Smart kjærlighetssurrealisme
Joaquin Phoenix er glitrende som ensom fyr som forelsker seg i operativsystemet sitt. 

I en framtidsverden der Los Angeles er dekket av skyskrapere og det er blitt moderne med herrebukser med ekstremt høyt liv, har de selvsagt også kommet et skritt videre sånn rent teknologisk. 
Tastatur er avleggs, når Theodore (Joaquin Phoenix) er på jobb og skriver rørende, håndskrevne brev for folk som ikke gidder å skrive dem selv, snakker han bare til skjermen. 
Aller siste nytt er et operativsystem med kunstig intelligens. 
Theodore velger å la sitt snakke med damestemme. 
Samantha heter hun, som snakker så mykt, livlig og fortrolig med Theodore med Scarlett Johanssons stemme. 
Theodore og Samantha blir perlevenner, og etter hvert utvikles følelsene til kjærlighet for begge to. 
Hvordan er det mulig? 

Rørende troverdig 

Spike Jonze regisserte "Adaptation" og "Being John Malkovich" basert på skrudde manus fra Charlie Kaufman. 
Til "Her" har han skrevet manuset selv, og viser at han behersker den surrealistiske fortellerstilen minst like godt som Kaufman. 

Men "Her" er ikke bare en kreativ labyrint av finesser og skrudde, små morodetaljer. 
Filmen funger på flere lag, både sammen og hver for seg. 
Kjærlighetshistorien mellom en ensom nerd og et operativsystem som begge må lære seg både å gi og ta i et forhold, er rørende og troverdig. 
Framtidsvisjonen over hvor den teknologiske utviklingen og kommunikasjonen vil ta oss, er både fascinerende og skremmende. 
Fortellerteknisk og visuelt er filmen uhyre smart og kreativ. 

Lekker lagkake 

Joaquin Phoenix er glitrende som den varme, men sårbare Theodore, og filmen er spekket av interessante og velspilte kvinnelige biroller. 

"Her" er altså en lekker lagkake av film. 
Lag for lag gir den noe å tygge på lenge etter rulleteksten. 
