Episk ensformighet
Her er en oppgave: 
Forsøk å telle antall avkuttede lemmer og struper i «Centurion». 
De avkuttede lemmene er selvsagt en obligatorisk del av en film om romernes herjinger, men så mange som det er av dem her, er det ikke rart det knapt ble plass til noe annet. 

I denne «forfølgelsesthrilleren» følger vi den sagnomsuste romerske niende legion. 
I år 117 e.Kr. er deres oppgave å nedkjempe det piktiske folkeslaget i Skottland, men det går særdeles dårlig. 
Kun et knippe menn overlever, og pikterne er etter dem, med en nådeløs ulvedame i spissen. 
Hun kan lukte romerne på mils avstand! 
Men heldigvis ikke når de gjemmer seg rett under gulvet hun står på. 
Selvmotsigelser av denne typen er tilforlatelig drysset over filmen med skamløs likegyldighet. 
Publikum vil uansett bare se blod, ikke sant? 

Det blir i store trekk en god times løping i vått, grått, skotsk landskap, før en mann knekker beinet og det må løpes på en litt annen måte. 
Løpingen er avbrutt av særs brutale, blodsprutende kampscener og menn som utbasunerer det ene mottoet etter det andre om ære og manndom. 

«Centurion» er et verk som får folk til å tenke på filmer som «Gladiator» og «Braveheart», men den mangler disse filmenes storhet. 
Rett nok er materialet episk, men mye krøkkete håndverk og et monotont manuskript kommer i veien for hele den underliggende historien. 
