«Kautokeino-opprøret»:Stivt skolefjernsyn 

Det kan godt være at folket også liker skolefjernsyn, og i så fall vil mange sette pris på Nils Gaups «Kautokeino-opprøret», der en ufrisk norsk filmstil opptrer som populærpedagogisk gjenferd. 

Her samler Nils Gaup utkledde fagfolk til så mange historiske tablåer at det ikke ville vært rart om Henrik Ibsen stakk innom og sa: 
«Assessor Brack kommer til middag. 
Jeg går inn til meg selv.» 

Bildene er fine. 
Skikkelsene er høytidsstemte på en gammeldags NRK-måte, og du får den klare fornemmelsen av å være med når skuespillere bruker påskeferien sin til å spille et samisk Stiklestad-spel. 

Hovedrolledama beholder ett ansiktsuttrykk i tjue minutter, så man skulle tro hun trente til å bli Madame Tussaud-dokke. 
Men hun funker i hvert fall på en slags Liv Ullmann-måte; når hun er i bildet, legger blikket seg alltid på henne. 

Handlingen lener seg framover i form av flate stereotyper. 
Naturen er nok en gang tatt til fange i norsk film – hermetisert og brukt til øyevennlig ingenting. 
Bjørn Sundquist gjør en presterolle som ville vært dristig rundt 1950, men som i våre dager blir en politisk ond klisjé. 
Den svenske galningen Mikael Persbrandt spiller spritlanger med en fanatisk intensitet som kunne tilhørt en medisinskadd heavyrocker – men det skjer virkelig ikke særlig mye rundt ham. 

Dette burde vært en hekkans handlingsfilm, for det kan Gaup lage. 
Her burde det vært urimelig fargerike figurer, småskau-sex, ville voldsomheter og usaklig høytsnakk med atomkjerne-temperatur. 
I stedet er «Kautokeino-opprøret» blitt en lojal gjenfortelling av folkloristisk romantikk. 
Skriv ei bok, heller. 

Jeg gledet meg til opprøret og så for meg skarer med hatefull urbefolkning som utryddet de kvite nord-danskenes herredømme på Finnmarksvidda. 
Vel. 
De sloss litt på gårdsplassen og satte en butikk i brann. 
Vanlig onsdagskveld i Kvinesdal. 

Men Læstadius er en fin fyr. 
