Rutinert posering
BOK: 
Pornografisk lek der det kokette overtrumfer alvoret. 

Tom Lotherington: 
Som en sky på himmelen. 
Roman. 
239 sider. 
Solum Bokvennen. 

Den siste romanen til dikteren og oversetteren Tom Lotherington (f. 1950 i Tønsberg, debut 1972) er et godt eksempel på poserende, tidvis elegant skrivekunst som ønsker å imponere mer enn å berøre. 

For her leker forfatteren med pornografisjangeren, meta-litterære grep og virkelighetsdiktningen på et så formsikkert vis at teksten raskt framstår som demonstrativt flink, full av flirende påfunn og surrealistiske scener, men uten et innhold som griper. 
Det meste i denne boka framstår som florlette finter fra en navnløs jeg-forteller, av yrke forfatter, som ikke har noe skikkelig alvorlig eller viktig å formidle, men som i likhet med en viss Tom Lotherington kan henvise til erfaringer fra «Provence 1976 - Oslo 2018» (s.235). 

Den fiktive grunnhistorien i «Som en sky på himmelen» er knyttet til Ludde, bosatt i Tønsberg, han som «i siste halvdel av 1970-årene» (s. 8) - eller «i begynnelsen av 70-årene» (s. 37)? 
- plukker opp en naken kvinne på Fyllinga i byen. 
Det dreier seg om en friserdame som er nyinnflyttet i sjuende etasje i en høyblokk, og som klokka fem om morgenen, i bare nettoen, lukker seg ute fra leiligheten sin da hun skal kaste en illeluktende pose i søppelsjakten - før hun så besvimer i gangen og fraktes av vaktmesteren til byens avfallsdeponi. 

Dermed kan fortellingen om en puleglad kvinne, en sexhungrig, anarkistisk anti-helt, en Cocktail-lesende prest, en syfilisrammet husvert, fitter som lukter, skamlepper som blafrer, struttende pupper, pikker som spruter (osv. osv.) rulle frimodig av sted i forsert sengevalstakt. 
Opprinnelig var denne pornografiske trivialromanen skrevet av en gift norsk forfatter bosatt i Provence, før den ble refusert av en forlagskonsulent i hjemlandet (- forståelig nok, spør noen meg!), siden forsvant og nå gjenoppstår igjen. 

Særlig morsom blir teksten aldri, selv om dikteren åpenbart ønsker å gå inn i rollen som «poeta ludens», en lekende dikter. 
I motsetning til f.eks. Erlend Loe får han meg ikke til å le når pompøst alvor punkteres i den gode saks tjeneste. 

Bedre går det når han står fram som «poeta doctus», en lærd dikter. 
Gjennom en flom av fotnoter og innebygde allusjoner, til bl.a. Gustave Courbet, Odd Nerdrum og Schiele, Ludwig Lewison, Nelly Sachs, Boris Vian, Jean-Paul Sartre, greske myter og tragedier, Henry Miller, Philip Roth m.fl. settes romanstoffet ofte i relieff på et pedagogisk, ryddig vis. 

Men verken tabukrenkende, grove ord, meta-litterære refleksjoner eller en bevisst, lattermild sjonglering mellom fiktivt og dokumentarisk materiale kan få dette lett kokette verket til å framstå som viktig. 
