Begynner å ligne på Bono
London-bandet har opplevd baksiden av rock'n'roll-livet. 

Mumford & Sons: 
"Delta" (Island/Universal) 

Mumford & Sons var ingen over natten-suksess, men i løpet av ett år hadde debutalbumet "Sigh no more" inntatt verden. 
Gjengen fra London ble det første britiske bandet siden Coldplay til å selge en million plater både i Storbritannia og i USA. 

De fortsatte i samme spor på "Babel", men endret kurs fra akustisk folk til elektrisk rock på "Wilder mind". 
Mottakelsen var svært variert; fra brutal slakt til uforbeholden lovprisning. 
Undertegnende er av dem som likte både det opprinnelige lydbildet og endringen de foretok. 

Denne gangen har Marcus Mumford villet lage en "fredagskveld med gutta", uten å ha noen spesiell sjanger i sikte. 

Det siste er smart, for debuten førte til at en hær av banjospillere med bukseseler marsjerte fram fra mørke kroker. 
Folk-bølgen vasket over oss på begynnelsen av 2010-tallet, men døde ut under vekten av alle som surfet på den. 

Med produsent Paul Epworth (Adele) ved roret, ble 25 sanger spilt inn i The Church-studioet i London. 
Mer enn 100 mennesker var involvert underveis, og bidragene til Maggie Rogers og Gill Landry er blant dem som er beholdt. 
14 kutt har funnet veien til platen. 

Dette er ikke akustisk folk som på de to første platene, men heller ikke ren stadionrock som på det forrige. 
Selv kaller de det sin mest personlige plate så langt. 

Eller som tangentspiller Bel Lovett sier det, en plate som også tar for seg de fire d-ene: death, divorce, drugs og depression. 

De åpner samstemt i "42", der elektronikken setter inn der banjoen før ville gjort det. 
Det handler om mørke tider og lengselen etter et tegn. 

"Guiding light" er en naturlig oppfølger, men denne gang med mer tro på at det vil gå bra: 

Even when there is no star in sight 

You'll always be my only guiding light 

Dette var første singel fra albumet, og det er en låt som garantert tas med når de legger veien innom Oslo Spektrum i mai neste år. 
En sang for de store saler. 

De er mer lavmælte på "Woman", mens "Beloved" bygger seg opp mot noe som aldri helt kommer. 
Istedenfor dempes det ned i "The wild" med piano og strykere. 
Vakkert, men på slutten slippes stadionlyden løs igjen. 
Er U2 og Coldplay veien å gå for Mumford? 

Vi er tilbake på bakken i "October skies", en sang med den melodiøse drivkraften som har ført Mumford fram dit de er i dag. 
Teksten er mørk; om en ødeleggende frykt for framtiden, men med et håp likevel. 
Mumford faller heldigvis ikke for fristelsen til å fyre løs på alle sylindre på slutten. 

"Slip away" unnslipper oppmerksomheten, selv om lyden sikkert vil fylle en konsertsal. 
Det er mye tikkende elektronikk på sangene, som for å understreke at folk-tiden er over for godt. 
Greit nok, men all elektronikken blir temmelig statisk den også. 

"Rose of Sharon" og "Picture you" lider under det, to kjærlighetssanger Mumford normalt takler bra. 

"Darkness visible" er en mørk snakkesang, som kanskje prøver å si meg noe viktig. 

"If I say" er en enda sang om at noe skal skinne, mens "Wild heart" er om kjærlighet satt på prøve. 

"Forever" er et høyst forutsigbart allsangfrieri, men du skal være nokså surmaget for ikke å synge med. 

De avslutter med tittelkuttet "Delta". 
Låten åpner forsiktig og ender i U2-land. 
Marcus Mumford er 31 år, 27 år yngre enn Bono. 
Kanskje arvtakeren er funnet. 

Beste spor: 
"Guiding light", "October skies", "Forever". 
