Politiske scener fra et ekteskap
«Savnet» er nok et storverk fra regissøren bak filmer som «Tilbake» og «Leviatan». 

Zhenja og Boris skal skilles. 
Forakten de nærer for hverandre er like intens som deres individuelle ønsker om å komme videre i det som skal bli deres nye liv. 
Begge har skaffet seg nye kjærester. 
Blokkleiligheten de bor i er lagt ut for salg. 

Det er bare en hake her. 
Klipp tilbake til litt ute i åpningssekvensen, der ekteparets 12 år gamle sønn Aljosha på vei hjem fra skolen plukker opp restene av et sperrebånd, snurrer det rundt en kjepp, leker litt med det før han kaster det opp i et tre, der det blir hengende som en løypemarkør, et varselsflagg, et fremmedelement i den høstlige løvskogen. 

Haken er Aljosha. 
Hvem skal ha omsorgen for ham? 
Som en negasjon til «Kramer mot Kramer» slåss begge foreldrene for å slippe. 
I et mørkt rom ser vi sønnens stumme skrik lydlagt av foreldrenes krangling. 

Så forsvinner han. 

Med dette scenarioet som bakteppe får vi et relasjonsdrama med thrillerelementer, der den russiske middelklassens aspirasjoner og individualisme – eller umodne selvopptatthet om du vil – dissekeres. 
Samtidig foretar Zvjagintsev en gradvis utzooming, der et større bilde tegner seg. 

Slik blir «Savnet» også en film som tar pulsen på nasjonens tilstand – på en måte nesten bare Zvjagintsev kan. 
Her finnes noen gåtefulle bilder, men knapt en overflødig scene, og nesten alt er ladet med emosjoner eller informasjon. 
Blikk rettet mot iphone-skjermer, kommunikasjon frakoblet den forsøksvise samtalen i rommet. 
Brokker av nyhetssendinger. 

Som regissør står Zvjagintsev i tradisjonen etter landsmannen Andrej Tarkovskij, med et malende, dvelende og ofte symboltung billedspråk, og en kraftfull evne til å visualisere tema og ideer. 
Som den siterte scenen fra åpningssekvensen, eller i noen potente scener fra søket etter Aljosha, der letemannskapet tar seg inn i to forfalne bygninger fra fordums storhetstid. 
I denne samtidsruinen naturen er i ferd med å ta tilbake, lyder et ekko fra «Leviatan» (2015), der vind, regn og bølger var i ferd med å slite ned bygninger som ikke bare vitnet om et samfunn som var gått i stå, men som også tjente som symbol på moralsk, menneskelig og politisk oppløsning. 

Naturens rolle, konkret og symbolsk, og samspillet mellom natur og kultur, har vært kraftfullt nærværende i Zvjagintsevs filmer siden den bemerkelsesverdige debutfilmen «Tilbake» fra 2003. 
I «Savnet» ser vi det også i dvelingen ved forvridde, snødekte trær, de minner om hvalskjelettet i «Leviatan», og i skogen Aljosha går gjennom, der den står både som et tettvokst friområde og et barrikaderende grenseland mot tårnende boligblokker, med et åpent rom i overgangen mellom skog og boligområde. 

Å se en film av Zvjagintsev er en stadig påminnelse om hva film kan være, som billedfortelling. 
Få greier som han å fylle en film med så mange lag, og lade den med inntrykk som overskriver den helt konkrete historien. 
Få greier som han å lage så hypnotiserende vakker film, også når den – som her – er så isende uhyggelig. 
Æren for det siste deler han med sin faste fotograf Mikhail Krichman. 

Også Evgenij og Sacha Galperines fantastiske originalmusikk må nevnes. 
Den kommer som et hurtigtog mot deg idet filmen starter, og setter deg i en øyeblikkelig alarmberedskap som holdes ved like gjennom hele filmen. 

Ikke uten grunn har filmen på engelsk fått tittelen «Loveless». 
På individ- og relasjonsplan ser vi hvordan kjærlighetsløshet avler kjærlighetsløshet. 
På et større plan ser vi konturene av et samfunn som, snart 30 år etter Sovjets fall, befinner seg i en dyp og vedvarende krise. 
Vil man, kan man se Aljosha som symbol på en fremtid russerne – og moderlandet – har fraskrevet seg ansvaret for, og som ingen for øyeblikket vet hvor befinner seg. 
