Kongene av middelmådighet
Kings Of Leon låter noe bedre live enn på de siste platene. 
Men ikke bra nok. 

KONSERT: 
Kings Of Leon STED: 
Hovescenen, Hovefestivalen PUBLIKUM: cirka 12.000 AKTUELT ALBUM: 
«Mechanical Bull» (slippes i høst) 

Det er familiebedriften Kings Of Leon som har fått æren av å stå i størst bokstaver på årets Hoveplakat. 
Men brødrene Followill (og deres fetter) står ikke helt uten bagasje. 
På tross av at de har jobbet beinhardt for gjennombruddet, sitter de på en portefølje av mer enn et par forglemmelige utgivelser. 
Særlig de siste to platene. 
Heldigvis spiller man sjelden album live i sin helhet. 

For de har noen fine låter, disse Nashville-guttene - noe man blir påminnet i det de kommer i gang med sørstatsjarmen fra andreplaten «Aha Shake Heartbreak». 
Lyden fra «Four Kicks» strekker seg dog ikke langt ut fra Hoves hovedscene - den eneste scenen som i utgangspunktet er stor nok for denne kongefamiliens anonyme stadionrock. 
Alle som står bak midten må nøye seg med noe sumpete lyd. 
Ingen tryner som står i fare for å smeltes i kveld. 

Fraværet av særpreg blir påfallende når fokuset går på å lure ut gjespelåter som «Revelry», «Notion» og «On Call», framfor å gripe totalt fatt med «Taper Jean Girl», «My Party» eller «Pistol Of Fire». 
Momentet dør når de insisterer på at publikum skal pine seg gjennom de trøtteste låtene fra «Only By The Night», deres kjipeste plate hittil. 
Men Caleb gjengir «Closer» med deppa eleganse og «Pyro» byr opp til allsang som maskerer kjedsomheten. 

Det er ikke før bandet gjør sin encore at de virkelig griper. 
Først med «Radioactive» og deretter, veldig selvsagt, med «Sex On Fire» - som får et par tusen publikummerne som antok at gleden var over til å storme tilbake. 
Likevel for lite, og for sent. 

Det har kanskje vært på tide å splitte opp en liten stund. 
Men sånn er det med familie. 

SANDEEP SINGH 
