Hathaway burde vel hatt Oscar
Amerikanerne lager jevnlig dirigert kaotiske familie-gjenforeninger, der en eller annen villfaren unge i voksen alder kommer til barndomsheimen for å utlevere og utleve noen traumer, og så har mor kreft. 

Dette er den beste jeg har sett, og mor har ikke kreft. 
Men hun er en svulst. 

Det mest iøynefallende med den frodige filmen er et usjenert og avfeldig halvhippie-miljø der lillakledte intellektuelle og kunstnere feirer bryllup slik Bacchus og brudepikene hans antakelig gjorde det hvis været var godt. 
Det finnes en samværsvarme i denne filmen som oppveier flere tusen skandinaviske «fattar du inte»-filmer; til og med når folka krangler skjer det med åpne armer og en slags vinvarm generøsitet. 
Festen veksler mellom famlende lykke og voldsomme oppgjør, men du kommer til å huske den for en måte å være sammen på som burde være skolefag. 

Den andre synlige tingen er Anne Hathaway som spiller en skjør og sint jenterolle som imponerer alle og antakelig vil virke terapeutisk på noen. 
Hun burde fått Oscar. 
Hathaway er familiens svarte kylling, og grunnen er så forferdelig trist at det ikke finnes noen kur mot den annet enn å forsøke å ruse seg i stykker. 
Du kan se ubalansen i henne; hun veksler mellom å være motvillig, men sta villstyring og ei ung, reflektert jente som er djupt såra av skjebnens ubarmhjertighet og familiens destruktive hukommelse. 

Avrusnings-klienten kommer til den helhjerta familiesamlingen med en følelse av å være mildt, men ubønnhørlig uglesett langt inn i evigheten. 
Omsider spør hun mor si (Winger) om hvordan hun kunne la en rusa sekstenåring passe lite barn. 
Det er ett av de beste spørsmålene mellom familie-aksept og rehab, men hun får ikke svar. 
For det er lett å få trøst i en familie. 
Det er vanskelig å oppnå ærlighet og innsikt. 

Den uventa gode filmen er skrevet av Jenny Lumet, som er dattera til Sidney Lumet. 
Lumet giftet seg med Lena Hornes datter Gail tilbake i 1963 da det fantes noe som het raser i verden. 
Jennys film har en uanstrengt, men synlig etnisk økumeni, og den bølger av gårde med kulturblandingens variasjonsglade varme. 

Jenny Lumet har en søster, og Roger Ebert har undret seg på om ikke filmen er delvis selvbiografisk. 
Én scene er ihvertfall. 
Oppvaskmaskin-konkurransen mellom pappaen og svigersønnen skjedde faktisk mellom Sidney Lumet og Bob Fosse en gang i tida. 
Se filmen på Bluray. 
Det er hypnotisk. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
