Gretten og dattera
«Tilbake i spill» er skamløs napping i hjerterøttene. 
Det gir et lite plusspoeng. 

FILM: 
Clint Eastwood har vært gammel en god stund. 
Heldigvis gjør han lite for å skjule det. 
Sist Eastwood sto foran kamera, spilte han en gammel grinebiter. 
Da tenker jeg ikke på den famøse dialogen mellom Eastwood og en tom stol på republikanernes nominasjonsmøte, men den utmerkede «Gran Torino» fra 2008. 

Nå er han her igjen, 82 år gammel, som knirkete gubbe i «Tilbake i spill», overraskende nok den erkeamerikanske og hyperproduktive Eastwoods første baseballfilm. 
Som talentspeideren Gus Lobel er han i begynnelsen en rusten krok som synes det meste var bedre før. 
Dette gjelder dessverre også hans egen hørsel og synsevne, som er i ferd med å svikte ham. 

På gamlemåten 

Han trues også av en jypling (Matthew Lillard) som er i ferd med å skvise ut Gus ved hjelp av statistikk og annen skrivebordskunnskap som har invadert sporten de siste åra. 
Gus kunne vært en av de erfarne gamlekara som satt rundt strategibordet sammen med Brad Pitt i begynnelsen av «Moneyball», før de ble byttet ut med mattegeniet spilt av Jonah Hill. 

Gus må i tillegg bryne seg på sin egen datter, et tilbakevendende tema hos Eastwood (med rot i virkelighten). 
Amy Adams er Mickey, en ambisiøs advokat på randen av partnerskap, et karrieresteg hun er i ferd med å snuble i når hun velger å hjelpe en skrantende far som bare grynter og ikke vil åpne seg for henne. 

Søtsuppe 

Eastwood har overlatt registolen til debutant Robert Lorenz - han har bakgrunn som assistentregissør og produsent for ei lang rekke av Eastwoods filmer. 
Lorenz og manusforfatter Randy Brown drar og sliter i hjerterøttene til alle som kjenner seg igjen i vanskelige familierelasjoner og de gjør det så åpenlyst at jeg venter på at filmen skal drukne i sin egen sentimentalitet. 
Historien er skrudd sammen på svært ordinært vis, med intetsigende musikk og total mangel på overraskelser. 

Men jeg kan ikke nekte for at jeg blir rørt og det er spillet mellom Eastwood og Adams som drar denne søtsuppa opp til en sterk 3-er. 
Justin Timberlake er mer på det jevne som den kjekke frieren, mens John Goodman bidrar til å lokke fram tårene hos alle som er glade i baseball av den gamle skolen. 
