Kelela:«Et av årets viktigste album» 

Smart bruk av stemme, låter og produksjon gjør Kelelas albumdebut til en triumf. 

De dukker opp en gang iblant, albumene som man føler at faktisk forandrer noe. 
Albumene med musikk som definitivt plasserer seg innenfor en kjent sjanger, men som likevel utfordrer og utvikler gitte standarder. 

Amerikanske Kelelas debutalbum Take Me Apart er en slik plate, i dette tilfellet innen sjangeren moderne R&B. 

34-åringen har markert seg innen feltet før, med mikstapen Cut 4 Me (2013) og Ep-en Hallucinogen (2015), men de to platene har likevel ikke helt vist frem den musikalske styrken og originaliteten som åpenbarer seg her. 

Sanger om forhold 

Treffende nok dukket Kelela Mizanekristos opp som vokalist på et spor på Solange Knowles´ A Seat at the Table i fjor. 
Det var et fantastisk album av politisk bevisst pop, soul og R&B som viste at det er mulig å faktisk mene noe og skille seg ordentlig ut i nåtidens mest populære musikksjanger. 

Kelelas Take Me Apart har ikke den samme politiske brodden som Solange, for dette er mest av alt sanger fra soverommet. 
Sanger om et forhold som går i oppløsning og om et nytt forhold som etablerer seg, både mentalt og fysisk. 
Personlig eller ikke, ordene er i alle fall ganske så direkte og rett på. 

«I'm on my way right now, promise I won't be long. 
Baby, keep the blue light on, my chains, they come falling down», som hun synger i «Blue light». 
Eller mer eksplisitte 
«I could touch myself, bae, but it’s not the same, if you could stop and help me out» fra «S.O.S.» 

Variert, men helhetlig uttrykk 

Viktigere enn ordene, oppleves uansett det musikalske bakteppet. 
Den krystallklare stemmen med sitt spenn, de lekne rytmene og de sterke melodiene som ligger under. 
Kelela styrer det meste av produksjonen selv, sammen med anerkjente folk som Ariel Rechtshaid, Arca og mer ukjente Jam City. 

Summen er et variert, men helhetlig uttrykk som har tydelige røtter i de siste tiårenes hiphop, soul og R&B, men som likevel føles nytt og originalt. 
Det er noe med detaljrikdommen og den grunnleggende tyngden i musikken, selv der låtene i utgangspunktet glir nokså fløyelsmykt fremover. 

Tittelkuttet «Take me apart» er i så måte et ypperlig eksempel, en ballade som får hvassere kanter i refrenget. 
Det samme gjelder slutten på den vokaldrevne låten «Better», skrevet sammen med blant annet Romy Madley Croft fra The xx. 

Smart lek med låtene 

En særegen tyngde preger også de mer oppstemte låtene, som for eksempel nevnte «Blue light» eller den ferske singlen «LMK». 
Sistnevnte spiller seg opp til et refreng som burde «tatt av», slik tusenvis av andre på Spotify låter akkurat nå, men nei. 

I stedet holder man igjen og lar låten og lydbildet utfolde seg på en nesten skummel, futuristisk måte. 
At hun får «lov», kan skyldes at Kelela gir ut sin musikk på det fortsatt alternative plateselskapet Warp. 

Det er i denne smarte leken med stemmen, låter og produksjon at Kelela triumferer på Take Me Apart. 
Ikke bli overrasket om dette er et av albumene som blir stående igjen blant de viktigste fra 2017. 
