Tårer for Britney
Slutten av den franske Piaf-filmen så jeg egentlig ikke. 
Da den skapdøde lille skapningen sang «Je ne regrette rien», rant tårene som advarsler om overfloder, og kroppen verket. 

Ikke bare for at det var synd på Edith Piaf. 
Enda mer for at den kraftfulle, svake rennesteinsspurven også representerer Britney Spears og alle andre som blir ulykkelige av å bli lykkelige. 

Verden er full nok av folk som ikke føler seg komfortable med suksess. 
De kjenner seg merkelig ufortjente, de føler seg ubehagelig over-eksponerte, feilplasserte og direkte driti ut av andres oppmerksomhet. 
Og de drikker seg sanseløse, de tar dop så sjela kreperer og de dør ensomme og forskrekka i trivialiteter og toalettspy. 
Janis Joplin, Marilyn Monroe, Kurt Cobain, John Lennon (sjøl om han faktisk ble skutt, som er et slags telepatisk selvmord) – den som egentlig var liten og ulykkelig, blir knust av presset ved å oppleve noe så skummelt som lykke. 

Akkurat det poenget er genialt ved «La vie en rose». 
Edith Piafs liv var som en hån fra gudene. 
Hun ble satt til verden av en motvillig hore, hun vokste opp i et bordell, hun sang på gata for småpenger – og for det belønnet skjebnen henne med en serie ulykker som man ellers bare finner i skillingsviser. 
Ikke bare var hun svak og herjet av sykdommer. 
Alle hun var glad i ble på en eller annen måte forferdelig, uutholdelig borte. 

Piafs liv parodierte den fruktige sentimentaliteten i franske sanger, og til slutt satt en rasert, narkoman alkoholiker igjen i pleddet med underlig rødt dokkehår og et ansikt som for lengst hadde forlatt denne verden. 

Genialiteten i «La vie en rose» er antakelig ikke at filmen er en nøyaktig gjengivelse av Edith Piafs liv. 
Den er et skrik med guddommelig stemme og noen franske rrrr-er som antakelig bare kan beskrives i dikt. 
Framstillingen av Piaf er nesten surrealistisk, filmen blir som et infernisk mareritt der sangerinnens skikkelse er et symbol for alle de ulykkelige som dessverre er for små for seg selv. 
Hun er oppkomlingenes helgen. 

En dag i den andre verdenskrigen kommer en soldat på vei til fronten inn i rommet til en oppgitt Piaf og ber om å få spille en sang han har laget. 
Han får fem minutter, setter seg til pianoet og synger «Je ne regrette riens» nesten ugjenkjennelig. 
Men dama kjenner igjen alt hun har følt og vært og roper: 
«Endelig sangen jeg har ventet på.» 

Med noen siste krefter går hun på scenen og synger «jeg angrer ingenting. 
Verken det fine de gjorde mot meg eller ondskapen – alt er meg likegyldig.» 
Det er det slåtte menneskes stolte løgn. 
Det er på sett og vis Britney hos frisøren – «jeg driter i hva dere syns om meg.» 
Da så jeg ikke skjermen lenger. 

Edith Piaf er de små og de ulykkeliges skytsengel, og de kommer til å elske filmen om henne fordi de vil føle at noen har sett dem. 
La det renne for Britney, la det renne for Janis, la det renne for Kurt. 
Det er ikke ofte, det er nesten aldri at en film er så stappfull av voldsom lidenskap, vonde følelser og menneskelig innsikt og varme som «La vie en rose». 
