Kanye West i Bergen:Kanyefest! 

De som har billett til kveldens Øya, kommer ikke til å skjønne hva som traff dem. 

KONSERT: 
Kanye West STED: 
Koengen, Bergen PUBLIKUM: ca. 14.000 AKTUELT ALBUM: My Beautiful Dark Twisted Fantasy 

Merk dere dette: 
De underlige verbale sleivsparkene og uttalelsene under helgens «Big Chill» i England var åpenbart et sidespor rappens største ego ikke vil tilbake på. 

Merk dere også at «ego» brukes i sin mest positive forstand i denne sammenhengen. 
Kanye West live er en genialt pompøs og svulstig skrudd hybrid av kunstmuseum, gresk drama og ballett. 

Det er uten sidestykke det mest enorme undertegnede har sett på en utescene i Bergen. 
Eller Norge for den saks skyld. 

Konserten - la oss kalle showet det for enkelhets skyld - åpner med å annonsere «Act 1» over hele bakteppet, mens rundt 20 dansere i kroppsfargede drakter fremfører noe som like gjerne kunne vært en enkeltstående moderne ballet til en nedmikset «H.A.M.»-intro. 

Dette går rett over i «Dark Fantasy» fra fjorårets fantastiske «My Beautiful Dark Twisted Fantasy», der West, for å overtydelig understreke sitt åpenbart ekstreme høye tanker om seg selv, ikke entrer scenen - men stiger opp midt i publikum i en lift, til loopen «Can We Get Much Higher». 

Ja, det kan vi. 

Danserne fungerer som et delvis umælende gresk kor, som usynlig dirigeres av West. 
De dukker opp på scenen, for så å forsvinne. 
Hele tiden så velregissert at det ikke virker tomt når West er alene med bandet som egentlig bare er tre hvitkledde synthoperatører. 

Så ekstremt pompøst. 
Så uhyre elegant. 

Åpenbart har rapkongen en seriøs og fokusert dag på jobben, ettersom konserten, selv etter at 2. akt er annonsert - og danserne har vært innom og forsvunnet igjen - er forbausende fri for dødpunkter. 
Derimot plukker han de absolutt beste bitene fra hele sin karriere. 
Før han etter «All Falls Down» beklager seg over det bergenske regnskyllet - «I used to move around more, but it's slippery as hell on the stage. 
I wanna do as good as possible, you know». 

Så la oss glemme at kordamene var på tape. 
At brassene på «All Of The Lights» var på den samme tapen. 
La oss glede oss over at det er mulig å late som ens eget liv er et gresk melodrama, der et ravende galt ego av en rapper (fremdeles ment som en kompliment) klarer å realisere sine egne vanvittige og fantastiske visjoner på et så fantastisk nivå. 
Og til og med komme unna med å spille «Chariots on Fire». 

Anmeldelsen er basert på konsertens første 75 minutter. 

TOR MARTIN BØE 
