Søt bankdame-grøsser fra Raimi
Sam Raimi har laget en velspilt og skøyeraktig ressurs-grøsser som med en annen slutt kunne blitt den vittigste djevelskapen siden «Gremlins». 
Jaja. 
Sånn noenlunde. 

Reka på koldtbordet heter Alison Lohman, og hun tilhører en ørliten elite av unge jenter som faktisk virker sympatiske når de er søte. 
Lohman spiller den oppadstigende småbank-funksjonæren Christine som dessverre forsøker å blidgjøre småbanksjef David Paymer, og han er en kaldhjerta rutinedust. 
I Prøvesal Breitorget humret skadefryderne: 
Haha. 
Denne profittlojale småkjøpmannen kommer til å møte Døden med fet sluttbonus, for det er meningen at man skal gjette hvem som dør i grøssere. 
Lohman får besøk av ei utspekulert feiløyd sigøynerheks med flyttbare tenner, og dessverre sier den unge lyse bankjenta «Du må nok hives ut av heimen din.» 
Dermed skjer det man altfor sjelden opplever i pengebransjen: 
Den gamle, fattige eventyrkjerringa hiver en forbannelse over henne. 
Herfra tror du at du vet hva som skal skje, men Raimi gjør det med proteinrik visuell fantasi. 
Lohmans skikkelse er perfekt. 
Hun spiller ei byslanka importbudeie fra Olsens bondegård, og stemmen er sart og tilbakeholden som adjektivbruken i en små avis-leder om syttende mai. 
Det er noe helt vidunderlig ubrukt ved denne dama, så da djevelen brauter seg inn i huset hennes med sin humørløse ekstrem-rydding, føler du at okkult-vold skjer mot ei søndagsskole-jente med så yndig personlig uskyld at hun ikke har hår på leggene i pms-perioder en gang. 

Den arme kontoristen får skikkelig kjørt seg. 
Det dukker opp rester av heks i kaka på besøk hos kjærestens foreldre, hun hoster fluer, hun blir nedspydd av biller, hun havner i en våt innlandsgrav sammen med larvespist lik og blir lurt til å drive med uamerikansk misbruk av kjæledyr. 

Historien topper seg da Lohman får vite at hennes eneste sjanse er å gi forbannelsen videre til en eller annen. 
Vi ser for oss hvordan sjef eller svigermor skal bli moro-torturert av overførbare forhekselser. 
Men her slapp Rami og bror hans plutselig opp for originale ideer, så de gjennomfører slutt-kvarteret mer som framvisning av skaptørr rutinefantasi. 
Det er litt fikst, men mest skuffende. 

Likevel er «Drag me to hell» bra nok fordi den er laget med detaljrik, ironisk bildeglede og velgjørende møysommelighet. 
Og altså Alison «Du er så søt når du er sint» Lohman. 
Det er hennes film. 
