«Suspiria» er en overlesset remake av kultklassiker
Luca Guadagnino forsøker med vekslende hell å gjenskape en trashy kultklassiker med ingredienser som terror og Holocaust. 

Luca Guadagnino er en begavet filmkunstner som beveger seg tilsynelatende uanstrengt mellom såkalt høy- og lavkultur. 
I den internasjonale gjennombruddsfilmen, Call Me by Your Name, fikk regissøren mye skryt for sin vakre og beherskede skildring av en homofil romanse i nesten uhørt idylliske omgivelser. 

Når han nå har laget en ny versjon av en av 1970-tallets mest ikoniske kultklassikere, Dario Argentos horrorfilm Suspiria, er fallhøyden skrudd opp noen hakk. 
Vil den gode smakens prins skitne til hendene sine med noe så «simpelt» som bloddryppende horror? 

Guadagnino har naturligvis egne planer med denne nyinnspillingen. 
Jeg har sett originalen og lot meg underholde storlig av den hysteriske atmosfæren, men den er så preget av sin tid at man som filmskaper i dag er dømt til å være troløs mot den. 

Den ytre rammen er noenlunde den samme: 
En ung danser fra Ohio, Patricia (Dakota Johnson), ankommer Berlin for å gå i lære hos den karismatiske danseguruen Madame Blanc (Tilda Swinton). 
Etter en sensasjonell audition blir hun tilbudt hovedrollen i en ny oppsetning som madamen har planlagt for ensemblet. 
Men siden Swinton er Swinton, aner vi tidlig uråd, og ensemblet fremstår mer og mer som en sekt der madamen svinger pisken og enda skarpere ting. 

Gir den noen genuine grøss? 

Men i starten er det de ytre omgivelsene som virker mest truende. 
Berlin anno 1977 er herjet av terror og kald krig, vi hører eksplosjoner fra Rote Armee Fraktions aksjoner mot offentlige bygninger. 
Det er en effektiv måte for Guadagnino – og Madame Blanc – å gi de unge kvinnene en følelse av trygghet i et fellesskap som er alt annet enn normalt. 

Verden utenfor holder på å gå av skaftet, men Madame Blanc og hennes medarbeidere har en plan. 
Hva som er målet for slike sekter i horrorfilmer, ligger naturligvis hinsides Berlin og vår egen jord, og det er her jeg pleier å falle av. 
Men om scenene som er ment å skremme, faktisk gjør det, kan jeg se gjennom fingrene med mye. 
Beklageligvis er ikke denne filmen skremmende, og jeg lo oftere enn jeg grøsset. 

For det meste tror jeg komikken er tilsiktet. 
Særlig portrettene av madamens kvinnelige medarbeidere er underholdende, spilt av smått legendariske og lekne tyske skuespillere som Angela Winkler og Ingrid Caven. 
Men i noen dønn alvorlige scener hadde jeg problemer med å holde meg alvorlig. 

Kvinnelig urkraft på ville veier 

Den nevnte Ingrid Caven spilte i mange av Fassbinders filmer, og Guadagnino har vært åpen på inspirasjonen fra den tyske regissøren til denne filmen. 
Mens fargene i originalen var påtrengende og ekstatiske (selv blodet i filmen var annerledes enn i andre horrorfilmer), tilstreber filmskaperne her en grå realisme i de hverdagslige scenene. 

Denne filmens grå eminense, dens Max von Sydow (les: Eksorsisten), er psykologen Josef som kommer på sporet av sektens konspirasjoner, og forsøker å møte trusselen med rasjonalitet. 
Han er dessuten et bindeledd til et annet tematisk spor i filmen som ikke er helt overbevisende: 
Holocaust. 

Guadagnino har samlet mange tråder her, og det henger ikke helt sammen. 
Det er åpenbart at han også ønsker å si noe om en slags kvinnelig urkraft, eller maktutfoldelse, men nøyaktig hva, utover at dansen kan utløse grenseløse krefter, er vanskelig å si. 

Den filmatiske kraften er det ikke noe å si på, og det er scener her som bare må oppleves på et emosjonelt plan, ikke rasjonaliseres. 
En av de innledende dansescenene, der Patricias dans på demonisk vis påvirker en annen danser i et tilstøtende studio, er et stykke makeløs filmkunst som kan være verd filmen alene. 
Men den er altså pakket inn i 150 krevende minutter. 
