Daft Punks nye plate er den alle venter på
Slik høres den ut - låt for låt. 

ALBUM: 
De er glade i konsepter, Daft Punk. 
Og åtte år etter forrige studioalbum har den franske duoen gått manuelt til verks med «Random Access Memories». 

Inspirert av 70- og 80-tallets funk, disco og soft-rock har de grepet til instrumenter og mennesker for å gjøre det de vanligvis gjør med maskiner, og i samme slengen hentet inn en imponerende liste av høyprofilerte og høyt respekterte samarbeidspartnere. 

Sammen med en omfattende forhåndskampanje har det gjort «Random Access Memories» til en av årets mest imøtesette utgivelser. 

Omtalen er basert på tre lyttinger hos plateselskapet. 
«Random Access Memories» slippes 21. mai. 

1. 
«Give Life Back To Music» 

Det starter grandiost, med gitarøs, synthsus og storslagne trommer. 
Men tonen for plata settes raskt med nydelig, halvkjapp discogitar og bassriffing sammen med et Röyksopp-aktig vocoder-vokalhook. 
En myk og elegant, men energisk start. 

2. 
«The Game of Love» 

Myk, glidende synth og jazzbass roer det hele ned, i en låt som driver gyngende framover med funkgitarflikking, trommer og en riktig fin, melankolsk vokalmelodi med vocoder-vreng. 
Som så mye annet her har låta har en utpreget spilt følelse, og kler det. 

3. 
«Giorgio by Moroder» 

Samarbeid med og hyllest til den legendariske discoprodusenten. 
Åpner med en monolog innlest av Moroder, om hans inntreden i musikkens og synthesizerens verden. 
Klingende, mykt orgelspill og klokkeklart gitarplukk glir innunder, før en leken modulert synthmelodi tar over og setter oss langt tilbake i tid i et herlig spaca discoparti. 
Men to tredeler ut i denne niminutteren introduseres en dramatisk strykerovergang, hektisk energiske trommer og vrengt gitarspill som får låta til å balansere hårfint mot det harry. 

4. 
«Within» 

Chilly Gonzales er gjest på dette overgangspartiet, som starter med pent flygelspill før mykt orgel, forsiktige cymbaler og glidende bass bygger ut underlaget for nok en vocoder-ballade. 

5. 
«Instant Crush» 

Det er ikke vanskelig å gjenkjenne The Strokes-vokalist Julian Casablancas' bidrag, med den monotone, hakkende gitarmelodien som driver verset. 
En ganske søt, melankolsk midtempo-ballade, men den ville gjort seg bedre i Casablancas' egen regi. 
I stedet klemmes den inn i en halvsyntetisk drakt med vocoder og etter hvert et livlig discorefreng, som tross alt blir låtas beste parti i denne sammenhengen. 

6. 
«Lose Yourself To Dance» 

Pharrell Williams og funk har alltid vært en god kombinasjon. 
Her møter hans slepne falsett gitarlegende Nile Rodgers' tørre, repetitive gitarspill og Daft Punks vocoderlek med en oppskalerende robotstemme, og det høres veldig, veldig riktig ut. 
Låta går i et moderat tempo og har ingen store høyder, men når den er så avslappet kul som dette gjør det ingen ting. 

7. 
«Touch» 

Platas nest lengste spor, og det mest eksperimentelle og segmenterte. 
Det starter med boblende synthskalaer i en abstrakt lydcollage, før Paul Williams trer inn med sin kraftfulle, Bowie-teatralske vokal. 
Etter litt gitarflikking, hi-hat og en boblende synth bryter låta plutselig over i full, livsbejaende banddisco-modus, komplett med strykere, blås og piano. 
Men det varer ikke lenge før vi skal videre, blant annet til et parti med svulmende strykere og et englekor som messer «love is the answer». 
Alt har fine kvaliteter, men det hadde jo vært hyggelig å høre dem spille seg ordentlig ut. 

8. 
«Get Lucky» 

Si hva du vil om originalitet, men «Get Lucky» er en uforskammet fengende låt, og vil bli stående som en av årets mest gledesspredende hits. 
Det er så enkelt, men så elegant: 
Nile Rodgers' lekre gitarspill, blid discosynth, friskt luntende bass, et kor av Pharrell Williamser på refrenget og et aldri så gjestespill av Daft Punks signaturvokaleffekter. 
Hurra! 

9. 
«Beyond» 

Nok en grandios intro, men det hele leder til et rolig mellomspill av en låt. 
Kompgroovet holder det gående, med innslag av slide guitar og et mykt underlag av rund synth og akustisk rytmegitar. 

10. 
«Motherboard» 

Igjen en rolig låt, i det som blir en ganske langstrakt avrunding av plata. 
Instrumentalspor med et jazzaktig trommemønster under forsiktig gitarplukk, stryk og en rund blåserlinje. 
Også her beveger låta seg gjennom en rekke ulike faser, men med forsiktige overganger. 

11. 
«Fragments of Time» 

...Og der kom den annonserte soft-rocken, av alle ting med bidrag fra garage-produsenten Todd Edwards. 
Den mest rendyrkede bandlåta, med helt umanipulert (og flott!) vokal, slide guitar og funky orgel over et åpent og varmt komp. 

12. 
«Doin' It Right» 

Et repetert vocoder-hook er kjernen i dette sporet, som bygges ut med en tørr r'n'b-beat og discopuls. 
Animal Collectives Panda Bear har fortalt om problemer med å få låta til å falle på plass, og akkurat som med Casablancas flyter ikke kombinasjonen smertefritt. 
Et hyggelig refreng, men det hele blir litt for tynt. 

13. 
«Contact» 

Avslutningen er pompøs og hektisk med kirkeorgel, synthskurr og voldsom trommeaktivitet, men dette er ikke stort mer enn oppbygning av intensitet. 
Egner seg kanskje til å ta ut det siste av et gira livepublikum, men på plate har ikke dette mye for seg. 

Kort oppsummert: 
Ikke forvent å høre kruttet finnes opp på nytt, og heller å ikke høre Daft Punk som du har hørt dem før. 
Men ved å se tilbake i tid høres Daft Punk anno 2013 mye mer relevante ut enn om de hadde fortsatt der de slapp. 
