Ekkel destro-romantikk
Jeg misliker denne filmen så sterkt at jeg har problemer med å skrive om den. 

Den statiske Jerngress-sentimentaliteten, masochist-dyrkinga av eksistensielle frynsekanter, de usympatiske menneskene og den destruktive ekshibisjonismen byr meg virkelig sterkt i mot. 

«Mot veggen» er en gammeldags film i den forstand at noen deler av europeisk kultur står fast i forestillingene om at kunst er å skildre horer, løsgjengere og narkomane for at ingen skal tro at europeere forsøker å kopiere Hollywood. 
Ingen skal mistenke tyskere for det. 
Denne filmen vant Gullbjørnen i Berlin. 
En gammel by. 
En gammel kultur. 
En ubevegelig elendighets-romantikk for oldinger i alpelue. 

«Gegen die Wand» ble laget i fjor av en 29 år gammel tysker av tyrkiske foreldre. 
Den forteller om et tyrkisk-tysk jente som for å kunne ha sex med hvem hun vil, liksom-gifter seg med en 22 år eldre løsgjenger fordi han er tyrker, han også. 
Som manus-påfunn er handlingen ondsinnet usannsynlig, og kunne bare ha passert i en litt dum Kate Hudson-komedie. 
Fra første bilde får jeg følelsen av å se folk som bare gjør ting de ville ha skjems av. 
Fordi filmer som dette skal være visuelt krasse og selge bilder på billigsalg ved hjelp av selvmords-eksotisme og hopalongsex, er det ingen som noensinne blir grepet av ettertankens ydmykhet eller hemmes av to øyeblikks plutselige moralske sjenanse. 
«Mot veggen» forutsetter at etnisk tvang skaper svekka sjelsevner, og at det går an å forelske seg uten å bli et bedre menneske. 

Det går ikke an å like Sibel, på tross av hennes uforklarte englesmil. 
Det går ikke an å like Cahit, for han er en sjølopptatt barbar som aldri eller noensinne setter spørsmålstegn ved en sentimental og utdatert livsstil. 
Han er en slags stolt narkoman-alkoholiker med jernpotens og stålvilje. 
Jeg tror jeg foretrekker Vin Diesel hvis man først skal lage helte-overdrivelser. 

Handlingen sleper seg blodig og svett gjennom møkka i altfor mange minutter og altfor mange selvmedlidenheter. 
Heldigvis slutter den godt. 

Dette er gamle dager. 
Avgrunnen er død. 
De eksistensielle gneldrerne er sosialklienter, og alle vil videre. 
«Mot veggen» er en museumsgjenstand. 
Møt veggen: 
Birol Unel og Sibel Kekilli gifter seg. 
