Bokanmeldelse:Geir Gulliksen: 
«Kan vi gjøre det igjen» 

Geir Gulliksen har en skriftstemme som berører: 
Den er umiskjennelig hans, om den opptrer i dikt, romaner eller ulike essayistiske uttrykk. 

Sakprosa 780 s.Kkr 399,-; e-bok kr 299,- Aschehoug 

Hans «tilnærmet samlede» sakprosa utgis i forbindelse med forfatterens femtiårsdag, og det er en fet utgivelse, i flere betydninger av ordet. 
Denne mursteinen av en bok samler Gulliksens artikler, foredrag, bokanmeldelser, intervjuer, debattinnlegg, brevvekslinger, forfatterintroduksjoner, litterære essays og upubliserte epistler m.m. i omvendt kronologisk rekkefølge, fra årets forord og bakover til 1980-tallet og debuten som bråmoden lyriker i 1986. 

Det er en utrolig fascinerende reise vi inviteres med på. 

Selvfølgelig er det en dannelsesreise og en reise gjennom ulike forfatterskap, tidstypiske litterære debatter og mer overordnede problemstillinger, men enda mer fortellingen om en forfatter som forbausende tidlig fant en særegen stil preget av hvileløs nysgjerrighet på skjønnlitteraturens vegne. 

Hva skjer i møtet mellom leser og tekst? 
Hva føler og assosierer jeg når jeg leser og hvorfor? 

Hva skjer når jeg skriver om det? 
Hvorfor vekker en tekst kroppslige reaksjoner? 

Gulliksen er en usedvanlig dedikert leser; hos ham er teksten også et fysisk anliggende. 
Setningene kan være lange, utprøvende, der de forsøker å innkretse det holdbare og varige, men kan de også romme en slags tvil, en usikkerhet rundt det skjønnlitterære språket som endegyldig fortolkningsinstans? 

Hvordan forholder det seg til en religiøs eller spirituell dimensjon? 
En av Gulliksens store fortjenester som sakprosaforfatter er beskjeden han leverer mellom linjene: 
Våre lesemåter er ikke likegyldige. 

De kan tvert imot være bestemmende for hvordan vi definerer våre liv, opplever vår samtid og betrakter våre medmennesker. 
Fett nok bare det ... 
