Tre imponerende unge musikere
Ung Klassisk går av stabelen denne uka, i Arendal og i Kristiansand. 
KSO inviterer til ungdommelig musisering av ypperlig kvalitet. 

Ung Klassisk er blitt en institusjon og tradisjon. 
Selv om Arendal Grieg-festival (1993-2008) er forsvunnet, arrangeres i Arendal noen vinterlige musikkdager for unge musikere, også med en konkurranse. 
I fjor vant cellisten Andreas Kaleb Øhrn fra Kristiansand, 24 år frem til lørdag, og fløytisten Irina Emelianova, 24 hun også, masterstudent ved UiA. 
Premien er å spille med KSO. 
Til å lede denne konserten har orkesteret engasjert en 22 år ung dirigent fra Finland, Klaus Mäkelä, og det skulle vise seg å være en genistrek. 

Et beskjedent publikum i Arendal (ca. 130) fikk en konsert det står dyp respekt av. 
For det første er programmet, som gjentas i Kristiansand fredag kveld, av det utsøkte slag, med Brahms Haydn-variasjoner, en cellokonsert av Haydn, en fløytekonsert av en Bach-sønn og til slutt Sibelius’ siste store verk: 
Tapiola fra 1926. 

Det hender vel ikke for ofte at dirigenten er yngst på podiet? 
Jeg tror det måtte være sånn denne gangen. 
Klaus Mäkelä står trolig foran en formidabel karriere. 
Han var ikke bare ekspressiv, snarere eksplosiv, som inspirator. 
Brahms Haydn-variasjoner er alltid en sikker vinner, og ble det så desidert med Mäkelä som leder. 

Dernest entret kristiansanderen Andreas Kaleb Øhrn podiet, og leverte en flott og underholdende Haydn-konsert (D-dur, 1783), teknisk briljant og både musikalsk velformet og musikantisk sprudlende med stort overskudd. 
Nydelig tone har han, som nok vil kle Kildens akustikk enda bedre enn den i Arendals kulturhus. 

Irina Emelianova fikk åpne andre avdeling med en suveren fremførelse av Carl Philipp Emanuel Bachs fløytekonsert fra 1748. 
Ikke bare er hun teknisk briljant. 
Samspillet med en fyrig dirigent som i siste sats valgte et farlig tempo, fungerte utmerket. 
Og sjelden har jeg sett og hørt en dirigent som så til de grader lar solisten dominere når hun skal, og som trekker orkesteret tilbake så elegant som her. 
Det var en herlig raushet i det samspillet. 

Tapiola (1926) til slutt, dette finske tonediktet som maler skogsguden fram i toner, ble et virkelig eventyr av klang og mystikk, og da det til slutt, etter femten minutters urolig søken, finner ro i en dyp, dyp klang av harmoni, var det som et stille gys av forløsning, et fullbrakt, som vel kan være et verdig punktum for Sibelius som deretter la ned sin penn. 
Jeg behøver vel ikke si at Mäkelä meislet dette verket som en, ja, nettopp, mystisk skogsgud. 
