- Så velskrevet at våre hjemlige heisarbeidere bør sette av tid til å lese den, selv om streiken nå er over
Dette må være den mest detaljrike roman om heismontører som noensinne er skrevet. 

Manhattan med sine skyskrapere er full av heiser, nye og gamle, ruklete og strømlinjeformede. 
Etter romanen «Intuisjonisten» blir å ta heis aldri det samme. 

Ordet «heismontør» har en egen klang i Norge. 
Denne yrkesgruppen er mer forbundet med streik enn med den faglige dyktigheten som vi alle nærmest til daglig er nødt til å stole på der vi lar oss heve og senke opp gjennom etasjene, i små lukkede kasser som styres av kabler, vaiere, lodd, motorer og elektrisk strøm. 

Seinest denne uka ble en heismontør-streik avsluttet etter to måneders konflikt. 
Mest dramatisk var det likevel på 1970-tallet. 
I 1974 ble den ene heisen etter den andre sperret med plastbånd, gjennom en tre måneder lang streik. 

«Røde» Erik 

Kuriøst nok var en av de mest kjente aktivistene fra den gangen, «Røde» Erik Kristiansen (68), i sving på arbeidsgiversida da den ferske streiken ble løst. 
Det var knapt noen hemmelighet at radikale tillitsmenn som ham bidro sterkt til 1970-tallets streikevilje. 
For å sitere fra Dagbladet i et tilbakeblikk 22 år seinere: 
Ordet heismontør «fikk samme klang for AKP (ml)-bevegelsen som ‘tømmermann’ for en kristen menighet. 
Støtten til ustanselig streikende heismontører ble et hellig korstog for våre hjemlige marxist-leninister.» 

Det handlet om penger og arbeidstid, men også om beskyttelse av en yrkesgruppe. 
Heismontøren, som ifølge sin definisjon er «en fagarbeider som monterer, reparerer og vedlikeholder heiser og rulletrapper», følte seg truet av ufaglært arbeidskraft, i verste fall hentet inn fra utlandet. 
Det skulle man ha seg frabedt, og slik er det fortsatt. 

Rasekonflikter 

Denne lokalhistoriske innledningen bare for å understreke at norske boklesere nå har fått til disposisjon et slags «heismontørenes evangelium», en roman der konstruksjon og kontroll av heiser er det bærende motivet, og der forskjellig syn på hvordan heisene lar seg bygge og vedlikeholde blir satt opp mot hverandre. 
Colson Whiteheads roman 
«Intuisjonisten må vel være den mest detaljrike roman om heismontører som noensinne er skrevet. 

Whitehead ble i fjor presentert på norsk med den glimrende romanen «Den underjordiske jernbanen», som handler om et underjordisk nett på 1800-tallet som gjorde det mulig for slaver å flykte fra sørstatene til friheten nordpå. 
Boka fikk både Pulitzerprisen og The National Book Award i 2016. 
Dette var Whiteheads sjette roman. 
«Intuisjonisten» er hans debut fra 1999. 
I likhet med «Den underjordiske jernbanen» er den et beskt oppgjør med amerikanske rasefordommer. 

Oppover i etasjene 

Det er liten tvil om at vi befinner oss i New York, selv om Whitehead nøyer seg med å referere til «verdens mest berømte by». 
Ettersom skyskraperne på Manhattan skjøt i været, utviklet også teknikken seg for hvordan folk skulle komme oppover i etasjene. 
Elevatorene fikk en spesiell betydning. 
Dette ga de som kunne bygge dem, en egen maktposisjon. 

Romanens hovedperson er Lila Mae Watson, den første kvinnelige, fargede heismontør i bransjen. 
Som fagkvinne har hun makt til å beordre reparasjoner og forbedringer. 
Hun er ukorrupt, ambisiøs og konsekvent. 

To skoler 

Romanens tittel henviser til de to skolene som skiller miljøet, intuisjonistene og empiristene. 
Empiristene undersøker maskineriet fysisk før de trekker sine konklusjoner. 
Intuisjonistene stoler på sine fornemmelser og sitt finstemte følelsesapparat. 
Deres guru er James Fulton, kjent for verket «Teoretiske heiser» og for sin idé om konstruksjon av en «svart boks», som i framtida vil revolusjonere konstruksjonen av heiser. 

Det er ikke uvesentlig for boka at Fulton var farget og en idealistisk forkjemper for likhet og brorskap. 
Før han døde, skal han ha etterlatt seg en notatbok med anvisning for konstruksjonen av en perfekt heis, men den er forsvunnet. 
Lila Mae Watson forsøker å finne ut mest mulig om sin forløper. 
Samtidig støtter hun intuisjonistenes kandidat til et forestående valg i fagforeningen, som motvekt til en mektig, hvit empirist. 

En noir-thriller 

På et nivå er denne romanen en allegori, et drama der vertikale fraktemetoder er en metafor for modernitet, maktkamp, hemmelig byggekunst og sosial utvikling. 
Men den kan også leses som en spenningsroman om Lila Mae Watson kamp mot intriger og konspirasjoner, i en fortelling som blir en blanding av en urban, labyrintisk noir-thriller og en vittig og drivende skildring av det man kunne kalle heisenes metafysikk og historiske utvikling. 
Whitehead har studert sitt emne grundig og sprer sine kunnskaper med lyst, overskudd og et fargesterkt persongalleri. 

John Updike har sagt om Whitehead at «stort sett gjør hans skrivekunst det skrivekunst skal gjøre, den fornyer vår opplevelse av verden.» 
I dette tilfellet det som foregår i mørket bak trykknappene og speilveggene de fleste av oss forbinder med heiser. 
Selv om våre hjemlige heisarbeidere nå går tilbake til jobben, kan man anbefale også dem å sette av tid til denne særdeles velskrevne romanen. 
