Klokkeklart tenkt og skrevet om våre gåtefulle firbeinte venner
Hva tenker de på? 

Jeg tillater meg å åpne med noe litt privat. 
I skrivende stund har jeg vår nyervervede valp Alfred på min høyre side, som gjør iherdige forsøk på å bite i stykker macen. 
Til venstre ligger vår ni år gamle skogskatt Sivert. 
Han stirrer på Alfred med sitt smale grønne katteblikk, som ikke akkurat oser av kjærlighet. 
Vekselsvis ser Sivert på meg med det jeg innbiller meg er en slags bebreidelse. 
Hvordan kunne vi finne på å ta dette støyende og banale vesenet inn i huset? 

Hva foregår inni hodet på Sivert? 
Er han lei seg? 
Oppgitt? 
Bekymrer han seg over en mørk framtid med elleville Alfred? 
Dette er noen av spørsmålene filosofiprofessor Lars Fr. 
Svendsen prøver å nærme seg i denne boka om å forstå dyr. 

Der går han kapittelvis gjennom spørsmål om hvorvidt dyr har bevissthet, moral, språk, følelser, intelligens. 

Kan dyr sørge? 

Det er underlig, fastslår Svendsen, hvor stor motstand mange filosofer har hatt mot å tilskrive dyr bevissthet og tenkeevne. 
Descartes fastslo eksempelvis at det eneste tegn på bevissthet er språk. 
Dyr har ikke språk, dermed ingen bevissthet. 
Smerte er et bevissthetsfenomen. 
Ergo føler ikke dyr smerte, sluttet filosofen. 
Den franske fysiologen Claude Bernhard tok han på ordet og utførte viviseksjon på skrikende dyr. 
Da han gjøv løs på familiens hund, forlot kona ham, og ble en ivrig dyreforkjemper. 

Svendsen har selv hunden Luna og har hatt kattene Lasse og Geir. 
Sistnevnte har språk, fastslår han. 
De snakker kattsk; mjauer, maler, freser. 
Han forteller om hvordan Geir sturet da Lasse døde, som eksempel på at dyr kan føle. 
Dyreelskende som han er, advarer mot likevel mot å menneskeliggjøre dyrene. 
Kan vi si at hunder er glade? 
Hvordan kan vi vite om Luna-glede er det sammen som Lars-glede? 

Er vi halve bananer? 

Svendsen er ikke bare klartenkt og klarformulert. 
Han er vittig. 
Ut fra én tellemåte, skriver han et sted, har vi 98 prosent av vårt DNA felles med en sjimpanse. 
Det betyr ikke, at vi er 98,5 prosent sjimpanse. 
For vi har også 50 prosent felles DNA med en banan, og er ikke halve bananer av den grunn, fastslår han. 
Svendsen går også inn på antagelsen om at dyr lever i nåtida. 
Hva da, spør han, med sjimpansen Sampino som planla sine angrep mot besøkende i dyrehagen med å samle steiner hele formiddagen, som han gjemte så ikke dyrepasserne så det. 

Hva tenker Sivert om Alfred? 
Kan Sivert i det hele tatt tenke? 
Ja, mener Svendsen. 
Det er derimot aldri klart for ham hva de tenker. 
Han konkluderer denne sterkt anbefalelsesverdige boka med Montaignes elegante utsagn om at «Dyr er en gåte for oss, men neppe for seg selv». 
