Blodig moro
Norge anno 2014: 
Barcode og bygdeliv, brøytebiler og blodhevn går opp i en høyere enhet. 

Lovet være lykkelige konstellasjoner! 
Som treenigheten Hans Petter Moland, Stellan Skarsgård og Kim Fupz Aakeson. 

Skarsgård har spilt i flere av Molands filmer, inkludert hans forrige, «En ganske snill mann», også den en gangsterkomedie, ført i pennen av Aakeson. 

Mens det under løyene i «En ganske snill mann» lå en stor og kjærlig varme, ligger kulden som hvitt rim over «Kraftidioten». 

Beitostølen vinterstid er et fabelaktig innspillingssted, og Philip Øgaards kamera gjør noe av det samme med landskapet som islendingene gjør i sitt hjemmemiljø. 
Men Moland og Øgaard går ett par skritt lenger. 
De besjeler brøytebiler, snøfresere og hogstmaskiner. 
De lager levende monstre av dem. 

De lar snø bli en rollefigur i seg selv, et levende element som setter seg fast under skosåler, som forvandler pompøse, serbiske gangstere til basende guttunger, som det assosieres til også innomhus, i verkstedet, i form av dalende dun fra en dynejakke revnet i et basketak. 

Iskulden tas med også når filmen forflytter seg til Oslo; en by som i dette universet nesten bare består av Barcodes ultramoderne bygningsmasse — med en avstikker til et vulgært, liksom-stilig rikmannshus et sted oppe i åsen, bebodd av en selvmedlidende narkogangster kalt Greven (Pål Sverre Hagen). 
Veganer, må vite. 

Grevens stillfarne motsats bor på Beitostølen. 
Han heter Nils Dickmann og spilles av Skarsgård. 
En velintegrert innvandrer, som Atle Antonsens hysterisk vittige Senterpartimann kaller ham. 

Nettopp kåret til Årets borger i bygden, får Dickmann og konen Gudrun (Hildegun Riise) vite at sønnen er død av overdose. 

Dickman tror ikke et øyeblikk på at han var narkoman. 
Da bakgrunnen for dødsfallet åpenbarer seg, sverger han hevn. 

Hevnen blir blodig og brutal. 
Moland kan sin Tarantino og har lært av Coen-brødrene. 
Det lyder et ekko av «Fargo» over Valdresflyas hvite vidder, men også av Twin Peaks, som filmen klapper på kinnet med sitt bygdeskilt. 

Slik får filmen preg av pastisj, men Moland gir den så mye egenart, og forankrer den så ettertrykkelig i norsk samtid, at den blir noe mer enn en formelmessig etterligning. 

For visst er humoren mørk. 
Men i Skarsgårds stoiske ansikt formidles så mye sorg at det mellom latterkulene fester seg en slags tyngde i mellomgulvet mitt. 
Det alene gjør at filmen skiller seg fra sjangerens mer lettbente varianter. 

Og som Dickmann sier det i takketalen etter kåringen til Årets borger: 
Han brøyter en stripe sivilisasjon gjennom ødemarken. 
Utsagnet er ikke bare en poetisk arbeidsbeskrivelse, det er et bilde på filmens tema, dens motsetningspar. 

Ikke alle vitsene er like gode. 
Innimellom driver Hagen Grevens snakke- og væremåte ørlite for langt. 
Men det er lett å overse i gleden over dette infame portrettet av en infantil dandy, rik på andres ulykke. 

Filmen lykkes langt bedre når komikken spiller på kontraster - gangstere som synger med på en Bjørn Eidvåg-ballade og gir til beste refleksjoner rundt velferdsstaten - eller serverer innskutte scener med bygdepoliti bevæpnet med parkeringsbotmaskin. 

Moland har nærmest latt det gå sport i å la halve kostebinderiet av kjente filmfjes poppe opp i små og større roller. 
Jon Øigarden, Jan Gunnar Røise og Anders Baasmo Christiansen er gjengangere fra sist. 
Denne gangen får vi også Jakob Oftebro, Gard Eidsvold, Stig Henrik Hoff, Tobias Santelmann, Kåre Conradi, Kristofer Hivju, Bruno Ganz - og Leo Ajkic. 

Stort kryss i margen også for fabelaktig scenografi, og - ikke minst - Kaspar Kaae og Kåre Vestrheims musikk. 
Den er ikke bare en fryd for øret; her og der tilfører den også filmen en særdeles kledelig klang av western. 
