«Mission:Impossible – Fallout» er sommerens store actionfilm. 
Og seriens beste film til nå. 

Tom Cruise er kanskje riv ruskende gal, men han kanaliserer galskapen slik at vi får topp underholdning på kino. 

«Mission: 
Impossible – Fallout» 

Regi: 
Christopher McQuarrie, USA, action, 2 timer 28 minutter, 12 år 

Film dreier seg stort sett om å vise oss våre egne fantasier. 
Og hvem har vel ikke fantasert om å hoppe ut av et fly i 7500 meters høyde? 
Eller rase på motorsykkel gjennom Paris i motgående kjørefelt? 
Eller hva med å dingle ut av et flygende helikopter over en fjord? 
Det er slike hårreisende stunt som er gleden av å se «Mission: 
Impossible – Fallout», den sjette filmen i en av vår tids aller beste «actionfranchiser». 

Vågestykker alene er likevel ikke nok. 
Den som vil se hårreisende stunt trenger bare å holde seg hjemme, logge seg inn på YouTube, og sjekke ut tusenvis av våghalser der. 
Men Mission Impossible-filmene er opphøyd kinofilm: 
Innviklede plott, glamorøse reisemål, engasjerende visvas om internasjonal forsvarspolitikk og – ikke minst – verdens største filmstjerne i hovedrollen som superagent Ethan Hunt. 

Tom Cruise er nemlig den siste store filmstjernen vi har igjen. 
Hans deltakelse betyr økt billettsalg. 
Men viktigere er det at han ikke kan være noen andre – han er alltid «Tom Cruise». 
Og for at en film med Tom Cruise skal funke, må den ha tatt dette med i betraktning. 
I Mission Impossible-filmene er han en alfahann, men en uvillig en, som gang på gang må fikse biffen fordi han tilsynelatende ikke har noe valg. 
Da funker både Tom Cruise og «Tom Cruise». 

Denne gangen males han opp i et hjørne ved å miste et sett viktige plutoniumskuler. 
Kulene er – takket være Kristoffer Joner i en liten birolle – klare til å brukes i atomvåpen. 
Hunt og hans team må få disse tilbake før plutoniumet havner i feil hender. 
Men hvem kan Hunt og vennene stole på? 
Her er det bare å holde seg fast. 
Filmskaperne gir publikum få muligheter til å slappe av og trekke pusten. 

En del av filmens «heseblesende» action føles intenst og stressende på grunn av subtile skrivetriks: 
Filmskaperne legger problemer oppå allerede eksisterende problemer. 
Som for eksempel i filmens første scene, der en handel går skeis. 
Hjelperen Luther (Ving Rhames) anholdes av slemminger før han får gjort en viktig oppgave – uten at Ethan får dette med seg. 

At seeren vet noe hovedpersonene ikke vet, kalles gjerne «dramatisk ironi». 
Vi vet at situasjonen går skeis før den går skeis. 
Dermed klarer filmskaperne å skape intensitet allerede før halsbrekkende stunt finner sted. 

Når stunt først finner sted er de herlige. 
Og lange. 
Tom Cruise hopper – på ekte – ut av et fly i 7500 meters høyde. 
Tom Cruise kjører i stor fart – på ekte – gjennom gatene i Paris. 
Han hopper – på ekte – fra et tak til et annet i London. 
Og han flyr et helikopter – på ekte – gjennom «Kashmir». 

«Kashmir» er en blanding av Norge og New Zealand i «Mission: 
Impossible – Fallout». 
Landenes topografiske likhet benyttes av filmskaperne som «filmtriks». 
Dette er vanlig: 
Vancouver har «spilt» nesten alle vestlige storbyer på film. 
Island var en fremmed planet i «Interstellar». 
I «Mission: 
Impossible – Fallout» er bruken av Preikestolen spektakulær, men også funksjonell for handlingen. 
Det er det viktigste. 
Så kan vi leve med at Preikestolen er i «Kashmir». 

Man kan spøkefullt si noe om at våghalsen Tom Cruise er riv ruskende gal når han stadig insisterer på å sette livet sitt i fare til glede for kinogjengere. 
Som skuespiller har han liten mulighet til å «forsvinne i rollen». 
Som offentlig person er det at han er «riv ruskende gal» blitt en styrke, ikke en svakhet. 
For meg er det viktigere at han ikke bare insisterer på å gjøre egne stunt, men også har en erkeamerikansk «valuta for pengene»-holdning kun «The Rock» kan matche i dag. 
Forskjellen mellom dem er at kun fantasien setter grenser for hva Tom Cruise er villig til å gjøre for å underholde oss. 
