Intenst om undertrykkende æreskultur
Noen filmer er laget med større nødvendighet enn andre. 
«Hva vil folk si» er en slik film. 

«Hun er helt uten skam.» 
Replikken faller atskillige ganger i løpet av denne odysseen gjennom noen avgjørende måneder i 16 år gamle Nishas liv. 
Men Nisha er ikke uten skam. 
Hun er en helt vanlig tenåringsjente, skoleflink og pliktoppfyllende. 
Problemet er at hun lever i skvis mellom det norske samfunnet hun er født inn i og foreldrenes krav om innordning og ærbarhet. 

Helvete bryter løs da faren fersker henne i en – sett med vestlige øyne – helt uskyldig situasjon med kjæresten. 
Nishas ære, eller snarere familiens, er besudlet. 
Som straff fraktes hun mot sin vilje til Pakistan, der hun plasseres hos slektninger som får i oppgave å lære henne opp i kvinnelige dyder. 
Bakom aner man en plan om også å finne en passende ektemann til henne. 

Foreldre vil bare det beste for barna, men hva når deres oppfatning av «det beste» er forankret i holdninger og handlinger som er til skade for barnet? 

Med denne problemstillingen går «Hva vil folk si» rett inn i den norske samtiden, og forteller en historie som ikke kan isoleres til et «innvandrerproblem». 
Det er våre medsøstre som rammes av denne formen for sosial kontroll. 
Vi gjør også lurt i å huske at vi som samfunn selv har en nær fortid der vold og undertrykkelse ble utøvd innenfor hjemmets fire vegger, beskyttet av «privatlivets fred», samt religiøse miljøer der barn generelt og kvinner spesielt har vært og i noen grad fortsatt er underlagt strenge restriksjoner. 
Dette er blant annet noe av grunnlaget for Joachim Triers kinoaktuelle «Thelma». 

Iram Haqs film er inspirert av hennes egne erfaringer, der en lignende historie førte til mangeårig brudd med egen familie. 
Hun rakk å bli forsont med sin far før han døde, og denne forsoningen legger et nyanserikt slør over filmen – uten at den dermed blir ufarlig. 
Haq går rett i strupen på en patriarkalsk kultur der menn har makten og kvinnene har adoptert og underordnet seg deres tankesett. 
Innimellom smeller hun til med skildringer av situasjoner og kvinnesyn som får det til å velte seg i en. 
Det gjør «Hva vil folk si» til en tidvis intens og opprørende film. 

Men Haqs film er ingen svart/hvit skildring av det pakistanske miljøet. 
Filmen åpner med å vise hvordan Nisha spurter hjem en kveld for å rekke farens kveldsritual, der han med et både kontrollerende og kjærlig blikk kikker inn på soverommet til døtrene for å se at de er vel i seng. 
Nettopp dette blikket, og små situasjoner som viser båndet mellom far og datter, er med på å fargelegge filmen. 
Både fordi det gjør at sviket oppleves så stort når han tvangsplasserer henne i Pakistan, og fordi vi aner – eller håper på – en mulig kim til endring hos ham. 
Men Haq underslår heller ikke den motsatte muligheten – at det bak et kjærlig blikk, som hardner når datteren ikke innordner seg, kan skjule seg en mann som er villig til å drepe barnet sitt for ærens skyld. 

Faren Mizra spilles av Adil Hussain, som har medvirket i en rekke pakistanske filmer. 
Men nykommeren Maria Mozhdah i hovedrollen står overhodet ikke tilbake for ham. 
Med sin naturlige spillestil er hun et funn, og formidler gripende Nishras ulike sinnsstemninger etter som situasjonen utvikler seg. 

«Hva vil folk si» er en relativt rett frem fortalt tematisk film som ikke gjør noen store kunstneriske krumspring. 
Men den er laget med stødig og formsikker hånd, og formidles med en innstendighet som holder seeren fanget. 
Visuelt og dramaturgisk er den sterkest i det lange partiet fra Pakistan (filmet i India) der farger, lys og folkeliv gir intensitet til tragedien, men også viser glimt av livsglede og skjønnhet. 

Filmen vises på Biff mandag og tirsdag, og får ordinær premiere 6. oktober. 
