Teateranmeldelse:«Fortrolige samtaler» 

Det snakkes mye og levende om grunnleggende livsvilkår i «Fortrolige samtaler». 
Etter hvert blir det også gedigent teater ut av det. 

Materialet er såpass topptungt, at man kunne frykte det skal velte: 
Ingmar Bergmans manuskript om sine foreldres vanskelige ekteskap, basert på morens dagboksnotater. 
Og ytterligere fortettet av Bergmanns samlevende Liv Ullmann selv, på bakgrunn av Bergmans egne dagbøker. 

FORTROLIGE SAMTALER 

Hva har vi så? 
Jo, en fortelling om utroskap og kjærlighetens betingelser i et borgerlig prestehjem på 1920-tallet i Sverige. 
Prestefruen 
Anna beskriver sitt mislykkede ekteskap med presten Henrik med djevelske presisjon: 
«Det er smertefullt å finne sin ensomhet!» 
Men kjærlighetshungeren stilles for stakkede stunder hos den mye yngre teologistudenten Tomas. 
Han er og blir hennes livs kjærlighet. 
Eller i alle fall: 
Den kjærlighet drømmen kan veves av. 

Kjærligheten er umulig. 
Den støter mot alt: 
Ektemannen, Kirken, Gud, moren, de sosiale konvensjoner. 
Men aller mest forpliktelsen overfor de tre barna. 
Alt dette skisseres med stø hånd i første akt. 
Litt endimensjonalt, når sant skal sies; man sitter ørlite med følelsen av å befinne seg i en etter-ibsensk virkelighet: 
Grunnleggende menneskelig drama. 
Men ikke all verdens emosjonelt forpliktende. 

Men i andre akt våkner stoffet til liv! 
Første akts skisser blir til blodfylte erfaringer. 
Marte Engebrigtsen, i den sentrale rollen som Anna, bærer klarsyntes styrke, håpets naivitet og en sensuell kjærlighetshunger som et indre lys. 
Og ingen av rollene rundt henne får lov til å være flate symboler for noe som helst. 
Mennene er riktignok de klart svakeste; de henfaller gjerne både til dogmatisme og nervøse sammenbrudd når de blir utfordret - og finner dermed alltid utveier. 

Likevel: 
Vi får aldri lov til å dømme den livsudyktige ektemannen. 
Den eldre prestemannen og vennen, Jacob, er en avansert, ubevisst løgner med alle sine svar - før de til slutt i livet gir ham et illebefinnende. 
Annas mor virker fordømmende. 
Elskeren er feig. 
Kun venninnen Märtha er en fullverdig støtte. 

Men på den annen side: 
Hver eneste rollefigur blir påvirket av Anna og hennes valg. 
Tilsynelatende mye til fordømmelse. 
Men minst like mye at hun og hennes valg blir gnisten for alles små drømmer om kanskje et bedre og rikere liv. 
Ingen av dem vil egentlig Anna noe ondt. 
Men i hennes lys, ser alle skyggene i seg selv. 

«Fortrolige samtaler» gir selvfølgelig ingen svar på til syvende og sist ubesvarlige spørsmål. 
Men med sin etter hvert sammensatte flertydelighet, ruller den opp og ut en gedigen teateropplevelse. 

(Og da er en eventuell topptung Bergman/Ullmann-frykt for lengst forduftet.) 

JON SELÅS 
