Sjarmløst romvesen
Kalkulert masseproduksjon 

For fem år siden smeltet Alex Pettyfer småpikehjerter som søt actionhelt i «Stormbreaker». 
Nå skal han kapre tenåringshjerter som menneskelig alienkjekkas med sterke følelser. 
Det greier han sikkert. 
Filmen er skreddersydd for å fylle tomrommet etter «Twilight»-serien. 
Og siden vampyrer og varulver er brukt opp for en stund, overrasker det ikke at filmskaperne har hentet ned et romvesen. 

Jaget av onde mogodorianere som vil ta livet av ham, tvinges John (Pettyfer) og vokteren Henri (Timothy Olyphant) på stadig flukt. 
Noe som kanskje forklarer Johns noe betuttete ansiktsuttrykk. 
Og kunne gitt opphav til en dypere skildring av ensomhet og manglende tilknytning. 
Men det er ikke ærendet her. 
Hensikten er å sparke i gang mest mulig action og romantikk innenfor rammen av et tradisjonelt high school-drama ispedd enkelte dataspillreferanser og sci-fi-elementer. 
Greit nok, dersom resultatet hadde blitt spennende, originalt eller morsomt. 
«I Am Number Four» er ingen av delene. 
Filmen fremstår som en gjennomkalkulert og ganske infantil hybrid uten spesielt mye sjarm. 
De eneste interessante skikkelsene er mogodorianerne der de tramper rundt med sine tatoveringer og dårlige tenner. 
Eneste gangen jeg lo, var da lederen deres snakket engelsk. 

At skuespillet er like endimensjonalt som figurene, overrasker ikke. 
Verre er det at historien knapt henger på greip – ikke fordi John er et vakkert romvesen med kjempekrefter han ikke ante han hadde, men fordi en rekke sammenhenger forblir særdeles uklare. 
Med den saken gjør D.J. Caruso som han gjorde i «Eagle Eye»: han pøser på med støyende effekter og kampscener som holder oss såpass i ånde at vi glemmer historiens manglende indre logikk. 

Fortsettelse følger, er jeg redd. 

Anmeldt av Britt Sørensen. 

Enig med vår anmelder? 
Si din mening her. 
