Musikken inni
«Inside Llewyn Davis» er en sofistikert film med mange, silkepapiraktige lag. 

FILM: 
Hvordan i all verden skal du få det ut, alt det fine som bor på innsiden av deg, slik at de andre forstår, kanskje til og med røres? 
Se dét er spørsmålet som får kunstnerspirer til å kaste seg søvnløst rundt på svette laken om natten. 

Tittelpersonen i «Inside Llewyn Davis» er en av dem. 
Filmen om ham er den siste filmen til regissørbrødrene Joel og Ethan Coen, som ble vist første gang under Filmfestivalen i Cannes i går kveld. 

I tillegg til å være en indre reise er «Inside Llewyn Davis» et portrett av musikkscenen i Greenwich Village på sekstitallet, og en følsom utforskning av hva som gjør at det går godt eller at det går dårlig. 
Den er en sofistikert film, med mange, silkepapiraktige lag, skutt i nydelige sjatteringer i grått, grønt og brunt. 
Den er full av fininnstilt verbal og fysisk komedie. 
Og den er veldig melankolsk. 

Bitter og bjeffende 

Selv mener nok den unge, men allerede fallerte folk-sangeren Llewyn (Oscar Isaac) at det er den morderiske musikkbransjen som er i ferd med å knekke kroppen og sjelen hans. 
For seeren er det åpenbart at han er fullt i stand til å forkrøble seg selv. 

Llewyn er kronisk pengelens, dels takket være de flyktige kvinnelige bekjentskapene som i etterkant trenger penger til abortlegen, han har snyltet på vennene sine så lenge at han begynner å se på det som en rettighet, han kan være bitter og bjeffende og han trakter etter en suksess han på ingen måte er villig til å kompromisse for å oppnå. 

Men han er også en innadvendt sjel med en utadvendt ambisjon, en alvorlig og oppriktig mann som man kan bry seg om og interessere seg for. 
Han er snill med katter, i en av filmens mest sjarmerende røde tråder, der en flammefarget og stadig flyktende katt blir en tydelig parallell til Audrey Hepburns tilsvarende i en annen film om å ville mye og få til lite i New York: 
«Breakfast at Tiffany's». 

Håpløshetens humor 

Denne vanskelige unge mannen er i nær sagt hvert eneste bilde, og det ville aldri fungert om Coen-brødrene ikke hadde funnet et par skuespillermessig råsterke skuldre i Oscar Isaac, en til nå relativt ukjent ansikt som viser seg å romme både en kolossal følsomhet og et talent for håpløshetens humor. 
Han kan synge og spille og har noen nydelige sangnumre der den egentlige Llewyn lekker ut. 
Isaac får et definitivt gjennombrudd her. 

Skjønt, «Inside Llewyn Davis» kommer nok aldri til å bli publikumsvinneren Coen-brødrenes forrige, «True Grit», ble. 
Til det er den, som tittelpersonen, for kompromissløs, for krevende. 
Den lar deg ikke blande ut medisinen i saftogvann. 

Omsorg denne gang 

Plottmessig minner «Inside Llewyn Davis» om brødreparets «Barton Fink» (1991), musikalsk ferdes den i et landskap som ligner litt på «O Brother Where Art Thou» (2000), der T-Bone Burnett også hadde ansvaret for den sjelfulle musikken. 
Men den deler ånd og gemytt først og fremst med «A Serious Man» (2009), en komedie med lange, mørke skygger inspirert av Jobs bok. 

Coen-brødrene har et estetisk fullendt og menneskelig distansert blikk. 
I «Inside Llewyn Davis» er det som om de kommer nærmere. 
De sparer ikke personene sine for noe, men de har en omsorg for Llewyn som ikke alltid er der i den øvrige filmografien deres. 

Men de er harde, både mot Llewyn og mot menneskeheten som sådan, de gir ingen falske håp. 
Sånt kan gjøre noen hver litt matt. 
Denne anmelder foretrekker dem i litt lysere modus. 
Det er eneste innvending mot en fortelling som er mye morsommere enn noen tekst om den vil klare å gi inntrykk av. 

Anmeldelsen ble første gang publisert etter filmens premiere under filmfestivalen i Cannes i mai 2013. 
