Film:Stålkontroll! 

Tilbake, proppet med selvtillit 

Ingen materialtretthet å spore i «Iron Man»s rustning i tredje runde, gjør deg klar for en råfestlig actionpakke. 
Ikke et vondt ord om Batman, men det blir aldri feil når «Iron Man» tar moroa tilbake til superheltgenren igjen - og igjen. 

Fortsatt er veldig mye takket være Robert Downey Jr, frekk, breial, snobbete - men sjarmerende. 
Han peker nese til alle slags selvhøytideligheter i genren allerede i filmens første bilde. 
Det finnes ingen andre skuespillere som i like sterk grad har satt sitt eget personlige stempel på en superhelt som ham de siste 20 årene. 
Og det geniale er at det er mye på grunn av det ikke-superheltaktige som gjør han til en så fascinerende herlig figur! 
Store deler av «Iron Man 3» må Tony Stark kjempe uten den heldekkende rustningen. 

Det gir ytterligere rom til Downey-briljering, det er bare å nyte nyansene i hans skuespill: 
Se på rykningene i kroppen da han et øyeblikk tror han er far til en 13-åring. 
Haha! 
I film tre er det imidlertid sneket seg inn angstanfall og våkenetter med voldsomme mareritt, etter alt som skjedde i «The Avengers». 
«Iron Man 3» er fortsettelsen, og Downey har to slemminger å hamle opp med: 
Den ravgale terroristen Mandarin (ser ut som en slags buddhistisk al qaida-variant, mer om ham senere) som truer med å utslette hele det amerikanske kontinent - og den forsmådde vitenskapsmannen Aldrich Killian. 
Sistnevnte smyger seg på Stark ved å prøve å overtale kjæresten Pepper. 

Ingen god superheltfilm uten en velfungerende skurk! 
Ben Kingsley klarer kunststykket å stjele scenen fra Downey med en utfrika cockney-avsløring av hvem The Mandarin _egentlig_ er. 
Regien denne gang er ved Shane Black («Kiss Kiss Bang Bang»), og det hviler noe avslappet og selvsikkert over hans tilnærming. 
Best er han på det «mellommenneskelige», et par ganger faller han i «nå-får-vi-ikke-med-oss-hva-som-skjer-her»-fella i actionsekvensene. 
Et par sekvenser er uansett til å miste pusten av: 
Stark redder én etter én av passasjerene som ramler ut i løse lufta fra Air Force One, rimelig tøft å se på. 
Finalen er det heller ingenting å si på, en oversiktlig metalbonanza på havnen. 
Det er ingen grunn til å pensjonere seg ennå, Tony Stark, dette vil vi ha mer av! 
ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
