Albumanmeldelse:Soundgarden - «King Animal» 

Overraskende vitalt fra ett av nittitallets største band. 

16 år har gått siden sist gang nittitallets fineste ga ut en plate, men det skulle man nesten ikke tro. 
Fra første anslag i åpningen (med den talende tittelen «Been Away Too Long») er vi momentant tilbake i lydhagen som vi elsket så inderlig på midten av nittitallet. 

«King Animal» er på ingen måte noen «Superunknown», men den viser at Soundgarden og dets medlemmer har tålt tidens tann svært godt som naturlig, tidsmessig bindeledd mellom Led Zeppelin og den siste stoner-bølgen. 

Naturlig nok handler det fremdeles om en av rockens beste røster, Chris Cornell. 
Hans knurrende sirene av en stemme viser ingen alderdomstegn. 

Likevel er «King Animal» mer en triumf for gitarist Kim Thayil som er overalt på dette albumet. 
Det er hans riff, ennå lett gjenkjennelige med melodiske hint til Østen, som driver platen fremover. 

Det må være en fryd å spille i et band med en så oppfinnsom gitarist, hvilket Cornell høyst trolig er klar over. 
Han har tross alt hatt Tom Morello i ryggen i Audioslave siden sist gang Soundgarden var et band. 

Det finnes verken en «Spoonman» eller «Black Hole Sun» på «King Animal». 
Derimot har platen flust av den deilige, seige dynamikken mellom knyttneveriff og og drømmende, nær psykedeliske passasjer som gjorde Soundgarden uimotståelige på nittitallet. 

Med andre ord: 
Jeg klarer simpelthen ikke å bruke mot dem at de høres ut som seg selv fra den gang. 

BESTE LÅT: 
«Bones Of Birds» 
