Lekent og overdådig
Barokke innfall fra den fremragende sørlandspoeten. 

Nils Chr. Moe-Repstad er aldri fremmed for å tenke stort om det lille Sørlandet. 
I sin nye diktsamling ser han for seg «den greske guden Okeanos drikke alt klorvannet i Vågsbygd samfunnshus’ basseng». 

Den nye samlingen til Sørlandets fremste poet er beskjeden, sammenliknet med sin forgjenger, den 848 sider lange Brage- og Kritikerpris-nominerte «Wunderkammer» fra 2016. 
Samtidig er den langt løsere i formen. 
Der samtlige dikt i forgjengeren var på tre linjer, er det denne gangen stor variasjon: 
Her finnes alt fra prosadikt til figurdikt, som ser ut som timeglass, trekanter og bølger. 

I sin tiende bok har Moe-Repstad latt seg inspirere av barokken. 
Stilretningen er kjent for sin overdådighet og ekstravagante ornamentikk. 
Den barokke stilen «uttømmer sine egne muligheter» siteres den argentinske forfatteren Jorge Louis Borges i begynnelsen av boken, men etter endt lesning føles det ikke som om Moe-Repstad har uttømt noen muligheter, snarere tvert imot. 
Og godt er det. 

Bruddstykker av sanseinntrykk, samtaler, refleksjoner og minner glir inn og ut av hverandre, og holdes sammen og styres videre av forfatterens lekne bruk av ordspill og assosiasjoner. 

Titlene på diktene er som dikt i seg selv, som står i et uavklart forhold til diktene under. 
Det er desorienterende, men samtidig forlokkende. 
Et eksempel på en tittel: 
«FRA EN USYNLIG BY, HAR DE BEGYNT, Å SNAKKE, OVER DE DØDE, KAN DE NÅ, ELSKE» 

I det ene øyeblikket er man i en sørlandsk barndom, i det neste i den italienske barokken. 
Jeg tar meg selv i å google ord, navn og koordinater, som leder meg til byer, kunstnere og naturfenomener på tvers av kloden og historien. 
Både klimaendringene og flyktningkrisen finnes i bokens univers, uten at man kan beskylde Moe-Repstad for å fremme politiske eller moralske standpunkter. 
Gjennom assosiasjoner og paralleller demonstrerer Moe-Repstad i stedet språkets og poesiens evne til å sammenføre det uventede. 

I diktet «Byste» sammenliknes ansiktet i en skulptur fra barokken med en selvmordsbombers avrevne hode. 
Det de to har til felles er redselen i blikket. 
Parallellføringen mellom nåtidens og historiens grusomheter går som en understrøm gjennom samlingen. 

Det er ingen kjerne i disse diktene, og de ender ingen steder. 
Diktene løper i tusen forskjellige retninger hele tiden, men mister aldri leseren, i hvert fall ikke denne. 

Setningsoppbygning og tankerekker er oppløst. 
Det som er igjen er assosiative tankesprang, som krever at man skjerper oppmerksomheten og tør å kaste seg ut i det usikre: man må ta sjanser for å få noe ut av disse diktene. 

Noen ganger befinner man seg på dypet, i mørket, uten lys eller land i sikte. 
Og da er det desto mer givende når man finner noe som gir mening, som fester seg og skaper forståelse. 
