Nick Cave hentet frem huleboeren
Det er ikke nødvendigvis en oppskrift på suksess å vende tilbake til «garasjerøttene» etter snart tretti år i rock'n'roll-sfæren. 
Men i Nick Caves tilfelle er det et befriende grep. 

KONSERT: 
Grinderman STED: 
Øyafestivalen, Oslo PUBLIKUM: 
Ca. 10.000 

Med sitt stadig mer utiltalende vesen og generelle mørkemann-image har Cave for lengst krysset over i pretensiøs parodi. 
Akkurat dét er imidlertid lett å glemme når Grinderman, som er halvparten av hans sedvanlige backingband, går så hardt ut med sitt nakne, bensplintrende sound. 

De største høydepunktene svis av ganske tidlig: 
«Get It On» er en deilig nesestyver. 
«Grinderman» (låten) er en klassisk Cave-miks av sinne og sår skjønnhet. 
Og noe mer befriende enn den uforfalsket primale gitarkverningen i «When My Love Comes Down» er det sjelden man får servert fra en scene. 

Men selv om for eksempel «Honey Bee» og «No Pussy Blues» ikke er all verdens til låter, fremføres de såpass illsint, med en så hardtarbeidende kaptein i front, at det aldri blir mindre enn svært underholdende. 
Cave tar seg også tid til å dedikere en sang til en tilskuer som i likhet med ham stiller med bart. 
På ett eller annet vis er det en lettelse å høre mannen fleipe. 

På slutten slenger han inn litt gammelt Cave-materiale også. 
Strengt tatt ikke nødvendig. 
Men det var ikke vondt heller. 
