Her skal det tørkes tårer
TEATER: 
De snufses på scenen, og det tørkes tårer i salen. 
Gretelill Tangen sin avskjedsforestilling er blitt et vakkert og rørende lite teaterstykke om de store spørsmål. 

Rogaland teater, intimscenen: 3. august 1964. 
Av Tore Renberg. 
Regi: 
Arild Østin Ommundsen. 
Scenografi: 
Arne Nøst. 
Musikk: 
Thomas Dybdahl. 
Visuelt uttrykk og foto: 
Stig Håvard Dirdal Med: 
Gretelill Tangen og Mareike Wang. 

Rogaland teater satser både stort og stille når de, støttet av Sandnes sparebank, skaper en avskjedsforestilling for veteranen Gretelill Tangen. 
Tre av regionens store kulturnavn er hyret inn - Tore Renberg har skrevet stykket, Thomas Dybdahl står for musikken, og filmskaperen Arild Østin Ommundsen har for første gang teaterregi. 

Dempet, vakkert 

Ingen av dem tar dristige, store grep. 
I stedet gir de oss en nedtonet og vakker fortelling full av nostalgi og varm menneskelighet. 
Ingen effekter stjeler oppmerksomheten fra det som er viktig her; historien som avdekkes lag for lag, historien om Gretelill Tangen som mormor og Mareike Wang som barnebarnet . 
14-åringen er sjuk med feber og hoste, og derfor skal de to tilbringe en dag sammen, i august 1964. 

Så møtes de slik generasjoner ofte møtes, i en kombinasjon av den oppgitthet som skapes av generasjonskløften, og den fortrolighet som ofte oppstår når foreldrene ikke er til stede. 
Det er vart og fint skrevet, og det er vart og fint framført. 

Men vi forstår helt fra starten at det er noe som ikke blir fortalt, noe mormor ikke vil dele. 
Dette uuttalte er motoren i den time lange forestillingen, og 14-åringen sanser at det finnes noe mer. 
Noe om foreldrene - hvorfor er de borte i dag? 
Noe om mormor som plutselig må på jobb - hvorfor får ikke barnebarnet være med? 

Spørsmål og svar 

Vi får ikke svar på alle spørsmål, men steg for steg, setning for setning, tone for tone, gardin for gardin nærmer vi oss menneskenes såreste punkt - barnet og meningsløs død, det som ingen snakket om, det som var et tabu. 

Derfra og ut er dette en andakt, i betydningen samtale og refleksjon om livets store spørsmål, om sorg og savn, om kjærlighet og nærhet, om liv og død. 
Det er nydelig gjort, og det viser igjen at Tore Renberg er stor når han går inn i det mest følsomme - når han er skamløst sentimental. 
(Det samme ser vi i flotte «Indianeren» som får repriserunde fra 25. mai - se den, om du ikke har fått den med deg før!) 

Mjuke toner 

Her får han følge av Thomas Dybdahls mjuke toner, melankolsk så det holder, men med noen små varsler innimellom, om at det blir mørkere, dette. 

Filmskaper Arild Østin Ommundsen debuterer solid som teaterregissør. 
Også han velger enkle, trygge løsninger. 
Ingen fiksfakserier, men elegant og effektiv bruk av gardinene som trekkes bort og skaper større og større dybde, bokstavelig og billedlig. 

Arne Nøst, teatersjefen sjøl, har sammen med Stig Håvard Dirdal skapt et rolig og visuelt preg som aldri forstyrrer fortellingen. 

Og på scenen, der står Mareike Wang som småfrekk jentunge, sårbar og nysgjerrig, fremmelig og keitete. 
Og Gretelill Tangen gjør som hun ofte har gjort, framstilt den litt strenge, munnrappe, eldre kvinnen som kan øse av vidd og livsvisdom. 

Mest det siste. 

Dette er slett ingen dum måte å ta offisiell avskjed på! 
