Sympatisk stilbrudd
Med «1001 gram» bryter Bent Hamer ut av sitt eget univers, og dermed fremstår han som en tryggere stilist enn noensinne. 

FILM: 
Marie Ernst er en kvinne i slutten av tredveårene som arbeider i Justervesenet, en statlig etat med ansvar for nasjonale standarder for måleenheter. 
Etter bruddet med samboeren — som langsomt flytter ut av deres felles leilighet, én billast om gangen — er omgangskretsen hennes tilsynelatende redusert til faren og kollegaen Ernst. 
Ernst Ernst. 
På papiret kan det ikke bli stort mer hamersk, og samtidig representerer «1001 gram» noe nytt i Bent Hamers filmografi. 

Hamer er kjent for sin pertentlige stilisme og for sine skildringer av aldrende mannsskikkelser som livet har formet til sære vanedyr. 
Og i «1001 gram» gjør han nok en gang presisjonen og nøysomheten som ligger til grunn for hans filmatiske stil til en del av fortellingen. 
Som høyt betrodde ansatte i Justervesenet dreier livene til far og datter Ernst seg i stor grad om presisjon, og når faren blir syk, faller det på Marie å reise til Paris på et internasjonalt kiloseminar hvor den offisielle norske kiloen skal kontrollveies. 

På denne reisen bærer altså Marie rundt på et objekt som både i bokstavelig og metaforisk forstand representerer det mest håndfaste holdepunktet i livet hennes, og dette samspillet mellom form og innhold løper som en rød tråd gjennom filmen. 

Justerer og rekalibrerer 

Til tross for Hamers unike øye for bilder og situasjoner — eller kanskje på grunn av det — har rollefigurene hans hatt en tendens til å fremstå som skjebner og eksempler snarere enn mennesker. 
«1001 gram» er spekket med gode scener og tablåer av klassisk Hamer-støpning, og likevel er det som om regissøren denne gangen gjør plass til et menneskelig element som stilismen tidligere har fortrengt. 

Ane Dahl Torp gjør sin hittil beste filmrolle som Marie, og dette skyldes langt på vei at Hamer plasserer henne innenfor svært rigide rammer som han så gradvis bygger ned etter hvert som hun gjør hovedpersonen til en mer tredimensjonell rollefigur. 
I Paris møter hun nemlig franske Pi, som tidligere var ansatt som fysiker hos Det internasjonale byrået for mål og vekt, og som nå arbeider samme sted som gartner. 
Og etter flere besøk oppstår det gradvis følelser mellom de to. 

Selv om Pis inntreden i Maries liv i én forstand representerer en forutsigbar oppfording om å puste ut og leve i øyeblikket, får romansen en dypere betydning fordi den griper direkte inn i det hamerske univers. 
For samtidig som Marie innser at livet er mer enn kilogram, er det som om Hamer gradvis toner ned sin karakteristiske stil til fordel for et ledigere og mer naturalistisk uttrykk. 
Det er som om han har innsett at det filmatiske universet han har etablert i sine tidligere filmer er en verden hvor kun aldrende mannlige einstøinger kommer til sin rett, og for å la Marie leve et fullverdig liv tilbyr han henne en utvei. 

Med «1001 gram» rekalibrerer og utvider Bent Hamer sitt særegne filmatiske uttrykk til noe det skal bli svært interessant å følge i tiden som kommer. 
Og som et ledd i denne prosessen har han laget en av sine aller beste filmer. 
