The bitch bang! (bitch, bitch, bitch, bitch)
Quentin Tarantino er antakelig en mann med ulykkelig kjønnsidentitet, og egentlig ville han helst sitte rundt med de storkjefta jentene og drikke nittitallskule meksi-drinker og snakke rått om klining. 

Det kan han jo ikke. 

Men han kan skrive endeløse jentesamtaler om å drikke åttitallskule meksidrinker og kline, og han kan vise damer i shorts bakfra, fra siden, forfra, ovenfra nedenfra, bakfra, nedenfra, forfra, fra siden, fra west by northwest, fra venstre parkeringsplass, og han kan vise dem i trange t-skjorter, i trange-t-skjorter, i trange t-skjorter og cheerleader-utstyr, og de kan kalle hverandre bitch og bitch og bitch og bitch og bitch og bitch og bitch og bitch og bitch. 
Og — bitch! 

For dere som leser anmeldelser i avisa: 
Dette er som om Martin Buber hadde tatt koffein til amfetaminen sin. 
For dere som leser på nett: 
Tenk dere at Chris Rock ble klona til rundt åtte vulgære partysugger. 

Bla bla bla 

«Death proof» er bla bla bla halvdelen av en langtidskinofilm som forsøker å herme bla bla bla-nittitalls kinolangfilmer med dårlig klipping og arr etter at filmen røyk. 
Tarantinos film om veivold er altså halvdelen av et bla bla bla-konsept, og hvis man er seksti år eller førti år og sykelig opptatt av aldri å bli tatt alvorlig, kan man liksom finne igjen noe liksomaktig-nostalgisk tjafs her som gudskjelov ble borte sammen med den patetiske zippo-lighteren. 

Hele filmen består av to endeløse sketsjer. 
I den første sitter fire eller åtte jenter og drikker i bar i en time, og så treffer de på kabaret-figuren og riksvei-trusselen Kurt Russell - og så skjer en mordkollisjon som demonterer snakkedokkene slik en sint sjuåring tar søsteras Barbie med pappas vinkelsliper. 

Det er den dårlige delen av filmen. 

I den neste snakker fire jenter rått i bil i noe som føles som en drøy førtiminutter, og så kommer Kurt Russell ut av Tennessees generøse ingenting og dulter dem akkurat da den nyseland-tøffe stuntdama skrever mot vinden i 200 kilometer i timen på panseret. 

Men dette er bad bitches, så de bestemmer seg for å ta hevn. 
Biljakten er en av de beste så langt i juni, og Russell blir tatt igjen og utvikler seg til en patologisk parodi på en tøff mann, for Tarantino liker ikke egentlig tøffe menn, han vil helst sitte og snakke rått på bar med noen bad ass-bitchete snakk-meg-i-hjel-bøtter, og stillheten skal aldri komme, og natta skal aldri komme og aldri skal noen spørre hva egentlig vitsen med hele greia var og hvorfor later han som om han gjentar syttitallsfilmer når de bare ser ut som Tarantino-ting fra nittitallet? 
Bitch bang: 
Bilen til Kurt Russell har nettopp hoppet på bilen til de fire jentene. 
