Bokanmeldelse:Robert Wilson: 
«Mennesketyvene» 

Spennende og skremmende realistisk kidnappingsdrama fra krimkongen Robert Wilson. 

Forfatteren Robert Wilson kan ikke akkurat beskyldes for å være snill med karakterene i bøkene sine. 
I denne tredje historien om kidnappingseksperten Charles Boxer får hovedpersonen virkelig kjørt seg. 
Det samme kan man trygt si gjelder hans nærmeste. 

En av disse er Boxers ekskone Mercy, som er politikvinne og får i oppdrag å delta i etterforskningen av en nokså sensasjonell kidnappingshistorie. 
I løpet av et drøyt døgn blir i alt seks barn av milliardærer bortført i London. 
Man mistenker at aksjonen har både økonomiske og politiske motiver, og etterforskningen involverer så vel MI5, MI6 og CIA. 
Samtidig må Mercy takle at hennes egen kjæreste også forsvinner. 
Er det de samme kreftene som står bak? 

Charles Boxer leter for sin del etter den mystiske Conrad Jensen, en mann med en historie som blant annet omfatter paramilitære oppdrag på vegne av vestlige myndigheter. 
Nå er han sporløst borte, og en kvinne som påstår at hun er hans datter, gir Boxer i oppdrag å finne ham. 
Jakten på Jensen setter også Charles’ og Mercys felles datter Amy i fare, og ikke helt overraskende viser det seg at forsvinningshistoriene de to etterforsker henger nøye sammen. 
Slik nærmer de seg sakens kjerne fra hver sin kant. 

Som så ofte hos Wilson skjer det forferdelige ting med menneskene også i denne boken, og vi kommer svært tett inn på følelseslivet til den enkelte. 
Men forfatteren fortsetter nærmest ubarmhjertig videre, til et spennende sluttoppgjør i de marokkanske fjellene. 

Der det dessuten viser seg at Conrad Jensen står Charles Boxer nærmere enn både han og leseren har hatt grunn til å mistenke. 

Det er tett og spennende fortalt, og det virker skremmende realistisk det meste. 

Dessverre er boken preget av en litt tung oversettelse, særlig gjelder det noen av replikkvekslingene som fremstår i stiveste laget. 
Men verre er det at oversetteren Inge Ulrik Gundersen og forlaget har sluppet gjennom rene blemmer som «den amerikanske visestatsministeren». 
Slurv gjør seg aldri bra på trykk. 
