Bokanmeldelse:Svetlana Aleksijevitsj: 
«Krigen har intet kvinnelig ansikt» 

Krigshistorie er nesten unntak fortalt av menn som skriver om menn. 
Når kvinnene får ordet, knaker en hel forestillingsverden i sammenføyningene. 

På slutten av 1970-tallet begynte den hviterussiske forfatteren Svetlana Aleksijevitsj å gjøre intervjuer med kvinner som hadde kjempet i den røde armé. 
Deres stemmer var forsvunnet fra den offisielle krigshistorien, selv om en hel million kvinner kjempet for Sovjet-makten. 

I 1984 var førsteutgaven av denne boken klar, i sensurert versjon, da kommunistene ikke taklet det «uheroiske» kvinneperspektivet. 
I 2004 ble den komplette utgaven ferdigstilt, og nå er den endelig tilgjengelig i norsk språkform, takket være Kagge forlag og en utmerket oversettelse av Alf B. Glad. 

Boken er dypt fascinerende, på mange måter også rystende. 
Mange av kvinnene var bare tenåringer da de dro ut i en av de verste krigene verden har sett. 
Flere insisterte hardnakket på å bli sendt til fronten når offiserene foreslo saniteten, og de tjenestegjorde i alle forsvarsgrener. 

Men til forskjell fra de jevnaldrende guttene, hadde de ikke vokst opp med en kjønnsrolle som tilsa at kamp og krig var en del av tilværelsen. 
Militær trening hadde de fleste av dem heller ikke fått. 

Resultatet var at de ofte ankom krigssonene totalt uforberedt. 
Ikke minst manglet de guttenes «filter» for å rasjonalisere faenskapen som foregikk. 

Noen dro til fronten med parfyme og høyhælte sko, - en fikk refs for å ha pyntet geværløpet med fioler. 
Men de bråvåknet til en ny virkelighet, og sto på like hardt som gutta. 

Aleksijevitsj gjengir samtaler med over hundre kvinner i denne boken, og samlet tegner de et langt mer personlig og virkelighetsnært krigsbilde enn vi er vant til. 
Ikke nødvendigvis fordi kvinnene var mer sensitive og selvopptatte enn mennene, men fordi de er mer villige til å artikulere bredden og kompleksiteten i sitt følelsesregister. 

Boken inneholder også historier om romanser ved fronten, både av den lykkelige og fatale sorten. 
Noen møtte sin fremtidige ektemann, andre ble forlatt så snart krigen var over, da elskeren skulle hjem til kona. 

Flertallet synes riktignok å ha hatt en klar oppfatning av at kjærligheten får vente til unntakstilstanden tar slutt. 

Da freden kom var det den mannlige heltesoldaten som ble dyrket, mens kvinnene opplevde å bli rakket ned på som «feltmadrasser». 
Aleksijevitsj gir dem full oppreisning, i denne bragden av en bok. 
