Finn Kalvik covrer seg sjæl, og blir solbrent
Sommerlåtenes uutholdelige letthet. 

ALBUM: 
Finn Kalviks 70-tallskatalog har langt på vei fått sin remastrede renessanse. 

Så tar man seg i å lengte etter et gammelmannsmesterverk fra denne kanten også. 

Stripp ned, rufs til! 
I dette tilfellet er ønsket et slags meta-«finne meg sjæl»-konsept, der Kalvik stripper ned, rufser seg litt til, mikkes opp intimt, og produsenten plukker vekk denne uutholdelige voksenklangen og disse mykere enn myke strykerlydene som alltid skal være der og duse ned og ta brodden av gitarspillet hans. 

«Skogens sang» («Black Water Side»), nyinnspilling av Bert Jansch-coveren fra klassikeren «Kom ut kom fram» utløser denne lengselen. 
Hvorfor kan han ikke låte slik oftere? 

Vel, det må åpenbart vente til neste gang. 

Mest nyinnspillinger «Sommersangeren», i all hovedsak nyinnspillinger av gamle låter med sommertema, er nøyaktig et slikt forutsigbart, sommerlett og ufarlig og omvendt utfordrende album som tittelen indikerer — en eneste lang, dorsk reiseradiosending midt i fellesferien. 

Ikke uten musikalske lyspunkt innimellom, også Kalvik nytolke seg selv og fortsatt lage god sommernostalgi, men det er mye å la seg frustrere over: til og med en liten latinsk temperert triotrudelutt med Øystein Sunde og Lillebjørn Nilsen («Feriebrev») koser seg halvt i hjel. 
Og «Livets lyse side» om igjen, tappet for både liv og lys. 

Bestiller herved Kalvik-albumet «Høstsangeren». 
Der skal han synge og spille mutt putt alene i studio. 
Litt klang kanskje, mens helst knusktørt, frisk og avkjølt. 

«Skogens sang» kan godt få være med enda en gang — en perle for svin i sommerkonteksten her. 
