En komisk juletragedie
Jakten på julestemningen er blitt en stressende folkesport som starter tidligere og tidligere hvert år. 

For vi nøyer oss ikke med julestemning i selve julen, helt fra midten av november skal det lukte pinnekjøtt og pepperkaker, på anlegget skal det klinge i juleklokker, og vi skal ha en fornemmelse av snø. 
Bent Hamers «Hjem til jul» byr på julestemning så det holder, men har ikke tradisjonell julestemning som formål. 
Tvert imot: denne julefilmen handler om de tingene som gjør julen vanskelig, vonde forhold og følelser som bare blir forsterket av forventningene om en gledens høytid. 

«Hjem til jul» er basert på Levi Henriksens novellesamling «Bare mjuke pakker under treet». 
Regissør Bent Hamer har valgt ut noen av novellene, noe som gjør «Hjem til jul» til en episodefilm der de forskjellige historiene stort sett bare har julen, vinteren og den fiktive bygda Skogli som fellesnevner. 

Episodefilmen er etter hvert blitt en litt for velbrukt klisjé som ofte stjeler nerve fra helhetsinntrykket, men ikke i «Hjem til jul». 
Hamer har lyktes i å skape et fellesskap mellom de tidvis overlappende historiene. 
En viktig årsak er den karakteristiske Hamerske stilen og stemningen: tragedie og humor hånd i hånd, det hverdagslige og det eksistensielle arm i arm. 

Det er julaften ettermiddag i Skogli, frostrøyken bølger, snøen knirker og gnistrer i kveldsmørket. 
Bygdas befolkning er alle preget av den forestående høytidsfeiringen. 
På godt og vondt. 
Enten de vil eller ikke. 

Her er elskerinnen som også i år må se elskeren feire jul med kone og barn mens hun selv er alene. 
Gutten som heller vil tilbringe julaften med jenta han er forelsket i enn med familien. 
Legen som blir kidnappet til et helt spesielt oppdrag. 
Det eldre paret som venter sønnen hjem. 
Den bortkomne, forsofne sønnen som søker hjem til jul, og som treffer en gammel flamme på veien. 

Trond Fausa Aurvåg glitrer som den bitre, forsmådde ektemannen som tyr til desperate handlinger og skitne knep for å få truffet ungene sine og overlevert gaver til dem på julaften. 
Det er denne historien som har mest av det Hamerske særpreget: det tragiske forstås best gjennom det hysterisk komiske. 
Men alle rollene er velbesatt. 
Alle historiene er rørende, gripende, vakre. 
Og litt vonde. 

«Hjem til jul» er en visuell nytelse, og Hamers bredeste og mest følelsesladde film til nå. 

Musikken må nevnes. 
John Erik Kaadas filmmusikk er usedvanlig vakker og stemningsskapende. 
Og selve kremtoppen i denne bittersøtt deilige filmen er den spektakulære avslutningsscenen, lydlagt med Maria Menas aldeles nydelige tittellåt «Home for Christmas». 
Jeg lover: 
Dette er helt uforglemmelig. 

Og tristessen til tross: 
«Hjem til jul» en lysende, optimistisk moderne julefilm om å finne fred og veien hjem. 
