Tid for sinne og ømhet - et mykt familie-eventyr
«Det beste som kunne skje» er på sett og vis «Tid for ømhet 2». 
To av tre menn ville heller spise kalt uer med Fedon Lindberg enn å tilbringe to timer med supermor og skilsmissemegge Joan Allen samt fire halvvoksne døtre. 
Sånn er det. 

Dette er en velspilt og i beste forstand velberegna film, men i likhet med «xXx-2» er den ikke for alle. 

Historien er god på en ikke-dynamisk måte. 
Den forteller over tre år uten å bevege seg, men samler sine satinskjørter til presise små tablå-forestillinger i de rike & følsommes vakre hus. 
Det skaper en rolig og harmonisk illusjon av utvikling, og de velskrevne replikkene er som godarta luksuslim. 
Fine setninger samler filmens identitet og medvirker til følelsen av klasse. 
Vi liker klasse. 
I et underholdningsmiljø med reality, frustrerte fruer, Hotel Cæsar og mye annet som folk burde sett med lommelykt under dyna, føles det godt å oppleve danna mennesker som kan uttale bokstaven l og spise med kniv og gaffel. 

Joan Allen bor i rikmannsstrøk i Detroit, og da filmer starter, raser hun sammen fordi ektemannen har rømt med sin unge svenske sekretær. 
Fire døtre ser på med vantro lattermildhet, men det viser seg fort at det ikke finnes humør mer i mammas liv. 
I «Tid for ømhet» bodde det en kjent eks-astronaut i nabolaget. 
Stjernereiseren i «The upside of anger» er en bitter, berømt eks-baseballspiller. 
Ikke så eksentrisk som Jack Nicholson, men pussig nok til at filmen får underholdning utover det hormonelle. 
Da den forlatte mammaen blir alkis-crawler på tilværelsens glassbunn, sjangler han innom med budweiserne sine og er en hyggelig fyr. 
Dagene går. 
Jentene får ansikter, kjærester og identitet. 
Det nevrotisk dominerende ved å være løvemor blir rikelig utforska, og tre av fire menn ser hemmelighetsfullt fram til nyhetssendingen i TV2 halv sju. 
For det skjer ikke så mye mer. 
Sinne og fortvilelse, skuffelse, sinne, ømhet og sinne og samhørighet utspiller en eksemplarisk film. 
Gudskjelov dør ingen døtre. 

Joan Allen er ingen Shirley MacLaine. 
Den senatortørre staken har ting som de frodige må unnvære. 
Hun kan uttrykke innvikla ting med kinnbeina sine. 
Hun har kravebein. 
I «Det beste som kunne skje» veksler hun mellom å være sur og surere, og det er en prestasjon å holde folk i stolene under sånne forhold. 
Men hun klarer det. 
For dama setter seg i magen som salmonella. 

Kevin Costner er ingen Nicholson. 
Men han har en evne til å spille innendørs damedrama som ingen ville ha tilkjent den som danste med ulver. 
Costner smiler fram den blide, enkle mannsfyldigheten som gjør at filmen ikke forgår i felles-feminin dyrkelse av vanskelige tider. 
Han er bra. 

De fire døtrene er også oppsiktsvekkende vellykka i rollene: 
Erika Christensen, Evan Rachel Wood, Keri Russell og Alicia Witt gjør «Det beste som kunne skje» til bamsemums-mjuk gjenkjennelses-porno for unge kvinners sårbarhet. 
Dessuten gjør regissøren Mike Binder en fantastisk rolle som halvsleip småjentesjekker. 

Uten at jeg kan fortelle hvorfor, blir filmens norske tittel virkelig ond. 
Den er også relevant, for i skilsmissefilmer er det ofte sånn at for kjærlighetens ofre ville det være bedre at den elskede døde enn at han/hun fant en annen. 
