TV-anmeldelse:Bloddryppende dragedans 

Den blodige slektskrøniken kverner videre i det farlige fantasy-universet. 
Litt tammere, men akkurat like veldreid som før. 

SESONGPREMIERE Fantasy/dramaserie i 10 deler Mandager, C More Series kl. 21.00 og på HBO Nordic 

Sesong fire i serien basert på bokserien «A Song of Ice and Fire», starter med flammer. 
Flammer av den langsomt glødende, sverdsmeltende sorten. 
Og så fortsetter det i rolig tempo. 

Vi trenger et pust i bakken etter innspurten på sesong tre , som voldtok seernes sensibilitet med brutal bryllupsdrapsorgie og peniskappende tortur. 

Premiereepisoden «Two Swords» starter som et rolig innpust mens vi tar hilserunden blant rollefigurene som har blitt som gamle venner. 

Etter drapet på Robb Stark, hans mor og gravide kone under «The red Wedding», er krigen tilsynelatende over. 
Lannister-familien har fått Jamie tilbake, bare én sverdhånd og litt stolthet fattigere, og har sitt eget bryllup på trappene: 
Mellom sadistiske kong Joffrey og listige Margaery Tyrell. 

Det kan nesten virke som det råder fryd og gammen - hadde det ikke vært for at vi tross alt befinner oss i Westeros. 
Vi vet intriger, drapstokt og hevnlyst bare venter på å velte frem i maktkampene over det intrikate riket. 

I mellomtiden får vi nyte vakre kulisser i King's Landing, før Jon Snow på bedringens vei i brorskapet ved muren mot nord minner oss på noe av hva vi har å frykte: 
Mance Ryders hær av ville folk er på vei nordfra. 

Og det er i tillegg til de blodtørstige levende døde. 
I sør vokser Daenerys' drager seg større og mer aggressive. 
Og et sted midt imellom er unge Arya Stark fremdeles på flukt med «the Hound» 
Sandor Clegane: 
Vi vet det er et tidsspørsmål før den odde duoen stikker noen i hjel. 

Like fullt er det humoren og vekselvarmen i «Game of Thrones» som gjør at den skiller seg ut fra liknende drama/eventyrserier. 

Peter Dinklage gjør fremdeles en stor figur som kortvokste Tyrion Lannister, som står for seriens mest snertne replikker. 
Men dialogen er jevnt over god og underholdende, og kommer til sin rett i mer handlingsfattige episoder. 

At serien avviker noe fra George R. R. Martins handlingsspekkede mursteiner er både nødvendig og noe av det som gjør den spennende for seere som kjenner bøkene. 
På tre sesonger har HBO komprimert inn omtrent to og en halv bok av de fem som er skrevet så langt (Martin håper å komme i mål på sju). 

Blant nykommerne i det enorme persongalleriet, er prins Oberyn Martell (the Red Viper) fra Dorne, spilt passe farlig og seksuelt selvsikkert av Pedro Pascal, og hans elskerinne Ellaria Sand. 
Prinsen er invitert som gjest i Joffreys bryllup, men hans hevnmotiver skaper betydelig bekymring. 

Daario Naharis er også «ny»: 
Michiel Huisman har tatt over rollen etter Ed Skrein, og med det gjort Danaerys' elleville kriger påfallende tam. 

De to første episodene viser oss seriens takskifte og variasjon: 
Du får både hvileskjær og oppdatering på hvor de viktigste rollefigurene står, og påminnelse om «Game of Thrones»' blodsprutende slagkraft når serien plutselig glefser til. 

Vinteren er definitivt på vei. 
Og vi heier hele veien til mål! 

INGVILL DYBFEST DAHL 
