Hardt og glinsende
Silvia Avallone gir oss et metallisk, skakkjørt bilde av samtidens Italia, og svartmaler den unge generasjonens framtid. 

Det kan virke som om verden elsker å romantisere Italia. 
Språket, maten, kulturen – den helt spesielle stemningen som smitter over på alle som reiser dit ... 
Men, hvorfor handler de så villfarent politisk? 
Med halve hjertet i Italia selv, har jeg ofte lurt på hvordan det rent faktisk kan ha gått til at en nasjon som er så dannet, varm og sjarmerende, også kan være så barbarisk? 

I debutromanen til Silvia Avallone dannes et litterært bakgrunnsbilde av Italias situasjon. 
I industristålbyen Piombino, hvor samfunnet er gjennomgående desillusjonert, avbrent og bittert, forsøker 13 år gamle Anna og Francesca å leve sine liv til det fulle. 
De er søkende og sultne på opplevelser, de stiller seg på badet i miniskjørt og danser til pop-sanger mens hele høyblokka spionerer på dem. 
De er vakre i en verden som synes å ta imot deg kun hvis du er vakker, eller på en eller annen måte viktig. 
Veien til uverdig, er ubarmhjertig kort. 

Med et konsentrert fokus, som likevel ikke blir internt, retter romanen seg også mot et internasjonalt publikum. 
Ikke ulikt kinoaktuelle «Spring Breakers», er samfunnskritikken ispedd en hel del fascinasjon for den overfladiske, glansseksuelle kulturen som visualiseres. 
Den første forelskelsen, den første forbrytelsen, erkjennelsen av å besitte seksuell makt, som brukes for alt den er verdt – det skitne og grusomme skildres med en eksplosiv og jagende entusiasme som jeg inntar med skrekkblandet fryd. 

Noen ganger er det som å lese en ren underholdningsroman, og selv de mest vemmelige, forsøplede detaljene om utkantbyen, folks relasjoner og måte å snakke om og til hverandre på (jeg vet ikke hvor mange ganger ei jente blir kalt «hore»), skildres som med en beskyttende hinne over seg. 
Er dette virkelig? 
Og må man forholde seg til det? 
Jeg begynner, på likt med romankarakterene, å ønske at en eller annen forløsende kraft skal komme og løfte meg bort. 
Annas far setter sin lit til «mesteren» Berlusconi, moren heier på kommunismen, og de to jentene, de drømmer om å BLI noen – Miss Italia, showgirls på tv eller aller mest, å svømme av gårde til den glitrende øya Elba på andre siden av havet, og aldri komme tilbake. 
