Jan Kjærstad stiller svært ubehagelige spørsmål, i roman som gir assosiasjoner til Utøya
En bror av Breivik? 

En Arbeiderparti-politiker med familie blir funnet drept på bestialsk vis på en hytte i Nordmarka. 
Er det Nicolai Berge, ekskjæresten til politikerens datter, som står bak? 
Har det i så fall sammenheng med at Berge har blitt ekskludert fra Arbeiderpartiet? 
Og er han virkelig en skikkelse beslektet med Anders Behring Breivik? 
Disse dypt ubehagelige spørsmålene blir langsomt belyst i Jan Kjærstads roman av året. 

Alle åpenbare forskjeller til tross gjør antydningene om at drapene kan være en terroraksjon, nærmere bestemt en som rammer Norges tradisjonelt statsbærende parti, at assosiasjonene uvilkårlig går til Utøya-tragedien. 
Men ved å foreta et interessant grep unngår Kjærstad direkte paralleller til den: 
Han plasserer handlingen i romanen i år 2008. 
Her er det 23. august som er datoen der Norges uskyld blir smadret. 
Men er det egentlig snakk om en terroraksjon? 
Eller om drap begått i vanvittig sjalusi? 

Kritikk av mediene 

Intrigen bygges opp litt etter litt, ved at tre ulike fortellere gjengir det som skjer. 
Journalisten Ine Wang har nettopp fullført en bok om den drepte politikeren, og er slik sett den i norsk offentlighet som vet mest om ham. 
Hun beslutter å intervjue Nicolai Berge, noe som fører til at leseren blir en rekke interessante informasjoner til del. 
Samtidig gjør hun seg flere betraktninger som kan tolkes som kritikk av moderne medier, særlig fordi hun først og fremst framstår som opptatt av sin egen rolle i offentligheten: 
«At jeg kan ha vært så … heldig», tenker hun for eksempel tidlig etter at hun får vite om drapene. 

Peter Malm blir utpekt som dommer i saken. 
Seksjonen der han er forteller inneholder noen longører, knyttet til hans borgerlige liv og til dels svært intellektuelle interesser, samt hans sans for alt britisk, men alt i alt er forsvarer også denne delen sin plass i verket som helhet. 
Malm er til å begynne med preget av medienes negative bilde av Berge, men blir etter hvert tydelig fascinert av den gåtefulle skikkelsen. 
Dommeren skjøtter ellers sitt verv på tilsynelatende upåklagelig vis. 
Samtidig føler han at det er noe som skurrer … 

Den tredje fortelleren er Berge selv. 

Karikerte personer 

Berge er en storslått roman, ikke minst fordi den gir et sammensatt bilde at den norske samtiden. 
De tre ulike perspektivene, som utvilsomt kan oppfattes som et klisjéaktig grep, blir her utnyttet på svært effektfull vis. 
Likevel reagerer jeg på det karikerte ved særlig to av de tre fortellerne: 
Den ekstremt selvopptatte, hvis ikke regelrett narsissistiske journalisten og den spissborgerlige snobben og tingrettsdommeren framstår mer som klisjeer enn som troverdige figurer. 

Det er som om Kjærstad ikke fullt ut har klart å la det dramatiske ved handlingen tale for seg, og som om han insisterer på å bedrive psykologisk satire i tillegg. 

Enkelte opplever enhver ny Kjærstad-bok som en litterær begivenhet. 
Det er ikke vanskelig å være enig denne gang. 
Rett nok er det ganske mye usannsynlig ved handlingsforløpet. 
Kjærstad forsvarer seg indirekte – sin vane tro! – ved å legge stor vekt på den menneskelige fantasiens betydning: 
I realiteten har mennesket for lite fantasi, antydes det. 

En slik understrekning har blitt en gjenganger hos Kjærstad. 
Men i denne boka blir synet på den litterære imaginasjonen brukt til noe mye mer interessant enn man kunne frykte. 
Nicolai Berge skriver nemlig noveller, og hans perspektiver på forholdet mellom det fiktive og det faktiske fungerer virkelig som et drivende element i den gradvise oppnøstingen av omstendighetene rundt drapene. 

Klassisk page-turner 

Det er fullt mulig å oppleve «Berge» som en roman med ikke bare en del lettvint psykologisering, men også som preget av en påfallende flat prosa. 
Når dette likevel er en gnistrende bok, skyldes det den intense spenningen som opparbeider seg underveis i lesningen. 
Det virker maktpåliggende for leseren å finne ut av hva som kan ha skjedd. 

«Berge» er både særdeles tankevekkende og en klassisk page-turner. 
For det er på mange måter en spenningsroman Kjærstad har skrevet nå. 
Den som ikke blir grepet og rystet av denne beretningen, er enten fullstendig uinteressert i slik litteratur, eller på en eller annen måte emosjonelt avstumpet. 
Det er både ønskelig og fullt mulig at Kjærstad når sitt gamle tallrike publikum med denne utgivelsen. 
