Mer opptatt av penisforlengere enn god sex
«Fifty Shades Freed» er som gjennomsnittlig sex: 
Verken god eller dårlig. 

«Fifty Shades Freed» er tredje film i historien om forholdet mellom Anastasia (Dakota Johnson) og Mr. Grey (Jamie Dornan), og det er den beste til nå. 
Men den er ikke særlig mye bedre enn de forrige. 
Ikke nok med det: 
De som nøt de forrige filmene vil ikke nødvendigvis like denne bedre. 
Handlingen er skåret ned til benet og unødvendig dilldall kuttet vekk. 
Det som står igjen er en (fortsatt tynn) handling som rører sammen en thrillerfilm om skumle forfølgere med en konservativ fantasi om å ha masse penger uten at noen plager deg. 

For hva er det disse filmene og bøkene bruker forestillingsevnen på? 
Det er egentlig ikke «BDSM» – altså seksuell aktivitet hvor det å gi eller bli påført fysisk smerte er en ingrediens – og det er ikke engang «hot sex» det fantaseres om her. 
I stedet er det rikdom og velstand som dyrkes. 
«Fifty Shades Freed» fortsetter der de andre filmene slapp: 
Med sportsbiler, privatfly, villaoppkjøp og ferieturer til Aspen (USAs Geilo). 

Men «Fifty Shades Freed» har fordelen av å begynne der de fleste eventyr slutter: 
Med et bryllup. 
Den nye dynamikken mellom Mr. Grey og Anastasia er enklere å tro på fordi et ekteskap er en kontrakt – bokstavelig talt – hvor roller må avklares og ansvar fordeles. 
I de forrige filmene var dramaturgien så mangelfull at denne «maktkampen» lignet sosiopati. 
«Fifty Shades Freed» har derfor en mer troverdig Mr. Grey: 
En usikker mann som kompenserer med å fremstå som playboy. 
Og den har en mer troverdig Anastasia: 
En ung kvinne som må tenke over sin uavhengighet og identitet, og samtidig rollen som noens kone. 

Og klart sex har mye med saken å gjøre. 
På bryllupsreisen ønsker hun blant annet å sole seg toppløs på stranden. 
Alle andre gjør det, og hva er egentlig problemet? 
Mr. Grey protesterer, men hans kontrollbehov blir tilbakevist av Anastasia. 
Til tider er «Fifty Shades Freed» overraskende i insisteringen på at kjønnsroller kan fremstå som likeverdige i en patriarkalsk, pengegrisk verden – trolig fordi filmene er laget av en gjeng mennesker som har tenkt på disse spørsmålene med større nysgjerrighet enn hva forfatter E.L. James gjorde i bøkene filmene er basert på. 

Filmen har dessuten en genuint god sekvens som krever en setning jeg aldri hadde trodd jeg skulle skrive i en seriøs avis: 
Scenen der Anastasia og Mr. Grey bruker en motorisert dildo utvikler seg til et øyeblikk der tillit, ambisjoner, psyke og sex får en psykologisk dybde som serien har manglet til nå. 
Budskapet er at det er lavmål å bruke sex med andre mennesker som en forlengelse av ens egne psykologiske problemer. 

Men filmen gir Mr. Grey muligheten til å forlenge sin penis: 
For i all denne sexpositiviteten er «Fifty Shades Freed» fortsatt et trist eksempel på hvor ukritisk underholdning kan være på hva vi ser på som «det gode liv». 
Filmen har ingen sympati eller nysgjerrighet på tjenerne og sikkerhetsvaktene som Anastasia omgir seg med: 
Disse menneskene er kun et krydder i hennes (ufortjente) luksus. 

Det mest interessante med «Fifty Shades Freed» at filmen viser at Anastasias kamp, mellom egen identitet og en tilværelse som Mr. Grey sin kone, er en kamp mellom et multikulturelt liv «på bakken» og et blankt, kritthvitt liv i sus og dus. 

Om hun tar farvel med den kursen hun har staket ut for seg selv, tar hun også farvel med mennesker i mange fasonger og med mange hudfarger. 
En tilværelse i et bokforlag der hun kommer i kontakt med mange perspektiv og ideer, men som med Mr. Grey vil være et emosjonelt ensformig liv. 
Et interessant spørsmål, og et som bøkene har et ufattelig kjedelig svar på. 
