Mutantenes brorskap
Kinofilmen om de broderiske ninja-skilpaddene fra storbyens kloakk-ghetto er først og fremst påtakelig mørk. 

De som har forsøkt å lese tegneseriebladene om heltene med renessanse-navn, hadde alltid behov for noe sterkere enn 60 watts pærer – og kinofilmen følger opp med en stilfull dysterhet som gjør at animasjonene i starten minner om «300». 
En evig ondskap har inntatt jorden, og det haster igrunnen med å få den sendt hjem igjen. 
Skygger og fantasy-surrealisme. 

Raphael driver sørgmodig vigilante-virksomhet i en Batman-trist storby. 
Leonardo har reist på landet for å tenke gjennom ting. 
Michelangelo opptrer for barn, og Donatello sitter som data-support mens Splinter vandrer rundt i sin varehus-buddhisme og snakker som en brent kinesisk lykkekake. 

For at ungdommen skal henge med er April utstyrt med ny Kill Bill-drakt, og hun flørter forutsigbart med kule Casey. 
Men ingen er lykkelige. 
Ingen er egentlig venner. 
Filmen ser ut som om den ble laga for dypt deprimerte by-barn som trenger å gjenoppleve alle tings håpløshet, før heltene etter hvert finner tilbake til samholdet og hverandre. 
Samtalene er som ekkoer fra samtidas innholdsløse konflikt-dyrking. 
Man må egentlig være godt over 30 år eller under 6 år for å kunne relativisere den dystre fiendskapen i filmen. 

Men dårlig er det ikke. 
Mye sprett-action, kule monstere og en filmutførelse som minner om dataspill med god grafikk. 
