Bokanmeldelse:Jan Roar Leikvoll: 
«Songfuglen» 

Den er hakket skumlere enn som så. 
Vinneren av Stig Sæterbakkens Minnepris overbeviser stort med denne merkelige, suggestive og dypt originale fortellingen. 

Jeg-personen Jakoba lever i et totalitært samfunn, en by der bare kvinner har lov til å bo. 
Guttebarn blir «tatt hånd om», og menn som tar sjansen på å kle seg ut som kvinner risikerer dødsstraff om de blir avslørt. 

I en unntakstilstand 

Fra skogen på den andre siden av elven driver grupper av fordrevne menn geriljakrig mot kvinnebyen. 
Den har lenge befunnet seg i en form for unntakstilstand med sine kvinnelige vaktpatruljer, eksplosjoner, nattlige trefninger. 

Jakoba er gutten med den himmelske stemmen. 
Moren og tanten har naturligvis oppdratt ham som jente. 
Men sanglærerinnen Malinovskajas unge hjelper Tikva har gjennomskuet ham, til midlertidig glede for dem begge... 

Tematikken er ikke ny, men Leikvoll håndterer denne allegoriske fortellingen på sitt eget suverene vis. 
Språket er rikt og variert. 
Bymiljøer, elvevann, skoger og parker skildres med nydelige innslag av lyrisk prosa. 
Og Jakobas fortrengte følelsesliv skulle være gjenkjennelig nok, også for ungdom som vokser opp i bedre byer enn denne. 

ARNE HUGO STØLAN 
