Så bra at det nesten er sant
I filmens eliteserie er det tynt befolka, for mediet generelt hører hjemme i Adecco-ligaen. 
«The queen» er så behagelig fylt av innsiktens vemod og dualitet at man føler seg noe så flaut som livsvarig beriket. 

Det er ikke bra. 
Men berikelsen var ikke til å unngå. 

BRITEN STEPHEN FREARS har laget et kvass-mildt humoristisk, men først og fremst tenksomt og rørende biodrama om dronning Elizabeth og den ferske statsministeren Blair i uka etter at Diana døde. 
Som ved filmatisk magi blir det en film som veksler intelligent og logisk mellom det selvsagte og det forstandige. 

Dette var uka da dronning Elizabeth omsider mistet landet sitt til tabloidpressen, og kanskje ble det britiske monarkiet aldri det samme etterpå. 

DIANA var død, og dronninga og hennes hoff forholdt seg til hendelsen med kongelig tilbakeholdenhet og verdighet. 
Det de ikke ante, var at verdigheten hadde lidd glemselsdøden, og ute i gatene blåste Diana-begeistringen seg opp og kulminerte i en umettelig sentimentalitetstrang og sensasjonssult. 
Den nye tids statsminister Tony B. følte vibrasjonene fra vibratorene. 
Han ante hva som ville skje da klodens viktigste kjæledyr døde, og han forsøkte å røpe politikerens ikke helt hemmelige oppskrift på populistisk opportunisme til et hoff som var lemlestet av sin etikette. 
Folket ville se dronningens tårer, men dronningen ferierte i høylandene og uteble slik dronninger skal når hysterikerne roper på dem. 

SYMPATIEN veksler i det fascinerende samtidsdramaet. 
Til å begynne med føler man at dette er en fortelling om den blodfattige overklassens politiske selvmord: 
Før eller siden måtte det skje noe som røpte for all verden at kongehus fungerer på et høytidelighetsnivå som vanlige folk ser på som humor. 
Kongehuset skildres som en dysfunksjonell familie som lever i en blanding av tilflukt og karantene. 
Dronningen stuller rundt med sine småting og sutrer usjarmerende over omverdenens uforstand. 
Philip vil ta alle ut i naturen hele tida, og Charles bekymrer seg med en nesten feminin omsorg for monarkiets manglende evne til modernitet. 
Kammerherrer sniker nevrotisk i korridorene, og hjemme hos Blair sitter fruen og jamrer militant mot monarkiet mens den nye statsministeren tar oppvasken. 
Både hun og vi ser på dronninga som ei forstokket kortstokk-kjerring uten annet enn prangende overflate. 

SÅ SNUR FREARS fortellingen om tweed-merra til noe virkeligere og djupere. 
Statsminister Blair oppdager som ved en slags psykopolitisk åpenbaring at dama faktisk står for noe, og at hele hennes liv og hele hennes jobb har gått ut på at dronningen ikke gir etter for forføreriske fakter. 
Filmen nærmer seg nesten umerkelig den aldrende regentens skjulte ømhet og sorg. 
«The queen» blir et vart og vennlig portrett, samtidig som den reflekterer en mild form for samfunnsrefs. 
Jo, det er nok sant. 
Vi andre er blitt nikkedokker og værhaner og saueflokk-grinere. 
Det var akkurat det vi ble. 
Vulgære og fulle av korttidsfølelser og flyktige fornemmelser. 

FILMEN er så godt spilt at den ikke likner på noe annet. 
Helen Mirren er dronning Elizabeth med en snill intelligens og en variasjonsbredde som antakelig gjør denne rollen til en av de beste i moderne film overhodet. 
De fleste av oss har en litt overdreven tilbøyelighet til å henge oss opp i såkalt «godt spill» i velregisserte og godt klipte filmer. 
Men i dette tilfellet er det snakk om en rolle som kommer til å bli stående som et monument. 
Både over en skuespiller og over en dronning. 

GAMLA (Sylvia Syms): 
The queen mother framstilles som en stokk konservativ bevarerske av monarkiet uten forandringer. 

Prins PHILIP! (james !cromwell): 
!Kjærlig ektemann !og dedikert friluftsmenneske som aldri forstår noe av noen ting og bare er !aggressiv i forhold til !omgivelsene. 

Prins CHARLES (alex jennings): 
Følsom, lyttende og åpen mann som sørger oppriktig over Diana og ønsker at kongehuset skal ta opp i seg forandringene i samfunnet. 

Tony Blair! 
(michael !sheen): 
En guttefrisk og moderne sosialist-politiker som møter kongehuset og blir så forskrekka over kongehuset at det kunne vært noe fra en science fiction-film. 

Fru Blair !(helen !mccrory): 
Bitchete og aggressiv monarkimotstander som ikke liker noen i kongehuset og egentlig vil at ektemannen skal ta dem. 
