Når demningen brister
Den sjelebevrende øko-thrilleren «Night Moves» kaster lys over klimasaken. 
På sitt vis. 

**Kan du ta livet av** noen, slippe unna med det, og bare fortsette din daglige dont? 
Eller har du forbrutt deg mot et kosmisk rettferdighetsprinsipp som en dag er nødt til å innhente seg? 
Dette er det drivende spørsmålet i Woody Allens to mest Dostojevskij-alluderende filmer: 
«Mord og andre misforståelser» (1989) og «Match Point» (2005). 
Og nå er turen kommet til filmskaper Kelly Reichardt, kvinnen bak andre indie/arthaus-favoritter som «Old Joy» (2006) (med musiker Will Oldham i den ene rollen) og «Meek’s Cutoff» (2010). 

**Reichardt-filmene kan** best beskrives som karakterdrevne meditasjoner over liv som har gått i stå. 
Som det het i «Wendy and Lucy» (2008): 
«Du kan ikke få en adresse om du ikke allerede har en. 
Og du kan ikke få en jobb om du ikke allerede har en». 

Den samme limbotilværelsen finner vi spor av i «Night Moves». 
Vi møter tre karakterer — med Josh (Jesse Eisenberg) i spissen - som går sammen for å sprenge en demning i filler, fordi, som Josh sier: 
«The dam is there killing all the salmon, so you can run your iPod every second of your life». 

* 
*Det litt overtente** og ubehjelpelige forsøket på å skyve laksen foran seg, røper imidlertid at dette egentlig handler om noe helt annet. 
Å kle aksjonen opp i økoterrorismens gevanter, synes mest som et forsøk på å legitimere at det er ens eget liv som trenger startkabler. 
Det er dette vi etter hvert gjenkjenner som terroristens psykologi: 
Det handler vel så mye om å gjenskape seg selv - som verden. 
Her kommer menneskekjenneren Reichardt inn. 
Med stor bravur. 

**Skyvet etter** noe annet - meningsbegjæret - er det eneste de tre aksjonistene synes å ha til felles. 
Og en litt uavklart seksuell spenning, som danner et illevarslende _l_ ove triangle. 
Går aksjonen som planlagt? 
Nei, selvfølgelig ikke. 

**Filmen kan slik sett** tolkes som en kommentar til vår tids klimasak, der flere av de mest høyrøstede danner en ugjennomtrengelig bylt av vikarierende motiver. 
Skjønt, ingen skal være i tvil om hvor Reichardt står i saken. 
I en nesten noir-aktig fargepalett tegner hun et dystert bilde av utsiktene til moder jord, der parkeringsplassene eser ut og elvene demmes opp. 
Og der kortreist mat, «raising awareness» og «grønn bevissthet» er spill for et tomt galleri. 
Finnes det håp for planeten? 

Ja, antyder Reichardt. 
Vi må bare kvitte oss med nummenheten. 
