Sorgens ekstreme nærhet
"Ekstremt høyt og utrolig nært" er en overraskende sterk og impulsrik følelsesfilm. 
En gutt mister faren sin 11. september, og han forsøker i en nesten eventyraktig refleksjons-dugelighet å finne ut av hva som skjedde og hvor det egentlig bærer hen. 
Vanvittig bra spilt. 

Ekstremt høyt og utrolig nært (Extremely loud & incredibly close) 

Regi: 
Stephen Daldry. 
Med: 
Thomas Horn, Tom Hanks, Sandra Bullock, John Goodman, Max von Sydow. 

Kanskje er det sånn det er: 
Amerikansk film er best når den er langt fra kynisk, når den utfordrer sin egen evne til skamløs følsomhet og filosofisk enkelhet som får folk til å kjenne at de tenker med tårer i øynene. 

I hvert fall er «Ekstremt høyt og utrolig nært» en sånn film. 
Den er lett å beskytte seg mot hvis man ønsker det, for filmen drives av et nesten allegorisk emosjonelt nivå, av og til er det som om den rasjonelle verden blir oppheva av følelser og smerte. 
Hvis man ikke beskytter seg, er en sånn film utfordrende og vakker, og for noen vil den virke befriende. 
For noen vil den løsne på det stivna, bringe klarhet i det man beskytter seg mot. 
Andre vil bli veldig forbløffa. 

Stephen Daldrys 911-film handler om en så spesiell gutt, Oskar, at det er nærliggende å kalle ham en eventyrskikkelse. 
Legene har lurt på om han er en autist, for han har en overmoden evne til å bruke kunnskap og en ekstrem redsel for den fysiske verden. 
Han er redd for alt. 

Også pappaen (hjertevinnende og hjerneflimrende spilt av Tom Hanks) er som et påfunn. 
Han oppdrar gutten i en feberaktig kreativitet som utvikler evnen hans til å finne ut av ting, for det er det man skal. 
Never stop looking. 
Pappaen har dikta opp en sjette bydel i New York, og menneskene leter etter sporene, for egentlig lå Central Park i den sjette bydel, og så slepte de hele greia til Manhattan. 
Det er sant. 
Hanks har sagt det. 

Pappaen forteller at hans pappa ble født i Dresden. 
Det er dårlig tegn. 
Den 11. september 2001 er juvelselgeren Hanks (som egentlig ville vært oppfinner) på et møte i Twin Towers, og derfra ringer han seks samtaler til telefonsvareren hjemme før bygningen styrter og han dør. 

Vi ser ikke det. 
Vi ser en gutt som ett år etterpå klorer parketten og skraper sår i sin egen kropp. 

Så starter en besynderlig og rørende ekspedisjon. 
Oskar finner en nøkkel i en konvolutt merket Black. 
Med den oppfinnsomme autists geniale fanatisme kartlegger han alle Black-er i New York og starter letingen på det som skal være hans hellige gral: 
Det siste budskapet fra faren. 
Det røper jeg ingenting om. 
Budskap er av og til andre steder enn der man leter, men grunnen til at man ikke skal stoppe å lete, er at leting ofte fører til større klarhet enn svar gjør. 

Filmen flakker i tid og rom som en møll under lyspære, og en historie kan dikte og anerkjenne sorg samtidig som den gjennomlyser sørgerens ubehjelpelige egosentrisitet. 
Den skadde gutten utøver en nesten demonisk selvopptatthet inntil han oppdager det som antakelig er poenget med det hele. 

Underveis treffer han mennesker i kule. 
berørende kvikk-roller. 
Du ser dem så vidt, og fordi filmen er så overspent, føler du dem klart. 
Max von Sydow spiller den mystiske leieboeren, Sandra Bullock er en smertefullt tålmodig mamma og enke, og hun gjør ikke skam på filmen. 
Oskar spilles av 14 år gamle Thomas Horn, som i virkeligheten var et slags Jeopardy-geni. 
Han gjennomfører rollen med suveren troverdighet og skaper en særegen skikkelse av den sorten som du husker lenge. 

Filmen er laget etter romanen til Jonathan S. Foer, og den vet jeg ikke noe om. 
Filmen er sentimental, men intelligent og stimulerende. 
Det endelige budskapet er ikke akkurat noe de vil knele for på filosofisk institutt, men det funker. 
Det er grenser for hvor klart vi skal se med tårer i auene. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
