Teater:Røff Gynt i fjellheimen 

GÅLÅ (VG) 
Det er en røff og utagerende Peer Gynt som møter oss i denne forestillingen der, dikt og forbannet løgn spiller på lag med spektakulære scener og vakker natur. 

Fra første anslag viser Mads Ousdal en Peer Gynt med sterke krefter som driver han i ymse retninger. 
Det er som han rent fysisk forsøker å slå i hjel sine indre demoner, uten å lykkes med det – som vi vet. 

Ousdal er høyt og lavt, kan snakke på inn– og utpust, veksler brått mellom munter lek, engstelse og oppkomlingens selvsikkerhet. 

I han er det gyntske jeg upolert og uredd, men også en sjel som både unnslipper og unngår ubehageligheter. 
Hele veien synliggjøres det sårbare hos et menneske som er utsatt for hånflir og hvasse ord, og som dermed skal vise verden – i alle fall sambygdingene – at han skal fanden ta meg skal bli noe stort! 
På veien dit er han både slesk og slu, men også en sjarmerende eventyrer som lett kan lokkes og lures. 

Årets Peer Gynt på Gålå preges at et nytt kunstnerisk team, et nytt grep som definitivt suggererer og underholder. 
Naturen løfter seg bokstavelig talt nå Dovregubben gjør sin mektige entré i en spektakulær sekvens som sprudler av lekenhet. 

Stranden og vannet er der som et vakkert bakteppe, og trekkes tett inn i handlingen på en måte som gir forestillingen en ekstra sanselig dimensjon. 

Samtidig gis det rom for det intime, det reflekterende og det helt enkelt stillferdige, som når Arve Tellefsen står på en klippe og spiller på fela si, eller når Ruud Ellingsen som Solveig med stille mykhet og voldsom kraft synger ut sitt forsvar for sin Peer. 

Spennvidden er stor og visuell fascinerende. 
Peers brokete liv fremstilles i tablåer, som, når forestillingen for satt seg, sannsynligvis vil gli lettere over i hverandre enn tilfellet var under generalprøven. 

Men i all denne frodige, muntre og visuelle leken er det rom for Ibsens klo. 
Hans beske observasjoner rundt selvgodhet poengteres gjennom både folk og troll. 
Ikke uten grunn briljerer dovregubben selv – saftig spilt av Kjosås – med et vell av norske dialekter. 
Det navlebeskuende «være seg selv nok» er et fenomen langt utover en hule i Rondeslottet, må vite! 
Dialogen mellom Ousdal og Tindbergs knappestøper har samme intime, reflekterende effekt. 

Forestillingens kanskje sterkeste øyeblikk er når Peer trekker sin døde mor Åse mot vannet og lemper henne i den gamle robåten. 
Sorgfull og såret ror han bort fra sine røtter; røtter som til slutt innhenter ham. 

Musikk, scenografi, natur, et vell av opplagte statister gir det hele et anstrøk av et sanselig eventyr som ender i sommernatten. 

Anmeldelsen er basert på generalprøven torsdag kveld. 

BORGHILD MAALAND 
