Disse menneskene fortjener all den hyllest de kan få
Dokumentarserien «113» finner sin styrke i hverdagens legekunst. 

Denne nye dokumentarserien til NRK Troms er så godt et argument som noe for å bevare både rikskringkasteren og dens distriktskontorer. 
Gjennom ti episoder følger «113» det som beskrives som den største akuttberedskapen i nord – Universitetssykehuset Nord-Norge i Tromsø – i deres vanlige, uvanlige hverdag. 
En jobb som kompliseres ikke bare av de enorme avstandene, men også hardt vær, føre og terreng. 

Ujålete 

Sjangeren er velkjent for alle som har sett amerikanske 911-dokumentarer, men i motsetning til de tabloide virkemidlene som brukes der er uttrykket her sobert, nøkternt og tilbakeholdent i regissør Helga Bones’ ujålete skildring av profesjonelle nødarbeidere på jobb, og skadde og syke i traumatiske og avkledde situasjoner. 

Til tross for at kamerateamene nærmest virker å ha fått ubegrenset tilgang til å filme både personell, ulykker og de rammede, og alltid ligger tett på hendelsene, virker det aldri påtrengende eller spekulativt. 
Mye takket være de ørsmå, tilforlatelige actionkameraene som er brukt til å fange opp brorparten av bildene, festet rundt overalt på ambulansene og helikoptrene. 

Hieroglyf-positur 

De to første episodene tar oss med på utrykninger til alt fra bilulykker og hjertestans til fall på isen som har resultert i egyptiske hieroglyf-positurer av noen armbrudd. 
Mest dramatikk blir det når luftambulansen sendes over fjellene til militærleiren på Bardufoss, der en kvinne i førstegangstjeneste har kollapset etter en treningsøkt. 

Alt dette er traumatisk nok for dem det gjelder, selvsagt, men det meste er likevel relativt udramatisk og lite eksepsjonelt sammenlignet med ovennevnte amerikanske serier. 
Men det er nettopp i sin hverdagsdramatiske natur at serien finner styrke. 

Inntrykket vi sitter igjen med er at dette ikke er superhelter eller melodramatiske posører, men vanlige mennesker med høy kompetanse og yrkesstolthet, som med sindighet, erfaring og ikke minst en god dose nordnorsk språkbruk møter mennesker i deres mest sårbare øyeblikk, situasjoner som kunne skjedd hvem som helst av oss. 
Innimellom utrykningene får vi små hvileskjær i form av kollegial passiar i ambulansene. 
Dette er mennesker som kjenner hverandre ut og inn, har sett hverandre presset til det ytterste, og som er dønn avhengige av gjensidig tillit for å kunne prestere på det nivået de er nødt til. 

Legekunst 

Mer enn det er ikke «113», og mer trenger den heller ikke være. 
Det er noe veldig tilfredsstillende og betryggende bare å se dyktige fagfolk gjøre jobben sin. 
Den er ikke en serie som byr på banebrytende informasjon om hvordan norsk helsevesens førstelinje fungerer, eller som forsøker å skape kunstig dramatikk eller dele ut glorier. 

Dette er en lavmælt og nøktern fremstilling av en yrkesgruppe som dessverre oftere havner i fokus når noe har gått galt, enn alle de gangene de redder liv bare ved å gjøre det de er opplært til. 

De veileder, beroliger, lindrer og helbreder etter alle legekunstens regler, hos mennesker i alle faser av livet, fra gamle i sine siste timer til barn som må leve med sykdommer man ikke unner selv sin verste fiende. 
Noen ganger, når selv de kommer til kort, kan de ikke annet enn å gi omsorg, medfølelse og trøst. 

De fortjener all den hyllest de kan få. 
