Lykken er ditt og datt
SAKPROSA: 
En ulykkelig kvinne gjør et ærlig forsøk på å finne lykken. 

Gunn Hild Lem: 
«Alvorlig lykkelig - veier til et lysere sinn», Tiden, 273 sider 

I 1971 slo Hanne Krogh gjennom med Arne Bendiksens «Lykken er», et særdeles populærmusikalsk forsøk på å løse en av menneskehetens eldste gåter. 
Forsøket var sant å si ikke dårligere enn hva mer anerkjente filosofer enn Bendiksen har fått til. 
«Lykken er ditt og datt», sang Hanne Krogh. 
Gunn Hild Lems ambisiøse og svært vellykkete forsøk på å fange lykkens natur, ender egentlig med samme konklusjon. 
Likevel er det bryet verdt å bli med henne på jakten. 

«Alvorlig lykkelig» er en rapport fra et personlig prosjekt, et forsøkt på å finne ut om det er mulig bare å bestemme seg for å bli lykkelig, og hva som i så fall må til. 
Gunn Hild Lem hadde en vanskelig ungdom som hun forsøkte å holde ut ved å lene seg ekstra tungt på Jesus. 
Hun slet med dårlig selvbilde selv om en flott mann sa at han elsket henne. 
Og hun var langt, langt nede da denne mannen, Steinar Lem, døde. 

Veien opp til lyset virket uendelig, men hun kjøpte seg et bibliotek av bøker om lykke, og gjøv løs. 
Ut av bøkene trekker hun observasjoner om hvor lett eller vanskelig det er å finne lykke i penger, i arbeid, i sex, i religion, i yoga og i kosthold. 
Ja, selv i tarmfloraens sammensetning finner hun ledetråder. 

Underveis blir det til tider svært engasjerende sakprosa. 
Gunn Hild Lem er redaksjonssjef i Store Norske Leksikon (SNL), hele boken er som å være med henne på jobb og henge i skjørtene (eller snarere de lette og vakre kjolene som gir henne gode øyeblikk) mens hun kikker ned i arkivskuffene hvor SNL har lagret all sin mangslungne viten, i håp om at hun kanskje finner selve forklaringen nedi der et sted. 

Bokens tittel er god, dette er et alvorlig søk etter noe svært flyktig. 
Hun diskuterer med filosofene, refererer moderne hjerneforskning og vurderer terapier av ulikt slag. 
Noen ganger går hun for fort videre. 
Når hun refererer forskning om hvilken inntekt som er optimal for at folk skal føle velvære, burde hun brukt mer plass på å diskutere økonomisk trygghet som et sentralt fundament i tilværelsen. 
Andre ganger blir hun for fanget av kildenes vokabular, men reddes inn av at teksten ellers er full av fiffige formuleringer og humoristiske sidekommentarer til funnene hun gjør. 

Sitatene blir mange, de ulike perspektivene hoper seg opp, men gradvis finner hun ut av ting. 
Livet blir bedre. 

Vil boken fungere på samme måte for andre som leter? 
Konklusjonen er nemlig den motsatte av Tolstojs observasjon i «Anna Karenina», Hilde Gunn Lem kommer fram til at alle er lykkelige på sin måte. 

Men alt er ikke relativt, noe er allmenngyldig; hun innser at lykken ikke kan være kontinuerlig. 
Den er korte blaff som kommer og går med vekslende styrke og hyppighet. 
Arne Bendiksen ville vært helt enig, og det er ikke ment som noen sarkasme. 
