Nå kan cd-formatet dø
Beatles-katalogen gjenutgitt med nerdete perfeksjon. 
Aller best er monoboksen. 

||| 

Da streamingtjenesten Spotify natt til i går ble gjort tilgjengelig for iPhone-innehavere mot betaling, fikk det teknofile gniere av alle tapninger til å krype til korset og kjøpe Spotifys reklamefrie premium-abonnement. 

Ikke bare et stort framskritt i kampen mot manglende betalingsvilje for musikk og Apple-proteksjonisme, men også enda en spiker i kista for cd-formatet. 

I et slikt perspektiv er den storstilte relanseringen av Beatles-katalogen et last splash, en siste sjanse til å pusse dette popmusikalske sølvtøyet mens det fortsatt er mulig å få folk til å kjøpe cd-er. 

Beatles-arkivet er langt på vei ferdigtømt for uutgitt materiale gjennom «Anthology»-serien, det finnes en definitiv samleplate («1») og en dypnerdete singleboks for samlersegmentet. 
Selv remiksalbumet «Let It Be... 
Naked» — til tross for tvilsom revisjonistisk markedsføring i 2003 — framstår i dag som godt innenfor hva man kan godta fra «gamle sanger om igjen»-bransjen. 

De første cd-utgavene av albumene kom i 1987 og er ikke blitt erstattet — før nå. 

Tar man med et opplagt generasjonsaspekt — kidsa skal nå læres opp i å elske Beatles gjennom en ny utgave av spillet «Rock Band» — er dette et velkomment oppussingsprosjekt. 

Det som mangler nå er egentlig bare samme behandling for hele katalogen — i stereo og mono — på tjukk vinyl. 
Den kommer nok. 

Ikke et vondt ord om den på alle måter gjennomførte, komplette, svarte «Beatles»-boksen som kommer nå. 

Det er den hvite og litt dyrere monoboksen som er den store åpenbaringen. 
I hvert fall for oss som er vokst opp med førstegenerasjons cd-utgivelser i stereo. 

Monoutgavene kommer i eksemplariske, hundre prosent gjennomførte replikaomslag. 
Her er feelgood-opplevelsen fysisk til fingerspissene. 

Monoboksen kommer nærmest kilden, så nærme historiens sus man kan komme uten stift mot vinyl. 
Den mangler «bare stereo»-utgivelsene «Abbey Road» og «Let It Be», men er autentisitetsjaktende retro på høyeste nivå. 

Den friskheten som disse, for mange av oss uhørte, monomiksene byr på, revitaliserer nærmest alene Beatles-katalogen. 
Den forteller en skjult historie vi visste fantes, men som vi ikke har hørt. 

Når mottaksapparatet er stilt inn på de mer kjente stereomiksene, er det stadig så man hopper i stolen over lyder man ikke har hørt før, variasjoner i vokalspor, gitardetaljer her, en klang der, og småforskjeller i hva som faktisk er hentet ut av opptakene. 
Stereomiksen og monomiksen er to forskjellige bilder av samme motiv. 

Det ene et bilde man har sett så mange ganger at det ikke lenger gjør særlig inntrykk. 

Det andre er et bilde som minner en om hvilke mestere som har malt det. 
