Skulpturer i olje og leire blir ikke tunge nok
Kunsthall Stavanger har åpnet dørene for den islandsk-svenske kunstnerduoen Erna Skúladóttir og Karin Blomgren. 
Også i år møter vi en vestlandsutstilling som prøver nye metoder. 

Vestlandsutstillingen 2018: 
Extractions 

Hvem: 
Skúladóttir & Blomgren 

Hvor: 
Kunsthall Stavanger 

Står til: 
12. august 2018. 

VU17 valgte i fjor å produsere utstillingen uten ekstern kurator og gjennom åpen innsendelse. 
Uten tematiske eller kontekstuelle føringer kunne 18 kunstnere gi et bredt og representativt bilde av hva som rører seg i samtidskunsten i vestlandsfylkene. 

I år består den tradisjonelle landsdelsutstillingen av seks nyproduksjoner av stedsspesifikke prosjekter. 
Hvert prosjekt blir utviklet direkte opp mot en av de seks involverte visningsarenaene, som strekker seg langs kysten fra Ålesund til Stavanger. 

Den som fortsatt ønsker å oppleve bredden av hva som rører seg på den vestlandske kunstscenen, må med andre ord være beredt på å flytte på seg. 

To verk i to saler 

Kunsthall Stavanger har åpnet dørene for den islandsk-svenske kunstnerduoen Erna Skúladóttir og Karin Blomgren. 

Gjennom sitt stedsspesifikke verk «Extractions», søker de to å utforske forholdet mellom mineralutvinning og geologisk forming. 

Kunsthall Stavanger har stilt to saler til rådighet, og kunstnerne har fått tid til å bli kjent med både arkitekturen og regionen verket skulle utvikles mot. 

To enorme, glinsende blågrå leirekonstruksjoner står nå og lener seg mot hverandre fra hvert sitt rom. 
Den ene fyller store deler av rommet, fra gulv til tak. 
Den andre er noe mindre, men de speiler hverandre i form. 
De to er adskilt av arkitekturen, en vegg i galleriet, men fortsatt står de nært nok til at de oppleves som deler av en større helhet. 

Hardt manuelt arbeid 

Begge konstruksjonenes overflate vitner om at hardt manuelt arbeid ligger bak utformingen av dem. 
De er dekket av et rullende landskap av groper og forhøyninger, etterlatt av fingre og håndflater som har arbeidet direkte med materialet. 

Begge konstruksjonene er plassert på en sokkel bestående av grove furupaller under en blå plastpresenning. 

Da modernismens minimalistiske skulpturer steg ned fra sin sokkel på 60-tallet, økte de samtidig distanen til kunstinstitusjonene, og henvendte seg i sterkere grad til sitt publikum: betrakteren. 

Tilbake på sokkel 

Skúladóttir & Blomgren har valgt å løfte sitt verk tilbake på sokkelen, en sokkel som i form av grove trepaller understreker både verkets midlertidighet og forsterker dets menneskeskapte egenskaper. 

Geologi som vitenskap forholder seg til jorden opprinnelse, dens sammensettinger og hvordan tid påvirker dens ulike egenskaper. 

Denne enorme geologiske steinformasjonen er altså ikke et par milliarder år gammel, skapt gjennom de prosessene som skal til for å skape stein. 
Like fullt er det et produkt skapt av materialer hentet ut av jorden, og av kraften av to par hender, i løpet av noen uker inne i kunsthall Stavanger. 

Skúladóttir & Blomgrens verk består ofte av ubrent leire. 
Den våte leiren lar seg fortsatt manipulere, formes. 
Over tid vil den likevel endre karakter. 
Leirens egenskap gjør at den etterhvert som den tørker inn, endrer farge, stivner, blir porøs og kanskje vil det dannes sprekker og avskallinger. 

Tilført olje 

Men her i Stavanger har kunstnerduoen tilført leiren vår regions mest kjente ekstrakt; olje. 
Ved å blande materialer har de fått et helt nytt produkt, et som ikke vil tørke ut men bevarer sin fuktige form. 
Dette, sammen med den flate, monotone fargen, gir formasjonen et syntetisk, gummiaktig utseende. 

Det uttrykkes ingen intendert kritikk av oljeutvinningen og de negative konsekvenser den kan ha på miljøet, men veien er kort om man velger å gå dit. 

Med oljen har Skúladóttir & Blomgren gitt verket ytterligere forankring mellom kunstverk og sted. 
Det som gjør at det må stå akkurat her, og om det flyttes vil miste det autentisitet. 

Mister tråden 

Jeg tar meg likevel i å ønske at verket skulle gi meg en større kroppslig opplevelse. 
jeg savner den tyngde man ofte finner i monumentale stedsspesifikke verk, som i duoens tidligere verk «Deposit» og «Abration». 
Altså en opplevelse av noe massivt og substansielt. 
Jeg mister tråden og henge meg opp i produksjonen. 
Er den hul? 
Kan materialet brukes på nytt i nye verk etter sine endte måneder i Stavanger? 
Tar det da med seg noe av auraen fra dette verket? 

I tillegg til den forlokkende egenskapen leire besitter der den formelig trygler om å bli berørt, knadd og formet kjenner jeg en umiddelbar lyst til å løfte, dytte på det, for å kjenne om jeg har rett. 
Men verket er plassert under et skilt med påskriften «Vennligst ikke rør kunstverkene» så jeg lar være. 
