Anmeldelse:Haruki Murakami viser at han også er en mesterlig novelleforfatter 

Prøver å forstå både utroskap og ensomhet. 

Haruki Murakami er mest kjent for sine mursteinstjukke romaner, som «Kafka på stranden», «Trekkoppfuglen» og «1Q84». 
Men da han ble lansert i vesten tidlig på 90-tallet, var novellene hans i The New Yorker en viktig årsak til gjennombruddet. 

Ulike former for ulykkelighet 

Ulike former for ulykkelighet 

Bokas tittel er talende, de sju novellene kretser alle rundt ensomme menn som lengter etter en kvinne de enten har hatt, eller tror må finnes der ute. 
Men selv om tematikken er lik fremstår ikke hovedpersonene like. 
Murakami fornyer dermed Tolstojs berømte, og litt oppbrukte sitat: 
Hvert ulykkelige menneske er ulykkelig på sin egen måte. 

Kafka i revers 

Kafka i revers 

«Tonefallet, pausene hun la inn, måten hun bygde opp fortellingen på, alt var perfekt. 
Hun vakte lytterens interesse, ertet ham ved å holde igjen, fikk ham til å trekke sine egne konklusjoner, før hun til slutt ga ham det han ville ha. 
Teknikken hennes var så raffinert at den fikk ham, om enn bare for en stund, til å glemme alt rundt seg.» 

Smakfull symbolbruk 

Som vanlig er Murakamis språk litt som japansk estetikk generelt: 
Tilsynelatende enkelt, men med intrikate sammenhenger som skaper dybde og skjønnhet. 

Smakfull symbolbruk 

I den novellen jeg synes er bokas sterkeste, «Kino», kommer dette godt til syne. 
Det er en kompleks og symboltung historie, men den går fort å lese, såpass fort at man bør lese den en gang til. 
Hovedpersonen Kino, finner kona si i seng med en kollega. 
De blir skilt, han starter en bar hvor en rolig, lesende gjest, en utfordrende kvinne og en katt blir noen av de mystiske stamgjestene. 
Når det begynner å dukke opp slanger i hagen, forstår Kino at han er i fare, men ikke hvorfor. 
Den lesende gjesten forklarer: 
«Det er et alvorlig problem som du bør tenke grundig gjennom. 
Men svaret er ikke lett å finne.» 

Svaret finner han til slutt i seg selv, men om det er for sent eller ikke, står igjen som uklart. 

Ettertanke, ikke tårer 

Ettertanke, ikke tårer 

De utrolige virkemidlene og hangen til symbolbruk kunne fort ha hengt på fortellingene som skrikende staffasje, men hos Murakami danderes det så naturlig og gjennomtenkt at det aldri blir kitsch. 
Hans musikkreferanser begynner derimot å bli litt forutsigbare. 
Var det virkelig nødvendig å bruke Beatles-sangene «Drive my car» og «Yesterday» som titler? 

Japansk oddadialekt 

«Hållt du ho ikkje i hånda aingang?» 

Japansk oddadialekt 

Men siden dialekten er en så viktig del av historien var det nok den beste løsningen. 

Etter Murakamis siste roman, «Fargeløse Tsukuru Tazaki og hans pilegrimsår», som var en uforløst affære, er det herlig å lese denne gode og gjennomarbeidede samlingen. 
For det er sjelden novellesamlinger er så stilistisk, tematisk og idemessig i harmoni som denne. 
