Krigens råskap som klaustrofobisk kammerspill
«Insyriated» viser en utålelig situasjon. 
Siden filmen ble laget, er situasjonen bare blitt verre. 

«Insyriated» kan gjerne sammenlignes med Erik Poppes «Utøya 22. juli». 
Begge filmene er et uttalt forsøk på å gi et nært og realistisk bilde av en situasjon man knapt kan begripe uten selv å ha vært til stede. 

For snart et år siden gjestet Hiam Abbass Bergen med teatermonologen «In The Eyes of Heaven». 
Den palestinske skuespilleren er kjent fra filmer som «Blade Runner» og «Sitrontreet», og spiller denne gangen Umm Yazan, en kvinne som i stor grad utgjør sentrum i dette krigsdramaet fra Damaskus. 

«Insyriated» tar ingen annen stilling enn den humanistiske. 
Hvem fienden er, hvem som angriper, får vi aldri vite. 
Alt vi ser, er konsekvensene for de sivile, i dette tilfellet en gruppe mennesker i en leilighet i en boligblokk vi etter hvert aner er forlatt av alle. 

Foruten Umm Yazan består familien av hennes aldrende svigerfar, to yngre barn og en tenåringsdatter. 
Den eldste datterens kjæreste er her også, tilfeldigvis innesperret i leiligheten på grunn av kamphandlinger og veisperringer. 
Og så er det hushjelpen Delhani, samt en nabofamilie; Halima, Samir og deres lille baby, som har søkt tilflukt her fordi deres egen leilighet er sønderskutt. 

Vi følger dem gjennom et helt vanlig døgn i en krigsherjet by, eller snarere: det som krigen gjør til et totalt absurd døgn, men hvor særlig Umm Yazan prøver å opprettholde en slags normalitet, en hverdagslig rutine, trass bombenedslag like i nærheten, snikskyttere, vannmangel, strømforbindelse som stadig brytes og mystiske fremmede som av obskure årsaker banker på den barrikaderte døren. 

I ektemannens fravær inntar Umm Yazan posisjonen til en tidvis autoritær matriark. 
Men bak den myndige, tilknappede tonen og væremåten aner vi at det skjuler seg et angstridd, krigstrett menneske som tar det på sin kappe å trøste og vise omsorg og styrke i en situasjon hvor styrken trolig er i ferd med å renne ut. 
Det er noe dypt menneskelig og bevegende ved hennes hang til å opprettholde daglige og nødvendige rutiner, inkludert renhold av en leilighet der bombenedslag får murpuss til å drysse. 
Vi aner også at hun selv kan ha bakgrunn som flyktning, muligens palestinsk, og at det legger et ekstra trykk på hennes hang til å bevare hjemmet hun har skapt seg. 

Så mange mennesker i en leilighet gir i seg selv en følelse av klaustrofobi, forsterket av beskytningen og angsten som både er generell og knyttet til konkrete situasjoner. 
På ett punkt blir filmen også brutal på en måte som får det til å knytte seg i halsen. 
Men regissør Phillip Van Leeuw formidler mer enn det klaustrofobiske. 

Med kammerdramaet som ramme utforsker han de menneskelige relasjonene og reaksjonene som kan oppstå i en ekstrem situasjon; fra samhold og solidaritet via sårbarhet til selvoppholdelsesdrift og skam. 
Filmen er på sitt sterkeste når den sylskarpt viser hvordan krig ikke bare tar liv, men er en trussel mot menneskers verdighet. 

I et stort sett solid ensemble er det to som står ut: 
Hiam Abass, og Diamand Bou Abboud som Halima. 
Begge gir til beste fantastiske tolkninger av to kvinner som på ulikt vis står i en nesten umenneskelig kamp for å beholde sin verdighet og styrke. 

På den franske fotografen Virginie Surdejs CV står også norske Aaslaug Vaas dokumentar «Kvar song ei soge». 
I «Insyriated» gjør hun samme bruk av subjektivt kamera som Martin Otterbeck gjør i «Utøya 22. juli». 
Innenfor leilighetens trange rammer blir kamera en nærmest personifisert observatør. 
Slik skapes en bemerkelsesverdig intimitet i det klaustrofobiske. 
Intimiteten etterlater også en sorg hos tilskueren, gitt bevisstheten om at det nye døgnet disse menneskene går i møte, kan bli like ille som døgnet vi bevitnet. 
Eller verre. 
