Uovertruffen vokal hjalp ikke med å bringe magien frem
Det er skuffende når Norges kanskje beste artist ikke klarer å levere. 

«Hei, vi skulle jo begynne nå, vi kan jo ikke drive å rydde på scenen.» 

Det starter ikke så bra for Jenny Hval i dag. 
Sirkusscenen bader i lilla lys før Jenny Hval entrer den, iført svart lateksdress. 

Men «The great undressing» siver ut i teltet, en danser smyger seg rundt på gulvet, og setter seg sammen med Hval i andre låt ut, ved et plastbasseng som står på høykant. 
Flere gjester kommer til, drikker fra bokser og filmer med smarttelefoner. 

Den dramatiske scenografien, hele tiden mer en kunstperfomance enn konsertkoreografi, og hovedpersonen selv – utilnærmelig – bringer oss inn i alvorets time. 
Her er det store ting i emning, som liv, død og kaotisk følelsesliv. 

Men med kjærligheten som et gjennomgående tema under konserten. 

Vakre låter, men hovedpersonen var for distansert 

På siste album Blood Bitch – et av årets uovertruffent beste – tok hun for seg blodet som myteomspunnet og fryktet substans, spesielt mensblodets kraft og ufarlighet, albumet som en fortsettende fascinasjon for menneskets fysiske vesen. 

Låtene – komplekse, vakre og tidvis dypt melodiøse. 

Jeg forventet å ikke gå uberørt fra en konsert med Jenny Hval, for det burde nesten være umulig. 
Men magien i låtene kommer ikke frem i liveformatet. 

Mer pratende låter drukner i publikums utålmodige snakking, stemningen ebber ut selv i de instrumentale partiene som kunne revet i angsten om dørene stengte for lyset i teltet, og man ikke ble forstyrret av folk som forsvinner ut og inn. 
Nei, det er ikke gitt at Hvals eksperimentelle låter vil glede et stort publikum live, men hun har definitivt evnen til å bringe oss inn i hennes verden om hun hadde prøvd. 

I dag var hun for distansert til sitt publikum. 

«Unnskyld» er ordet som står igjen 

De underfundige, og ofte humoristiske tekstene blir omringet av elektronika av det varmere slaget, sammen med tuba, sampling og synth. 

Vokalen er gjennomgående nydelig, og drukner heldigvis ikke hele tiden av lyduniverset. 
Tekstene kommer tidvis frem glassklart og gripende, og etser seg fast. 

Andre ganger er det umulig å få med seg. 

Hun og bandet tar seg god tid til å dra ut instrumentale partier. 
I «In the red» er hun med danserne i kostyme – ”man kan danse til dødsdans også”, som hun sier. 

Mer melodiøse «Conceptual romance» blir ikke overraskende et høydepunkt, vokalen skinner. 
En liveskrevet tekst om kjærlighet vises på skjermen, og har med tekstlinjer om at «unnskyld» skulle vært inne i «kjærlighet» mer enn «ærlighet», og «unnskyld» er også ordet som står igjen på skjermen til slutt. 

Håper det blir bedre neste gang. 
