Kjedelig pokémon for voksne
PS3-spillet «Folklore» har flere kreative løsninger, men mislykkes i bruken av dem. 

Allerede i åpningsscenen starter «Folklore» med å binde fortiden til nåtiden. 
Ellen, en av historiens to hovedpersoner, mottar et brev fra sin forlengst avdøde mor som ber henne komme til den irske øylandsbyen Doolin. 

På en annen kant av landet mottar Keats, en journalist i et alternativt magasin for overnaturlige fenomener, en mystisk telefon som vekker hans nysgjerrighet. 
Straks har han lagt ut mot samme reisemål. 

Dette er utgangspunktet for den tosidige fortellerteknikken i «Folklore»: historien utspiller seg som en sammentvunnet tråd av inntrykkene til de to hovedpersonene, og du går derfor gjennom historiens kapitler med dem begge. 

Dette er en vri som har fungert godt i spill tidligere, men oppskriften er langt mindre vellykket her. 

Når du vandrer gjennom de samme områdene og kjemper mot de samme bossene for andre gang, føles det som en billig unnskyldning for å på enkelt vis øke spillets lengde. 

Handlingen i «Folklore» utspiller seg i møtepunktet mellom den værbitte, britiske øylandsbyen Doolin og den parallelle verdenen Netherworld som er tungt inspirert av eventyr og gammel folketro der de levende kan komme i kontakt med de døde. 

Denne settingen er passer godt for å la hovedpersonene utforske både sin egen og landsbyens historie, og lar svunne tider tale på en levende og naturlig måte gjennom de dødes tunger. 

I Netherworld blir du kastet inn i en verden der magiske skapninger av ymse slag myldrer som maur. 
Din oppgave er i store trekk å fange disse ved å rive sjelen ut av kroppene deres, for deretter å kunne bruke de beseirede skapningenes styrker mot stadig sterkere fiender. 

I så måte virker spillet noe pokémon-inspirert: de innsamlede skapningene festes til de forskjellige action-knappene og spretter deretter frem når du har behov for fysisk assistanse. 

Spillet passer derfor best til mennesker med milde samletendenser og et meget ryddig sinn. 
Det tar nemlig ikke lang tid før gjentatte omorganiseringer gjør det er vanskelig å holde styr på hvilke skapninger du har plassert på hvilke knapper til enhver tid, hvilket ofte føles som en hindring. 

Dessuten oppleves kampsystemet alt for ofte som både kaotisk og uryddig. 
I små trange områder er kameraet til tider en ekstra ufrivillig utfordring, og aggressive fiender har en tendens til å presse deg inn i hjørner så du mister oversikten over situasjonen. 

Det største problemet er likevel at kampsystemet føles tregt og for lite responsivt. 
Alle dine angrep og forsvar utføres indirekte gjennom ordrene du utsteder til dine åndelige bataljoner, noe som gjør at presisjon og timing blir vanskelig når du trenger det mest. 

Ser man bort fra denne skavanken, er det uansett ikke til å komme ifra det største problemet, nemlig at «Folklore» er en klassisk knappe-moser selv om mosingen fordeles på fire forskjellige knapper. 

Etter å ha angrepet en skapning med tilstrekkelig muskelkraft, løsner sjelen fra kroppen og det gjenstår for deg til å rykke den inn ved å riste kontrollert med kontrolleren. 
Hele prosessen fungerer godt og minner i grunn mye om fisking, med unntak av at du slipper å tenke på agn eller flue. 

Figurene i Netherworld føles freshe og ser til tider nesten ut som en blanding av Tim Burton og barne-TV med lange bein, karakteristiske bevegelsesmønster og uttrykksfulle ansikt. 

Dessverre drukner de fineste detaljene i figurene fort i det jeg personlig oppfatter som alt for grelle og merkelig lysende omgivelser. 

Til tider ser det ut mest ut som om Netherland er malt med en glorete, psykedelisk diskopalett, noe som jeg personlig synes passer mindre bra for en mystisk og magisk eventyrverden som leder inn til de dødes territorium. 

I utgangspunktet er jeg uhyre positivt innstilt til de kreative grepene Game Republic har valgt å ta med Folklore. 
Flere gode kvaliteter som jeg til tider har savnet i andre spill, som annerledes historiefortelling, mystikk og dybde er tilstede i «Folklore», men de kommer ikke til sin rett i måten spillet er utformet på. 

Historien gir rett og slett inntrykk av ikke å ha lyst til å fortelle seg selv. 
Dette fører til at man sitter igjen med en nysgjerrighet som ikke er drivende, men irriterende. 

Det er lenge siden et spill har fått meg til å lengte etter å ta oppvasken. 

PS: 
I salg fra onsdag 17. oktober. 
