Helt overlegent!
Opplev denne mannen før du dauer. 

Det finnes – innbiller jeg meg – et til nå uoppdaga gen som gjør noen folk til eksepsjonelle musiker. 
Det kan ikke trenes opp, det kan ikke læres og det kan ikke feikes. 
Det bare ligger der, og enten så har du det, eller så har du det ikke. 
Det handler ikke om evnen til å skrive en god sang, synge reint, spille godt eller tenke nytt. 
Mange klarer det. 
Dette genet er den lille biten som gjør at noen klarer å kombinere alle disse egenskapene og (klisjévarsel!) løfte det opp til en større enhet. 

Nå kjenner jeg ikke foreldrene til John Grant, men begge må ha hatt det, og dermed gitt sønnen dobbel dose. 

Helt overlegent 

Før vi sklir helt ut i euforien, her er litt fakta: 

John Grant er amerikaner. 
Han har bosatt seg og sin kolossale barytonstemme på Island. 
Der laget han "Pale Green Ghosts", den kanongode oppfølgeren til den kanskje enda kanongodere "Queen of Denmark". 
Det er to plater du må høre mye på før du dauer, og med det samme kan du notere deg bak øret at du må gå på neste John Grant-konsert, om du så må reise til (gud forby) Oslo eller verre steder. 

Platene har vært et varsel om at en kveld med Grant nok ikke ville bli direkte skamfælt, men du verden, vi sleit litt med adjektivene da vi litt over midnatt forlot Scene 1 på Tou. 
Da hadde Grant og bandet banket til med de beste 55 minuttene til nå i musikkåret. 
Helt overlegent. 

Kombi 

Vi kan starte med stemmen. 
Med unntak av halve første sang, der den var en smule småsur, var røsten som en tjukk trestamme. 
Kraftfull, rein og breddfull av sår, smerte og hjerte og alt det vi kan humre litt av, men som formidlet rett utgjør grunnvannet i musikk. 
Grant kombinerer en grizzlybjørns angrepsvilje, en bestefars autoritet og en tenårings raseri. 
Overlegent, både på ballader, streit pop, tunge elektropartier og de delene der han og bandet kombinerer smekre melodier med styggvakker instrumentering. 
Dette er kanskje det mest fascinerende med fyren, måten han snur på en femøring fra tunge klubbrytmer til seksgrepspop. 
Så lenge han synger, så er det prima vare. 
Bandet er storveis, også de like gode på piano og gitar som på beats, elektronikk og synther. 
Til og med lyden på Scene 1 var bra. 

Queen of Denmark 

"Glacier" var superb, "GMF" en fryd, "Marz", "You don't have to" og, ja, det var fantastisk alt. 
Rosinen i pølsa, det var beinhard kamp om den possisjonen, var sjølvaste "Queen of Denmark". 
Hør albumversjonen, legg til et dieselaggregat, så er du i nærheten. 
Power, eleganse, melodi, intensitet og et ragnaråkk fra bandet når Grant fyrer på alle sylindre og rasende synger "Why don't you take it out on somebody else". 
Var det årets fem minutter? 
Jeg tror kanskje det. 

Det må være genetisk. 
Noen burde forske på dette, og vedkommende burde reise til Island for å ta en gentest av John Grant. 
