Ømt, sårbart og sterkt
Når Tordis Ørjasæter forteller historien om sin handicappede sønn gjennom hans eget språk, trenger hun inn i sin egen kjærlighet og sorg. 

«Jeg har en sønn som aldri får fortalt hva han ønsker av livet, som aldri kan stille et spørsmål eller svare når vi spør ham. 
Som ikke kan fortelle.» 

Da Tordis Ørjasæter fikk sønnen Dag Tore, trodde hun og mannen først at alt var i orden, og at han var en frisk liten gutt. 
Litt etter litt merket de at noe ikke var som det skulle. 
Dag Tore snakket ikke. 
Kun noen få ord kom ut av den snart fire år gamle gutten. 
På slutten av 1950-tallet var forklaringene på slike tilfeller orientert mot «kalde» mødre. 
Var Tordis Ørjasæter virkelig en slik mor? 
Hadde hun gjort noe galt mot sin sønn i hans første leveår? 

«Kjærligheten har sitt eget språk» er på den ene siden historien om det å være mor til et psykisk utviklingshemmet barn gjennom 60 år. 
På den andre siden er det historien om en 90 år gammel kvinne som ser tilbake på livet sitt, mens hun forsoner seg med at hun snart skal dø. 
Begge historiene er rørende betraktninger av hva det vil si å være et menneske. 

Ørjasæter tar leseren med gjennom mye interessant institusjons- og diagnose-historie. 
Før ble de handicappede barna kalt «åndssvake», «mongoloide» og «evneretarderte». 
De ble plassert på lukkede institusjoner uten at de fikk komme hjem til familien mer enn en sjelden gang. 

Ettersom Dag Tore vokste opp, utviklet også det norske institusjonssamfunnet seg. 
Psykisk utviklingshemmede fikk egne hjem, de gikk fra å være «pasienter» til å bli «brukere». 
De ble individer som snakker sitt eget språk, som man i dag forsøker å lytte til. 

Dag Tore har et slikt språk, og hans mor forsøker i boka å snakke om, og med sin sønn gjennom dette språket. 
«Jeg lar ham selv fortelle gjennom sine få ord», skriver Ørjasæter. 

Dag Tore sier «gi meg en hånd» når han går i brakke bakker, «slapp av» når stemningen er amper eller noen er i dårlig humør. 

Ørjasæter dekoder og spekulerer på en omsorgsfull måte hva sønnen mener med det han sier. 
Av og til sier Dag Tore for eksempel «00»: 
«Kanskje har du registrert at det lyser rødt når platene står på, og det skal være 00 når vi går sammen ut?» 

Hun erkjenner samtidig at noen av tolkningene hennes kan være ren ønsketenkning, og at det i virkeligheten er usikkert hvor mye Dag Tore forstår. 
Dette kommer særlig fram når Ørjasæter forteller om terroren den 22. juli 2011, da Dag Tore var lykkelig i feriemodus, mens hele Norge var i sjokk. 

«Men for hvilken gang måtte jeg erkjenne hvor tilbakestående du er, hvor totalt du lever i din egen verden. 
For du sang du, på din egen måte, hele den 22. juli og påfølgende dager også, som du gjør når livet er særlig godt, slik det var for deg denne sommerdagen i 2011». 

Fremfor noe klarer Tordis Ørjasæter, både gjennom sine tolkninger av Dag Tores språk, men også gjennom beretningen om sitt liv som mor til to friske døtre, og en sønn som krevde så mye av hennes oppmerksomhet, å virkelig trenge inn i, og forklare for oss andre den spesielle kjærligheten man føler når ens barn aldri blir voksent. 

Det eneste savnet ved boka er at Ørjasæter burde vært mer åpen om det hun kaller «søskenslitasje» – om hvordan livet med en handicappet sønn har vært krevende for familien. 
Men den lille boka lykkes med det den setter seg fore: å snakke omsorgens, og kjærlighetens språk. 
