Denne gang er Big Boi helten fra Outkast
En svimlende dyktig rapper med eventyrlig album. 

||| 
ALBUM: 
De som ble glad i Outkast gjennom låter som «Ms. Jackson» eller «Hey Ya!», vil nok sannsynligvis først se for seg André 3000 med superstjernesmil, popteft og corny kostyme om de skal trekke fram ett av Atlanta-duoens medlemmer. 

Hitter og nyskapning 
Og la det være klart: 
André 3000 er en svimlende dyktig rapper under parykken sin, og kjemien mellom han og Big Boi er noe av det som gjør Outkast til en av de viktigste og beste rapgruppene vi noensinne har hørt, enten vi snakker om deres store pophitter eller nybrottsarbeid som «ATLiens» og «Aquemini». 

Likevel er fristende å bruke en formulering som at «Big Boi nå trer fram fra skyggen fra sin makker». 

Han bør i alle fall få alle ører rettet mot seg denne sommeren. 

Poetisk flyt 
For etter nesten tre år med utsettelser og plateselskaprot kan vi omsider lytte oss igjennom Big Bois første virkelige soloalbum (da ser vi altså bort fra hans disk på «Speakerboxxx/The Love Below»). 

Og for en plate det har blitt! 

Kanskje har du allerede hørt «Shutterbug» eller «Fo Yo Sorrows», to fabelaktige singler som med sine temposkifter, uforutsigbare rytmikk og melodiøse natur passer Big Bois flyt og poesi perfekt. 
Her formelig surfer han seg igjennom fargesprakende instrumentering, tung bass og popreferanser. 

Gamle og unge 
På albumet slipper han også til nykommere som Vonnegutt (som for øvrig står for albumets mest omdiskuterte elsk eller hat-refreng) på farlig fengende «Follow Us», og Hove-overraskelsen Yelawolf på strenge, men konsise «You Ain't No DJ». 

Men her dukker det også opp veteraner som er større veteraner enn det Big Boi er selv, som funk-innovatør George Clinton og Oakland-rapper Too Short. 

Ekstremt funky Til tross for en mengde gjester og ulike produsenter (nevnte André har dessverre ikke fått lov til å bidra av plateselskapet sitt, annet enn med en produksjon) er og blir dette Big Bois store, lille time. 
Og han vet det nok selv også. 
Du hører liksom at han rapper med et fornøyd smil om munnen. 

Albumfølelsen er også sterk og helhetlig, og dermed har «Sir Lucious Left Foot: The Son of Chico Dusty» blitt et komplekst og eventyrlig album som samtidig er ekstremt funky og tilbakelent. 

Det er både smart og gatesmart, én del gangster og én del tonekunstner, og i disse ører står Big Boi for årets album så langt — uansett sjanger. 
