Les Misérables:En musikal det er umulig å bli lei av 

Nytenkt og usentimental Les Misérables i det helt store format. 

Les Misérables er den musikalen i verden som sammenhengende har vært spilt lengst. 
Med noen unntak har den virket som blåkopi av den opprinnelige London-oppsetningen, men Scenekvelder og regissør Per-Olav Sørensen har fått tillatelse til noen diskrete forskyvninger, og de bidrar til enda større flyt i en allerede sømløst filmatisk teaterforestilling. 

Valjeans inderlige bønn «Bring ham hjem», synges ved barrikaden etter det knusende nederlaget i Paris-opprøret i 1832, kloakkscenen blir derved med hell forkortet. 
Marius’ gripende «Tomme bord og tomme stoler» synges fra en sal på hospitalet, og bortsett fra ett fransk flagg, er det kjemisk fritt for marsjering med faner og bannere. 

Dramatiske menneskeskjebner 

Sørensen har også løftet frem det religiøse aspektet (det ligger jo i tiden) og han har valgt konflikten mellom den tidligere straffangen Jean Valjean og hans Nemesis, politisjefen Javert, som det absolutte tyngde- og omdreiningspunkt. 

Den beinharde kampen mellom medmenneskelighet og blind plikt, nedtoner alt som kan smake av sentimentalitet. 

Det betyr ikke noen mangel på følelser, og her er det snakk om store følelser – om lidenskap, fortvilelse, nedverdigelse, ensomhet, hat. 
Den som ikke blir berørt av så dramatiske menneskeskjebner og musikk, er det synd på. 

Uslåelig musikk 

Siden dette er en gjennomkomponert musikal – det sies ikke ett ord – ligger følelsene langt fremme i musikken, og den går, som den skal, på tårekanalene. 

Til å begynne med har orkesteret, dyktig ledet av Bendik Eide, en viss hermetisk og maskinell klang, men det er rart hva øret vender seg til. 
Atle Halstensens arrangementer rommer noen talende dissonanser, og her og der slipper et enslig instrument til med noen redde toner – som om resten av orkesteret skulle gått med i revolusjonens dragsug. 

Teatermaskin 

Dramaet er skrudd praktfullt sammen, og med en feilfri dreiescene-scenografi, blir Les Misérables selv som en teatermaskin. 
Det betyr tempo hele veien. 

Første akt er tett og stram, men rollebesetningen og diksjonen er ikke helt patent, og det trekker noe ned. 
Andre akt går som smurt. 
Barrikadescenene er realistiske og dramatiske, også fordi de svære korpartiene gis personlig preg gjennom svært gode skuespillerprestasjoner. 

Lars Henrik Aarnes’ Marius og Andreas Hoffs Enjolras rager opp, og Marion Ravn er en sårbar og stolt Eponine. 
Det mest avskyelige paret i musikkteaterhistorien, kanskje herr og fru Macbeth unntatt, er familien Thenardier, her dratt helt ut i det vilt groteske av Dennis Storhøi og Mariann Hole. 

Plikt vs. barmhjertighet 

André Søftelands Jean Valjean er en sterk, verdig og varm skikkelse, med stor kjærlighetsevne og vilje til selvoppofrelse, og med en stemme som spenner fra det totalt desperate til det inderlig lyriske. 

Hans Marius Hoff Mittets Javert er en fabelaktig studie i mennesket som pliktmaskin, en som går helt i stå den dagen han møter barmhjertighet. 
I et bitte lite øyeblikk med guttungen Gavroche viser han en slags varme, men det går fort over. 

I tillegg til sin usvikelig sikre og flotte stemme, har Hoff Mittet også en forbilledlig diksjon. 
Han er fremme nå! 
Denne rollen kan han gjøre hvor som helst i verden. 

Folkets sang 

Handlingen finner sted i Frankrike mellom 1815 og 1832, det vil si etter den franske revolusjonen, med frihet, likhet og brorskaps-mottoet. 
Snart var det business as usual. 

Med den industrielle tidsalderen fortsatte de elendige og være like elendige, like utnyttet, fattige, syke og rettsløse. 
Kongedømmet var like undertrykkende som før, og Paris-opprøret i 1832, anført av idealistiske studenter og «folkets sang», ble slått brutalt ned. 

Barrikadescenene, med nedslaktingen av den oppvoksende slekt, er sterke og betydningsfulle, og «folkets sang» runger stadig gjennom mange gater i verden. 
I Les Misérables er den igjen et ubestridelig høydepunkt. 
