Et kraftig oppgjør med motstandsbevegelsen
Marte Michelets nye bok skildrer hvilke fatale konsekvenser norsk likegyldighet fikk for den jødiske befolkningen under andre verdenskrig. 

Jødeforfølgelsen er uten tvil den mørkeste hendelsen i norsk krigshistorie. 
Den førte til at 773 norske jøder ble deportert til Auschwitz, de fleste med skipet Donau 26. november 1942, de siste med D/S Gotenland 23. februar 1943. 
Hvorfor ble de ikke hjulpet av den norske motstandsbevegelsen? 

Til nå har forklaringen vært at jødene ikke ville flykte da de ble varslet, og at motstandsbevegelsen ikke rakk å hjelpe fordi aksjonen kom så brått og overraskende. 
Disse forklaringene stilles det alvorlige spørsmål ved i Michelets bok «Hva visste hjemmefronten?». 

Sønsteby visste 

Den åpner med at hun blir overrakt et dokument hvor den kjente historikeren Ragnar Ulstein skriver til motstandsmannen Arvid Brodersen: 

«Ei av mine kjelder, Gunnar Sønsteby, har hevda at han fekk beskjed om jødeaksjonen ca. 3 månader før den vart sett i verk.» 

Opplysningen rokker ved den offisielle historien, og setter Michelet på sporet av en helt ny historie om hvem som hjalp jødene og hvem som var ansvarlige for at de ikke flyktet i tide. 

I denne beretningen heter ikke heltene Jens Christian Hauge eller Sønsteby. 
I stedet begynner den med tyske Helmuth von Moltke. 
Han arbeidet for etterretningstjenesten Abwehr i Berlin, men tilhørte også en motstandsbevegelse som forsøkte å styrte Hitler. 

Etter okkupasjonen av Norge arbeidet hans nærmeste alliert, Theodor Steltzer, som offiser for generalstaben i Oslo. 
I fritiden kom han i kontakt med den omdiskuterte biskop Berggrav og motstandsmennene Brodersen og Tore Gjelsvik. 

Ingen reagerte 

Michelets skildringer av hvordan disse ble introdusert for hverandre i selskaper på Oslo-vest og i Henrik Sørensens kunstatelier i Oslo rådhus, er noen av mange eksempler på hennes fine blikk for betydningsfulle scener. 

Her er det detaljer, møter og samtaler som driver handlingen og avsløringene videre. 
Både på grunn av den fint oppbygde historien og de mange rystende avsløringene, er «Hva visste hjemmefronten?» vanskelig å legge fra seg. 

Det er dette motstandsmiljøet von Moltke besøkte to ganger i månedene før den første deportasjonen. 
Først i april 1942 og så i september. 
Begge gangene varslet han om folkemordet i Europa og den forestående jødeaksjonen i Norge. 
Michelet beskriver foranledningene til besøkene ned i minste detalj. 
Hun diskuterer også kildekritisk omtaler av møtene for å forstå hvorfor ikke motstandsbevegelsen reagerte. 

I tillegg viser hun at det ikke bare var fra Tyskland varslene om jødedeportasjonen kom. 
I kapitlet om Sønsteby står intervjuet han ga til historiker Ulstein sentralt. 
Av det går det fram at Sønsteby ble informert om jødeaksjonen sommeren 1942 av sine kontakter i politiet. 
Det er helt nye opplysninger. 

At informasjonen i tillegg kom fra politiet, setter rettssaken mot og frifinnelsen av politiinspektør Knut Rød i et nytt lys. 
Siden politiets påstander om at de ble informert om aksjonen først kort tid før den fant sted, svekkes betraktelig. 

Likegyldighet i London 

I likhet med i Tor Bomann-Larsens skildringer av krigen i bøkene om Haakon og Maud, skifter også Michelet mellom Berlin, Oslo og London. 
Det fører til at hendelsene i Norge trer tydeligere fram og sees i en større sammenheng. 
I kapitlene om London er det framfor alt Arne Ording, som var en av stemmene i Radio London, og utenriksminister Trygve Lie som står sentralt. 

At Lie hadde jødefiendtlige holdninger, er godt kjent. 
Mer overraskende er det at ellers grundige Ording så til de grader var likegyldig og avvisende til rapportene om folkemordet på jødene. 

Til tross for store oppslag i engelsk presse, ble opplysningene i svært liten grad brakt videre til Norge og den illegale pressen. 
Heller ikke fra London ble de norske jødene informert om hvilken fare som truet, og det kom ingen initiativer om å hjelpe dem ut av den fortvilte situasjonen. 

«Hva visste hjemmefronten?» er en så betydningsfull bok at det er vanskelig å sammenfatte den med raske sveip. 

I det ene veldokumenterte kapitlet etter det andre skildrer Michelet hvilke fatale konsekvenser norsk likegyldighet fikk for den jødiske befolkningen. 

Underveis diskuterer hun mulige forklaringer på hvorfor det ikke ble iverksatt hjelpetiltak. 
Konklusjonene hun kommer fram til er urovekkende, for det var ikke slik at motstandsbevegelsens likegyldige holdning til jødene endret seg etter den første deportasjonen. 
I stedet for å hjelpe, stengte motstandsbevegelsen sine fluktruter for jødene, hevder Michelet. 

Til forskjell fra tidligere historikere legger hun ansvaret for at jødene ikke kunne flykte i tide, hos hjemmefronten. 
Og viser at de ofte var prisgitt hjelp fra norske menneskesmuglere som skulle sko seg økonomisk på deres fortvilte situasjon. 

Det er all grunn til å anta at «Hva visste hjemmefronten?» kommer til å bli en av høstens mest diskuterte bøker. 

Det er rett og slett årets viktigste bok og anbefales på det sterkeste! 
