Drømmende og mer vågalt fra minimalismens mestere
Et utadvendt The xx drar Tøyenparken inn i sitt minimalistiske lydunivers. 

De doble x-ene tok indieverden med stille storm da de debuterte med sitt spartanske album xx i 2009. 

En gjennomført minimalisme ga musikken en egen stemning som det var lett å tape seg bort i, og oppfølgeren Coexist fra 2012 bygget videre på denne formelen. 

Så ble det relativt stille en stund, mens bandmedlemmene drev med andre prosjekter – et av dem, Jamie XX, var et av høydepunktene på Øya i fjor. 

Men i år er de altså tilbake for fullt, med den litt mer oppstemte skiven I see you, og da er jo et nytt besøk i Tøyenparken på sin plass. 

Våger å slippe seg mer løs enn tidligere 

xx åpner med den nydelige duoen «Intro» og «Crystalised», og publikum er øyeblikkelig med på notene. 

Kombinasjonen av Romy Madley Crofts eteriske hvisk og Oliver Sims mørke stemme fungerer fremdeles utmerket satt mot de enkle arrangementene. 

Etter å ha kjørt gjennom «Say something loving» fra det nye albumet, som passer godt inn med det tidligere materialet, setter de opp tempoet med «Islands». 

De later til å slippe seg mer løs på scenen enn de har gjort tidligere – vi ser sogar smil og latter. 

De fortsetter med et av konsertens mange høydepunkt: 
«Dangerous», også fra det nye albumet. 
Det er en låt som tar den typiske xx-sounden inn i funky elektropop, og skaper bevegelse i tilskuerne. 

Man merker innflytelsen fra Jamie Smiths solokarrière, uten at bandet mister sitt særpreg. 

Mot slutten av konserten spiller de for øvrig Smiths «Loud places» og lar det gå over i et aldri så lite DJ-set. 
Det glir naturlig inn i låtrekkefølgen, som et artig house-brekk. 

Gøy å se en mer leken side av The xx 

The xx har et talent for å tyne stadig nye ideer ut av et relativt enkelt konsept – konserten går aldri på tomgang. 

«Brave for you» er nok en låt fra 2017 som bygger videre på bandets sound med en interessant vri: her er det samspillet mellom fjærlette gitarer og heftig bass som skaper et tungt, dub-aktig uttrykk. 

Det er gøy å se denne mer lekne siden av bandet – det gir en interessant variasjon mellom melankolsk gitarpop og livlig electrodans, og fører til at tilskuerne slipper seg mer løs. 

Konserten er atmosfærisk og drømmende, slik den skal være, men mer utadvendt enn bandets forrige opptreden på Øya. 

De tar seg god tid til interaksjon med publikum, og later i det hele tatt til å trives godt på scenen. 
Trioen lager musikk det er lett å like, men som fremdeles har kjøtt på det metaforiske beinet. 

Seansen ender med litt klassisk xx i form av «Angels» fra andreskiven. 
Den lyder stort og triumferende, og blir møtt med småsur allsang fra de fremste radene. 

Nice. 
