Et Frankrike å elske
Noe så sjeldent som en velgjørende fransk film — men så handler den altså fra Provence rundt første verdenskrig, historien er skrev av Pagnol - og Daniel Auteuil spiller hovedrollen som den strenge far. 

Brønngraverens datter (La fille du puisatier): 
Franskromantisk drama. 
2011. 
1 time, 43 minutter. 
11 år. 
Regi: 
Daniel Auteuil. 
Med:Daniel Auteuil, Astrid Berges-Frisbey, Kad Merad, Nicolas Duvauchelle. 

Det finnes et Frankrike som man ennå kan elske. 
For deresom husker "Jean de Florette", er den solsvidde provinsromantikken"Brønngraverens datter" som å komme hjem til de virkelige gallerneshederlige strev, nevrotiske ære og svette hormonstyr. 
Daniel Auteuil harregissert filmatiseringen av Marcel Pagnols roman, for som skuespiller har hanantakelig lengtet tilbake til de røffe idyllene i Provence. 
Den franskelandsbygda har ikke Toscanas frodige skjønnhet, for det ser ut som om Gud gikkgjennom jordsmonnet med trekkpapir. 
Men frodigheten finnes i folka, ogsaftigheten i Pagnols replikker. 

"Brønngraverens datter" er en film om kjærlighet,ære og familie i Provence akkurat da første verdenskrig driver og bryter ut.Den overjordisk dydige brønndattera Astrid Berges-Frisbey har nettopp truffetden rike handelsmannens sønn og hikstet over hans snoksleipe forførertriks, ogfordi også spurvehjerter banker og fordi også pappas gullunger kan bli ramma avlengtende livmor, lar hun seg besvangre under et tre ved parkert motorsykkel. 

Og den unge kynikeren blir også rammet av guddommelig ømhet,men siden skuddet i Sarajevo ikke kom fra Amor og siden rikmannskjeringer erslemme og intrigante, blir Patricia en enslig mor som må jages fra heimen av ensorgtynget, æretvunget far uten hustru. 

Daniel Auteuil spiller og regisserer med en stødigbondelagshånd, samtidig som filmen flørter med oss på skillingsvise-vis. 
Denfranske skuespilleren er smertet, men prinsippfast som en liten deGaulle-stubbe i småskauen, og det er en av de rollene du kommer til å huskelenge. 
Berges-Frisbey som la fille perdue ser så sart ut at hun ville brekkehvis en humle satte seg på venstre skulder, og hun har gjennomsiktig søndagshudsom en nyplukka kylling. 

Det er deilig å se på. 
Det er engasjerende på en velsignaenkel måte. 
Og det er en god historie fra den gang også europeeres slitsommeære ramma de arme døtrene. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
