Spellemannvinneren som ga opp bluesen
Kjetil Grande kaster seg på den symfonisk popen med hjelp fra Thom Hell. 

||| 

ALBUM: 
Kjetil Grande er leken og søkende, ihvertfall musikalsk. 

Vel to år etter debuten «Uppers, Downers, Screamers & Howlers», som ga ham en Spellemannpris i bluesklassen, leverer han en oppfølger som er langt unna sjangeren — og som strutter av vellyd. 

Grande går rett og slett fra mørk og rocka blues og soul til nostalgisk, symfonisk pop. 

Hans el-gitar, som fortsatt er et hovedinstrument, er det eneste som har beholdt en smule råhet, mens Sebastian Gruchots fiolin er eksponent for en gjennomgående mykhet — men også et snev av dramatikk. 

Suksessgutten Thom Hell, som nyter godt av Grandes gitarhjelp, bidrar for øvrig på vokal. 

Musikalsk er «nye Grande» heller ikke så langt unna Hell, noe som bør gi ham noen ekstra lyttere. 

Og om debuten hans var ujevn, er dette albumet så jevnt det er mulig å få det — uten forgjengerens sidespor og eksperimentelle omveier. 

«You Are The Night» kan dessuten minne om et godt, gammeldags konseptalbum — der alle spor er del av en fortelling og dermed like viktige. 

Derfor er det vanskelig å peke ut ett favorittspor, men det kan for eksempel nevnes at du etter et par «innledende» spor presenteres for en knallsterk låtrekke som starter med hissige «Take The Low Road», glir over i den søte 60-tallspastisjen «It's A Lie» og den drømmende og seigt-flytende «Leave & Live On» og videre over i kule og slepne «Strangers In The Haubitz Night». 

Elegant er det. 

Stemmen til Grande, også den soft på et Chris Isaak-, Roy Orbison- og Paal Flaata-vis, kler det nostalgiske, romantiske, «Twin Peaks»-aktige, lett pompøse og noe svevende lydbildet. 

Faktisk kan musikken og stemningen også minne litt om Morten Harket og a-ha, særlig på grunn av stemmen til Grande. 

Sjøl kaller Kjetil Grande «You Are The Night» sitt eget noìr-soundtrack til 2009. 

Det overlever nok 2010 også. 
