Bottom up i våt båt-action
Hvis du feiler eller føler noe som slutter på — fobi, vil «Poseidon» ha samme oppskakende virkning som bruspulver i blodoverføringa. 

Alle sommere bør ha en film som denne: 
Useriøst spennende på grensen til det smertefulle. 
Banal som en Barbie-blogg, men så engasjerende at du bare er der. 
Våt, redd og lykkelig. 

Jeg begriper ærlig talt ikke hvorfor denne nyinnspillingen har fått så mye kjeft. 
Godtar ikke folk basic action lenger? 

Såvidt jeg husker fra den gang Gene Hackman og Ernest Borgnine klatra rundt i havarert cruiseskip, var «SOS Poseidon» en ålreit spenningsfilm, men ikke så slitsom som denne. 
Katastrofen starter som en uformell hyllest til alt som er stygt på jorda: 
Cobra-kledde velstandsmennesker feirer nyttår på luksus-skip til latinomusikk og resirkulerte TV-samtaler. 
Kurt Russell er der med dattera Emily Rossum, som er der med kjæresten Mike Vogel. 
Josh Lucas er gambler. 
Jacinda Barret er der med lille Jimmy Bennett og Richard Dreyfuss er der med sorgen over den bortløpte kjæresten sin. 
Mia Maestro spiller ublid blindpassasjer. 

Den som hyra denne gjengen som mannskap i høykost-farkost, var modig, for skuespillerne er ikke akkurat de feteste bukkene som kunne trampe på skipets bru. 
Kurt Russell må sikkert snart livnære seg som kidnappa president i en TV-serie, og Josh Lucas er mest kjent for breide tanngard-roller med dumme jenter. 
Rossum kommer fra «The phantom of the opera», som stort sett ble sett av venninnepar med lesesirkelbakgrunn. 

Så de første ti minuttene får du følelsen av å ha brukket foten sånn at du må sitte i sofaen og se formiddags-TV med kaffekoker på strømforlenger. 
Det varer ikke lenge. 
Da tsunamien treffer skipet, setter den store Wolfgang-maskinen i gang sentrifuge-programmet sitt, og folk forsvinner som herresokker i fysikkens krasjekaos. 

Etter en del radikale omkalfatringer av skipets arkitektur sitter passasjerene der og hører den naive sjefen si at salongen er som en flytevest, så hold dere i ro. 
Men de kloke og de ville og de modige og de rent ut sagt tankeløse lytter ikke til kapteiner. 
De starter klatring oppover mot bånn av det snudde skipet. 
Fra da finnes ikke ett trygt øyeblikk. 

Jeg er mest imponert av Josh Lucas. 
Han spiller desperat helt med solid action-intensitet. 
Lucas toucher Bruce Willis-nivå i noen skvetne, skadde, skvulpende øyeblikk. 
Kurt Russell er også en kul fyr. 
Ansiktet hans ser litt ut som en komfyrgjæra pizzadeig, men mannen er i stand til å fylle ubevegelighet med skulpturell karisma. 

Når alt dette er slutt, blir du irrasjonelt glad, sjøl om mange hundre drukna. 
Det er et tegn på en god spenningsfilm. 
Men du går aldri mer om bord i en båt som ikke har hål i bånn. 
Da tsunamien treffer skipet, setter den store Wolfgang— maskinen i gang sentrifugeprogrammet sitt. 
