Forklaringen virker så nærliggende at det er oppsiktsvekkende at politiet ikke tenkte det samme
Kan løsningen på en av norgeshistoriens største krimgåter hele tiden ha ligget i politiets eget materiale? 

Høsten 2020 er det 50 år siden det sterkt forbrente liket av en kvinne ble funnet på et utilgjengelig sted i Bergen. 
Selv om politiet kom til at det etter all sannsynlighet var snakk om et selvmord, har mysteriet med kvinnen i Isdalen fremdeles stor kraft. 
Ikke minst fordi konklusjonen den gang etter alt å dømme var feil. 

Sist uke meldte NRK at de skal samarbeide med BBC World Service om å lage en internasjonal versjon av true crime-podkasten, «Gåten i Isdalen». 
Denne uken kommer en bok, skrevet av en jurist ved Universitetet i Stavanger, som trenger dypere inn i mysteriet enn noen andre har gjort. 

Dennis Zacher Aske lanserer en troverdig teori om hva kvinnen drev med, og han går langt i å utpeke en potensiell drapsmann. 

Politiet la ned et imponerende arbeid for å finne ut hvem hun var, kvinnen som 18. november 1970 kom med hydrofoilen fra Stavanger og sjekket inn på Hotell Rosenkrantz under navnet Elisabeth Leenhouwfr. 
I Stavanger hadde hun bodd på Hotel St. Svithun som Fenella Lorck, men hun hadde også brukt Claudia Thielt, Claudia Nielsen, Genevieve Lancier og andre alias. 

Hun vekslet mellom tysk, fransk og engelsk og ble observert med flere menn, som aldri meldte seg. 
Klærne hennes var strippet for merker og kjennetegn, navnet på medisinene var skrapt bort. 
Noen ville at hun ikke skulle bli identifisert. 

25 etterforskere arbeidet i månedsvis, før saken ble arkivert som sannsynlig selvmord. 
Dette arkivet har Dennis Zacher Aske åpnet og studert. 
Med imponerende blikk for detaljer og mønstre har han puslet de mange bitene sammen på nye måter. 

Blant annet har han funnet en troverdig løsning på koden som lå i en av koffertene hun etterlot på jernbanestasjonen i Bergen, halvannen time før hun døde. 

Da Tore Osland, sønn til hovedetterforskeren i saken, i 2002 ga ut en fiksjonsfortelling om kvinnen i Isdalen, sa han at han var overbevist om at hun måtte ha vært spion. 
PST-sjefen i Bergen sa samme år at han ikke engang ville svare på hvorfor han ikke ville kommentere saken. 
Hvorfor sa han det, hvis politiet fremdeles trodde at kvinnen først hadde forsøkt å ta livet av seg med tabletter og så satt fyr på seg selv? 

Aske plukker fra hverandre både selvmordsantakelsen og spionteorien. 
I stedet presenterer han en forklaring som virker så nærliggende at det er oppsiktsvekkende at politiet ikke tenkte det samme. 
Kanskje PST kan svare nå? 

Av hensyn til spenningsnivået hos leseren skal Askes teori ikke røpes her. 
Det skal heller ikke resultatet av hans egen omfattende etterforskning, som fører til en person som etter all sannsynlighet hadde et tett forhold til kvinnen, og som tidligere var anmeldt for voldtekt og anklaget for vold. 

Det er like oppsiktsvekkende at politiet ikke fulgte dette sporet videre, indikasjonene lå i etterforskningsmaterialet. 
Aske anonymiserer mannen, men alle med tilgang til et digitalt avisarkiv kan lett finne ut hvem han var, eller er. 
Dette etiske dilemmaet burde vært diskutert i teksten. 

Boken er skrevet som en slags etterforskningsrapport. 
Først kommer 15 kapitler med sammendrag og gjennomgang av politiets materiale, med mange gjentakelser og sidespor som gir et mer realistisk bilde av en slik etterforskning enn noen fiksjon. 

Deretter følger Askes egen etterforskning, også den beskrevet i et nøkternt, kirurgisk presist språk. 
Bare når han gjentatte ganger viser hvordan VGs berømte krimreporter, Knut Haavik, ledet publikum på ville veier, fraviker han den stramme komposisjonen. 

Til tross for fraværet av avisens blomstrende adjektiv og heseblesende dramatisering, er Askes fremstilling langt mer spennende enn noen tabloid krimreportasje. 
