Tok pengene plutselig slutt, før manus var ferdig?
Eller ble noen akutt redde for at plottet skulle bli for komplisert? 

Noen ganger ser du en tv-serie og begynner å lure på hva som har skjedd på veien fra idé til klipperom. 
For det er mulig å forstå at TV3 ville satse på «Rekyl» da de hørte den første pitsjen. 
Kanskje ble den solgt inn slik kanalen nå selger den inn overfor seerne: 
En «krimserie fra Oslos underverden», der politiet er skurkene og de kriminelle etterforsker dem. 
På rollelista står flere bra navn: 
Silje Torp, überkul i «Vikingane». 
Kyrre Hellum, überkul mange steder. 
Talentfulle Inga Ibsdottir Lilleaas (Kvinner i for store herreskjorter) og Odin Waage (Øyevitne). 

Så hvordan endte vi opp med dette? 
Tok pengene plutselig slutt, før manus var ferdig? 
Satt det noen på toppen som ble akutt redde for at plottet skulle bli for komplisert, kanskje med NRKs «Mammon» i minne, og derfor krevde at seerne skulle få puslespillbrikkene servert med teskje, én etter én, i riktig rekkefølge. 
Og at alt utenomsnakk og løse spor skulle sløyfes, og enhver replikk skulle leveres HØYT og t.y.d.e.l.i.g.? 

Slem purk 

Et eksempel: 
Tom Karlsen (Kyrre Hellum) er innsatsleder i politiet, og i denne serien betyr det superskurk. 
Vi får tidlig vite at han var med på en stor razzia der en gjeng narkokriminelle ble tatt. 
Men byttet som ble registrert var lite. 
For lite. 
Noen, antakelig politifolka, har stukket av med 150 millioner kroner. 
Seks år er gått, og våre venner i narkobanden vil ha penga tilbake. 

Kutt til et møte på mellom Karlsen og sjefen, der vi skal få vite akkurat hvor slem han er: 
Karlsen sier at han trenger mer folk og ressurser. 
Sjefen sier at det får han ikke uten videre. 
Men – «Det kan jo hende det sitter noen nå og planlegger en terrorhandling. 
Tenk om vi kunne avverget det». 
Karlsen nikker, stikker til Grorud og hanker inn en mindreårig asylsøker, og truer ham til å lure kameraten i en felle. 
Vips, en «terrorist» i buret. 

Banning og sure tryner 

At Karlsen bare har fått én egenskap - korrupt - og presenteres på vanvittig klisjéfylt 90-tallsvis, med en blond dame som stikker hodet opp fra skrittet hans i politibilen, er uelegant. 
Men det er gjengen fra underverdenen som er verst. 
De er en bande med liksomskurker, ledet av Silje Torp i rollen som «tøff dame» (vi møter henne da hun tar kroppshev fra en takbjelke). 
Vi forstår at de er kriminelle fordi de banner mye og ser sure ut (det gjør Karlsen også, men han er jo egentlig skurk). 
Men når de begynner å nøste i korrupsjonssaken, er de plutselig forvandlet til en klassisk etterforskningsgruppe, med arkivhyller, etterforskningsvegg og politispråk. 
En av dem studerer informatikk, hvilket her betyr at hun kan få tilgang på hele politiets datasystem i løpet av noen minutter. 
Potensielt mye informasjon, altså. 
Flaks at alt de finner har noe med saken deres å gjøre. 

Et unntak 

Serien har ikke mye troverdighet, men kanskje har den andre ambisjoner. 
Det dystre visuelle landskapet tyder på at den lener seg litt mot neo noir-sjangeren, der alt er mørkt og møkkete, og ingen har rent mel i posen. 
Skjønt, én av karakterene er litt mer nyansert enn de andre. 
Odin Waage har en slags hovedrolle som Robin, den minst skurkete av skurkene, som bare vil starte et nytt liv etter å ha sluppet ut av fengsel. 
Men mange vil det annerledes. 
Han er lett å heie på, kanskje fordi han er den mest «vanlige» av dem, men også på grunn av Waages følsomme rolletolkning. 

Serien for øvrig bader i klisjeer, og er blottet for den typen stil, finesse og humor som gjør at man kan herme etter andre og komme unna med å kalle det referanser. 
Kanskje kommer episode tre med en original vri, men det er i så fall for seint. 

Anmeldelsen er basert på de to første av åtte episoder. 
