Godt og overraskende om æresdrap
Godt norsk drama om en ung kurder som drar til Norge for å drepe storesøsteren sin. 
Det skal være et æresdrap. 

Før snøen faller 

Regi: 
Hisham Zaman. 
Med: 
Taher Abdullah Taher, Suzan Ilir,Bahar Özen, Birol Ünel, Nazmi Kirik, Ahmed Zirek. 
Norge 2012. 
1 time 44minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Et knippe filmer har de senere år budt på strabasiøseskildringer av mennesker som vil inn i Festung Europa. 
Det nye og kraftfullemed Hisham Zamans "Før snøen faller" er at kurderen som reiser fraIrak til Oslo, kommer for å begå æresdrap. 

Atskillige regissører (Moland,Winterbottom, Holst, Riahi, Olivares) har vist hvilke vanvittige prøvelserflyktninger gjennomgår for å nå en bedre virkelighet i Vesten. 
Men hos dennorsk-kurdiske spillefilmdebutanten er strabasene bare nødvendige kulisser foret voldsomt, etisk drama som kan formuleres slik: 
Kan urett straffes på annetvis enn med hevn og død? 
Finnes det overhodet rom for tilgivelse og kjærlighet? 

Manuset som Zaman har skrevetsammen med Kjell Ola Dahl, er riktig originalt skrudd sammen. 
Det gir innsikt igammel kurdisk æreskultur og lar denne på tragisk vis kollidere med vestligeidealer om individets frihet til å elske og leve som man vil. 
Kvinnersrettigheter er en viktig del av perspektivet. 

Tenåringen Siyar drar altså ikkefra Kurdistan for å forlate det enkle livet i landsbyen, men fordi han ettersed og skikk er forpliktet til å finne og drepe storesøsteren sin. 
Grunnen erat hun har kastet skam på familien etter å ha reist fra et avtalt bryllup og istedet flyktet med mannen hun elsker. 

Vestlige regissører har etterbeste evne iscenesatt det flyktninger gjennomgår når de reiser til europeiskeland. 
Men Zaman synes å ha enda mer inside kontakt i menneskesmuglernestilholdssteder. 
Særlig miljøskildringene fra Istanbuls bakgater virker sværtekte. 

Lykketreffet er at Zaman og Dahlfører inn en nydelig skikkelse, Evin, som forstyrrer den urokkelige Siyarshevnerprosjekt. 
Hvem, hva og hvordan får dere finne ut selv. 
Jeg kan love atdet blir sårt, håpefullt og tragisk i en solid blanding. 

Sett med mine etnisk norske øynegriper jeg meg stadig i å synes at æresdrapforpliktelsen er fullstendiglatterlig og patetisk. 
Men Zaman lykkes med å vise den sterke overbevisningenhos kurdiske menn med kniv eller pistol. 
Dermed vil mine reaksjonerselvfølgelig prelle av. 

Desto mer bemerkelsesverdig eravslutningen der tilgivelse og hevn barker sammen i tilstøtende scener. 
Slik synliggjøresto diametralt motsatte måter å hanskes med urett som er begått. 
Så kan publikumselv dømme og diskutere i etterkant. 

At filmen vant prisen på 1million kroner på filmfestivalen i Gøteborg nylig, er vel fortjent. 
