Halvkvedet dokumentar om Aurora
Litt for lite, litt for tidlig om en av Norges mest fascinerende popstjerner. 

Aurora Aksnes (22) er en av de største, norske popsensasjonene i nyere tid. 
Hun er også en sjeldent interessant musiker, men dokumentarfilmen om henne kommer altfor tidlig. 

Aurora gjorde braksuksess i 2015. 
Den mørke, drømmeaktige musikken hadde popkvaliteter som gjorde at selv helkommersielle artister som Katy Perry omfavnet henne, mens et rikt og til tider urovekkende tekstunivers fortalte at dette også var musikk med en dypere mening. 

For ikke å snakke om det karakteristiske, visuelle uttrykket, eller de intense, hypnotiserende liveopptredenene. 
2016 ble et intenst år med mye reising og over 200 spillejobber, men så trengte Aurora pause. 
Hun lagde ikke ny musikk på to år. 

Det er denne tiden dokumentarfilmen «En gang Aurora» fokuserer på; hvordan Aurora og teamet hennes jobber videre frem mot «det vanskelige andrealbumet». 
Det er slettes ikke rart at Flimmer Film ville lage denne dokumentarfilmen, men det spørs om de burde ventet enda noen år. 

«En gang Aurora» er en samling halvkvedede viser. 
Ting sies ikke rett ut, men filmskaperne oppfordrer seeren til å lese mellom linjene. 
Et blikk, en kryssklipping, et løsrevet sitat – det er som om dokumentaren brenner inne med noe den ikke tør å si høyt. 

Hva er det egentlig med forholdet mellom Aurora og trommeslager/produsent Magnus Skylstad? 
Er de kjærester, eller bare to svært gode venner som også klarer å være kolleger? 
Manager Geir Luedy fremstilles som en knallhard forretningsmann som vil presse Aurora i en langt mer kommersiell retning, men vi slippes aldri nærmere enn at det fremstår som hverdagslige avgjørelser som profesjonelle artister må ta hele tiden. 
Innimellom ser vi også skygger av uroen, smerten og mørket Aurora synger om, men dokumentaren lar også dette henge i luften. 

Dokumentaren lykkes derimot svært god når den fokuserer på Auroras egne tanker og følelser rundt musikk, da kommer vi ekstremt tett innpå henne. 
Auroras betraktninger rundt det å finne mening i det man gjør, hvordan hun forholder seg til eget kunstnervirke og hvordan grensene mellom privatpersonen og kunstneren sakte, men sikkert glir ut. 
Dette er en historie som ikke kunne vært fortalt uten denne filmens særegne, intime blikk. 

«En gang Aurora» har forsøkt å beskrive brytningstiden Aurora står midt oppi på det aktuelle tidspunktet. 
Hele filmens dramaturgi er bygget opp rundt det vanskelige comebacket og hva det krever, men Aurora sier det godt selv: 
«Jeg er jo ikke gammel nok til å ha vært borte fra noe lenge». 
To år kan være lenge i musikkbransjen, men det er ikke alltid menneskene som står midt oppi det har rukket å reflektere noe særlig rundt situasjonen. 
Da burde kanskje dokumentarfilmen fått vente enda litt til. 
