Teateranmeldelse«Det går betre no»: 
Sterkt om egen angst 

Med humoren i bakhånd utleverer Bjarte Tjøstheim sin angst med et hjerte som er både åpent og varmt. 

DET NORSKE TEATRET «Det går betre no» Av og med Bjarte Tjøstheim Regi: 
Thomas Giertsen Scenografi/kostymer: 
Mia Runningen 

Med sine underfundige kjappe kommentarer, og lett engstelige ansiktsuttrykk, har han skapt en rundt timelang forestilling om hvordan det er å leve med angst. 

Han er dypt personlig uten at det blir kleint. 
Han bruker eksempler enhver med større eller mindre snev av angst vil gjenkjenne, enten med et godt flir – eller med et hugg i mellomgulvet. 

Det er sårt, ømt og i blant ganske så morsomt. 
Sannsynligvis god terapi for Tjøstheim selv, men også for oss tilskuere. 

For mange vil det unektelig virke litt underlig at bak fasaden til denne mannen, som i 2014 fikk komiprisen som årets morsomste, skjuler det seg en side som ikke alltid har vært til å bære. 

Mannen som underholder oss fra «Radioresepsjonen» og ymse TV-serier har ikke alltid kjent seg like trygg under en handletur til Rema 1000. 

«If you can’t beat them, join them» er et greit uttrykk; noe Tjøstheim kan ha tenkt da han med denne forestillingen vil ta den ultimate hevn over følgesvennen «angsten». 
Som en hallik skal han i alle fall tjene penger på å utlevere denne mannehoren av utslitt angst som plager ham. 

Han er ikke alene om å utlevere sine mørke sider. 
Komikere som Else Kåss Furuseth og Rune Andersen har stått på scenen med sterke, ærlige beretninger. 

De er med på å gjøre livets trøblete sider litt mer synlige. 
Som komikere har de alle den egenskap at en humoristisk replikk eller observasjon kan være forløsende, slik at alvoret får et lunt glimt i blant. 

Gradvis avslører Tjøstheim de ulike nivå av hvordan håndtere problemene som oppstår. 

Det kan dreie seg om fortrengning, om aksept (under mantraet aksepter innover – fokuser utover, bønn (han er jo prestesønn)), åpenhet – og alkohol. 
Det siste er upopulært hos psykiateren, men fungerer i blant ekstremt godt ifølge Tjøstheim selv. 

Disse nivåene eksemplifiseres av selvopplevde situasjoner fra ymse deler av Tjøstheims liv. 

Noe av det formidles med befriende selvironi, som for eksempel det å legge ut på en enkel handletur. 

Han balanserer elegant mellom det komiske og tragiske i beskrivelsen av den paniske flukten mellom kjøttdeigpakkene og mannen i kassa, med nevene hardt knyttet til handlevognen. 

Tjøstheim går aldri helt inn på eventuelle konkrete ting som har gjort at angsten stadig romsterer under sengen. 
Men han forteller om den på en åpenhjertig måte som berører dypt. 

Det gjelder i særlig grad mot slutten der han med stillferdig ro forteller om dagene på Ullevål sykehus’ akutt psykiatriske avdeling. 

Med kun en seng som kulisse og glimt av angstspøkelset under senga, synliggjør han en tilstand av psykiske vansker med stillferdig intensitet. 

Han sitter på sengekanten med sitt litt triste fjes, og er intim ærlig om angstens vesen, ispedd humoristiske stikkpiller. 

Med humor blir alvoret kanskje mer avvæpnende, men ikke mindre engasjerende. 
Og om ikke englene daler ned fra himmelen på Tjøstheims bønner, så har han oppdaget noen jordiske. 
Så «det går betre no». 
