Overflødig voldsstress
Man blir ikke rein av å velte seg i møkka. 
Så enkelt er det. 

«London to Brighton» ville sikkert ha vært en nyttig film hvis den ble sett av kyniske pedo-halliker som deretter gikk hjem og søkte seg jobb som professor ved Oxford University og kjøpte stasjonsvogn. 
Den kunne muligens ha forsvart sin ovale sadisme hvis det var sånn at 11-årige jenter som stikker hjemmefra for å leve på gatene i London, går i småsaler for å se smal filmrealisme. 
Kanskje ville den vært politisk brennbar hvis storparten av befolkningen mente at det er OK at småunger blir solgt til voldelige pedofile for å bli seksuelt mishandla. 
Nå er det ikke sånn. 

Smale realismefilmer blir sett av stabile Levis-brukere som har kretsmesterskap i minst 100 politisk anerkjente holdninger, og for dem er dette egentlig en form for tilbakemeldings-porno. 
Uffsåfælt. 

Jeg er sur for at jeg har sett «London to Brighton» fordi den er ekstremt ubehagelig, fordi den er ekkel og vemmelig og sadistisk — og fordi den ikke engang er påtakelig sannsynlig. 
Ei erfaren hore tar en bortfløgen 11-åring under vingene da den pedofile kunden blir kutta med kniv, men på rømmen glemmer hun mobiltelefonen ved siden av et meddelsomt dophue som forteller halliken hvor jentene er hen. 
Så kommer alle for å ta dem. 

Rollene er ålreit. 
Filmen er laget i fram- og tilbakebyks i kronologien, og den utpensler elendighet. 
Det er ikke interessant, det er ikke lærerikt, det er ikke spennende og det er ikke nyttig. 
