Dusinet fullt
Trond Espen Seim debuterer som regissør med «Kalde hjerter», enda en middels god Varg Veum-filmatisering. 

FILM: 
Visse ting har holdt seg konstant gjennom brorparten av de tolv Veum-filmene. 
Trond Espen Seims merkelig monotone måte å framsi replikkene sine på; Bjørn Floberg som kommer innom og sier noe politikynisk og ber Veum om å pelle seg vekk fra åstedet og ikke blande seg inn i politiets arbeid; TV-vennlige, halvgode krimplott som løses uten for store anstrengelser når det gjelder troverdig spenningsoppbygging (man kan si mye rart om Varg Veum, men han har en høy oppklaringsprosent). 

I et par av filmene har man overvunnet de faste ingrediensenes iboende begrensninger og jeg syntes den internasjonalt orienterte «I mørket er alle ulver grå», nummer ti i rekka, var et friskt pust, et prisverdig forsøk på å sprenge rammene og nøytralisere svakhetene nevnt ovenfor. 

Forsvunnet pike 

I nummer tolv er man tilbake i velkjent Veum-terreng. 
Prostituerte Maggie (Gitte Witt) blir voldtatt og forsvinner. 
Søsteren Siv (Ingrid Olava) oppsøker Veum og ber ham finne henne. 
Hamre (Floberg) dukker opp og minner den tidligere barnevernansatte Veum om en sak i 1995, der tre søsken ble overlatt til verger: Siv, Maggie og deres bror, Karl Gunnar. 

Veum graver videre, får snusen i noen typer som smugler muskeldop og fatter mistanke om at alt henger sammen med alt, bortsett fra kattemordene som Hamre visstnok holder på med når han ikke advarer Veum mot å gjøre det han alltid gjør: oppsøke trøbbel. 

Psykokrydder 

Trond Espen Seim er den sjuende som regisserer Veum og debutanten har gått for en mørkere stemning enn mange av de andre. 
Man kunne forvente at instruksjon skulle være hans styrke, men skuespillerprestasjonene er på det jevne og hever ikke filmen til et høyere nivå. 
Seim er heller ikke over gjennomsnittlig dyktig til å skape sannsynlighet og driv i plottet. 

Det han derimot gjør bedre, er å forsterke mørket gjennom sjokkeffekter i form av brutale klipp, tortur, skarpe lyder og høye skrik. 
Sjefsskurken Kjell Malthus (Kim Sørensen) holder foredrag om hvordan man måler styrken i chili, samtidig som han torturerer en doplanger med nevnte grønnsak. 
En annen psykopat spiser mokkabønner slik Hannibal Lecter ville gjort. 
Alt dette funker ganske bra, men føles noe manipulerende hvis man ikke lar seg rive med av karakterene og handlingen. 
