Nytt fra Mark Knopfler:For få glimt av storhet 

Tre knallåter er ikke nok til å redde et helt albumprosjekt. 

Det hviler noe ordentlig sympatisk over Down The Road Wherever, Dire Straits-legenden Mark Knopflers niende soloalbum. 
Den 69 år gamle artisten har en sterk posisjon verden over, ikke minst i Norge. 

Hans to foregående album, Privateering (2012) og Tracker (2015), gikk begge rett til topps på salgslistene her, og billettene til neste års konsert i Oslo Spektrum forsvant kjapt. 
Knopflers niende viser først stilsikkert og fint hvorfor han er blitt så populær, før albumet etter hvert går seg bort på egne stier. 

Et altfor langt album 

Det sympatiske starter allerede med albumets gode tittel. 
Knopfler legger her ut på nok en mental reise fylt av drømmer og håp, én sang om gangen langs en slitt vei uten et klart mål. 
Med seg har han sitt velkjent sobre gitarspill og erketypiske lydbilde, og ingen krappe eller overraskende svinger tas. 

Det fungerer som sagt ypperlig et stykke på vei, før alt blir så fryktelig kjedelig igjen. 
Alle bør ha noen nei-mennesker rundt seg, også Mark Knopfler, noen som kunne fortalt ham at 14 låter og 71 minutter med musikk er langt i overkant nå. 

Det er dessverre ikke vanskelig å finne intetsigende og ruslende låter som med fordel kunne vært droppet fra denne ferden. 
For eksempel blueskuttet «Just a Boy Away From Home», som låner sin gitarsolo fra mildt sagt utslitte «You’ll Never Walk Alone». 

Et supert første kvarter 

Men tilbake til det som fungerer, selv for de av oss som ikke nødvendigvis er innbitte Knopfler-fans. 
Åpningen av albumet, det første kvarteret med «Trapper Man», «Back on the Dancefloor» og «Nobody’s Child». 

I motsetning til det meste utover i albumet drives disse tre låtene frem av energi, spilleglede og et tydelig bitt i både tekst og stemmebruk. 
Gitaren lever også, samtidig som låtene bærer på en slags rastløshet som kler all musikk. 
Også den delen som for lengst har havnet i sekken for «voksenrock». 

Tre knallåter og et par andre helt ok eksempler er likevel ikke nok til å redde et helt albumprosjekt, som, for å låne tittelen fra kutt nummer elleve, etter hvert er «Floating Away» inn i det kjedsommelige. 
