Ensom, snakkesalig, udisiplinert flakkende
BOK: 
Snubletekst mellom dilldall, gravalvor og skeive smil. 

Kristine Næss: 
Mens jeg husker det. 
Roman. 
359 sider. 
Oktober. 

Noen romaner er handlingsorientert, andre karakterdrevet – som «Mens jeg husker det» av Kristine Næss (f. 1964, debut 1996) hvor det ikke først og fremst er hva den skilte, febrile jeg-fortelleren Ingeborg gjør eller opplever, men det hun tenker og føler og håper som teksten synes å ville formidle. 

Dessverre er ikke den kjærlighetssøkende, gråtende hovedkarakteren – som sies å være både «snart» og «over» femti år - så interessant at hun kan bære en så lang, handlingsfattig, løst komponert fortelling som dette der hun uavlatelig lar seg skuffe av gifte, homofile, teite, for gamle, for unge menn. 

Hun har riktignok for snart ti år siden gitt ut to romaner, den ene med en viss suksess, er nå deltidsarbeider i et bemanningsbyrå, bor sammen med hunden sin i en leilighet ved en park, har besøkt psykolog tre ganger i uka og tenker stadig på den voksne, idealistiske datteren som er i Canada. 
I sin ensomhet har hun en plan om å søke doktorgradsstipend for å skrive en filosofisk avhandling om den østerrikske dikteren Ingeborg Bachmann, men hun har verken bachelor- eller mastergrad og står knapt fram som et akademisk talent i sin ordrike, vidløftige, monologiske plapring om egne glupe ideer, innsikter, tanker. 

Som når hun slår fast at «tankene tilhører den naturlige verden. 
De skiller seg ikke fra gress og himmel, tallerkener, bilhjul», «bevissthetenes rikdom er kolonialisert av klassebegrepet» eller «De eiende eier en styreløs tilstand.» 
Ufrivillig komisk blir det ellers når fortelleren igjen og igjen og igjen uthever visse ord og uttrykk gjennom kursivskrift, som om leseren er evig tungnem og trenger å bli gjort oppmerksom på særlig viktige eller geniale poeng. 

Best er teksten når den nøyer seg med å fortelle, ikke formidler hobbyfilosofisk snikksnakk. 
Skildringen av et akademisk seminar i Bergen har ironisk-satirisk snert, visse barndomsminner fra et svensk torp er både sanselige og såre. 
Men at romanen bruker rundt 40 sider på å skildre forberedelsene til en middag Ingeborg avslutningsvis arrangerer for venninner, kolleger og en schizofren nabo og ytterligere 66 sider på avviklingen av middagen blir i meste laget – til tross for at en del situasjoner og dialoger underveis framstår som både lattermilde og satirisk avslørende i all sin flakkende taletrengthet. 
