Filmanmeldelse «Midnight Sun»:Nattsvermere 

Manipulativ og melodramatisk tenåringståreperse. 

DRAMA/ROMANSE 

«Midnight Sun» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Scott Speer. 

Med: 
Bella Thorne, Patrick Schwarzenegger, Rob Riggle. 

Katie Price (Thorne) er ung og pen og lider av en sykdom. 
Xeroderma pigmentosum: 
«En meget sjelden autosomal recessivt arvelig tilstand som karakteriseres av økt følsomhet for ultrafiolett lys». 

Store medisinske leksikon, som jeg siterte over, antyder at symptomene primært er hudkreft og alvorlige øyesykdommer som kan føre til blindhet. 
Katie må være spesielt utsatt. 
Hun har levd innenfor husets fire vegger i alle sine år. 
Den minste strime fra solen vil i hennes tilfelle være fatal. 
«Vi er kommet i den alderen», som legen hennes sier, skjebnetungt. 

Moren døde da Katie var liten. 
Faren hennes er imidlertid «verdens beste», selv om han venter til hun er langt oppe i tenårene før han lar henne overta den akustiske gitaren som mamma en gang eide. 
På denne klimprer Katie småtriste sanger av Taylor Swift-typen, om hvor alene hun har følt seg. 

De er ikke særlig gode. 
Men det er ikke så farlig. 

En dag – unnskyld, kveld (selvsagt) – får hun via en Askepott-historie kontakt med Charlie (Schwarzenegger, som ganske riktig er sin far Arnolds sønn, også hva gjelder skuespillerrepertoaret), gutten hun har vært avstandsforelsket i under hele oppveksten. 

Han er ikke vanskelig å be. 
De to blir et misunnelsesverdig vakkert par (til den blonde slyna Zoe Carmichaels store ergrelse, hurra!). 
Det enste problemet er at Katie ikke våger å fortelle Charlie om sykdommen. 
Hun vil være en vanlig jente en stund, sier hun – ikke en diagnose. 

Og så! 
Så tar Charlie jaggu livet av henne. 
Vel nesten, i hvert fall. 

Denne tenåringstårepersen, i tradisjonen fra «Love Story» (1970) og, mer nylig, «The Fault In Our Stars» (2014), er veldig spareblusspreget. 
Tonen er ustø og ofte aldeles smertefullt pinlig, og skuespillet er mediokert (Thorne har ikke en gang giddet å late som om hun har lært seg å spille på gitar. 
Disney-stjernen er likevel det mest fargerike med filmen). 

Romansen mellom Charlie og Katie er så dydig at den nesten virker kald, og de amerikanske ungdommene i birollene er irriterende, slik de gjerne er i filmer som dette. 

Jeg skulle ønske jeg kunne «spoile» den vanvittige slutten. 
Men det kan jeg jo ikke. 
Jeg får nøye meg med å si at det er lenge siden jeg har sett noe mer umusikalsk. 
