Fordomsfullt fjas
«Milo på Mars» har to hovedproblemer: 
Å finne et publikum. 
Og å formidle sitt hovedbudskap. 

Det handler om guttungen Milo, en typisk grei og rotete og eiekjær gutt, som stadig blir mast på av mamma om å rydde opp etter seg og å bidra med noen huslige sysler. 
Det Milo ikke vet, er at hans mammas spesielle egenskaper er sterkt etterspurt på Mars, der de ulykkelige, men svært tekniske avanserte marsboerne er underlagt et kjærlighetsløst styre av ei rynkete, ufruktbar og eldgammel sur dame, som har gjennomført sine kraftfeministiske ideer i den grad at alle mannfolk lever som søppelbikkjer på utsiden av samfunnet. 

Denne sjarmløse og fordomsfulle skrekkhistorien - som enkelt kan omsettes i en slags advarsel om hvor galt det kan gå når sunne, amerikanske kjernefamilieverdier blir satt til side - er fortalt på en teknisk briljant, men temmelig skremmende og til dels angstskapende måte. 

Jeg vil tro at barn og unge mellom åtte og tolv år vil kunne glede seg over animasjonen. 
Men tematikken og «budskapet» er alt for voksent. 

Hovedbudskapet handler nemlig om følelser, inderlige følelser, som kjærlighet i alminnelighet og morskjærlighet i særdeleshet. 
Filmen er i 3D. 
3D-formatet er i seg selv utmerket. 
Men grunnen til at de ikke er mer utbredt enn det egentlig er, er at nettopp følelsesformidlingen er det normale 2D-formatet totalt underlegen. 
(«Avatar» er et betydelig unntak!) «Milo på Mars» forteller påståelig om hva vi skal føle og oppleve. 
Og lykkes knapt nok på et eneste punkt med dét. 
JON SELÅS 
