha, sine bilder. 
Vår anmelder Trond Borgen er imponert. 

Haugesund kunstforening, Haugesund Billedgalleri og Den norske filmfestivalen: 
Magne Furuholmen, ICON, tresnitt, monotypi, etsning. 
T.o.m. 16. september. 

Fargene smeller i rommet; formene snur og vrir seg i rytmisk driv. 
Som frosset musikk, som en dans som virker løssluppen, men likevel er tøylet av en stram hånd som føyer det enkelte motivet inn i mønstre som kan gjenkjennes i helheten. 

Magne Furuholmen er årets festivalutstiller i Haugesund. 
Han fyller billedgalleriets store sal med store, fargerike tresnitt og monotypier, noen ganger med flere varianter av samme motiv. 
Det er blitt et svært energifylt rom. 
Bildene kan beskrives som nonfigurative, skjønt de også rommer bokstaver, brokker av tekster, som f.eks. fra Beatles-sanger («Norwegian Wood», «Glass Onion», «Helter Skelter»). 
Bokstavene er speilvendte; det er som om jeg står foran et speil og ser inn i noe jeg ikke helt kan gripe; for det jeg ser, er ikke mitt eget ansikt, men en bevissthetsstrøm av assosiasjoner og følelser. 
En rent subjektiv fantasiverden, som sett av Alice Through the Looking Glass. 

Monumentalt 

Furuholmen har gjenopptatt sitt arbeid med tresnittet, etter flere års pause. 
Det er en god ting, for det er ofte her han er sterkest som kunstner. 
I utstillingen han viste i Galleri Sølvberget i 1995 var tresnittene rått og primitivt skåret, med grovt redskap, fulle av spontane innfall og styrt av eksplosive rytmer. 

De nye tresnittene, og monotypiene, trykket på lerret, har mye av den samme nerven, men de virker mer kontrollerte, mer avklarte i komposisjonene. 
Fargene samler seg i større flater, og de snakker til og mot hverandre i et lett lesbart formspråk. 
Resultatet er tresnitt som ikke lenger kun har en ekspressiv kvalitet, med linjer tilbake bl.a. til Munch, de tyske ekspresjonistene og Asger Jorn, men som også har et åpenbart dekorativt preg. 
Furuholmen nærmer seg det innsmigrende billeduttrykket, men han vet å stanse akkurat i tide. 
Resultatet er monumentale bilder, samlet i seriene «Norwegian Wood» og «Sorgenfrei»; som opptar i seg deler av tresnittets historie snarere enn å være banebrytende nyskapende. 
Det er tresnittet i full prakt som utfolder seg i Haugesund, skapt av en mester i faget. 

Som for å aksentuere rytmene på veggen, har han plassert to gråe skulpturer ute på golvet. 
De er formet i steingods, med bokstaver preget inn i leiren. 
Jeg leser: 
«No succinct sensual constrictions», men må etter hvert gi opp å tyde resten. 
Det er som om fragmenter av viten og sivilisasjon i sin tid ble bevart på disse søylene – disse minnepinnene – men nå kanskje er i ferd med å gå tapt. 
De to skulpturene, kalt «Literary constructs», virker litt forlorne her, fordi de nok mangler en større og bedre kontekst å fungere i. 

Skogen 

Iscenesettelsen av utstillingen er ellers enkel, men effektiv: jeg svinger rundt hjørnet, inn i neste sal, og der er uttrykket ganske annerledes. 
Serien «Stigma I – VI» er tresnitt utført kun i gråtoner, med treets årringer som dominerende i flaten. 
Det er som om skogen, utgangspunktet for alle tresnitt, som var rimelig fjern i storsalens fargeprakt, nå kommer meg nær og blir håndfast og konkret. 

Her balanserer Furuholmen formspråket mellom naturens eget avtrykk og kulturens spor i form av enkle former som flyter utenpå naturen. 
Det er former som i sin enkelhet nærmest blir symboler og diagrammer for menneskets virke. 
Bakenfor og rundt disse sees treets årringer, som teller tiden i en ganske annen målestokk enn menneskets korte tid på jorden. 
Dette er tid og evighet mesterlig konsentrert i et dempet spill av gråtoner. 

Musikk 

Denne utstillingen kan gjerne oppleves som musikk som brer seg fra rom til rom, i ulike forløp og klanger, fra den rytmisk drivende førstesatsen til den rolige andresatsen. 
Her er også det jeg vil kalle en coda: et tillegg, en avslutning på den godt komponerte helheten. 
En avrunding, beslektet med rytmenes spill i tresnittene, likevel med ny innfallsvinkel til papiret: serien kalt «Spina I – X» er etsninger i lite format, inspirert av ryggvirvler, knokler og nervetråder, i fri flyt på det hvite papiret. 
Her går jeg tett på. 
Det er som om åndedrettet, snart heftig pulserende, snart rolig flytende, nå kan hvile ut i små upretensiøse snirkler, stille hviskende i sitt uttrykk. 

Slik spenner Furuholmens kunst fra det monumentale til det intime, fra de store følelsesmessige utbrudd til den stilleste pust. 
Når han kaller utstillingen «ICON», vrenger han på den tradisjonelle betydningen: hellig bilde. 
Han peker ikke på noen metafysisk erfaring eller religiøs forståelse av ikonet; snarere dyrker han kunsten selv nærmest som et hellig sted, en åndelig erfaring som er verdt å feire. 
