Tørr og tafatt ungdoms-onani
De vet bare denne ene tingen: 
I åpnings-scenen skal hovedpersonen onanere. 
Dessuten har han kule plakater på gutteromsveggen. 
De tror dette er en garanti for humor. 
De er idioter. 

Amerikanske ungdomsfilmer har kommet inn i en stygg bakrus. 
Mennesker med urimelige forventninger til eget talent har oppdaget at det finnes en kilde til humor i den oppdiktede Øhh-generasjonen, de vet bare ikke hvordan humor ser ut eller hva man skal med den. 

Michael Cera fra «Superbad» spiller en super-søt og sutresnill litteratur-nerd som altså ble uforklarlig hvalpe-intellektuell på tross av at mor hans ser ut som avfall fra Sex and the City, far hans er Steve Buscemi som egentlig kler arbeidsløshet – og han bor i en trailerpark der Zach Galifianakis fra «The hangover» er mammas trash-kåte badboy-elsker. 
Med andre ord: 
Nok en gang en skikkelse som er så oppdikta at han ville fått Peter Pan til å himle med øynene. 
Og verre: 
Det monumentalt selvopptatte liksom-vesenet har en forteller-stemme som snakker i tungvinte setninger som Peter ikke ville ha skjønt en dritt av, og hvis Woody Allen hadde fått høre dem, ville han ha blitt skamfull på de lesekyndiges vegne og brent «Manhattan» på bålet. 
Og enda verre. 
Også samtalene er ordrike, knitre-tørre papir-tirader. 
Cera finner ei dame som bare elsker Frankrike. 
Hun snakker slik menn som bare så damer i Dagsrevyen, tror at de kulturelt overspente snakker. 
Og da hovedpersonen en kort periode får hjelp av en genre-sementert, indisk kamerat, står også han for en uelegant, poengløs oppstyltethet uten sjarm eller satire. 

Noen av oss går rundt og tror at Adrian Mole var den opprinnelige årsaken til alle disse misforståtte tenåringene som snakker med seg sjøl. 
Men det var kanskje Ferris Bueller. 
Problemet er at en ironisk-voksen ungdoms-illusjon er blitt overført fra de skrivedyktige til bokstav-zombiene i Hollywoods underkratt av overflødig hjernemasse. 
Derfor er «Youth in revolt» blitt en komedie uten komikk og en romanse uten verken kjærlighet eller sex. 
Handlingen er tatt fra C.D. Paynes bokserie om en kåt tenåring, og det filmen gjør er å blottlegge hvor få interessante påfunn forfatteren egentlig har skrevet. 
Dessuten er Miguel Arteta fra Puerto Rico en ukonsentrert regissør som klarer å skusle vekk deilighetene når ei halv handlegate eksploderer. 
Nesten hver eneste scene består i at skuespillerne står og ser på hverandre, og filmen får et patetisk, urytmisk fravær av driv. 

Michael Cera er en uvesentlig skuespiller som aldri bærer scener. 
Woody Allen laget i 1972 «Play it again, Sam» der en mann uten selvtillit fikk hjelp av Humphrey Bogarts spøkelse. 
Cera blir til sin tøffe dobbeltgjenger François. 
Som franskmann-påfunn dør skuespilleren så ubarmhjertig at han burde vært kalt Rigor Mortis. 
Dessuten virker det slett ikke som om han er ute etter sex, men sympati. 
Erik Solheim ser kåtere ut. 
«Youth in revolt» handler om at Cera er jomfru og skal forsøke å få pels på pluggen og pinne i tomaten eller hva det heter. 
Derfor forelsker han seg i ukjente Portia Doubleday og sliter seg ut på å få det til. 
Kunne han ikke bare ha fått et rom på Paradise Hotel? 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
