Bokanmeldelse:Jo Nesbø: 
«Politi» 

Djevelen er i detaljene når Harry Hole får et nytt og bedre liv. 

Jo Nesbø: 
«Politi» Beste, men neppe siste bok om Harry Hole. 
526 sider 399 kr. Aschehoug 

Med denne boken beviser Nesbø at terninger har for få øyne, og at krimsjangeren kan heves til nye høyder, både litterært og hva gjelder innovative, sublime, spennende og overraskende plot. 

Det er vanskelig å skrive detaljert om denne romanen, fordi det ville være en forbrytelse å ødelegge gleden og spenningen for Nesbøs lesere. 
Likevel har denne anmelder et behov for å dele sin glede over kreativiteten, overraskelsene, hvordan forfatteren greier å være både intrikat og strømlinjeformet på samme tid. 
Grensen for «spoilers» settes dog ved at jeg kun omtaler den høyspente slutten som en hellig treenighet av en overraskelse. 
Vil du bevare hele spenningen, og detalj-opplevelsen, bør du uansett slutte å lese her. 

Harry Hole ble altså skutt i slutten av forrige bok, med flere treff i brystet/hodet. 
Som vanlig nekter forfatteren å si noe om det blir flere bøker, og enkelte anmeldere mente det var like greit at Harry utåndet. 
Men denne romanen er en ren triumf-ferd: 
Ikke bare topper Nesbø sine tidligere suksesser, han viser også at han har integrert en slags plan helt siden 1997, da første bok om Harry Hole kom ut. 

Trodde vi at vi kjente Rakel, Truls, «Beavis», Oleg, Bratt, broderen, Erlend, skurkene og ofrene og andre bipersoner? 
Nesbø parkerer de fleste krimforfattere ved at han er sylskarp på Hole-universetes indre logikk. 
Jada, denne boken avsluttes også med et superkommersielt og spektakulært voldsdrama, som kunne få enhver wannabe-hollywood-manusforfatter til å vurdere selvmord. 

Men Harry Hole er blitt mer kjenslevar og mjuk - det preger stemningen i hele romanen. 
De sjokkerende kreative torturmetodene er nedtonet, noen ganger ikke beskrevet eksplisitt, et virkemiddel som kjennetegner de dyktigste: 
Forferdelighetene blir til i leserens eget hode. 
Der hatet tidligere har vært motiv og drivkraft, får kjærligheten nå mer plass på alle plan. 
Flere litterære godbiter blir servert, særlig i metaforbruken. 
Det skapes mer rom for dveling i de indre drama. 
Dialogene viser dette, selv om forfatterens fortellerstemme skinner gjennom på en litt overivrig måte noen ganger. 

Nesbøs evne til å destillere sin enorme research tilfredsstiller lesere som samler på kuriosa. 
Han brifer ikke med alt han kan, men det er en tydelig soliditet i bunnen når han skriver om ulike fagtematikker. 
Når så man sist en forfatter bruke ord som «kolve» og «Rorschach» i samme setning? 
Dette er ikke bare en intelligent kriminalroman, den er også perfekt designet, og kan nytes med velbehag både høyt og lavt. 
Ikke bare toppes tidligere triumfer på arenaen for underholdningsverdi, denne boken inviterer til nærlesing. 

Jada, vår helt har overlevd å svømme 40 meter under vann, bare ved hjelp av luften han sugde i seg fra en tom whisky-flaske. 
Han synes ulogisk udødelig, men det har vi som lesere tilgitt. 
Vår helt har vært en traumatisert, elendig, nesten hamsunsk vandrer i de mest belastede av Oslogater. 
Vi har vært bekymret, veldig bekymret for hvordan forfatteren skal klare å holde liv i denne gutten fra bok til bok. 
Men når det nå virkelig gjelder, funker både Nesbø og Hole som faen. 
Nesbø bryter det mest brukte krimprinsippet om noenlunde lineær fremdrift. 
Han slenger ut sirkler, sørger for at selv den minste detalj kan presses inn i Harry Holes spesielle univers. 
Det beste er at disse sirklene synes å ikke ha noen ende. 
For de siste sidene er kryptiske, og fulle av små tegn på at vi som lesere blir «lurt» av en forfatter som man vet er gjennomført pedantisk. 
Det blir garantert en ny bok når siste setning fra Harry lyder slik: 
«Visste at det burde slutte her, slik.» 
SLUTT 

MAY GRETHE LERUM 
