Selvtilfredse metaforer
Med «Chef» klapper Jon Favreau seg selv på skulderen for å lage «Chef». 

FILM: 
Som regissøren bak «Iron Man» må Jon Favreau tillegges en stor del av ansvaret for den voldsomme framgangen Marvel Studios har opplevd med sine superheltfilmer. 
Favreau fulgte opp den kritiske og kommersielle suksessen med den innbringende, men mer forglemmelige «Iron Man 2», før han i 2011 regisserte «Cowboys & Aliens», som endte opp som en av det årets store flopper. 

Metamatlaging «Chef» har et budsjett på en brøkdel av de ovennevnte tegneseriefilmene, og Favreau spiller selv hovedrollen som en profilert Los Angeles-kokk som slynges ut i en spektakulær midtlivskrise etter at en innflytelsesrik restaurantkritiker slakter maten hans. 
Men etter et ublidt møte med sosiale medier finner han tilbake til røttene, rydder opp i forholdet til sønnen og ekskona, og gjenreiser sitt gode navn og rykte. 
Og dét på snaue to timer. 

Det er vanskelig å ikke se «Chef» som en metafor for Favreaus erfaringer med det hyperkommersielle Hollywood, og det er ditto vanskelig å omfavne den klamme, selvtilfredse måten filmen belærer publikum om viktigheten av lidenskap og integritet på. 
Dessuten er det både ironisk og besynderlig at Favreaus indiefilm er langt mer klisjépreget enn noe manus Marvel noensinne ville finne på godkjenne. 

Dus med data For å få noe ut av «Chef» er man nødt å besitte en viss interesse for å se på andre mennesker lage mat, men ingen matlagingsinteresse i verden kan unnskylde de mange og absurd lange scenene hvor Favreau forklarer Twitter for mennesker som aldri har hørt om sosiale medier. 

Filmen er dog ikke uten forsonende kvaliteter. 
Robert Downey Jr. leverer sosiopatisk komikk av beste merke i den ene scenen han er med i, og Dustin Hoffman er god som kynisk restauranteier. 

Med unntak av disse scenene ligger både skuespillet og damaturgien på reality-nivå, men filmen holder seg likevel flytende på en type kameratslig og inkluderende sjarm man kjenner igjen fra amerikanske matlagingsrealityprogrammer som «Top Chef». 
Det er kanskje tynn kost, men samtidig er det heller ikke uten grunn at denne typen TV har blitt en global storindustri. 
