I virkelighetsfluktens eliteserie
Med sjuende og siste bok om Harry Potter viser Rowling at hun er en av verdens beste skrønemakere. 

Forfatter Joanne K. Rowling har gjort mye som ingen forfattere før henne har klart. 
Det viktigste er dette: 
Hun har fått tenåringer til å digge en bok og bokas helt like mye som de hormonelsker popmusikk og popstjerner. 

Det er fordi Rowling vet hvordan man skrur sammen en historie. 

Den sjuende boka om Harry Potter er, akkurat som de seks første, verre enn den saftigste røverhistorie. 
Alt er dikt og forbannet løgn. 
Men vi tror på Rowlings skrøner. 
Fordi hun er tro mot den verdenen hun har skapt. 

BILDUNG: 
Handlingen er i korte trekk dette: 
Rektor på Galtvort, Albus Humlesnurr er død, men før han døde, fikk Harry Potter et hemmelig oppdrag. 
Han, Hermine Grang og Ron Wiltersen må finne og ødelegge Voldemorts malacruxer, det vil si gjenstander som hver inneholder en bit av Voldemorts sjel. 
Målet er å ødelegge alle før Harry møter Lord Voldemort i den endelige duellen. 

Rowling har gjort Potterbøkene til en slags bildungsromaner (oppvekstroman). 
Hun har brettet ut Harrys liv fra han som usikker 11-åring fikk vite at han har magiske evner, via pubertetens verste blodtåke, til han i bok sju er tvunget til å aksle ansvaret til en voksen trollmann. 

MENNESKELIG: 
Og fordi Rowling har latt ham snuble og gjøre pinlige og skjebnesvangre bommerter innimellom fulltrefferne, blir han menneskelig midt oppe i alle magiske trylleformularer og utroligheter. 

Den samme dybden har Rowling også klart å gi svært mange av bokas personer. 
Og selv om spekulasjonene har vært mange om handlingen i «Harry Potter and the Deathly Hallows», kan leseren vente seg mange overraskelser. 

Humlesnurr, Slur, Nilus Langballe, Ron, Draco Malfang og husnissene Krynkel og Noldus har mer å by på i denne boka enn de har vist tidligere. 

Og mellom velskrevne linjer skjønner vi at Rowling føler sterkt for selv det minste lille krek hun har pønsket ut i Harrys kjølvann. 

KRIMINELT: 
Potterbøkene kan også minne om god kriminallitteratur. 
I hver av de sju bøkene har hun gjort som Agatha Christie; drysset ut viktige og ubetydelige opplysninger om hverandre. 
Og du vet at noe av det du har lest kan ha vært viktig, men du vet ikke hva. 

Derfor tvinges du til å lese alt. 
Skumleser du for å komme kjapt fram til siste side, kan du sitte igjen som et spørsmålstegn fordi du har gått glipp av poenget. 

Og har du ikke leste de seks første Potter-bøkene, bør du gjøre det. 
Først! 
Til slutt kan du pløye gjennom denne siste boka. 
Da faller bitene på plass. 
Noen biter er ting du knapt hadde lagt merke til. 
Andre biter hadde du irritert deg over at ble hengende i løse lufta i tidligere bøker. 

Og hvordan går det så med Harry Potter til slutt? 
Dør han, eller Voldemort? 
Den lettrørte bør ha lommetørkle eller snuepapir i nærheten. 
Her er mye som kan sette fart på snørr— og tåreproduksjonen. 

God lesing! 
