Pludder
Gyldendal, 157 sider. 

Vi får høre noen pikante detaljer, om en mulig elsker, bilkjøring uten sertifikat og hennes hang til å naske, men god litteratur er det ikke. 
Språket er overraskende flatt, for som artist har hun vist evner som kunne gitt håp om et spenstig uttrykk. 
En fortelling stikker seg ut i positiv og sterk retning, «Møte i Phnom Penh», hvor hun forteller om sitt emosjonelle møte med Kambodsja. 

Her er det både nerve og styrke. 

Noe slikt er det ikke i resten av historiene. 
Det er litt som å bli invitert hjem til henne for å titte i fotoalbumet, interessant for hun som har opplevd det, men ikke stort å hente for gjesten. 
Det er rett og slett kjedelig pludder. 
Åpningshistorien, «Jul», setter standarden, der hun minnes julen da hun var liten. 
Hvor spennende det var i dagene før, og hvor oppspilt og utmattet man var på kvelden den store dagen. 
Omtrent nøyaktig slik alle andre husker det fra sin egen barndom, men uten at gjenkjennelsen berører. 
Det hele fortalt uten noen overraskelser - hun får til og med en kjelke. 

Det blir nær patetisk når «Fritt vilt», om berømmelsens mas, har åpningssetningen: 
«Det var på den tida eg gjekk rundt i Oslo og var stappmett!» 

«Forteljingar» viser hvor nådeløst langt det er fra at små fortellinger kan fungere i en gitt sosial sammenheng, til at de kan kalles litteratur. 
Underveis oppstår det riktignok noen morsomheter, men de gir aldri tekstene det løftet de så sårt trenger. 
Det holder ikke at man på sett og vis blir bedre kjent med artisten Herbjørg Kråkevik; den siden av saken krever ikke stive permer. 
