Uskylden selv
På begynnelsen av 2000-tallet var Dido alle følsomme ungpikers favoritt – og en "guilty pleasure" for en del av oss som egentlig hørte på tøffere ting.Det var noe med den svale, sårbare stemmen hennes. 
Den fikk henne til å høres ut som uskylden selv, og det var umulig å ikke føle sympati med henne når hun ble skuffet i kjærligheten. 
Og skuffet ble hun i sang etter sang. 

Utrolige 29 millioner plater solgte go'jenta fra London. 

10–12 år senere er det meste – for ikke å si alt – ved det samme. 
Dido lager fortsatt pen og passe trist popmusikk, hjertet hennes er akkurat like knust. 
Forsiktige, elektroniske oppdateringer av lydbildet, gjestevers fra fjorårets hip hop-favoritt Kendrick Lamar og produsentbidrag fra Brian Eno, er ikke nok til å unngå en følelse av tomgang. 
Det låter smakfullt og fint – og ikke så lite enstonig i lengden. 

Men jammen får man ikke lyst til å gi Dido en god klem for det. 
