Død og pine i grøsserhuset
Har man sans for kombinasjonen barn, død, gjenferd og parapsykologi, må denne spanske grøsseren være midt i blinken. 
Gode skuespillere i sentrale roller redder filmen fra å bli uutholdelig. 

Mangt et grøss oppstår i bruken av velkjente klisjeer, her særlig Det store, gamle huset med de mange rom. 
Huset der dører knirker og vinduer slår. 
Der gammelt skrot skjuler hemmelige, ekle rom, fulle av lik. 

Regissør Juan Antonio Bayona er dyktig til å la ubehaget snike seg langsomt inn i familiehyggen. 
Lille Laura får forlate barnehjemmet i det svære huset for å bo hos en familie. 

Mange år senere flytter hun med mann og en sønn tilbake til selvsamme hus. 
Ideen er å restaurere det og skape et hjem for vanskeligstilte barn. 

Skal du bli med på grøsserferden, gjelder det å la all snusfornuft fare og følge Laura inn i redslene. 
En heksete gammel kone dukker opp, et vansiret, maskert barn hevner seg, en uskyldig gutt blir borte. 
Hvilke onde ting skjedde på barnehjemmet etter at Laura dro derfra? 

Nå kan man saktens streve med å godta samrøre mellom fortid og nåtid, døde og levende. 
Men rent filmatisk fungerer det godt med scenene der et medium hypnotiseres til å vandre gjennom husets rom og møte ofre fra tidligere år. 

Roger Príncep som den lille sønnen Simon og Belén Rueda som den kjempende moren spiller utmerket. 

Men du må være skikkelig sulten på grøss og gru for å unne deg en kveld i deres selskap. 
