The White Birch:«Come Up For Air» 

(Glitterhouse/Racing Junior) 

Som tittelen sier det: 
Luftig opptur. 

Den er til tider trettende omfangsrik, mengden alvorlige norske menn med trang til å formidle sin tristesse til omverdenen via fonogrammer. 
Så det er stas med et tilskudd som er nær ved å føles som en ren og skjær nødvendighet. 

Skjønt, «tilskudd» - denne trioen har holdt på i ti år, og høres heller ikke ut til å ha det travelt på sitt tredje fulle album. 
Dette er rock som nøkternt studerer livets ettertenkeligheter, mer enn å legge ansiktet i overdrevent bekymrede folder. 
Lydbildet er mørkt og maskulint slik vi husker det fra de svarteste øyeblikkene på Motorpsychos «Timothy's Monster» (1994), og det er da også samme mann som har styrt spakene her - Helge Sten. 

The White Birch når dessuten Motorpsycho godt og vel til ørene i øvelsen episk progrock, hør bare den repetetive kraften i den tungt strykerorkestrerte «Small Hours». 
Og vokalist Ola Fløttum kan kunsten å låte guttaktig ensom. 
I den kategorien befinner han seg et sted mellom Morten Harket og Erlend Øye, noe som er svært høyt på denne anmelders rangstige. 

Tar vi med noen nikk til de britiske tristessemestrene Tindersticks, er det klart at «Come Up For Air» er en solid redningsplanke for alle som misliker at vi går lysere tider i møte. 
