ROMAN:Et nødvendig, rystende verk 

Rystende om kunstneren Charlotte Salomons korte liv og tragiske skjebne. 

David Foenkinos: 
Charlotte Roman Oversatt av Agnete Øye 240 sider Solum Bokvennen 

Romanen ”Charlotte” av franske David Foenkinos (f. 1974) handler om den tyskjødiske kunstneren Charlotte Salomon. 
Foreldrene møtte hverandre i et feltlasarett under den første verdenskrigen, moren sykepleier med en mildhet som grenset til sorg, faren en fremstående kirurg og kreftforsker. 
Morens depresjon blir stadig tyngre, hun tar sitt liv da Charlotte bare er ni år gammel, en skjebne hun deler med flere kvinner i slekten. 

I 1933 kommer hatet til makten, men Charlotte får dispensasjon til å gå på kunstakademiet i Berlin, der hun maler oppsiktsvekkende stilleben inspirert av bl.a. Munch og van Gogh. 
Men i november 1938 inntreffer Krystallnatten, da tyske jøder kollektivt straffes for en enslig polsk 17-årings forbrytelse. 
Etter dette forlater familien Salomon Tyskland. 
Charlotte havner hos den rike tyskamerikanske enken Ottilie Moore i Sør-Frankrike. 
Her skaper hun sitt store selvbiografiske verk ”Liv? 
Eller teater?” bestående av 769 arbeider som blir til i en intensiv kreativ raptus i årene 1941–43. 
Hun skal ha sagt at valget sto mellom å ta livet av seg eller gjøre noe fullstendig vilt. 

I sentrum av verket står hennes livs kjærlighet, Alfred, som hun aldri møter igjen, men som på en fullstendig opprivende måte avrunder romanen. 
I september gifter hun seg med Alexander Nagler, hun er da gravid i femte måned. 
Paret deporteres i oktober. 
Charlotte kommer til Auschwitz den tiende oktober og drepes etter alt å dømme med gass samme dag. 
Man minnes Kafkas Josef K, som også ble arrestert uten grunn og drept som en hund. 

Romanen er inndelt i åtte deler og en epilog, og med en noe uvanlig typografi, som forfatteren oppgir skyldes kvelningsfornemmelser, forståelig nok: 
”Jeg følte at jeg måtte skifte linje for å få puste” (s. 71). 

Her sies ikke mer enn det nødvendige, det er ingen dialog, knapt noen miljøskildringer. 
Teksten er på det nærmeste et prosalyrisk referat av et livsløp. 

Her er også tragiske sidespor, f.eks. om operadirektør Kurt Singer som trosser alle advarsler om å yte motstand og ender med å heve taktstokken for underernærte fiolinister i Theresienstadt, som den ene etter den andre dør uten oppstyr, inntil han selv bukker under av utmattelse i 1944. 
Og her er den banale og brutale Alois Brunner, Eichmanns høyre hånd og ansvarlig for deportasjonen av omlag 130 000 jøder, som la torturkammeret vegg-i-vegg med sitt soverom, slik at han kunne stå opp om natten og urinere på fangene. 

Charlotte Salomon døde i Auschwitz i 1943. 
Alois Brunner, som i et intervju med en amerikansk journalist i 1987 uttalte at han ville gjort det samme om igjen, levde under Assad-familiens beskyttelse i Syria til sin død i 2010. 

Dette er et aldeles forferdelig, dypt rystende verk som leses med pustebesvær, klump i magen og tårer i øynene. 
Men boken er en nødvendig del av ethvert dannelsespensum. 
Vi har ikke lov til å sove eller glemme. 
Den daglige kampen for å beskytte enkeltmennesket og folkegrupper mot barbariet og den banale ondskap er like aktuell i dag. 
