Hør, hør - Van Halen er tilbake!
Ballerockhøvdingene David Lee Roth og Eddie Van Halen i godt slag på etterlengtet comeback. 

ALBUM: 
Det er betimelig å si at det er et være eller ikke være for Van Halen denne gangen. 
I alle fall som albumartist. 
Det er 14 år siden gjengen ga ut nytt materiale på plate, og hele 28 år har gått siden Eddie Van Halen og David Lee Roth ga ut musikk sammen. 
Da med klassikeren «1984». 

På den tiden var Van Halen et av verdens mest suksessrike band, men det flaska seg bokstavelig talt, og det som de fleste regner som den ultimate Van Halen-besetningen slo sprekker. 
Eddie Van Halen havnet stadig oftere på grøftefylla, mens David Lee Roth tok med seg de spenstige splithoppene og satset på en solokarriere. 

Tiden leger alle sår og — kremt - tørste ganer? 
Vel, la oss ikke legge så mye av fokuset på interne floker. 
Det som gjelder her er at lyden av David Lee Roths kraftfulle og - unnskyld språket - kåtskalkstemme nok en gang aksentuerer gitarmagikeren, Eddie Van Halens særegne hardrockriff. 

Førstesingelen «Tattoo» var en adekvat, om enn ikke en kinaputt av en låt. 
Heldigvis finnes det langt tyngre skyts på «A Different Kind of Truth». 

Man skal bare til sang nummer to før første høydepunkt melder seg. 
«She?s the Woman» viser Lee Roth i god bajasform, der han crooner med katteaktig smidighet over Van Halen-brødrenes gyngende komp. 
«China Town» og «As Is» viser at bandet ikke har glemt hvordan man lager hurtigløpere i godt gammelt «Hot For Teacher»-slag, mens «Honneybabysweetydoll» demonstrerer at riff-o-rama-knappen til Eddie fremdeles virker. 

Nå skal det påpekes at mye av materien her stammer fra tidligere ubrukte eller obskure låter fra seint 70-tall. 
Og skal man pirke, låter produksjonen litt spinkel her og der. 
Men det er underordnet i denne sammenhengen. 

Det som teller her er at Van Halen har kokt i hop en velfungerende plate, og det er «A Different Kind of Truth» i aller høyeste grad. 
Både variasjons- og låtmessig. 
Så sant som det er sagt. 
