Kongshavnrevyen 2018:Ville du gå i pausen? 
#metoo 

Det er bare å beklage: 
Dette er en revykalkun. 

Dette skal sies om Kongshavnrevyen: 
De er modige, grove og energiske på scenen. 
Men det hjelper lite når manuset faller fra hverandre og skuespillet sjelden blir mer enn tøys og fjas. 

Etter å ha imponert vår anmelder i fjor med å sprenge grensene for hva det er greit å kødde med, prøver Kongshavnrevyen å provosere seg til et godt resultat i år også. 
Norga, et navn som skal være hunkjønnsversjonen av ordet Norge, vil fortelle en historie om en verden der kjønnsrollene er snudd på hodet. 
Etter #metoo-høsten har kvinnene tatt over med væpnet revolusjon. 
I spissen står Mulan Krekar med sine to støttespillere: 
Kvinnelige versjoner av Donald Trump og Vladimir Putin. 

Premisset i seg selv er morsomt og lover mye. 
Vi får se en episk fortelling om bloggeren Arne Frank som overspilles – tidvis morsomt – av energiske Martin Øygard. 
Historien, som presenteres i fem deler, er lite konsekvent og vanskelig å følge. 
Hovedkarakteren går fra å være en frihetskjemper som må få frem budskapet sitt, til å plutselig være barnslig nyforelsket ut av det blå, før han går tilbake til sitt umotiverte oppdrag. 

Resten av revyen består av flere andre sketsjer med varierte tema, men dessverre med én fellesnevner: 
Det er sjelden hverken morsomt eller imponerende. 

«Haha» 

Det skal ikke være et krav at en revy har en rød tråd som elegant binder det hele sammen. 
Ofte kan det være veldig gøy å se unge talenter som bare har det gøy på scenen og entusiastisk tøyser seg gjennom to timer. 

Men når det presenteres som en revy om feminisme, blir det rart å kaste hele ideen bort allerede i tredje nummer. 

Senere gjøner Norga med prisutdelinger, der de tradisjonelle kjønnsrollene settes på spissen: 
Kvinner som overdrevent entusiastisk diskuterer frisyrer og utseende parodieres, før den samme sketsjen presenteres på nytt fra et mannlig perspektiv. 
Da bare snøfter skuespillerne kort og bekrefter at ja, det er faktisk en ny frisyre. 

Haha, typisk menn og typisk kvinner. 
Poenget er nok å overdrive, men det faller flatt. 

Noen få lysglimt 

Konghavnrevyen lider selvfølgelig av en uunngåelig sammenligning med skoler som sikter langt høyere, for eksempel den briljante Munchrevyen. 

På Kongshavnrevyen møter publikum en mer strippet scene som krever langt mer av skuespillere og manus. 
Dessverre gjør ingen av dem jobben. 

Det finnes noen lyspunkter: 
Lyd- og lysmessig klarer Kongshavnrevyen til tider å få mye ut av lite. 
Åpningsnummeret ligger langt over resten av kvelden i underholdningsverdi, med en versjon av «Big Spender» som forteller at kvinnene har tatt over verden. 
Bandet gjør også en god jobb, og av og til er de overdrevne og absurde faktene fra skuespillerne morsomme. 

Enkelte vitser er grove nok til at det i seg selv er gøy, som i bryllupsscenen som ender med ellevill dans rundt et nyfødt foster på gulvet. 
Men det klarer ikke å redde det som i alt er en pinlig affære fra Kongshavn videregående skole. 

Det er bare å beklage: 
Dette er en revykalkun. 
