Svenske svisker fra Sissel
«... till dig ...» hadde vært en mer korrekt tittel. 

Det går lang tid mellom hver gang jeg føler for å «ta en Lillebjørn Nilsen» og rette harmdirrende kritikk mot stemoderlig behandling av det norske språket. 

Men på Sissel Kyrkjebøs nye plate er det umulig å la være. 

Sissel er en av våre mest folkekjære artister, en av de ytterst få som helt ubestridelig er en nasjonalskatt. 
Norskere enn brunost, skiskyting og Ole Gunnar Solskjær til sammen. 

Og likevel er hele fem av de ti sangene på den kleint titulerte «... til deg ...» på svensk, for det meste via «Gabriellas sång»-forfatteren Py Bäckmans penn. 

En manøver som kan oversettes til «jeg vil gjerne lansere denne platen på Skavlan», og en altfor langt utstrakt hånd til broderfolkets kjøpevilje. 

Vennligst ikke les sjåvinisme inn i dette, men i disse ører klinger Sissel på svensk ikke i nærheten så godt som på norsk eller engelsk. 

Når hun eksempelvis forsøker å innta rollen som en klassisk jazzflørtende svensk chanteuse på «Tätt inntil dig», faller det helt igjennom. 
Sissel og erotikk - beklager, den er jeg ikke med på. 

Grenser til feighet 

Albumet er produsert av veteranen Bjørn Nessjø, med en forsiktighet som grenser til feighet. 
Lyden oppstår i krysningspunktet der polert voksenpop møter enda mer polerte folketoner. 
Og for gudene-vet-hvilken-gang får man følelsen av at oppgaven er å gjøre sangfuglen mest mulig «bred» og samtidig minst mulig karakteristisk. 
Sissel synger like tindrende klart og uanstrengt som før, men i de svenskspråklige sangene fremstår hun mer som en begavet utøver enn en tolker med hjertet dypt plantet i råstoffet. 

Da er det andre boller når hun gir seg Odd Nordstoga i vold. 
Han arrangerer den tradisjonelle «Folkestadvisa» så den triller bekymringsfritt av gårde via Sissels strupe. 
Hun gjør også en versjon av Nordstogas «Dagane», hvor hun er mer eller mindre helt hjemme. 

Avsluttende «Goodbye» er en strippet og hjertevarm ballade så lekker og rørende at albumet ender med å føles bedre enn det er. 

Samtidig viser den at man har grunn til å bli forarget når Sissels kapasitet kastes bort på mindreverdig materiale - som «... til deg ...» har altfor mye av. 

BESTE LÅT: 
«Goodbye» 
