«Madagaskarpingvinene» er ordentlig morsomt
Dustete historie, men filmen er skikkelig morsom, mener vår anmelder. 

DreamWorks gjenbruker godt etablerte pingviner, men har gode nok ideer til at det holder. 

Etter seksten år og tredve helaftens animasjonsfilmer fra DreamWorks, kan man trygt oppsummere at det selskapet ikke er spesielt interessert i det emosjonelle eller sentimentale. 
Til gjengjeld setter de inn kreftene på påfunn og ablegøyer fra sekund til sekund. 

Dermed står de i en slags direkte motsetning til Pixar/Disney, hvor helheten mer eller mindre alltid har en emosjonell overbygning og hvor man fornemmer at lette humorpåfunn skrotes hvis de ikke samtidig forteller historien. 
Oscar for beste helaftens animasjonsfilm på 2000-tallet viser for øvrig at stillingen er 2–6 i Pixar/Disneys favør. 

Det betyr ikke at DreamWorks filmer ikke er morsomme. 
Men de varierer. 
Og de bygger ikke helt sjeldent på spinn off-ideer av tidligere suksesser. 
Dermed kan pingvinene som først dukket opp som bifigurer i Madagaskar (2005), få både tv-serie og nå også egen film. 

Sjelden ledd mer av en trailer 

Normalt ville jeg ha grudd meg til en film bestående av slik skamløs melking, men da jeg så traileren til Madagaskarpingvinene for et par måneder siden, begynte jeg å tenke annerledes. 
I vår trebarnshusholdning er det sjelden en trailer blir mer sitert og ledd av enn denne. 

Gang på gang har syvåringen gjenfortalt scener med stor fryd, og spesielt den hvor Skipper skal få viktig info av ulven og saboterer øyeblikket ved å tygge ostepop. 

Faren med morsomme trailere er jo at luringene bak produksjonen kan ha kastet alt det morsomme inn i dem for å lokke oss inn i salen. 
Derfor satt jeg klar med penn og papir for å notere hvor ofte jeg og min unge assistent lo under pressevisningen. 
Jeg kan røpe at det var mer enn nok til at jeg glemte å notere. 

Solid norsk versjon 

Historien er naturligvis dustete, men Skipper, Kowalski, Rico og Menig leverer, og det gjør fortellermåten også. 
Styrken til pingvinene har alltid vært at de så smarte i referanse og talemåte at de vipper over mot voksenhumor. 
Det er beholdt. 
Men det er samtidig mer enn nok barnslige visuelle og verbale absurditeter og overskridelser. 

Originaliteten er ikke stor, og sluttscenen ligner på ganske mye annet, men underveis er det jammen meg morsomt. 
Og det er ingen enkel ting å få til. 
Den norske versjoneringen er prikkfri, og femåringer kan etter mitt skjønn godt se filmen selv om den har 7-årsgrense. 
