Samurai i neon
«Drive» følger en velkjent rute, men Winding Refn og Gosling gjør det med utsøkt stilsans. 

FILM: 
Nicolas Winding Refn er fargeblind og liker menn som ikke snakker. 
Han skaper visse typer filmer og sjansen er liten for at noen vil utrope ham til den nye Woody Allen. 
Han lager mer pratsomme filmer også, som «Pusher»-trilogien og ikke minst «Bronson», der verdens mest voldelige fange har det i snakketøyet. 
Danskens forrige film, derimot, handler om skitne, brutale korsfarere som roter seg bort på veien til Jerusalem og der den enøyde hovedkarakteren, spilt av Mads Mikkelsen, aldri ytrer seg verbalt. 

Stuntmann 

Der «Valhalla Rising» var en langdryg og lite kommersiell blanding av Tarkovskij, Malick og «Braveheart», er «Drive» en lekker affære med filmatiske referanser i en annen retning. 
Første scene er svært lik starten av «The Driver», Walter Hills machoklassiker fra 1978, som i sin tur var inspirert av Jean-Pierre Melvilles «Le Samouraï», som i sin tur bla-bla-bla, helt tilbake til den mytiske figuren vi aldri får nok av, den tause tøffingen som handler mer enn han snakker, som bryr seg med sitt, helt til følelsene vekkes og han våger livet for en kvinne, et barn eller begge deler. 

Denne gangen er han stuntmann på dagtid og frilanser som ranssjåfør når mørket senker seg over Los Angeles. 
Han gir ranerne fem minutter. 
Ett minutt over tida og de overlates til seg selv. 
The Driver (Ryan Gosling) er den beste på det han gjør og minner ikke så lite om karakterene i Michael Manns filmer. 

Stemningsfylt 

Også stilmessig er det mye av Manns Los Angeles i «Drive»: 
Neonlysene, stillheten i bilen, det elektroniske lydbildet. 
Men det merkes at Winding Refn har mindre penger å rutte med: 
Det opereres på små flater, skytescenene er ikke langvarige, koreograferte oppgjør, skurkene (Albert Brooks, Ron Perlman) har begrenset «star power» og vi får ingen folksomt glamorøse, illevarslende nattklubbscener. 

Så til hovedspørsmålet: 
Er det dyktig gjort? 
Absolutt. 
Personlig liker jeg Gosling best når han skrur på den verbale sjarmen, men han briljerer som fåmælt. 
Kjærlighetshistorien mellom Gosling og Carey Mulligan blir riktignok bare halvveis gripende, men stemningene som skapes gjennom hele filmen, er av typen jeg alltid er ute etter i smarte thrillere. 
Denne atmosfæren skapes ikke bare av musikken og den fargeblinde Winding Refns stilsans, men også av skuespillernes balanserte prestasjoner og et elegant manus av Hossein Amini, bygd på James Sallis' korte roman fra 2005. 
Det må legges til at filmen etter hvert blir svært voldelig. 
