No shit, Sherlock
Ja, jeg vet at jeg har gitt for høy karakter. 
Jeg er ikke det minste nøytral når jeg endelig får et skikkelig eventyrspill. 

Sherlock Holmes: 
The Awakened er egentlig lagt til en oppdiktet tid da det nesten ikke var mennesker ute i gatene, men der nesten alle som var det hadde et tips å bidra med til en snusende detektiv, og all kriminalitet var så lett å løse at du bare kunne gå ned på kaia i London og snakke med den lokale bartenderen for å løse mysteriet, eller dra noenlunde på måfå til New Orleans og Skottland og få de opplysningene du trengte. 

Spillet har også noen aldeles håpløse oppgaver der du er nødt til å lete etter nesten usynlige spor på steder der de ikke burde finnes. 
Mentale utfordringer finner du ikke for mange av. 

Gi blaffen i det. 
Dette er et eventyr som stort sett leder deg fra en oppgave til den neste, men som engasjerer likevel. 
Jeg har lest alle Sherlock Holmes-bøkene (lang ferie en gang) og kan trygt si at dette eventyret ikke finnes i noen av dem. 

Men stemningen er typisk sherlocksk, grafikken er stiv, men flott uansett. 

Jeg trodde blandingen med det overnaturlige fra H. 
P. Lovecraft skulle bli fryktelig, men det smelter godt inn i Sherlocks verden. 

Kanskje er det på grunn av det halvt overnaturlige ved Sherlocks egne evner, kanskje fordi du vet at Sir Arthur Conan Doyle selv var fascinert av det ikke umiddelbart forklarbare, eller kanskje simpelthen fordi monstre er grisekule. 

Viktigst av alt: 
Humor. 
Spillet er proppfullt av humor, med alt fra referanser til mestertyven Arsène Lupin til elegante kroppsdelvitser. 

Jeg vet at flere antakelig vil finne gode grunner til å rakke ned på dette. 

Men vi som liker eventyrspill er sulteforet, og da blir det lett til at det aller meste begeistrer oss. 
