«Bridge of spies:»Tom Hanks er Spielbergs beste våpen 

Steven Spielberg vet nøyaktig hvordan han skal bruke Tom Hanks for å tine opp en kald verden på randen av krig. 

Jeg er fryktelig svak for spionfilmer fra den kalde krigen. 
Her får vi et gjensyn med broen over alle broer i spionverdenen, Glienicke-broen i Berlin, der en rekke legendariske spionutvekslinger fant sted. 
Det var der den russiske spionsjefen Karla overga seg i siste delen av John le Carrés Smileys People, og det er der Steven Spielberg gjenskaper den kalde krigens mest kjente spionutveksling. 

En titt bak kulissene 

I likhet med Le Carré lar Spielberg knapt en dråpe blod gå tapt, i hvert fall ikke som vi kan se. 
Tom Hanks spiller den amerikanske advokaten James Donovan som får i oppgave å forhandle frem en avtale om å bytte den sovjetrussiske spionen Rudolf Abel med Gary Powers. 
Sistnevnte var piloten som ble skutt ned i U2-flyet på spiontokt over Sovjetunionen. 

Filmen er løselig basert på Donovans bok, men Spielberg og manusforfatterne, selveste Coenbrødrene, kan med god samvittighet ta seg dikteriske friheter. 
Få vet nøyaktig hva som skjedde i kulissene da dramaet utspilte mellom 1957 og 1962, og Spielberg utnytter dette godt. 
Amerikanerne og russerne hadde sine agendaer, det samme hadde østtyskerne. 
Og så viser det seg at Donovan har en egen agenda av mer moralsk natur som kolliderer med den kalde krigens fastfryste fronter. 

Tom Hanks er Spielbergs beste våpen 

Før dette hadde Donovan blitt Amerikas mest upopulære mann ved å ta jobben som Abels forsvarer. 
Tanken var å vise russerne at man hadde et rettferdig rettssystem i USA, men det viser seg snart at det finnes grenser. 
Donovan gjør den ”feilen” at han tar rettssystemet på alvor; han mener spionen Abel har opptrådt ryddig i en ellers hårete situasjon med kald krig der begge parter spionerer på hverandre. 

Spielberg er best når han skildrer Annen verdenskrig, og, viser det seg, den kalde krigen. 
Dette er et univers han forstår seg på, den gangen alliansene og frontene var tydelige. 

Hans fremste våpen er Tom Hanks som effektivt bryter vei mellom de fastfryste linjene. 
Hanks begavelse er at han får selv de mest oppstyltede replikker ned på jorden, alltid i henhold til en indre integritet og menneskelighet. 
Vi er på hans side. 

Problemet er at Spielberg noen ganger overspiller dette kortet. 
Det skjer når han lar musikken til Thomas Newman få pushe våre følelser vel hardt, og vi enkelt kan gjette hva som holder på å skje (særlig mot slutten er dette merkbart). 

Integritet og menneskelighet 

Men ellers er dette en av hans mest beherskede, nyanserte filmer. 
Den passer fint inn i hans historiske filmfrise der han utforsker historiske øyeblikk til også å holde et speil opp for samtiden. 
Donovans rakryggede kamp for sentrale rettsprinsipper har fått mange til å trekke paralleller til behandlingen av fangene på Guantánamo, og den kalde krigens frykt-retorikk kan vi også kjenne igjen i dag. 
Spielberg trekker heldigvis ikke de parallellene selv, men de er der for den som vil se. 

Som vanlig har Spielberg uovertruffen kontroll over virkemidlene, og åpningssekvensen er mesterlig. 
Nesten uten musikk og lydeffekter blir vi introdusert for spionen Abel i Brooklyns gater og parker på midten av 1950-tallet. 
Den detaljerte gjengivelsen av epokens yrende gateliv må ha kostet flesk, og den er en fryd å se på. 

Den introduserer oss også for Mark Rylance unike skuespillertalent som frem til nå stort sett er benyttet innen teateret. 
Han er utstyrt med få replikker, til tross for at han er så sentral, men han får mye ut av lite, som når han snurper igjen munnen. 

Visstnok oppnådde Abel ingenting som spion i USA, men det nevnes ikke i filmen. 
Spielberg lar ham forbli en gåte for at Hanks kan stjele showet. 
Den mislykkede spion tilhører en annen film. 
