Katastroferomantikk
Et gjennomkalkulert kinderegg. 

Vesuvs ødeleggende utbrudd i år 79 gir ikke bare Paul W.S. Anderson anledning til å velte seg i apokalypsens visuelt sett rikholdige register. 

Ved å skrive inn en kjærlighetshistorie mellom en slave og en rikmannsdatter, drar filmskaperne også i land (nå ja) en sjenerøst kitschy kombi av romantikk og sverd og sandaler. 
Innimellom er resultatet seriøst spektakulært, andre ganger så dustete at filmen stinker svidd kalkun. 

Milo (Kit Harrington fra «Game of Thrones«) har ikke bare muskler og en sixpack av guds nåde, han er en sverdsvinger av nærmest usårlige dimensjoner. 
Og han mestrer hestehviskingens kunst. 
Men han er altså kelter, tatt til fange som barn av en überond senator (Kiefer Sutherland), solgt som slave og ført til Pompeii for å kjempe som gladiator i byens colosseum. 

Vakre og eiegode Cassias (Emily Browning) krysser hans vei. 
Fra det øyeblikket øynene deres møtes, drives filmen sirupseigt videre ved hjelp av hete blikk, bevrende jord, maktkamper, velkoreograferte slåsskamper og kratre som åpner seg, før det endelige utbruddet braker løs i all sin dataanimerte velde. 

Og mens solen formørkes, tsunamien skyller over land og aske og ildkuler regner over byens arme innbyggere, ofres naturlover, tidsperspektiv og logisk tekning på melodramaets alter. 

Alle som har besøkt museet i Napoli eller utgravningsområdet i Pompeii, har kanskje stanset ved gipsavstøpningene av de døde, og kjent den merkelige følelsen av stanset tid. 

Anderson spiller på den, men i hans versjon er sluttbildet fysisk feilaktig og historien som sådan renset for alle andre ideer enn den storslått romantiske. 
Det er kommersielt velkalkulert, men reduserer den faktiske tragedien til en hvilken som helst hollywoodsk katastrofefilm. 
Som sådan har den sine underholdende øyeblikk. 
Mest fordi de fleste er av det utilsiktede slaget. 
