Vakker julekalender om tilhørighet
Mykje lys og mykje varme. 

Fjorårets julekalender i NRK, Snøfall, ble en så stor suksess at det syntes som et sjansespill å ta den til scenen. 
20 episoder skrevet ned til to akter er også en modig øvelse. 
Men i teater må det tas sjanser, og i dette tilfellet slår det til for full musikk. 

Denne nye norske familiemusikalen spås en lang fremtid av mange grunner, som sjarm og tilgjengelighet, scenisk og musikalsk skjønnhet, gode skuespillere, dyktig manusarbeid av Hilde og Hanne Hagerup, sikkert med litt bistand av faren Klaus, og god filmatisk regi av Synne Teksum. 

Her veksler det mellom melankoli, lengsel, fellesskaps- og juleglede, humor for alle aldre og – kanskje viktigst – den slags teatermagi som kan skape et publikum for fremtiden. 

Noe er skummelt, men ikke for skummelt. 

Noe er juleaktig, men ikke for søtt. 

Noe er trist, noe er spennende. 

Det meste er sjarmerende, kjapt, inkluderende, helhetlig og fremfor alt varmt. 
Voksne kan kose seg med ekko fra Good Morning, Vietnam, Dracula, og Star Wars (den mørke siden), mens barna får litt Narnia, mystisk skyggeteater og flyvende papirfugler – alt inkorporert i Tomas Adrian Glans’ flytende koreografi. 

Vakker musikk 

For dem som ikke kjenner Snøfall fra før, kan første akt virke litt stappet. 
Mye informasjon om to helt forskjellige steder med forskjellige innbyggere og oppgaver, skal inn samtidig, men Gjermund Andresens scenografi er både klart definert og rik på detaljer og kontraster. 

Mange overganger mellom det grå VU (Verden Utenfor) og det hvite og vakre Snøfall, med marengshus og løkkupler, kamufleres med Henrik Skrams atmosfæriske og melodiske musikk (blant annet en nydelig vuggesang og flotte korsatser). 
Oslo Nyes berømte heis presenteres for full maskin. 

Lille, foreldreløse Selma (utmerket formet av Emilie Mordal) har i seks år bodd hos naboen Ruth (Helle Haugen). 
Hun ønsker seg familie til jul, selv om hun ikke tror på Julenissen. 

Selma faller gjennom et skap og ender i Snøfall, der det viser seg at nettopp Julenissen er bestefaren hennes. 
Trond Høvik er selve innbegrepet av både godslig julenisse og bestefar. 
Selma er altså halvt nisse og får plutselig en diger og kjærlig familie. 

Men Ruth savner henne forferdelig, og Haugen former hennes savn med tilknappet følelse. 
Når forsvarsverket hennes til slutt bryter sammen, bryter omtrent salen sammen med henne også. 
Men i mellomtiden er det dukket opp hyggelige nye naboer, og Tarjei Sandvik Moes nabogutt Håkon får henne gradvis til å tø opp. 
Moe (Isak i Skam) utmerker seg med god replikk og karaktertegning. 

Vampyren Vermeli 

Imens skal det skurke seg til i Snøfall. 
Peter Vermelis gledesdrepende og vampyrinspirerte Winter lurer Julenissen ut i den skumle skogen der sovetåken hersker, og overtar butikken. 
Winter liker ikke juleglede eller julestøy, og absolutt ikke barn. 

Under hans diktatorledelse blir Snøfall nesten like grå som VU. 

Selma og hennes venner Frida og Pil drar inn i den farlige skogen for å redde både Julenissen og julen. 
Jeg avslører vel ikke for mye om jeg sier at det ender godt. 
God jul! 
