Nå lager tyskerne lager TV-drama om sin egen krig.Den som ikke måtte nevnes. 

Starter på NRK1 i kveld 

De er fem unge mennesker, venner fra barndommen. 
Vi er i Tyskland, 1941. 
To brødre skal til østfronten, den ene som offiser den andre som motstrebende menig. 
Ei jente har blitt sykepleier og gleder seg til jobben på et feltlasarett. 
En annen drømmer ambisiøst om å bli den nye Marlene Dietrich. 
Hennes kjæreste er den femte. 
Han er jøde. 
Hennes andre forhold er til en nazist. 

Gjennom tre spillefilmlange episoder følger vi de fem gjennom krigen. 
Krigen som vil endre alt. 
Serien åpner med at de fester sammen en siste gang. 
Så avtaler de å møtes igjen til jul, i Berlin. 
Krigen må jo være vunnet og over i løpet av året. 
Men fire grusomme år følger før de overlevende igjen møtes i et utbombet Etterkrigs-Tyskland, der de allierte setter inn tidligere naziseter til å styre. 
De er jo så dyktige. 

Styrken i «Krigens unge hjarte» er karakterene og menneskeskildringene, der vi kan se unge mennesker formes fra beslutning til beslutning under ekstreme forhold. 

Men når tyskerne selv skal lage «Max Manus»-type drama er deres historie enn annen. 
For de var nazistene. 
Og så tapte de. 

I Tyskland heter serien «Våre fedre, våre mødre». 
Den regnes som et bidrag til å dra opp en samtale om et av de største tabuene krigen har etterlatt: 
Hva gjorde egentlig våre foreldre under krigen? 
Det er gått sytti år og to generasjoner. 
Når veteranene intervjues får man høre at de så og hørte om grusomheter som andre begikk., Knapt noen innrømmer å ha vært med selv. 
Det kan de ikke huske. 
Kvinnene som ble voldtatt av framrykkende russere tier som oftest også Og snart er de alle gått bort. 

«Krigens unge hjarte» har lagt seg på en midtlinje. 
Ingen av ungdommene blir blant de verste. 
De er nokså vanlige mennesker, de skal være som deg og meg. 
Men krigsfanger skytes, sivile tvinges til å gå først gjennom minefelt, alt mens sykepleiersken ikke klarer å fortelle sin kjekke soldat at hun elsker ham. 
Det ligger en fare i normaliseringen, men også en styrke: 
Den viser hvordan vanlige mennesker dras inn i en krig, hvordan livene deres ødelegges av den. 
Alle kan, om de vil, leve seg inn i disse livene. 
For noen vil serien gi innsikt, for noen må det bli banalisering. 

Serien ble intenst diskutert i Tyskland. 
Fra Polen kom sterke reaksjoner: 
Dramaet viser blant annet også antisemittiske polske motstandskjempere i konflikt med en tysker som vil slippe fri jøder. 

Det er lett å forstå at det provoserer når tyskere velger å fortelle slike historier. 
Serien blir selvsagt lest annerledes i utlandet enn i Tyskland, og den har de vanlige konvensjonene: 
Hovedpersonene treffer hverandre tilfeldigvis igjen og igjen, slik de overlever farene igjen og igjen. 

Dette er slett ingen historietime. 
Det er et godt fortalt og dyktig spilt melodrama som av opplagte grunner setter i gang ulike følelser i og utenfor Tyskland. 
Nettopp alminneliggjøringen gjorde det mulig for noen tyskere å snakke om krigen. 
Men at tyskerne alminneliggjør krigen kan fortsatt provosere, 68 år etter krigens slutt. 
