Elvens evige sus
Pink Floyd omfavner tidens elv på sin aller siste utgivelse. 
Og klipp— og lim-metoden. 

Lengselsfulle, vemodige meditasjoner er ikke noe nytt i Pink Floyd-sammenheng. 
Der «Wish You Were Here» (1975) var dedisert til Syd Barrett og hans ferd inn i tåkeheimen, er «The Endless River» en uttalt elegi over Richard Wright, keyboardisten og bandets evige sliter som døde av kreft i 2008. 
På omslaget som ikke skyr kitschens motiver, men tvert imot omfavner dem, ser vi ham seile på en skyformasjon inn i evigheten. 
Dette er mytemaskinen Pink Floyd i fri utfoldelse. 
Du kan sjekke ut av Pink Floyd-ensemblet, men aldri forlate det. 
Også Wright var en periode helt ute i kulden, devaluert fra medlemsstatus til innleid arbeidskraft. 

«The Endless River» består i hovedsak av outtakes og forlatte låtskisser fra innspillingsprosessen som resulterte «The Division Bell» (1994). 
På årets utgivelse er disse utkastene, vignettene og bruddstykkene ekskavert og rekontekstualisert til et noenlunde stringent uttrykk. 

Åpningssporet, «Things Left Unsaid», begynner med en uspesifisert stemme som mumler noe om en «unspoken understanding» og «we shout and argue and fight like everyone else», noe som kanskje oppsummerer bandets britiske vesen og sans for underdrivelsen. 

Men stemmen antyder også noe om bandets sammenhengskraft . 
For alle søksmål, utmeldinger, utfall og oppgjør til tross, det finnes stadig en felles forståelse for at bandet er større enn summen av sine enkeltdeler. 
Eller som det heter på albumets avslutningsspor: «We bitch and we fight / Diss each other on sight / But this thing we do / It’s louder than words.« 

Nettopp denne overenstemmelsen har stått i veien for at bandet fullstendig har latt seg erodere i smålighetens tildragelser, og skaper en dyp klangbunn på «The Endless River», som ikke bare lener seg på «The Division Bell», men går i dialog med hele bandets diskografi. 

På et tidspunkt bryter gitarsoloen fra «Another Brick in the Wall (part 2)» inn; og «Autumn '68» er mer enn et uttalt nikk til «Summer '68» på «Atom Heart Mother» (1970). 
Slik pares Richard Wright sitt 45 år gamle orgelopptak med et rykende ferskt gitarparti signert David Gilmour. 
Et møte på tvers av tideverv og dødens elv. 
To av bandets originalmedlemmer ansikt til ansikt på hver sin side av elven Styx. 
Pink Floyd— aficionados kan bli rørt av mindre. 

Andre partier er mindre inspirerte, og jeg er fristet til å ta en alvorsprat med den som tok til orde for å inkludere «Skins». 
Spor fem på platen er enkelt og greit en to og et halvt minutts lang trommesolo. 
Det er få ting som skriker idénød med større desperasjon enn det. 

Andre album kan vise til større idétilfang, men «Dark Side Of The Moon» (1973) er og blir deres mest ikoniske utgivelse, og det er denne som mest flittig benyttes som referansepunkt når bandet konsoliderer sitt arvegods. 

Hør for eksempel på «Anisina», som helt eksplisitt låner elementer fra 73-årgangens «Us And Them» og «Time». 

Der Per Petterson forbanner tidens elv, har Pink Floyd anno 2014 et mer medgjørlig forhold til den. 
Elven er tross alt forutsetningen for fredsslutning og tilgivelse. 

På «The Endless River» spenner Pink Floyd en forsoningens bue tilbake i historien. 
En bro som forener tidligere bandmedlemmer - døde og levende - i et felles skjebnefellesskap. 
Ja da, det er kanskje litt kitsch, som albumcoveret. 
Men også uendelig vakkert. 
