Bokanmeldelse:Sterkt og utleverende fra Anne B. 
Ragde 

For en bok! 
En helt vanlig roman er det selvsagt ikke, når Anne B. 
Ragde er på ferde. 
Romanen om Ragdes egen mor er tidvis rå i sine skildringer, men breddfull av ømhet og varme. 

Romanen «Jeg har et teppe i tusen farger» er et portrett av Anne B. Ragdes mor Birte. 
Hun ble kjent nasjonalt etter sin død i 2012 da Ragde og søsteren rykket offentlig ut mot uakseptabel behandling på et sykehjem i Oslo. 

﻿Den uverdige behandlingen av en alvorlig syk mor er en tråd i boken som veves inn i et tilbakeblikk på morens liv. 
Likevel er det ikke skildringene av morens siste tid som sitter igjen i leseren. 
Først og fremst er det som treffer det sterke portrettet av moren som mor, husmoren med stor H, som med en urkraft av styrke kjemper og sliter for et godt, anstendig liv for seg og sine døtre. 

For det handler om oppveksten i Trondheim på 1960- og 70-tallet, før og etter skilsmissen fra faren. 
De hadde knapt penger, og en lørdag i barndommen måtte Anne B. 
Ragde sykle rundt for å finne tomflasker for å få penger til gjær. 
Da kunne moren bake, og det var eneste mat i helgen og mandagen, før moren gikk på sosialkontoret tirsdag. 

Især er det alenemorens liv og strev som brettes ut. 
Ja, det er i partier nesten gispende utleverende om foreldrene og navngitte naboer og andre mennesker. 

Og Ragde ser selvransakende og kritisk på seg selv. 
Det gis et tidsbilde av sosiale levekår mange unge og eldre i dag ikke kjenner til: 
Om utedo, om et liv uten dusj, men med utslagsvask på kjøkkenet. 
Her huset moren sin britiske venninne og ektefelle i tre uker da Anne B. 
Ragde skulle gifte seg. 

Moren kjøpte det billigste vintertøyet og de simpleste støvlettene og endte sitt liv i en trygdebolig på Stovner med kun tre middagstallerkener av samme slag og knapt annet innbo enn bokhyllen sin. 
Hun hadde aldri en vaskemaskin. 
Hun vasket for hånd, hun kokte tøy i en kjel på komfyren. 

Hun vasket datteren Elins tunge taekwondo-drakt for hånd, nøye timet for å kunne tørke i tide til trening og kamp. 
Hun vasket hjem og utedo i Trondheim hver dag, desinfiserte fremmede dørhåndtak og fjernkontrollene på hoteller, ja overalt. 
Bakterier ble nidkjært bekjempet. 

Anne B. 
Ragdes mor var en lesehest – hun leste alt på flere språk, elsket lyrikk. 
Moren skrev bookletters til sin nære britiske venninne. 
Hun hadde vært en vagabond, reist alene til alskens fjerne land og strøk. 
Hun evnet å skape noe av intet, å løfte dem som var rundt henne. 

Som syk og gammel undrer moren seg: 
Var hun varm og nær nok overfor døtrene? 
Anne B. Ragde spør på sin side om hun selv var glad i moren. 
Disse vanskelige spørsmålene besvares indirekte gjennom en velsmurt roman som vil ha stor publikumsappell. 

Ragdes sterkeste sider vises gjennom dialogene og detaljene. 
I de mange dialogene makter hun å beskrive hvordan menneskene er, gjennom måten de formulerer seg på, og måten samtalene føres på. 

Små ord spidder situasjonene. 
I detaljene tegnes en fabelaktig tidskoloritt som også Ragde gjenskapte i «Jeg skal gjøre det så lykkelig» fra 2011. 
Leseren blir del av husmor Birtes ufattelige nitide planlegging for å makte arbeidet som maskinkjører på en plastposefabrikk og å skjøtte familie og hjem. 

Det danske draget i Ragde-familien er merkbart, med skildringer av mat ned til den minste detalj, måltider som blir laget av ingenting, men likevel blir både sunne og smakfulle. 
Et høydepunkt i boken er morens planlegging til Anne B. Ragdes bryllup. 
Moren skaffer en ekstra fryser og lager mat i måneder: 50 formloffer, et stort antall horn, boller og rundstykker, scones, bløtkakebunner, nøttebunner, kransekakebunner og stabler av bunner til shepherd’s pie. 

Morens strev og banklån for å finansiere gildet for et kortvarig ekteskap er smertefullt også for forfatteren. 

Tittelen «Jeg har et teppe i tusen farger» stammer fra en scene der moren – helt på tampen av sitt liv, på et stusslig aldershjem – forteller om hvordan hun drømmer seg vekk fra en sliten kropp og mistrøstige omgivelser, inn i et teppe i alle slags farger. 

Fargene har bilder inne seg, og moren velger seg inn i de ulike fargene og er tilbake i gode opplevelser, stemninger, lukter, fornemmelsen av det nystrøkne forkleet hun har på seg – og har oversikt over livet sitt, ja «var suveren». 

Dette er en kjærlig og profesjonelt veldreid familiekrønike, på ett vis ganske utleverende, men der noe samtidig holdes tilbake, og som viser en forfatter som skriver med både hjerte og stålkontroll. 
