Når villjenta våkner
"Wildling" er en ikke helt vellykket vri på den gamle historien om det ville barnet. 

Anna (Bel Powley) er vokst opp i fangenskap. 
En mann som kaller seg "Pappa" (Brad Dourif) har holdt henne innesperret, gitt henne østrogenhemmende medisiner og skremt henne med historier om "vildlinger", udyr som spiser små barn. 
Når Anna omsider slipper fri – og den snille politibetjenten Ellen (Liv Tyler) blir moren hun aldri har hatt – er det ikke bare som en fremmed i en fremmed verden, men kroppen hennes går også gjennom noen urovekkende endringer. 

"Wildling" har en hel del til felles med Brian De Palmas klassiske Stephen King-filmatisering "Carrie" (1976) og Joachim Triers "Thelma" (2017) – ikke minst i sin skildring av utenforskap og gryende kvinnelig seksualitet – men kommer dessverre til kort både som skrekkfilm og psykologisk dybdestudium. 
Klisjeene hoper seg opp uten at regidebutant Fritz Böhm noen gang klarer å skape ordentlig uhyggestemning. 

Men han har i hvert fall en god hovedrolleinnehaver. 
I Bel Powleys skikkelse er Anna akkurat slik man tenker seg at et barn som har vokst opp på siden av sivilisasjonen må være: storøyd undrende, skremmende uforutsigbar og helt umulig å ta øynene fra. 
