Historieundervisning på sitt mest medrivende, opprivende og akutt relevante.Må sees 

«The Vietnam War» er en dokumentarisk bragd. 

Vietnamkrigen har satt seg i den kollektive sjela vår. 
Da den umiskjennelige rotorflappingen fra amerikanske Huey-helikoptre høres over en sort skjerm, er det en lyd som alene trigger en nærmest pavlovsk forventning, opptrent via talløse filmer og annen populærkultur: en forventning om at PBS' (USAs offentlige kringkaster) ti episoder om «The Vietnam War» skal fortelle historien om den første krigen USA tapte, da amerikanerne for første gang skjønte at de ikke kunne stole på sine myndigheter, og resten av verden forsto at selv frihetens land var villig til å gå over lik for å få det slik de ville. 
En krig der skillet mellom de gode og de onde ble grumset til. 
Og dessuten, i følge Ricky Gervais, krigen med det beste soundtracket. 

En filmatisk bragd 

Ken Burns' og Lynn Novicks monumentale dokumentarserie gir oss dette – til og med et lydspor som inneholder alt fra Bob Dylan til The Beatles – men også mye, mye mer. 
Dette er en filmatisk bragd, der 30 millioner dollar og ti års arbeid har resultert i en utfyllende, på grensen til utmattende, beretning om et av moderne histories mørkere kapitler. 
Hver stein skal snus, de store linjene flettes inn i de små, personlige fortellingene, og samtlige involverte får passet sitt grundig påskrevet. 
(NB: selv titimers-versjonen NRK viser er en forkortet variant. 
Har du mulighet og tilbøyelighet anbefales den komplette attentimers-utgaven.) 

Uløselig floke 

Den forenklede beretningen vi husker fra skolen, med konflikten som stedfortredende oppgjør mellom den kalde krigens to supermakter, en konsekvens av dominoteoriens frykt for at om én stat i området falt for «den røde fare» ville flere følge etter, suppleres, kompliseres og gjøres mer kompleks. 

Etter at helikoptrene har fløyet forbi spoles historien tilbake. 
60-åras clusterfuck er som alt annet en historisk følgefeil, og for å forstå den er vi her nødt til å starte omlag hundre år tidligere. 
Vi må ta turen fra franske koloniherrers undertrykkende og diskriminerende åk (til tross for at den franske revolusjonen bare lå enda et par generasjoner bakover i tid hadde liberté, égalité og fraternité tydeligvis ikke rekkevidde helt til Sørøst-Asia) og en lang og blodig frigjøringskamp, via japansk okkupasjon under andre verdenskrig og postkolonialt demokratisk kaos og påfølgende borgerkrig, ispedd vestlig arroganse som følge av seieren over aksemaktene og våpenhvilen i Korea. 

Ho Chi Minhs kommunistiske opprørere, som, i et historisk ekko av Taliban, fikk utstyr og opplæring av CIA-forgjengeren OSS under den japanske okkupasjonen, blir plutselig vestens fiender etter den kinesiske revolusjon, og i lys av Sovjets nye atommakt, Cuba-krisen og indre uroligheter er det umulig for USA å holde seg unna uten å tape ansikt og makt. 
Å kalle dette en uløselig floke er tidenes underdrivelse. 

Det lille landet nederst i Asia ble plutselig hele verdens hengemyr, og jo mer man sprellet for å komme seg ut av det, jo dypere sank man. 
USA undervurderer fiendens geriljataktikker på det groveste, og overvurderer sin egen goodwill hos befolkningen, både den vietnamesiske og den amerikanske, ikke minst når teppebombingen og bruken av kjemiske våpen som den fryktede agent orange starter. 
For ikke å snakke om My Lai-massakren i 1968. 
Det er en hårfin linje mellom å være frigjører og okkupasjonsmakt. 

Menneskeskjebner 

De lange linjene forankres hele tiden av øyenvitneskildringer og gruvekkende arkivopptak fra begge sider av konflikten. 
Vi får aldri glemme at brikkene i det storpolitiske sjakkspillet består av menneskeskjebner. 
Det er hjerteskjærende å høre godt voksne ekssoldater gråtkvalt fortelle at de fortsatt må sove med nattlyset på etter traumene fra jungelen, og samtidig at fienden deres, Vietcong-soldatene vi husker som ansiktsløse horder fra krigsfilmer, nå omsider får stå frem som individer som også kjempet for sin egen og fedrelandets frihet. 

De filmretoriske virkemidlene er lavmælte. 
Serien er nådeløs i sin dom, uten å være polemisk. 

Den trenger ikke det, beretningen taler for seg selv. 

Som fjorårets like fabelaktige O. J. Simpson-dokumentar «Made in America», som kontekstualiserte drapsfesjåen via rasemotsetningene i USA på nittitallet, gjør serieskaperne også her historien smertelig relevant ved å vise et USA på sitt mest splittede, med myndigheter som er rasende på pressen for at de ikke spiller på lag, og en paranoid, frykthissende og inhuman krigføringsstrategi, selvsagt forsterket av Vietcongs evne til å gå i ett med sivilbefolkningen, som synes å skape ti nye hydrahoder hos fienden for hvert man hogger av. 
En mikstur av vikarierende motiver, selvrettferdig maktarroganse og manglende gangsyn som skaper, for å vri på daværende forsvarssminister Robert McNamaras ord: a momentum of its own that cannot be stopped. 

Det mest skremmende her er ikke at alt dette har skjedd, men at det skjer om og om igjen. 
For i likhet med idioter, har historien en tendens til å gjenta seg selv. 

Dette er historieundervisning på sitt mest medrivende, opprivende og akutt relevante. 
Må sees. 
