Plateanmeldelse:«Hver gang vi møtes – sesong 4» 

Ferdig, kom og tørk tårer. 
Det beste fra årets «Hver gang vi møtes» er samlet 

Bjarne Brøndbo, Jonas Fjeld, OnklP, Silje Nergaard, Lene Nystrøm, Inger Lise Rypdal, Thom Hell 

«Hver gang vi møtes – sesong 4» 

Uten de akkompagnerende bildene fra jovial-o-ramaet på Kjærnes Gård, uten latteren og de tallrike tårene, uten glasset med «noe rødt» som man må anta at mange nyter serien til på lørdager, må det sies at musikken fra «Hver gang vi møtes» har meget begrenset verdi. 

Om noen år – ja, faktisk allerede når neste sesong sendes – vil vi tenke på «Hver gang vi møtes – sesong 4» omtrent som vi tenker på alle «Treff»-platene fra 1970-tallet som søpler ned landets loppemarkeder (og som Inger Lise Rypdal vet en hel del om). 

Det har nok sin sjarm å se Bjarne Brøndbo sprenge trommehinner med kraften av sin monstrøse vibrato i Lene Nystrøms «Scream» («Æ skrik»). 
Man kan smile når Silje Nergaard forsøker å omskape den samme Nystrøms, eller Aquas, «Barbie Girl» til en sval bossanova (og lykkes sånn passe). 

For ikke å snakke om hvor jevnt over okay det er å høre noe som helst bli fremført på Toten-dialekt – især den som tilhører Inger Lise Rypdal. 

Men varig verdi som musikk betraktet, har dette sentimentale «smörgåsbordet» ikke. 

Det nye «Hver gang vi møtes»-bandet har en mer markant hang til å «trå til» enn det forrige, og får flekset de bombastiske musklene sine både her og der. 
Likevel. 
Hovedvekten ligger fortsatt på radiovennlig visepop og mild, snill «roots». 

Helt perfekt for Jonas Fjeld, med andre ord. 
Han er så lun, så til de grader fra Konnerud, at det er grenser for hvor galt det kan gå. 
Det går ikke galt. 

I den andre enden av trygghetsskalaen befinner OnklP seg. 
Han er seriens mest kreative, om ikke annet så av pur nødvendighet. 

Noen ganger lykkes han overraskende bra, som i D.D.E.s «Vinsjan på kaia». 
Noen ganger, eh, ikke så veldig bra, som i Rypdals «Fru Johnsen». 
I den må han synge, ikke bare rappe (gjett hva han er flinkest til!). 
Og arrangementet høres ut som «hits for kidz». 

Sangerne må overgå seg selv i «alternative innfallsvinkler» for å i det hele tatt kunne angripe Lene Nystrøms stoff. 
Nystrøm selv synger affektert og med snodig norskuttale (!) i OnklP & De Fjerne Slektningenes «Myk landing» (for lenge i Danmark?). 

Thom Hell gjør seg veldig søt og kattemjuk. 
«Cartoon Heroes» får full McCartney-overhaling, mens «En spennende dag for Josefine» melkes så til de grader for sitt sippepotensial at den blir komisk. 

Bjarne Brøndbo er (du gjettet riktig) Bjarne Brøndbo. 
Namsos' løkhakkende lettrørte bamse er, på godt og vondt, den mest distinkte vokalisten i «gjengen». 
Og låtene han har med seg i kofferten til Moss er de mest allmenngyldige i kurven. 

Silje Nergaard da? 
Vel, hun står for høydepunktet på denne 23 låter lange «best of»’en. 
To Rustne Herrers fine «Tordensky», ved Fjeld og Ole Paus, synges uten fiksfakserier. 

En vakker sang, vakkert sunget. 
Begynn å grin. 

BESTE LÅT: 
«Tordensky» 
