Polanskis perfekte påskekrim
Dette blir uten tvil påskens film for dere som elsker helligdags-krim, for dere som i hemmelighet beundrer Polanski, for dere som misliker krigen mot Irak og andre landområder langt borte fra oss. 

Roman Polanski har laget sin «The ghost writer» på en soignert gammeldags måte som ikke virker senil eller avfeldig, men mer som en påminnelse om hvordan man kan gjøre det uten tilskudd av Red Bull, epileptiker-hallusinasjoner og så høye lyder at duene flytter fra Filmteatret. 
Ewan McGregor nesten hvisker, og han fortsetter med det når han blir opphisset. 
Han hvisker til statsministerens spontane hustru, han hvisker til sitt eget speilbilde og til den mystiske professoren fra Cambridge som dukker opp på baksiden av en undertøyskuff. 

Høres det ut som påskekrim? 
Ja, det er. 

Dette er for alle dere som elsker den sære TV-lyden av britiske vokaler servert like etter lammelåret påskeaften. 
Pierce Brosnan spiller nylig avgått statsminister som skal gi ut memoarer; en smilehvit sviskeprins fra politikkens bordellrøde løpere. 
Skikkelsen er forfatteren Robert Harris' avskjed til Tony Blair, som han likte helt til Irak-krigen. 
Historien er en adrenalinvåt konspirasjons-beskyldning, men den er så velpleid og velfortalt at du har følelsen av at du er til stede i en embassade og kan høre lyden av flagg som blir bretta. 

Dette er ikke en thriller, det er krim. 
McGregor hyres som den avgåtte statsministerens skyggeforfatter etter at den opprinnelige skyllet i land på stranda. 
Han flys av gårde til et strandhus i USA der det britiske kystværet har okkupert landskapet som en garanti for at tvilsomme teorier aldri forlater huset. 
Midt i jobbinga kommer beskyldninger om at statsminister Lang hadde ansvaret for at terrorister ble drept under tortur. 

Motvillig ruller forfatteren opp en historie. 
Det vil si, den ruller ikke, den glir som et tjukt teppe som noen har samla støvet under. 
Polanskis film består ikke av det vi kaller scener – de nærmer seg passasjer. 
Av og til er de lange fordi det avsluttende poenget ville vært vulgært hvis det spratt opp som troll av eske. 
Noen ganger bare tenker McGregor seg om, sånn at du kan føle hva undring er. 
Det er sjeldent og veldig bra. 

Og på en paraoksal måte er filmen uimotståelig hyggelig. 
En dyp trivsel og voksende tilfredsstillelse oppstår når du ser den. 
Trivsel med Brosnans troverdige kunstighet, citysex-frua Kim Cattrals koldjomfruaktige elskerinne-skikkelse, Olivia Williams' nervøse frue, Timothy Hutton, James Belushi, Tom Wilkinson. 
Og ikke minst Ewan McGregor i en virkelig bra rolle. 
Alt stemmer. 
Det er som å være i samme rommet som en ujålete, men overlegen intelligens. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
