Iransk eventyr om lidenskap og kunst
Fint iransk eventyr om en fiolinist som ikke fikk den han elsket, laget av eksil.-iraneren Marjane Satrapi. 

Den lidenskapelige fiolinisten 

(Poulet aux prunes) Regi/manus: 
Marjane Satrapi, VincentParonnaud. 
Med: 
Mathieu Amalric, Maria de Medeiros, Golshifteh Farahani,Isabella Rossellini, Chiara Mastroianni, Edouard Baer, Eric Caravaca, medflere. 
Belgia/Frankrike/Tyskland. 
Lengde: 
1 time 33 minutter. 

Eksil-iraner Marjane Satrapis nye film virker førstforvirrende på grunn av hyppige kronologihopp. 
Men skjerper du sansene for enantihollywoodsk fortellerstil, får du en festlig parodi på amerikanskesåpeserier med på kjøpet. 

Men mottakerapparatet må justeresen smule i starten. 
Satrapi og medregissør Vincent Paronnaud har ikke laget ettradisjonelt realistisk-psykologisk drama, men et eventyr. 
Eksteriørscener fraTeheran på 1950-tallet er så stiliserte at assosiasjonene går tiltegneseriefilmen "Persepolis" som Satrapi kom med for noen år siden. 

Denne filmen er likevel ikketegneserie. 
Levende skuespillere framstiller historien om en musiker,Nasser-Ali Khan, som bare vil dø etter at kona har knust fiolinen hans. 
Hun ernemlig lut lei av at han verken bidrar til husarbeid eller barnepass, men baredyrker kunsten. 

I påvente av at dødens engel,Azraël, skal hente ham, får vi diverse tilbakeblikk på hendelser i fiolinistensoppvekst, ungdom og voksne år. 
Det lille man får høre av vakker fiolinmusikk,er sårt og vemodig. 

Det jeg strevde med å venne megtil, er spillestilen. 
Skyldes oppsperrede øyne og mye gestikulering at MathieuAmalric og andre franske skuespillere utfolder seg slik, eller prøver Satrapi åtreffe en følelsesladet, "iransk" tone som virker overdrevet forkjølige nordmenn? 

Jeg er ennå usikker, men gradvisstilner spørsmålet. 
I dette eventyret skjer det så mye tragikomisk at stilensnart kan defineres som ironisk, full som den er av raljerende og svartsynthumor. 
Det gjelder særlig frampekhistoriene om hvordan det går med musikerensto barn. 
Datteren ender som dekadent pokerspiller, sønnen som amerikanskmiddelklassemann. 
Vidunderlig parodi! 

I "Persepolis" flettetSatrapi åpent sammen Irans samtidshistorie og en individuell skjebne. 
Nå poppersamfunnskritikken bare indirekte fram gjennom de menneskelige relasjonene somden stakkars musikeren har opplevd: 
På skolen ble han utskjelt av en autoritærlærer mens lillebroren ble rost opp i skyene. 
Som ung voksen ble han nektet aven potensiell svigerfar å gifte seg med den skjønne Irâne som han elsket. 
Istedet ender Nasser-Ali i et ulykkelig ekteskap med en kvinne som moren hans(Isabella Rossellini) fant passende. 

Overflatisk sier filmen også noeom konflikten mellom å leve som kunstner (Nasser-Ali reiser i 20 år rundt somen suksessrik konsertfiolinist) og det å satse på kjærlighet og familieliv. 
Menla oss ikke bli for dypsindige, dette er og blir et vemodig eventyr om en mannsom aldri fikk sin elskede. 
