«Mortal Engines» er lekker, men kjedelig
En bok jeg ikke kjenner til, er blitt en film jeg kunne ha klart meg uten. 

Jo da, det er storslagent og fantastisk. 
Øyet får så det holder. 
London kjører rundt på larveføtter i en postapokalyptisk verden. 
Det gjelder å spise mindre byer for å få mat og drivstoff. 

Vi befinner oss i første del av 3000-tallet, og alt er endret. 
Et supervåpen er blitt brukt, og jordens overflate er til dels revet i stykker. 
Men områdene mellom Europa og Asia er fortsatt farbare, og konflikten står mellom bevegelige byer og et stasjonært, kinesisk-kontrollert samfunn forskanset bak en mektig mur. 

Dette er et forsøk på å lage skranglete steampunk, litt i tradisjonen fra det franske radarparet Jeunet og Caro (Delikatessen og De fortapte barns by), men på langt større budsjett og, dessverre, med langt mindre sjarm. 

Filmen får ikke lov til å bli så skjev og rar som den burde. 
Den er heller ikke intenst eller filmatisk hard core, som for eksempel Max Max: 
Fury Road, som også befinner seg i et lignende etter-katastrofen-scenario – men som har skuespill, scenografi og manus på et nivå som tangerer kunst. 

Skeptisk 

Filmen annonseres med «From the filmmakers of The Lord of the Rings and The Hobbit. 
Da blir jeg skeptisk, og det er ikke fordi jeg ikke liker de filmene. 
Det er fordi denne filmen ikke har noe av den storheten som finnes i dem. 
Og det byr meg imot å kjøpe noe halvveis bare fordi opphavsfolkene laget noe bra for noen år tilbake. 

Mortal Engines ser flott ut, spesielt når vi får de store bildene av London som beveger seg tungt gjennom landskapet, men sannheten er at den samtidig er hul, forutsigbar og til og med litt kjedelig. 

Manuset følger formelen så til de grader at ingenting overrasker, så man må virkelig elske det visuelle for å klare å holde ut. 
Historien ser ut til å være skrevet av noen som er litt matlei. 
En mor ofrer seg for å redde datteren. 
Dingsen hun ga til datteren før hun døde, inneholder et viktig element for å redde verden. 
Og faren, ja, hvem er egentlig faren? 
Kan det virkelig være som vi tror? 
Ja, det kan det. 

Metningspunkt 

Populærkulturen nærmer seg et punkt hvor formlene er oppbrukt, og hvor fortellingene stadig oftere buklander på grunn av manglende originalitet. 
Historiefortellere må være smartere enn før, og hvis ikke Peter Jackson og hans faste manusfolk kan det, hvem kan det da? 

Marvel-gjengen klarer det til dels ved å bli ironiske, men vi nærmer oss uansett et metningspunkt. 
Jeg håper det et sted går noen unge filmskapere rundt med helt friske ideer. 
Et av problemene er dessuten at spesialeffektfilmer er så kostbare at de må tjene pengene tilbake. 
Det begrenser kreativiteten radikalt. 

Robert Sheehan som Tom Natsworthy er nok den skuespilleren som i størst grad leverer, men også Hera Hilmar og Jihae tar seg godt ut. 
Hugo Weaving er ikke subtil nok som slem verdensherredømme-skurk. 
Og til syvende og sist bryr jeg meg rett og slett ikke nok om det som foregår. 
Jeg lengter hjem. 
Til sofaen. 
Og sånn synes jeg ikke det skal være. 
