En festival som kan måle seg med de beste
Årets kammermusikkfestival har hatt høy kvalitet og et sjeldent variert og godt program. 

Giovanni Palestrina: 
Messe for pave Marcellus. 

The Choir of Trinity Wall Street 

Sergej Tanejev: 
Klaverkvintett i g-moll op. 
30 

Christian Ihle Hadland klaver, Boris Brovtsyn og Camilla Kjøll fiolin, Torleif Thedéen cello og Lars Anders Tomter bratsj. 

Domkirken lørdag. 

De to verkene vi fikk på avslutningskonserten hadde det vide spenn som har preget festivalprogrammet som helhet. 
Palestrinas Messe for pave Marcellus er antagelig skrevet i 1562 og Tanejevs klaverkvintett er fra 1911. 

Tidlig i min studietid fikk vi høre – og Povl Hamburgers Musikkens historie fra 1961 bekreftet dette – at Palestrina reddet den flerstemmige vokale kirkemusikken. 

Tridentinerkonsilet (1545– 1563) hadde nemlig kritisert denne musikken for dens verdslige forelegg (fransk chanson, italiensk madrigal) -og ikke minst at teksten ikke kunne høres. 
Palestrina med sin såkalte musica reservata, det vil si en musikk med forbehold, uaffektert og objektivt i uttrykket, skulle så ha overbevist konsilet. 

Forklaret og gjennomsiktig 

Men dette er en legende. 
Palestrina var ikke alene om å komponere slik, og konsilet kom aldri frem til bestemte forbud eller regler for komponering. 
Noe annet er at i denne motreformasjonens tid, ble ønsket om en tydelig hørbar tekst og en ikke for kunstlet stil sett på som det rette innen kirkemusikken. 

Palestrinas Messe for pave Marcellus II er i så måte, slik det er blitt fremhevet, preget av en forklaret, gjennomsiktig velklang, asketisk, men med stor variasjon og fleksibilitet. 
Stilen hadde en så sterk virkningshistorie at dansken Knud Jeppesen i 1930 kunne utgi en lærebok i Palestrina-stilen. 

Hvis vi sammenligner med innspiller med The Tallis Scholars, eller The Sixteen, våget The Choir of Trinity Wall Street mer når det gjelder det uttrykksmessige og dynamiske. 
Det var en fremføring som gjorde et sterkt inntrykk med sin strukturelle transparens og den balanserte likevekt som aldri lot detaljer bli for fremherskende. 

De fem messedelene – Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus & Benedictus, Agnus Dei – lød sakralt og høystemt fra koret i vår prektige katedral. 
Og applausen var på ingen måte reservert. 

Et prektig avslutningsverk 

Pianisten og dirigenten Mikhail Pletnev har uttalt om Tanejev at han var en nøkkelfigur i russisk musikkhistorie, den største komponist av polyfoni etter Bach (!). 
Bare se på hvem hans elver var: Rachmaninov, Scriabin, Prokofiev. 

Selv om dette er en overdrivelse i forhold til Bach, så er det iallfall tilfelle at denne komponisten endelig har fått sin renessanse, og at klaverkvintetten er et stort og mektig verk. 
Ikke for ingenting er han blitt kalt den russiske Brahms. 
Han debuterte da også som pianist med Brahms’ svære klaverkonsert i d-moll. 

De musikerne som ga seg i kast med Tanejevs stort anlagte klaverkvintett på avslutningskonserten – Christian Ihle Hadland, Boris Brovtsyn, Camilla Kjøll, Torleif Thedéen og Lars Anders Tomter – viste seg å være en ideell kvintett. 
De spilte verket med den kompleksitet det innehar i førstesatsen. 

Kompakt og kraftfullt lød det. 
Kontrasten er neste sats som ble utført med klanglig raffinement og melodisk sødme i triodelen. 
Den langsomme passacagliaen med sine 40 gjentagelser klang utsøkt. 

Finalen hadde den riktige lidenskap og voldsomhet, og codaen ble grandiost utført. 
Fortjent stående og kraftig applaus for dette spillet. 

Høy kvalitet og jubel 

Årets festival kan måle seg med de beste hva kvalitet angår. 
Programmet har også vært variert, med stor spennvidde. 
Vi har fått høre kjente og mindre kjent verk, samt verk som aldri før er blitt fremført på kammermusikkfestivalen. 

Ros til Christian Ihle Hadland og Jan Bjøranger for det velkomponerte programmet og de gode musikerne de har fått hit! 

På de syv konsertene jeg har vært på, har publikum vært usedvanlig lydhørt. 
Og de har ikke spart på jubelen, som har vært helt på sin plass. 

Godt har det også vært å høre summingen av konversasjon og snakking før konsertene har begynt. 
Det viser velvære og at man trives både i Domkirken, Skur 2 og ellers. 

Bare én ting vil jeg påpeke som negativt. 
Designen i programheftet må ikke bli så kunstferdig i de fargelagte sidene at de ikke er leselige 
