Blut & Boden
BOK: 
Språklig spenstig, kraftfullt inntrengende og følelsesdyrkende «romantisk barbari». 

Simon Strauss: 
Syv netter. 
Roman. 
127 sider. 
Oversatt av Gina Tandberg. 
Pelikanen. 

På Hundvåg var det for noen år siden en butikk som het Bravo. 
Den gikk konkurs, men gjenoppsto som Nye Bravo, som også gikk inn. 
For tredje gang åpnet så butikken dørene, denne gangen under navnet Nye Nye Bravo, som også gikk dukken. 

Omtrent sånn oppleves i grunnen den nye romantiske orienteringen i tysk litteratur. 
En av denne nye nyromantikkens toneangivende figurer er historiker og journalist Simon Strauss (f. 1988), som i likhet med sin noe mer berømte far, Botho Strauss (f. 1944), har måttet tåle både skepsis og brunskvetting for sine reaksjonære standpunkter. 

Men selv om debutromanen «Syv netter» flommer over av fordommer og fordømmelser, er det en bok som har umiddelbar appell i kraft av språk, intensitet og ungdommelig energi. 
Det var forlagsredaktør Tom Müller som oppfordret Strauss til å skrive en bok om de syv dødssyndene på syv netter. 

I romanen er Müller den fremmede T som på beste Faust-vis inngår en pakt med jeg-fortelleren S, i en litterær atmosfære som også bringer tankene til Bulgakov og Kafka, tar opp i seg deler av Heideggers tenkning og Rilkes poetikk, og inneholder spor av filosofiske nøtter som Nietzsche og Kraus. 

Hovedpersonen fikk operaabonnementet i fødselsgave, han har bestått alle eksamener og holdt alle avtaler, forrådt sitt hjerte og egentlig aldri måttet kjempe for noe. 
Nå står han på terskelen til voksenlivet, og frykter at han om noen år skal komme til å se tilbake på sitt liv som grått, tomt, alminnelig og betydningsløst. 

Det som deretter følger er et hundre sider langt samfunns- og kulturkritisk utbrudd, der jeg-fortelleren sparker i alle retninger. 
Han utkjemper en følelsenes kamp for en generasjon som «mangler ilden og motet,» i en verden der enighet aldri har stått høyere i kurs enn i dag. 

Strauss har unektelig en del poenger, men for det meste blir dette unyanserte påstander og postulater, liksom et foredrag han holder for leseren, uten egentlig å anstrenge seg nevneverdig for å pakke det inn i en mer konvensjonell romanhandling. 

Det er likevel noe besnærende og imponerende ved denne materien. 
Strauss skriver dystert og aggressivt, elegisk og klisjéfylt, ærlig og ekte og som i gåter, ofte med en patetisk poetisk-filosofisk klang, han skriver med autoritet og overbevisning, med en stemme like inntrengende som den søvnløse og desillusjonerte jeg-fortelleren i Palahaniuks «Fight Club», og fortelleren i Noréns «Filosofiens natt». 

S tenker: 
«Verden trenger meg så sårt. 
Jeg må bare komme til makten.» 
Men den maktutøvelsen han ser for seg, der han bl.a. vil innføre en variant av det romerske clientela-systemet, minner ubehagelig om en form for totalitarisme. 
Det hele er imidlertid såpass raffinert gjort at det er umulig å gå i rette med romanen uten samtidig å bekrefte dens påstand om at alle tenker likt og vil det samme, og at ethvert avvik fra den gjengse mening er en avsporing og uhyrlighet. 

Det kan synes som om Strauss forfekter en nasjonalkonservativ, tradisjonsbevisst motbevegelse med utspring i den tyske felleskulturen og røtter i det politiske høyre, men det er ikke dermed sagt at han ender opp i det som Thomas Mann i sin tid omtalte som «romantisk barbari», eller at han blir et talerør for «Alternative für Deutschland», slik enkelte kommentatorer har bebreidet ham. 
Mye av dette er temmelig patetisk, men så er det også mer patos forfatteren etterlyser, «et nytt, mer romantisk språk å snakke om Europa på». 
Og «Syv netter» byr vel kanskje først og fremst på nettopp det, i tillegg til en forsøksvis spissformulert diagnose. 

Simon Strauss deltar på Kapittel torsdag og fredag. 
