Livet er som Clinton
Denne filmen trenger så sårt hjerneceller at den ville hatt utbytte av intravenøst smalahove. 

I nesten to timer gjøgler Owen Wilson og Vince Vaughn rundt i en komedie som trygler om vett og forstand, og det eneste som skjer, er den litt slitne festkonklusjonen at livet er en Clinton. 
Ikke inhaler. 
Ha det gøy. 

Wilson og Vaughn er perfekte parhester. 
Den lyshåra lille nesenusseligheten Owen tuller erfarent rundt med ord som om de skulle være hamsterbebier. 
Vince velter utover verden med en semi-følsom råneråskap. 
De driver med bryllups-sniking. 
Later som om de er i familie og sjekker opp fulle damer. 
Som Aqua Velva-gubber med rutete jakke i baren på et høyfjellshotell. 
Seksuell svindel er ikke fint. 
Derfor kommer straffen. 
Wilson forelsker seg i en ministerdatter, Vaughn blir okkupert av søstera hennes i noe som likner Rex Rodneys våte vårdrøm. 

Etter cirka tjue minutter der sædbrødrene nedlegger damer som likner animerte pornobladmidtsider, drar alle til statsrådens marengslandsted for at Wilson skal forsøke å utklasse den klassiske overklassen og vinne dama. 

Filmen virrer rundt i sitt moralske dilemma som en utkledd avholdsmann på danskebåten. 
De to mennene er ikke sympatiske, men likevel er de jo kule og karslige folk. 
De har løyet og bedratt bare for tjue minutters misbruk av kjærlighetsakten, men de ønsker jo bare et morsomt liv og egentlig sterke følelser. 
På en måte blir publikums-rollen som å være bartender i det omtalte høyfjellshotellet: 
Du må høre på mye halvhjerta drittprat fra sentimentale kynikere. 

Det kunne ha blitt en kynisk film, og OK. 
Det kunne blitt en litt varm pekefingeropplevelse. 
Enda bedre. 
Men den burde ikke bli ingen av delene. 

Fordi «Wedding crashers» ikke har noen egentlig vinkling eller historie, sliter filmen fælt. 
Etter 40 minutter begynner du å merke slitasjesår på humoren. 
Den gneger på samme sted og kommer aldri noe sted. 
Det finnes heller ikke noen visuell idé i filmen. 
Den er et TV-program på størrelse med en tennisbane. 
Alt skildres rett opp og ned, og hver gang hovedpersonene skal si noe morsomt, skjer det i portrettformat — som om de var på audition. 
Til og med vittige skuespillere som Vince og Wilson blir oppbrukt. 
Det er for stillestående. 
Det er for tett. 
Bare tannlegen skal se ansiktet ditt så nært så lenge. 

Mange skuespillere er OK. 
Christopher Walken trives med Hellstrøm-hår i politikken. 
Rachel McAdams sprudler som kullsyra i diettcolaen. 
Isla Fisher jubler utopisk for kjønnslivet og kunne vært en Lek-novelle med kropp. 

Etter en del meta-følsomt komediekliss oppstår et klistrete klisje-klimaks som på en måte skulle ha hyllet kjærligheten. 
Det gjør den ikke. 
Som den feigeste av alle løsninger, velger manuset å sende hovedpersonene ut i livet med null forstand og en slags idiot-anarkistisk partai partai-holdning: 
All moro er grei, så lenge du ikke inhalerer. 
Partypeople: 
Owen Wilson og Vince Vaughn kommer seg inn overalt. 
