Øya-anmeldelse:Fet afghaner 

Noen måtte avslutte jobben Frank Ocean ikke gjorde. 
Det ble - pussig nok - 1990-tallsheltene The Afghan Whigs. 

KONSERT: 
The Afghan Whigs STED: 
Vika, Øyafestivalen PUBLIKUM: 
Cirka 2000 

Etter 45 minutter setter Greg Dulli seg ned bak pianoet og synger Frank Oceans «Lovecrimes», fra den diaréplagede R&B-kometens debutsamling av fjoråret, «Nostalgia, Ultra». 

Her er det selvsagt lett å slå poenger av typen «gamle/eldst» og klage over den uprofesjonelle ungdommen. 
Vi skal dog ikke underslå det faktum at «Lovecrimes» er Cincinnati-bandet The Afghans Whigs comebacksingel, tilgjengelig for nedlasting på Internett i en tid, og at det således ikke er et inspirert innfall at den fremføres. 

Der en annen gammel helt med forbindelser til grønsjepoken, Bob Mould, i går hastet seg fort og gæli' gjennom sitt album «Copper Blue», og ellers solte seg pent i glansen av sin anselige legende, har Greg Dulli mer å bevise. 

Såpass, faktisk, at han tilsynelatende har slanket seg forut for denne comebackturneen. 
Han kaster seg ut i «Crime Scene Part One» som en gammel bokser med en siste sjanse på en tittel, og føler seg forhåpentlig som den stjernen han alltid drømte om å bli. 

The Afghan Whigs' flørt med soul og R&B er ikke av ny dato. 
Gruppens særpreg på 1990-tallet var nettopp denne kåtskælkete omgangen med svarte musikkformer. 

Dulli, tynget av katolsk skyldfølelse på den ene siden og «loverman»-ambisjoner på den andre, fremsto den gangen tidvis som en misogyn askebegerromantiker av den mest håpløst utdaterte skolen (har du noen gang sett et bilde av ham der han ikke patter på en sigarett?). 
Han fikk mange og toneangivende fiender. 
The Afghan Whigs ble aldri formelt oppløst. 
Men de har ikke gitt ut et album siden 1998. 

Når han nå spiller og synger sine gamle soulrock-psykodramer atter en gang, er det en liv-eller-død følelse ved seansen. 
Det begynner å regne under den funky «66», og Dulli jobber hardt for å holde på publikum. 

De blir stående, også gjennom «Gentlemen» (hvor han får demonstrert sine evner som hvit soul-«shouter», samt at stemmen hans er beundringsverdig intakt - trass i alle sigarettene), allsangvennlige «City Solei», «Debonair», «Going To Town» og avsluttende «Miles Iz Dead». 

Det var noe mer bevegende enn nok en «gjenforeningskonsert». 
Det var et band og en mann som kjempet for sitt artistiske ettermæle. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
