Verdensmestere i sitt fag
I hvert fall for oss som heller hører på «Grand Prix» enn Melodi Grand Prix. 

|||ALBUM: 
For et så likandes og vennlig popband som Teenage Fanclub er det noe av en prestasjon å framstå som polariserende. 

Men i 2010, 20 år etter debuten, står skottene faktisk i fare for å bli like overvurdert som undervurdert. 

Overvurdert av den type fans som har et så hjertelig og innforstått forhold til deres kimende, ringlende og harmonistinne Big Star/Byrds/Beach Boys-palett at de forblir udiskutable, uangripelige verdensmestere i sitt fag. 

Og tilsvarende undervurdert av de som nekter å forholde seg til honnørord som «finesse» og «raffinement», og som i stedet hører stagnasjon og keiserens secondhand-klær. 

Tiltalende ro Forrige album «Man-Made» (2005) befant seg også i dette forventningsmessige krysningspunktet, men vant seg med tiden for sine senkede skuldrer og en usvikelig tro på det perfeksjoneringsidealet bandet har forsøkt å følge helt siden de debuterte med styggvakker, nesten smågrønsjete øspøs gitarpop i 1990. 

Inn i ungdommens solnedgang avleverte de sitt mesterverk i form av «Grand Prix» (1995), og 15 år etter, et sted rundt middagshøyden i karrieren, sirkler de altså rundt sin egen fortreffelighet med en usedvanlig tiltalende ro. 

Tre personligheter 
Så «Shadows» er lyden av ei gruppe som fortsatt høres relativt forelsket ut i ideen om seg selv. 

Og det er lyden av ei gruppe som ikke er blitt satt under ytterligere press på noen måte, snarere tvert imot. 

Trendmessig er de for så vidt en anakronisme, utover at klassisk popmusikk av dette kalibret også eldes med en slags automatisk verdighet — så lenge låtskrivingen ikke svikter. 

Og det gjør den ikke. 

Kjernemedlemmene Norman Blake, Gerard Love og Raymond McGinley gjeter hver sine låtskriverpersonligheter med imponerende konsistens. 

Særlig Love-låtene glimrer denne gangen, tilbakeholden kraftpop med en ørliten countryrockknekk i melodiføringen i tråd med Gene Clark-skolens rammeverk, mens Norman Blakes «Baby Lee» er genialt banal i all sin lallende, nostalgiske og sødmefylte prakt. 

Ellers er det vel først og fremst Blakes låter som bidrar til den evige stagnasjonsfølelsen for skottene, kanskje fordi han er den formmessig mest konsistente av de tre. 

Litt regn til slutt 
Og McGinley-låtene — han er og blir en slags Harrison-figur til Love/Blakes Lennon/McCartney — er de som tilfører skygge, regn og et snev av uforutsigbarhet til et TF-album; avslutningssporet «Today Never Ends» er vel første gang gruppa har nærmet seg et slags Grateful Dead-uttrykk, komplett med eksemplarisk steelgitarspill, noensinne. 

Og det sender lytteren ut av dette albumet mildt forundret, som en fin, solrik tur i parken som plutselig avsluttes med et varmt, plaskende regn. 

Og gjennom den systematiske Love-låt/Blake-låt/McGinley-låt-rekkefølgen gir «Shadows» en rytme like trygghetsskapende som hjertet til din aller nærmeste. 

Så ja, de er nok verdensmestere i sitt fag. 
