Bokanmeldelse:Gaute Bie: 
«Verden ifølge kartet» 

Ifølge omslagsteksten tar Gaute Bies tredje utgivelse «Verden ifølge kartet» mål av seg å fortelle «den hele og fulle sannheten om årene 1995 til 2000». 

Roman 304 s. Pris 329,- Cappelen Damm 

I dette sjanger- og språkforvirrede kaoset av en roman kan man, i hvert fall om man ser godt etter, skimte omrisset av en oppvekstfortelling hvor skolekameratene Mikael, Greg, Rufus og Tim er hovedpersoner, omgitt av en selsom gruppe familiemedlemmer, kjærester, byoriginaler og annet påheng. 

De - fremdeles ifølge omslagsteksten - «fortapte, hjelpeløse, sinte og fortvilte» guttene sliter med å komme gjennom skolen, dukke unna en foreldregenerasjon parodiert inntil det absurde, sjekke opp, eventuelt bryte med, utvalgte damer, bli rusa nok lørdagskvelden og generelt ikke gå fra forstanden i den halvstore byen på Sørlandskysten jeg antar må være Arendal. 

Ikke noe galt med dette, det kunne til og med blitt riktig underholdende, om ikke forfatteren hadde anstrengt seg så hardt for å være «grensesprengende» og «uredd», så utspekulert respektløs overfor alt og alle, og særlig overfor temaene og poengene i sin egen fortelling. 

Eller anti-fortelling, som Bie sikkert selv ville ha foretrukket å kalle det, for han saboterer konsekvent alle tilløp til dramatisk nerve som oppstår underveis. 

For det finnes tilløp her: 
Greg blir lokket og truet ut på familieparty i den rike kjærestens luksusbåt på selve syttende mai, men må drikke seg til mot sammen med gutta, og tar dem likegodt med på festen. 

Men episoden ender før den får begynt. 
Rufus blir dimittert fra Marinen fordi han er for god til å skyte; 
«Vi er ikke noen jævla militærmakt - ditt sinnssvake skytefantom!» skriker sersjanten. 

Men det blir med en one-liner. 
«Lørdagen var kald som en fersk baguette på Shell» lyder en besk beskrivelse. 
Men så setter forfatteren anførselstegn rundt «fersk», og det hele blir overtydelig og tungt. 
Og så videre. 

Anslag etter anslag blir gruset i flåseri, umorsomheter og rølp. 
Eller enda verre, pretensiøs «livsfilosofi» ad hoc. 

Det er som om forfatteren har berøringsangst overfor potensialet i sitt eget stoff. 
Vokabular har han, og masse trøkk, men her låter det meste som et vorspiel før den store russefesten. 

Visste du at ... 

Gaute Bie (f. 1979) debuterte i 2003 med romanen «Pure Popmusicbaby!» 
