I «You Were Never Really Here» får du en sterk Phoenix i uvanlig sjangerhybrid
Lynne Ramsay lokker Joaquin Phoenix ut på dypt vann i denne uortodokse krimthrilleren. 

Det spiller ingen rolle om du har lest romanen av Jonathan Ames som denne filmen er basert på. 
I Lynne Ramsays filmversjon er bare noen av de ytre trekkene til å kjenne igjen. 
Denne filmen handler mer om Joaquin Phoenix som i hovedrollen fortolker en traumatisert krigsveteran som ikke forstår mye av den kriminalintrigen han blir viklet inn i som privatdetektiv. 

På den måten minner rollen om hans uortodokse detektiv i Inherent Vice, også det en uvanlig sjangerhybrid der filmskaperen nesten ga blaffen i fortellingens plott. 
Som i en klassisk Raymond Chandler-fortelling blir Joe (Phoenix) kontaktet av en politiker som tror at hans 11-årige datter er kidnappet og befinner seg på et bordell. 
Det er en jobb Joe uten å nøle tar – å ta rotta på en pedofiliring, hvem vil ikke bidra til det? 

Etter en voldelig aksjon mot bordellet, som Ramsay skildrer på avstand gjennom overvåkingskameraer, begynner Joes virkelighetsforståelse å rakne. 
Hvem var det som leide ham, egentlig? 
Konspirasjonen rundt ham vokser, han må forsvare seg, ofte med overdrevent brutal vold, og opprivende bilder fra egen oppvekst og krigsopplevelser hjemsøker ham. 

Paranoid krimsjanger 

I Inherent Vice spilte Phoenix et dophue av en detektiv. 
Her er han mentalt forstyrret, noe Ramsay forsterker ved å avbryte enhver kontinuitet i Joes tankerekker. 
Som i Ramsays tidligere filmer (Morvern Callar, Lets talk about Kevin) er det atmosfære og enkeltbilder som virker mest effektivt inn på oss, og som påkaller størst oppmerksomhet. 

Fotograf Thomas Townend gir oss nærmest en studie av ansiktet og kroppen til Phoenix, og det er sjelden filmstjerner blir så hudløst utlevert, ofte i lite attraktive kamerautsnitt. 
Men Phoenix er selvsagt ingen vanlig stjerne, og har forlengst dekonstruert sitt image gjennom en rekke ukonvensjonelle roller. 
Her spiller han en voldsmann uten selvinnsikt eller fornemmelse for kontekst, og han kan minne om Travis Bickle fra Taxi Driver med sin forvirring og sitt blinde raseri. 

Ramsay synes influert av syttitallet i amerikansk film. 
Som Robert Altman i The Long Goodbye radbrekker hun en tradisjonell krimfortelling til fordel for en original sjangerhybrid der hun henter virkemidler fra den paranoide thrilleren og fra mer eksperimentell kunstfilm og klassisk film noir. 

Greenwoods rå strykere 

Et vesentlig bidrag til atmosfæren i filmen er musikken til Jonny Greenwood. 
Han bidro også på den nevnte Inherent Vice og en rekke av Paul Thomas Andersons øvrige filmer. 
Han er ikke redd for å bruke atonale komposisjoner på lydsporet, og denne gangen er det strykere som er det mest distinkte gjennomgangstema, ikke gitaren. 
De kan minne om en råere versjon av Jerry Goldsmiths strykere i Chinatown. 

Det er likevel Ramsay som stjeler det mest minneverdige musikalske øyeblikket i filmen idet hun lar 
Joe og ett av hans døende ofre holde hverandre i hånden og synge Charlenes mykpop-låt “I’ve Never Been To Me.” 
Jeg vet fortsatt ikke hva jeg var vitne til i den scenen. 
