Konsertanmeldelse:Bon Jovial! 

Dæven. 
Skal si Bon Jovi fikser det der med stadionkonserter. 

Bon Jovi slo gjennom omtrent samtidig med at stadionkonserten ble rockens foretrukne massemønstringsrituale på 1980-tallet. 

De lærte seg håndverket. 
Ikke mange kan det. 
U2, Brooce, AC / DC, en håndfull til. 
Dette er overhodet ikke noe å kimse av. 

De går på med «Raise Your Hands», og anskueliggjør umiddelbart at dette er et rock'n'roll-sirkus hvori sort lær og pilotbriller aldri er gått av moten. 
62.000 armer er umiddelbart i været. 
Allsangen er et massivt faktum i sang nummer to, «You Give Love A Bad Name». 

Regnet kommer under «In These Arms». 
Den nylig avrusede gitaristen Richie Sambora tar på seg en hatt. 
Men bandet står ute i skyllet sammen med oss «vanlige folk», uten tak over sine berømte hoder. 
Det skal de ha. 
Og de gliser. 
De vet nemlig at de har en over middels fortreffelig jobb, og at det kunne ha blitt margarinfabrikken i New Jersey. 
Fint at Jon Bon Jovis hår ikke er like høyt som på 1980-tallet. 
Da ville aftenen muligens blitt mer muggen. 

Bandet sprer det nyere materialet over alle de 160 minuttene. 
Klokt. 
Bon Jovis sanger fra 2000-tallet er på de fleste måter til forveksling like årgangsmaterialet deres, med én viktig forskjell: 
De tar seg selv for høytidelig. 
Jon har (i likhet med New Jerseys andre store sønn, Bruce Springsteen) en «Amerikas røst»-ambisjon i magen. 

I det siste har han altfor ofte glemt at blåsnippmenn- og kvinnene han henvender seg til, ikke aller helst vil høre om hvor vanskelige livene deres er når de går ut en onsdag. 
De vil feste. 

Feste får vi nå. 
«It's My Life», «Blaze Of Glory», «Damned», «Bad Medicine» som inkorporerer «Hot Legs» og «Oh! Pretty Woman». 
Popbasillen «Captain Crash And The Beauty From Mars». 
Jakkeskift og akustisk gitar ytterst på den runde scenetungen som går ut i publikumshavet i «What Do You Got» og «I'll Be There For You». 
«Someday I'll Be Saturday Night». 
«Keep The Faith». 
«Wanted Dead Or Alive». 
På sitt ypperste er Bon Jovi verdens største trønderrockband. 

Helt sist (de innbiller seg jo ingenting, heller), klokken 23:06: 
«Livin' On A Prayer». 
Lutter ekstase. 
Har aldri sett noe lignende, selv ikke på U2 eller Bruce-konsert. 

Dersom poenget med tilstelninger som dette er å mette massene og få dem til å smile - og det er det - er det ingenting å utsette. 
«A for innsats», som de sier «over der». 

Harryunderholdning på sitt mest «smakløst amerikanske», ja. 
Bigtime. 
Topp, det. 

Bon Jovi Ullevaal stadion, Oslo Publikum: 
Ca. 31.000 (fullt) Aktuell CD: «The Circle» 

MORTEN STÅLE NILSEN 
