Dynamiske «Good Time» gir Robert Pattison mye å spille på
God gammeldags ransfilm med interessant vri. 

Frempek på film - eller i litteraturen - kan være ganske kleine og gjennomskuelige. 
Som når en kniv dukker opp, og kamera zoomer inn mens intensiteten i musikken øker. 
Av og til kommer det dog en riktig elegant variant, som her, der frempeket også utgjør åpningsscenen og en effektiv presentasjon av det - eller han - som utgjør hele filmens premiss. 

Han heter Nick Nikas, er hørselssvekket og lett tilbakestående. 
Eminent spilt av Benny Safdie, filmens ene regissør, ser vi ham i samtale med en terapeut som prøver å kartlegge språkforståelsen hans. 
Terapeuten spør hvordan Nick tolker uttrykket «katt og mus», ordtak som «du skal ikke telle kyllingene før de er klekket» og «det er det knirkende hjulet som blir smurt», samt hva han tenker når han hører begrepene «saks» og «stekepanne». 

Elegansen ligger i hvor plausibelt det er at terapeuten stiller akkurat disse spørsmålene - Nicks svar gir et bilde av evnen hans til abstraksjon. 
De åpner også for en emosjonell reaksjon hos Nick, som gir innblikk i bakgrunnshistorien hans. 

Men de forteller også litt om hva vi har i vente. 
For like etterpå entrer Nicks bror Connie (Robert Pattison) banen. 
Filmens tempo skifter, ransfilmen tar over - og som vi vet: 
Det finnes kanskje noen perfekte ran, men de er uhyre sjeldne. 
«Man skal ikke selge kyllingene før de er klekket.» 

Også her går noe galt. 
Den som tas er - selvsagt - Nick, og derfra og videre får vi en stilfull, energisk, pulserende film om Connies stadig skiftende katt og mus-lek for å få den sårbare broren ut av fengsel. 

Det gjør «Good Time» til Pattisons film nesten helt og holdent, og det er en lise å se ham få muligheten til å spille en virkelig god, kompleks rolle. 
Som kjeltring er Connie en uhyre interessant figur. 
Snartenkt og slu, voldelig om han må, men også sympatisk på en måte som gjør det vanskelig ikke å like ham. 
Også fordi han primært ikke er ute etter å redde sitt eget skinn, selv om det også er en dimensjon her. 

Connies desperate ferd gjennom New Yorks gater, i stadige møter med ulike mennesker, har også en sosial dimensjon. 
I glimt får vi innblikk i utsatthet, fattigdom, rusmisbruk, mistenksomhet og isolasjon, men også tillit og vilje til å stille opp for hverandre. 
Gjerne i situasjoner der man som tilskuer tenker «ville jeg gjort som henne?», men uten at troverdigheten går tapt. 

«Good Time» ble priset i Cannes for Daniel Lopatins soundtrack. 
Fullt forståelig. 
Sammen med Sean Price Williams' håndholdte kamera bidrar det til filmens særegne rytme og urbane rastløshet. 
Men det som særlig skiller den fra ransfilmer flest, er at den midt sitt neonfargede mørke har et varmt hjerte. 
