Aldri annet enn bråk
Liam Neeson gjør ting folk liker at Liam Neeson gjør. 

FILM: 
Liam Neesons appell som actionhelt skyldes i stor grad det faktum at han utstråler en nærmest aggressiv pålitelighet og varme, og intet sted er han mer intenst sympatisk enn i «Taken»-filmene. 
Her fremstilles rollefiguren Bryan Mills som en nærmest selvutslettende omtenksom og hensynsfull familiefar, hvilket bare gjør den uunngåelige maltrakteringen av alle som måtte ha gjort datteren eller ekskona fortred destod mer tilfredsstillende. 

Pappa vet best Utgangspunktet for denne tredje og formodentlig siste filmen i «Taken»-serien er at noen har drept nevnte ekskone og fått det til å se ut som om det er Mills som står bak. 
Dermed faller det på ham å lete opp de virkelige morderne samtidig som han beskytter datteren og unngår Los Angeles-politiets lange arm. 
Det er et skjematisk og forutsigbart plott, men hele poenget med disse filmene er å se Neeson utøve brutal, rettskaffen hevn, og jo fortere man kan komme i gang med det, jo bedre. 

Problemet med «Taken 3» er at hevnen verken er spesielt brutal, oppfinnsom eller overraskende. 
Uansett hva man måtte mene om den opprinnelige «Taken», er det en film som har blitt stående som en slags klassiker, og dette skyldes langt på vei at dens beskjedne budsjett tvang filmskaperne til å være kreative og bygge spenning ved hjelp av atmosfære og kløktig uttenkte scenarioer. 

Ved veis ende 
I denne tredje filmen er det så å si ingen reell spenning. 
Regissør Olivier Megaton har hovedsakelig fokusert på å bruke opp budsjettet på kjedelige biljakter og overflødige eksplosjoner, og voldsutøvelsen er først og fremst å regne som en rituell befestning av tradisjonelle familieverdier. 
Foruten tredjeaktens ublide møte mellom en personbil og landingshjulene til et privatfly, og en scene hvor en mann blir stengt inne i et bagasjerom sammen med sin store, døde hund, inneholder filmen påfallende få minneverdige øyeblikk. 

I utgangspunktet er det stor stas å se den alltid like sindige Neeson småløpe rundt og kveste skurker i hytt og pine, men når man ikke engang makter å mønstre noen virkelig antipati mot plottets uunnværlige østeuropeiske sadist, er det mye som tyder på at akkurat «Taken»-franchisen har utspilt sin rolle. 
