Festspillene i Bergen:Klokt fra Fosse 

BERGEN(VG) 
Jon Fosses selvvalgte sorti som dramatiker er en odyssé om kjærlighet og død, utført på havet. 
Eller kanskje et annet sted. 

Festspillene i Bergen «HAV» Av Jon Fosse Regi: 
Kai Johnsen Scenografi: 
Ingrid Tønder Med: 
Øystein Røger, Kyrre Hellum, Birgitte Larsen, Morten Espeland, Hildegun Riise, Svein Tindberg 

For i Fosses univers er ingenting helt slik det ser ut til, det uttalte og det usagte veves sammen. 
Stillhet, pauser, lys og mørke gjenspeiler alle faser i et menneskeliv og et menneskets sinn. 

Symbolet i dette tilfellet er havet - et sted, et noe, som bare er; rolig, vakkert, lykkelig, men også vrangt, vrient og illsint - akkurat som et menneske. 

Stykket skal spilles i ungdomshus, og under festspillene er det ærverdige Ervingen som huser «Hav». 
Publikum sitter i en sirkel rundt scenen, og blir en naturlig del av livet om bord i det fiktive skipet. 
To store glassplater og forsiktige bruk av lys reflekterer skuespillerne slik at de blir speilbilder av seg selv, personer som ser sine liv i relieff. 

Regissør Kai Johnsen har iscenesatt en rekke Fosse-stykker. 
Han tør å utnytte pausene og gjentagelsene som gradvis glir inn en jevn rytme. 
Mange har et muntert forhold til å sitere de korthugde Fosse-fraser om folk «som kjem» eller som «ikkje kjem». 
Du finner de her også, de dagligdagse almengyldige observasjonene om alt det som sies eller gjentas av folk flest. 

Men de små og lengre pausene gir deg som tilskuer rom for å tenke, lytte og assosiere. 
For du kjenner det igjen, linjene i livet, ting du har fortrengt, ting du skulle gjort annerledes, noe du skulle lyttet til. 

Med en skipsfører og en gitarspiller i førersetet krysses veiene til et eldre og et yngre par. 
Noen av de møtes, noen tror de kanskje gjør det, om de kjenner hverandre eller ikke, er ikke godt å si. 
Ikke er det så viktig heller. 
Tanker og virkelighet flyter sammen. 
Men den sterke følelsen av noe som har vært vondt, noe som har vært sårende, noe som fremkaller angst, og den store varme kjærligheten er nærværende. 

Ensemblet er som et samstemt orkester som opererer i den samme langsomme rytmen. 
I perioder er de omgitt av totalt mørke, med kun stemmene som instrument. 
Det gir en årvåkenhet i forhold til mye av det sentrale i teksten - vi er på havet, og der er det ingenting. 
En tilstand mellom liv og død - kanskje. 
En tilstand av vemod, undring og klok innsikt. 

Jeg har sett Fosse-oppsetninger som har gjort sterkere inntrykk, men «Hav» gir etterdønninger for en som vil reflektere, og se bakover i sitt eget liv. 
