Lengsel etter kontakt
Olaug Nilssen har skrevet en selvbiografisk og jordnær roman om autisme, om hjelpeapparatet og om det å bli omskapt til en kategori. 

De fleste har opplevd tunge tider i sitt liv, og tittelen på Olaug Nilssens sjette bok, «Tung tids tale», er betegnende for innholdet i boken. 
I det fortellingen tar til, har Olaug Nilssen, mor til Daniel, brutt sammen. 
Hun søker hjelp for å få innvilget mer avlastningstid for sin autistiske sønn på ni år. 
De seks månedene det tar fra søknaden er sendt til svaret kommer, utgjør bokens rammefortelling. 

I ventetiden får vi innblikk i forfatterens arbeid med ulike søknader og kommunikasjon med ulike offentlige etater. 
Disse samtalene har et lettere slør av surrealisme, og lesere med lignende erfaringer kjenner igjen følelsen av å komme til et fremmed land. 
Søknadsbehandlingen tar tid fordi Nilssen og ektemannen ikke vil at Daniel skal klassifiseres som psykisk utviklingshemmet: 
«– 
Vi vil ikkje setje PU-diagnose. 
Det er eksistensielt for oss», sier Nilssen til saksbehandlerne. 

«Tung tids tale» lykkes godt med å få leseren til å forstå hvorfor det er eksistensielt å unngå diagnosen psykisk utviklingshemmet på Daniel, selv om fagfolk og hjelpeapparatet finner dette uproblematisk. 
Daniels autismediagnose kom først i treårsalderen, inntil da utviklet han seg normalt. 

Gjennom episodiske tilbakeblikk får vi vite at Daniel var en kvikk liten kar i toårsalderen. 
«Du hadde full kontroll på kva du hadde lært, og du lærte namnet til alle slektningane dine og fortalde om dei. 
Kva slags hårfarge dei hadde, og kvar dei budde. 
– Bestemor jobbar i Turkmenistan, fortalde du, og det var ikkje berre rett, det var også rett og tydeleg uttalt.» 

Det er denne gutten som gradvis forsvinner i «Tung tids tale». 
Språket blir borte, ferdigheter likeså. 
Daniel har vært en vanlig gutt en gang, og kategorier visker ut identitet. 

Nilssen skildrer de første møtene med fagfolk før Daniel ble diagnostisert, og disse fagfolkene omtales kun ved titler. 
Vi møter barnepsykologen, spesialpedagogen, fastlegen. 
Uten egennavn fremstår de som et anonymt apparat av sannhetsforvaltere, som gradvis får et overtak på hvordan Daniel skal forstås. 

Uten store ord får Nilssen frem sårbarheten i å få sin sønn forvandlet til en kategori. 
Fagterminologi siver også inn i minnene om Daniel, som den gang han ble rasende av et bilde av mamma Kanin i en barnebok fordi hun var kledd i bukse og vest, og ikke kjole. 
Den gang tolket Nilssen det symbolsk, men nå i fagspråk. 
«Det betydde berre at du hadde festa deg ved kategorikjenneteikn som du ikkje kunne fri deg frå (…)». 

I likhet med Lars Amund Vaages kritikerroste roman «Syngja», lykkes Nilssen med den utfordringen det må være å skrive om egne autistiske barn og samtidig bevare deres integritet. 

Både Nilssen og Vaage lar omgivelsene, det være seg foreldre, fagfolk eller hjelpeapparat stå i fokus, og «Tung tids tale» er først og fremst en roman fylt med følelser. 
Sterkest inntrykk gjør lengselen etter kontakt som ligger på og mellom linjene. 

Nilssen skriver også om sinne hos seg selv og Daniel. 
Han slår og hun skriver at hun frykter at hun vil slå tilbake: 
«Eg sa det til psykologen mot slutten av ein time, eg sa at eg blei for sint, at raseriet overvelda meg, og at eg var redd eg skulle gå laus på deg. 
Eg sa at eg var redd at om det skjedde, ville eg rettferdiggjere det, og at det difor ville eskalere». 

«Tung tids tale» kan også leses som et talerør for alle pårørende til hjelpetrengende, for den synliggjør hvor mye arbeid det kan ligge i enkle ting som å kle på en sokk eller gå en tur. 

Omsorgslønn er også et tema i boken. 
De som tror at omsorgsoppgaver kan overlates til familier uten omkostninger, bør lese Nilssens sterke roman. 
