Hamskifte for actionfavoritt
«Call of Duty»-serien forlater den andre verdenskrig og inviterer til actionfest i en moderne setting. 
Med litt blandet resultat. 

Etter å ha forsøkt å puste friskt liv i skytespill lagt til andre verdenskrig i «Call of Duty» og oppfølgeren «Call of Duty 2», trakk Infinity Ward seg rolig tilbake i 2005. 

Fjorårets «Call of Duty 3» ble overlatt til Treyarchs skjelvende hender, mens seriens skapere nå har brukt to år på å gjenoppfinne serien. 

Resultatet er «Call of Duty 4: Modern Warfare», et spill som forlater 1940-tallet til fordel for en mer dagsaktuell setting. 
Og epokeskiftet kler Infinity Wards teft for filmatisk dramaturgi og løssluppen action veldig godt. 

Den virtuelle terroristjakten, som du vekselsvis følger gjennom øynene til en britisk og en amerikansk elitesoldat, er preget av intense skuddvekslinger og heftige eksplosjoner i en velregissert actionflod som ikke mister styrke en eneste gang i løpet av de fem-seks timene spillet varer (avhengig av spillestil og vanskelighetsgrad). 

Noe som er alt, alt for kort, naturligvis, dette er akseptabel lengde for en utvidelsespakke, ikke et spill til full pris. 

Men samtidig bruker nå Infinity Ward tiden godt da, med veldig varierte oppdrag lagt til stemningsmettede og minneverdige miljøer. 
Her briljerer utviklerne med oppfinnsomhet og skaperglede, og tre-fire ekstra timer ville muligens ikke ha gjort spillet noe bedre. 

Det jeg har større problemer med å svelge, har med selve spillbarheten å gjøre. 
I lys av de taktiske kvalitetsspillene «Rainbow Six: Vegas» og «Ghost Recon: 
Advanced Warfighter 2», fremstår «Call of Duty 4» som ganske umoderne - den moderne settingen til tross. 

Flere spill har nå innført muligheten til å ta dekning under skuddvekslinger, mens i «Call of Duty 4» må du gjøre deg selv til et lett mål for fiendenes kuler for å kunne skyte selv. 

Her mener jeg «Rainbow Six: Vegas» og «Gears of War» (selv om sistnevnte egentlig er i en annen genre) har etablert en ny industristandard, noe Infinity Ward tilsynelatende er uenige i. 

Jeg er heller ikke så fornøyd med at figurene man styrer i spillet ikke har særlig med kontroll over kampsituasjonene de havner i, men i steden må la seg kommandere av andre hele tiden. 

Dette gir forsåvidt spillet et velfungerende heisatur-preg, men jeg føler meg lettere vingeklippet. 
Det å bli dyttet videre i spillet på denne måten sørger for et jevnt adrenalinrush, men når jeg ikke føler det er mine beslutninger som driver handlingen videre, synker også engasjementet noe. 

Enspillerdelen er for all del godkjent, det er lett å kalle dette spennende actionunderholdning. 
Men noen STOR enspilleropplevelse synes jeg ikke «Call of Duty 4» er. 

Da er det mer å hente i flerspillerdelen, som på mange måter fremstår som selve hjertet til dette spillet. 

For mens det ukompliserte actionpreget får enspillerdelen til å virke litt gammeldags, skaper de samme designprinsippene en utrolig underholdende opplevelse når man spiller med og mot andre på nett. 

Det finnes nok av spill hvor omtrent hver eneste tast på tastaturet brukes til en eller annen livsviktig funksjon, mens «Call of Duty 4» har rendyrket et mer forståelig og umiddelbart underholdende konsept. 

I multiplayer treffer spillet blink i sin miks av pur actionmoro og taktisk dybde. 
Og i dette tilfellet synes jeg det er naturlig å la det trekke opp helhetsinntrykket. 

Dessuten har Infinity Ward innført et progresjonssystem hvor spillerne klatrer opp en rangstige basert på spilletid og ferdigheter, noe som gir tilgang til bedre våpen og nye egenskaper. 

Samtidig får du også mulighet til å skreddersy din egen virtuelle nettsoldat basert på din rang og spillestil, og begge deler gjør «Call of Duty 4» til en svært vanedannende og engasjerende opplevelse på nett. 

PS: PC-versjonen er testet. 
Spillet er i salg fra i dag, fredag 9. november. 
