Nytt album:Karrierens sterkeste fra Hjerteslag 

Fengende dypdykk i et vanskelig følelsesliv. 

Da jeg satte på Hjerteslags tredje album Nattseileren for første gang, var jeg ærlig talt ikke helt overbevist. 
Halvskranglete gitarer som rytmisk spyttet ut fire velbrukte akkorder og en intens vokal som konstant beveget seg i det samme spekteret. 

Jeg tenkte jeg hadde hørt det før. 
Jeg tok feil. 

Halvveis ut i albumet skjedde det noe. 
Jeg satt på trikken, og hjernen hektet seg med ett på en tekstlinje. 
Brått hørte jeg virkelig etter og ble nærmest bergtatt av den følsomme finalen i stil med det regntunge novembermørket. 

Så jeg satte den på en gang til. 
Og en gang til. 
Og konstaterte at Hjerteslag har laget karrierens sterkeste album. 

Fokuserte tekster 

Låten som fikk meg inn var «Farvel til musikken», som kommer midt blant albumets ni spor. 
De rivende gitarene forsvinner i et avdempet lydbilde med myke detaljer og lar vokalist Robert Eideviks følsomme bruddhistorie komme til. 
Det er en oppgitt selvkritikk over det hele, noe som løfter de tårevåte passasjene til nye høyder. 

Det er en generell utvikling i bandets tekster her. 
Man kunne høre tendenser til modningen på deres forrige album, Vannmann86, men her er tekstene mer fokuserte. 

Eidevik dykker dypt i sitt eget følelsesliv, uten at det blir for navlebeskuende. 
Han gjør observasjonene allmenne og poetiske, samtidig som det hele er sterkt personlig. 
Det er sårt, det er vakkert, og ikke minst lyder det veldig bra, levert med sterke vokalfraseringer. 

Nedstrippet 

Musikalsk utforsker Hjerteslag denne gangen et innsnevret lydbilde preget av melankoli og fandenivoldskhet. 
Produksjonen er stor og åpen, noe som gir god plass til malende gitarharmonier, pumpende bassfrekvenser og effektive rytmer. 

Det hele er strippet ned til det mest nødvendige. 
Mye kan låte litt likt i begynnelsen, men ikke la deg lure. 
Bandet lar heller dynamikken utgjøre forskjellene, som på nydelige «Byen er ond», en av de mer rocka låtene. 

Følelseshyllest 

Til slutt får vi selveste rosinen i følelsespølsen (hvis det er lov å si): 
«Siste reis». 
Medpassasjerene på trikken så rart på meg der jeg satt med tårer i øynene gjennom de vare syv minuttene om romantiserte minner og desperat søken etter å igjen holde drømmejentens hånd. 
For en avslutning. 

For ordens skyld har jeg gitt albumet flere lytt etter trikketuren. 
Nattseileren er et album som vokser på deg. 
For hver runde fester låtene seg dypere i sinnet. 
Hjerteslag hyller vanskelige følelser på en måte som gjør det utfordrende å holde masken. 
Det skal de ha kred for. 
