Taviani-brødrene tilbake!
Fortidas filmfrikere elsket de italienske Taviani-brødrene. 
Nå er de over 80 år gamle kunstnerne tilbake med en rørende og klok dokumentarfilm om oppsetningen av Shakespeares "Julius Cæsar" i et italiensk fengsel. 

Caesar må dø 

(Caesar deve morire) Regi: Paolo og Vittorio Taviani. 
Dokumentar. 
Med fanger fra fengsel i Roma. 
Italia 2012. 
1 time 16 minutter. 
Aldersgrense: 7 år. 

Årets gullbjørnvinner fra Berlin, laget av de over 80 år gamle, oppegående Taviani-brødrene (San Lorenzonatten, Kaos) fra Italia, er blitt et høyst severdig drama. 

Ikke alle filmer tåler å bli sett på ny, men "Caesar må dø" vokser i mine øyne (jeg så den to ganger i Berlin, og nå om igjen). 
Første gang virket filmen merkelig ordrik, nå ser jeg at alt er nøye uttenkt av Paolo og Vittorio Taviani. 

Svært forenklet sagt har de laget filmversjonen av hvordan Shakespeares skuespill "Julius Caesar" framføres av en gjeng narkotikasmuglere, mordere og mafiaskurker i en høysikkerhetsavdeling i Rebibbia-fengslet i Roma. 

Filmens begynnelse og slutt, spilt av i farger, foregår foran publikum på fengselets scene. 
Midtpartiet i svart-hvitt er regissørenes filmatiske presentasjon av hvordan fangene øver, med celler og luftegård som kulisser. 

Man blir virkelig beveget. 
Dette er noe langt mer enn et eksperiment der en gruppe fanger prøver seg som skuespillere. 
Etter et halvt års arbeid i fengselet fletter regissørene sømløst og meget elegant inn et metaplan som avslører hvordan de tungt belastede aktørene tar inn over seg det onde renkespill fra Shakespeares rollefigurer. 
Fordi Caesar har blitt diktator på livstid, rotter rivalene seg sammen for å drepe ham. 
Så blir det et fryktelig sluttoppgjør mellom morderne. 

I én scene klarer Salvatore «Zazà» Striano, som spiller Brutus, ikke å fortsette å spille fordi han overmannes av minner fra sin egen kriminelle fortid. 
I andre scener, der fangene slåss og dreper med sverd, blir det ekstra skremmende fordi vi jo mer enn aner at disse skuespillerne vet det meste om voldsbruk fra sitt eget liv. 

Det er sterkt å se hvordan de framfører replikkene mesterlig i sin egen dialekt og gjør dem til sine egne, til tross for at de ikke har noen intellektuell bakgrunn. 

Inntrykk gjør det også at fangene oppgir sine reelle navn og lar oss få vite hva slags forbrytelser de har begått og lengden på straffen de soner. 
Således vet vi at attentatmannen Cassius spilles av Cosimo Rega som sitter inne på livstid for mord. 

Slik lar «Caesar må dø» oss gløtte inn i følelsene til mennesker som kjenner underverdenen ut og inn og vet hva helvetes irrganger er på jord. 
For det var slik Taviani-brødrene kom på å lage filmen: 
De fikk se forbryterne framføre et utvalg fra Dantes «Inferno». 

Tankevekkende er sluttreplikken fra morderen/skuespilleren Rega idet han stenges inne etter kveldens teaterforestilling: 
"Etter at jeg ble kjent med kunsten, er denne cellen blitt et fengsel." 
Salvatore «Zazà» Striano (Brutus) jobber i dag som skuespiller ved fengslene i Roma. 
Taviani-brødrene har sannelig gjort noe med dem. 

Gå og se. 
