Russisk briljans og italiensk orkestervelde
KLASSISK MUSIKK: 
I Prokofiev hørte vi en pianist med briljans og kraft. 
Det store orkesterapparatet i Respighis symfoniske dikt kom til sin rett i Fartein Valen-salens gode akustikk. 

Prokofiev: 
Klaverkonsert nr. 3, C-dur. 

Respighi: 
Romerske fontener; Romerske Pinjer. 

Simon Trpceski klaver, SSO, dir.: 
Christian Macelaru. 

Konserthuset torsdag kveld. 

Prokofievs 3. klaverkonsert hører til de aller mest briljante i det 20. århundre. 
Den er skrevet i Bretagne, i Frankrike, og bærer ikke så lite preg av fransk eleganse og finesse, men samtidig gleden ved et dundrende russisk pianistisk spill og ikke så lite humor. 
Prokofiev, som selv var en fremtredende pianist, brakte klaverspillet inn i nye baner som bl.a. fascinerte Stravinskij. 
Man kan høre Prokofiev selv spille på opptak fra 30-årene: ladet med energi og en makeløs teknikk. 

En publikumstreffer 

Makedonske Simon Trpceski har nettopp fått overstrømmende kritikker for innspillingen av bl.a. Prokofievs 3. klaverkonsert. 
På kveldens konsert ble den ensomme klarinettmelodien i begynnelsen på denne klassiske C-dur-konserten spilt som om den kom fra en annen verden. 
Så brøt allegroen løs, motorisk, heftig, stormende og vital. 
Kombinasjonen av det raffinerte og det voldsomme og ville preget også andresatsen med de fem variasjonene. 
I sistesatsen var det også kontraster: humor og magi. 
Kveldens dirigent, amerikanske Christian Macelaru, fikk med seg SSO i de mange skiftninger og bråe krumspring. 
Trpceski var best i det teknisk briljante og det motorisk heftige, men vi savnet av og til det raffinementet som Martha Argerich demonstrerer (sammen med Abbado) på det som er referanseinnspillingen for denne konserten. 

Som den publikumstreffer denne konserten er, ga Trpceski villig et ekstranummer etter stor applaus. 
Og tenk, han fikk med seg Liv Opdahl i den humorpregede andresatsen fra Prokofievs Cellosonate i C-dur. 
Bravo! 

På byvandring i Roma 

Til tonediktene Romerske fontener og Romas pinjer fant Respighi ut at han måtte skrive et utførlig program for å få musikken ut til publikum (de var vant med opera). 
Romerske fontener faller i fire deler og ”beskriver” Fontana in Valle Giulia i grålysningen, så Tritone-fontenen om morgenen, deretter Fontana di Trevi ved middagstid og så til slutt Villa Medici-fontenen i skumringen. 
Respighi tonesetter alle disse stedene, som vil være kjent for Roma-farere, med karakteristiske lyder av vannets spill, sprudling og bobling, idyller og heroiske scener. 
Respighi har en innholdsrik orkesterpalett med en særdeles rik orkestrering som SSO under Macelaru ivaretok på beste måte. 
Det store orkesteret, inkludert klokker, celesta to harper, flygel og orgel, ble ledet med fast grep. 
Om man kjenner programmet, var det ikke vanskelig å assosiere til mytologiske vannvesener som najader og tritoner eller til Neptun og sirener. 
Og klokkeklang hørte vi i siste del, sammen med fuglekvitter og rasling av blader i trærne. 

Romas pinjer (italiensk furu med den karakteristiske paraplyformede krone) som vel er det første naturinntrykket man får når en kjører inn i den evige stad, er likeledes delt i fire deler og spilt i ett: 
Pinjene ved Villa Borghese, Pinjer i nærheten av en katakombe, Pinjene på Gianicolo og Pinjene langs Via Appia. 
I tredjedel, Pinjene på Gianicolo-høyden, er det i originalutgaven, etter en vakker klarinett-solo, lagt inn sang fra en ekte nattergal som oppførelsen torsdag hadde tatt til følge. 
Om dette er Kitsch eller et forvarsel om elektronisk musikk spilte da og der ingen rolle. 
For virkningsfullt var det. 

Respighi beskriver i sitt program historien til alle disse stedene. 
I Pinjene ved Via Appia Antica ut på den romerske Campagna hører vi signaltrompeter fra en konsul med sin hær marsjerende i triumftog mot Kapitol (noe Mussolini visste å utnytte). 
Dette ble virkningsfullt utført med trompeter og tromboner spilt fra balkongen. 

SSO hadde denne kvelden de rike klangfarger og den kontrastberedskap, samt det store apparat, som skal til for at Respighis musikk skal fenge. 
Macelaru er en dirigent som nettopp er egnet for disse kvaliteter. 
Og han hadde et våkent øre for detaljrikdommen i disse to verkene. 
Begeistringen var stor for fremførelsen av Respighi, en komponist som er blant de mindre kjente. 
