Plaprende moralsadisme
«Kjøpmannen i Venedig» er i alt sitt plaprerske tøv bare en underlig oppvisning i kristen moralsadisme: 
De som har alt, tvinger den som har intet til å innrømme at deres moral var best, for de mektige har også all makt over lovene. 
Og så knuser de den enslige opprører med sin kollektive storartethet. 

Av det kunne den velvillige påberope seg en slags omvendt paragraf 22: 
«Hvis det går an å oppleve av denne Shakespeare-filmen at maktmoral er muggen, så må det jo være en god film». 
Akkurat som at «Mein Kampf» er ei god bok hvis man skjønner at Hitler var galen, men dårlig hvis man syns han var klok. 
Men sånn er det verken med førere eller forfattere. 
For uansett hvor kvalm man etter hvert blir av Shakespeares sjølfornøyde helter og heltinner, så er det de ekle folka historien er laget for, og det er dem filmen består av. 
«Kjøpmannen i Venedig» er en malerisk film, og den gjentar bildekunst slik blant annet Benetton-plakater har gjort, med kald, men imponerende utvendighet. 
Og bak maleriskheten ligger en hjerne— og hjertetom virkelighets-lek som TVNorge-planleggere og Frithjof Wilborn ville ha stussa over. 

«Kjøpmannen i Venedig» har to historier. 
I den sadistiske blir den undertrykte og hånede jøden Shylock lokket til de kristnes dommerhoff der det først gis inntrykk av at han skal få innløst sin pant: 
Et halvkilo kjøtt fra melankolikeren Jeremy Irons ribbetynne bryst. 
Så kommer det ei fnisende blondine fra naboøy utkledd som jurist og undergraver hans rettmessige hat ved å krongle i hop noen kule ekstra-bestemmelser - for at de kristne i Venezia skal kunne demonstrere hvordan de med feit hånd slenger ut den tilgivelsen som den arme jøden ikke hadde overbærenhet til. 
Vi ser Shylock knekket, fattigjort og æreløs, mens hans eneste datter har forlatt ghettoen og fester med fienden. 

Den andre historien er tabloid-Williams lysløype. 
Damer og menner skal finne sine elskeder i et komplekst spill av selskapsleker, hemmelige brev, dulgte samtaler, folk som kler seg ut og en snirklende, snokende, nesten ustoppelig epidemi av poetisk snakke-nips. 
Man skal ha et solid immun-system for å holde det ut når Shakespeare legger i vei med sine tomme kjærlighetstirader og sine ubegripelige fjortis-fantasier. 

Da jeg gikk engelsklinja på St. Svithun, bestemte lektor Jørstad at vi ikke skulle lese tomsnakket i «The merchant of Venice», men legge opp et skikkelig stykke, «Macbeth». 
Derfor gadd jeg aldri lese Kjøpmannen, og etter å ha sett filmen, er jeg lektoren nok en gang takknemlig for at han også på dette området sparte ungdommen min for bortkasta jabb. 

Alle de tre trolløynene på terningen er åpne for skuespillerne. 
Al Pacino spiller fantastisk som Shylock, uten at det dreier filmens antisemittiske vinkling. 
Joseph Fiennes' Modigliani-fjes blir etter hvert så smalt at man er redd for at ørene skal berøre hverandre, og mannen blir et visuelt problem i en film der så mye hviler på utseender. 
Jeremy Irons har sett ut som tung tæring siden «Stjålen skjønnhet», og man ser seg om etter et lommetørkle og to paracet hver gang han dukker opp. 
Men alle jobber godt. 
Storslagne biroller medvirker til at filmen innimellom puster av ungt liv, før den igjen legger seg til rette og utsondrer sine ord og ord og ord og ord og... 
