100 minutters unødvendighet
Fascinerende tørt og vassent på samme tid. 

HANDLER OM: 
Leiemorder Joe er i Bangkok for å utføre fire drap. 
Lommetyven 
Kong går fra å være løpegutten hans til å bli hans elev, og en slags venn, noe som strider totalt mot Joes regel om å aldri knytte seg til noen. 
I tillegg møter Joe en yndig, døvstum apoteker som blir hans kjæreste. 
Han plages av stadig sterkere samvittighetskvaler, begynner rett og slett å fundere på om det muligens er galt å drepe ukjente mennesker for penger. 

DOM: 
Filmen er basert på en thailandsk original fra 1999, med samme regissører. 
Fuglene vet hvorfor de har valgt å gjøre en så generisk storyline igjen. 
Her kommer sjangerklisjeene rutsjende som ustoppelige barn i en vannsklie: 
Den snart pensjonerte leiemorderen som introduserer seg og sine livsregler i høytidelig voiceover; kampsportsekvensene der eleven skoleres; pene frøkner som symboliserer renhet og uskyld uten å si et pip; leiemorderens indre kamp og oppgjør med seg sjøl. 
I tillegg har han en skjellsettende opplevelse med en elefant. 

Dette (foruten elefanten) er klassiske ingredienser i en bråte med filmer, og noen ganger utnyttes de på en god måte, men det krever at de kombineres med noe suspens og finesse, eventuelt også et par egne tvister. 
Her blir det stive plottet kun myket opp av vassent samspill og klam, overtydelig symbolikk. 

Noen av actionsekvensene er helt ok, men det er langt mellom dem. 
Det gjøres et poeng ut av å dvele ved Joes moralske kvaler. 
Det kunne fungert dersom Nicolas Cage ikke hadde vært sånn en stiv og utroverdig tørrpinn med en ansiktsmimikk som ikke forandres annet enn når han utfører en intens sammenkniping av øynene mens han tenker hardt på alt det fæle han har gjort. 

Enkelte filmer er så dårlige at de får deg til å kveile deg i kinostolen. 
«Bangkok Dangerous» er ikke en av dem. 
Den er bare unødvendig. 
Du bare sitter der og stirrer, uttrykksløs som Cage, mens livet sakte svinner hen og du fylles av likegyldighet. 
