«Om kropp og sjel» er filmen for dem som ønsker en litt annerledes kjærlighetshistorie
Du må tåle synet av blod for å se årets Gullbjørn-vinner i Berlin. 

Det skal sies: 
Sjelden har blod fått så poetisk behandling som det gjør i denne fine ungarske filmen. 
Det er nesten paradoksalt, gitt at blodet også er helt konkret, vi er tross alt på et slakteri. 
Men filmen har flere slike vakre paradokser. 
Kyrne som ledes til slaktebenken er kommende kjøtt, vi ser dem forvandles til kjøtt, men før det må vi se dem i øynene, eller se øynene deres. 
Aldri har blikket fra en ku vært mindre tomt. 

Og aldri har vel en film om berøringsangst vært mer taktil. 

Maria er nyansatt kvalitetskontrollør på slakteriet. 
Det viser seg at hun og økonomisjefen, den langt eldre Endre, om natten drømmer samme drøm. 
De er hjortedyr i en skog. 
Vær forberedt på vilt vakre fremstillinger av drømmene. 

Du trenger ikke være psykolog for å forstå at det hefter noen særheter, eller en sjelelig skade, ved Maria. 
Berøringsangsten er hennes, og bare ett av flere symptom på noe filmen aldri navngir. 
Endre, på sin side, er lam i en arm. 
På sitt spesielle vis prøver de å nærme seg hverandre. 
Men ingen ting er forutsigbart her. 
Det som er sikkert, er at du blir med på en langsom, litt kronglete og underfundig morsom ferd gjennom et ungarsk hverdagsliv, som ved hjelp av Máté Herbais kamera veksler fra det gjennomrealistiske til det utsøkt poetiske. 

Nevrotiske Maria kunne vært den enkleste å gjøre narr av, slik kollegaene på slakteriet gjør. 
Regissør og manusforfatter Ildikó Enyedi faller selvsagt aldri for fristelsen. 
Man kan ane et skjevt, men varmt lite smil innimellom, som når hun fortsatt går i terapi hos en barnepsykolog. 
Men det er også en faktor som peker på hvor dypt Maria er skadd. 
Så det vi får – gjennom Alexandra Borbélys delikate spill – er først og fremst et vart og rørende portrett av en ung kvinnes forsøk på å overskride sine egne begrensninger. 

Dessuten skal Ildikó Enyedi ha takk for et strålende miniportrett av en eldre vaskedame. 

Bruken av dyr, være seg storfeet på slakteriet eller drømmenes hjortedyr, innbyr til en rekke refleksjoner, særlig rundt distinksjonene fri/ufri. 
Dyrene menneskeliggjøres, særlig hjortene naturlig nok, siden de opptrer i to menneskers drømmer. 
Men det er ikke antropomorfisme Enyedi bedriver, det er mer en besjeling som muligens gjør hjortene til et bindeledd, eller mellomstadium, mellom menneske og dyr. 
Kanskje er det dette vi ser reflektert i kyrnes øyne før de slaktes. 

Filmen bærer ikke publikumsvinnerens varemerke. 
Dessverre. 
For den er ikke spesielt arty farty eller sær, bare litt uglamorøst ukonvensjonell i kroppen og med en dypt menneskelig sjel. 
Så vil du bli fortalt en kjærlighetshistorie det ikke går fjorten på dusinet av – her er den. 
