Bergenske metalldebutanter imponerer
Bismarcks debut er lagret lenge – og vel verdt å vente på. 

Bergensbandet Bismarck tok sine første steg ut i offentligheten for rundt to år siden. 
Den første smakebiten på bandets blytunge blanding av groovy metal og psykedelisk rock var singelen «Iron Kingdom» i 2016, men debutalbumet skulle la vente på seg. 
I februar i år slapp bandet det på strømmetjenester, mens vinylen kom i april – utgitt selv, alt sammen. 
Nå har bandet signert kontrakt med Apollon Records, og dermed er det endelig duket for et ordentlig plateslipp. 

Bismark finner ikke opp kruttet på nytt, men det smeller godt likevel. 
«Harbinger» er en seig suggererende låt som blander dronemetal à la Earth med Weedeaters skarpe kanter. 
«A Golden Throne» heller mer mot Entombed: 
Det er bokstavelig talt som om musikken drar en ned under jordoverflaten og omhyller en fullstendig. 

På «Iron Kingdom» løfter bandet derimot blikket mot himmelen og nesten progressiv, søvnig metal med spacerock-tendenser à la Ufomammut, før den episke ti minutter lange «Vril-ya» åpenbarer seg som det uekte barnet til Bongripper og Neurosis. 
Hardt brytes mot mykt, mørkt mot lyst: dette er en mektig låt, spekket med kontraster og lekre detaljer. 
Høydepunktet er likevel «The Usher», hvor bandet på nesten magisk vis syr sammen sakrale stemninger med øredøvende groove og et sonisk fyrverkeri av folketoner og støy. 

Det hele er pakket inn i en varm og lodden produksjon fra Skyhammer Studios Chris Fielding (Electric Wizard, Primordial, Winterfylleth). 

«Plateselskapenes tid er omme», jublet mange da det ble mulig for uavhengige artister å publisere musikken sin på YouTube, Spotify og iTunes. 
Det er riktignok blitt enklere å publisere, men det er slettes ingen garanti for at man blir oppdaget av massene. 

I løpet av de siste årene har man derimot sett en motsatt tendens: de store plateselskapene har mer makt enn på lenge, og sitter igjen med en betraktelig større del av potten når strømmeinntektene skal fordeles. 
På den andre siden er det nesten umulig å komme seg opp fra undergrunnen uten et lite, lokalt og idealistisk selskap i ryggen – et selskap som tør å ta sjanser på ting de brenner for. 
Se bare på for eksempel nettopp Apollon Records, Eget selskap, NMG/G-huset, Loyal Blood Records, TIK Records og Vibbefanger. 

I en verden uten små, lokale plateselskap ville «Urkraft» sannsynligvis aldri boblet opp igjen. 
Det hadde vært synd. 
