Filmanmeldelse:«Grensen» - Grenseløst godt 

Svensk skogseventyr med overnaturlig tollfrikvote. 

DRAMA/EVENTYR: 
Grensen Sverige, 15 år MED: 
Eva Melander, Eero Milonoff, Viktor Åkerblom REGI: 
Ali Abbasi 

John Ajvide Lindqvist har en egen evne til å naturlig befolke fortellingene sine med mytiske og overnaturlige vesener. 
På samme måte som inspirasjonskilden Stephen King lar han det ikke-menneskelige gli naturlig inn i samfunnet på sitt eget forurligende og skremmende vis. 
Gjerne i såkalte trygge sosialdemokratiske omgivelser. 

«Grensen» er basert på novellen med samme navn i samlingen «Papirvegger» (som kom rett etter romanen «La den rette komme inn», senere filmet med overveldende suksess). 

Historien er best jo mindre man vet på forhånd. 
Så ekstremt kort: 
Tina (Eva Melander) er en skremmende effektiv toller på en svensk ferjekai med utenlandsankomst. 

I tillegg føler hun en egen tilhørighet til, og nysgjerrighet mot naturen . 
Det kan virke som om hun lett kommuniserer med det meste som på en eller annen måte lever. 

Ellers er hun som alle andre: 
Leser Lisa Marklund (som har tatt over for Tove Jansson i novellen) om kvelden og er lite mottakelig for samboeren Rolands framstøt. 
Generelt lite mottakelig på nærhet i det hele tatt. 

Selv tror hun at hun ikke er annet et stygt menneske med kromosomfeil. 

Å avdekke hva Tina egentlig er, for selvsagt ER hun ikke helt som deg og meg, er bare en liten del av fortellingen. 
Ajvide Lindqvists kapasitet er å overlappe myte og virkelighet til substans og refleksjon. 
Der uhyggen ikke alltid er det som åpenbart er skummelt, men heller hvor snikende nært det vi skremmesav 

kommer fra menneskelige trekk og handlinger. 

Ali Abassi, som utviste godt grep på uhygge i «Shelley», håndterer Lindqvists univers nærere og tettere enn Tomas Alfredson som regisserte «Låt den rätte komma in». 
Sverige er filmet høstgrått og mørkt av Nadim Carlsen, med naturbilder som kan få til og med de hardeste bytryner til å føle en dragning mot skogen. 

Flere karakterer er mer karikerte enn nødvendig. 
Likevel tror man umiddelbart på universet og forklaringene som presenteres sakte og møysommelig malende. 

Eva Melander og Eero Milonoff er ugjenkjennelige i hovedrollene, men klarer å vise både varme og sanselig kjærlighet, selv bak ekstreme masker og sminke. 
Filmen har med rette fått mye festivaloppmerksomhet - og er blant annet svenskenes Oscar-kandidat. 

En utvidelse av originalhistorien gjør at man får en tydeligere forståelse for hvem som er de egentlige monsterne. 
Man skal ikke rangere ulike kunstuttrykk mot hverandre, men dette er et av tilfellene der filmen faktisk er vel så bra, og på mange måter sterkere enn originalhistorien. 
I alle fall annerledes. 
