Hun gjør gull av gråstein
UTSTILLING: 
Arbeidet er monotont, utmattende, frustrerende, hardt. 
Men årets Stavangerkunstner, Anna Ihle, gjør gull av gråstein. 

Rogaland kunstsenter: 
Anna Ihle, Lysende framtidsutsikter, video, installasjon, silketrykk. 
T.o.m. 4. nov. 
Uvirksomme hender, bok 2018. 

Kanskje er det ikke gull alt som glitrer. 
Men når det forvandles til kunst, kan det glitre likevel. 
Se bare på Anna Ihles harde liv som gullgraver; det er mye strev, men lite utbytte. 
Likevel er den kunsten hun har skapt av dette verdt et grundig blikk, der den vises som videoinstallasjon i kunstsenteret på Nytorget. 

Utbytte kan måles i ulike verdier. 
Ikke bare i kroneverdi pr. gram gull. 
Ihle og hennes tre gullgraverkamerater leter etter gull i Nordland, men finner så ørsmå mengder at det ikke er snakk om noen fortjeneste – de finner helst «grus og sorpa», som det heter i filmen. 
Det kunstneriske utbyttet av hennes gullskjerping blir derimot godt fordi hun både makter å gi den en sterk form og å sette den inn i en interessant konseptuell sammenheng. 

Årets stavangerkunstner 

Som årets stavangerkunstner ha hun brukt egne erfaringer fra det å vende tilbake til sin barndoms by etter endt kunstutdanning. 
Oljebyen, som hadde så lysende framtidsutsikter, var da inne i en krisetid pga. sterkt fallende oljepris; og for henne blir videoen hvor hun leter etter gull (2016) en frisk metafor for oljeletingens usikre verdiskaping. 

Perspektivet utvides, imidlertid, for Ihle vil også undersøke arbeidets vesen: hva er arbeid, og arbeidsmoral? 
Hvordan håndterer mennesket uvirksomhet, kjedsomhet, tomt arbeid? 
Dette er spørsmål hun har vært opptatt av i hele hennes unge kunstnerskap, slik det dokumenteres og kommenteres i boken «Uvirksomme hender», utgitt i forbindelse med utstillingen. 
Den henter sin tittel fra en stor skulptur hun laget i 2014: fragmenter av en engel (med forelegg i kirkekunsten), med hendene som framtredende elementer, hengende fra taket. 
Har engelen uvirksomme hender, må mennesket selv trø til med nødvendig arbeid. 

Gullgraver 

Det gjør Ihle ved å iscenesette seg selv som gullgraver. 
Som i kunsten hennes for øvrig, skaper hun her en situasjon med klare føringer og begrensninger, motsatt av det vi tradisjonelt forbinder med kunstneren som den frie skaperkraften helt uten bindinger. 
Det er dette Merete Jonvik kaller anti-overskridende virksomhet i sitt innsiktsfulle essay i boken. 
Slik blir denne selv-iscenesettelsen bl.a. et bilde på arbeidets monotoni, utmattelse, frustrasjon. 
Dette siste ser vi når samarbeidet mellom de fire i teamet knirker og gnisser, med Ihle selv, som arbeidsleder, i en kritisk kommentatorrolle. 

Filmen er redigert som et reality-show i fjernsynet. 
Vi ser en gjeng med amatører som prøver å mestre et felt de i utgangspunktet ikke har peiling på. 
De lærer etter hvert, men gjør ikke det store varpet. 
Filming, klipp og redigering holder et høyt nivå, utført av Kjartan Trana og Kai Arne Svanæs-Soot; og musikken på lydsporet, av Jens Borge, er mildt suggererende, men etter hvert ensformig, akkurat som det arbeidet den speiler. 

Gull av gråstein 

I utstillingen for øvrig finnes noen kontorskillevegger med silketrykk, plassert på golvet, og tre silketrykk på vegg. 
Alle har tittelen «Mot Suksess», med det underliggende spørsmålet om suksess kan skapes inne i båser og rammer, men også hva suksess egentlig er. 
Disse utstillingselementene er knapt mer enn oppskriftsmessige standardelementer innen konseptkunstens sfære; de bidrar ikke vesentlig til forståelsen av hennes prosjekt. 

Når Anne Ihles utstilling likevel er så god og interessant, er det fordi hun, i sin iscenesettelse av tilsynelatende fåfengt arbeid, sier noe om kunstnerens rolle i dagens samfunn. 

For hun lager gull av gråstein. 
I filmen «Lysende framtidsutsikter» blir hun en Sisyfos som finner seg selv som alkymist. 
