Plateanmeldelse:The Good The Bad And The Zugly - «Anti World Music» 

Hadelandkvintett revitaliserer egenhendig Oslo - anno 1995. 

ALBUM: 
PUNKROCK The Good The Bad And The Zugly «Anti World Music» (Fysisk Format/Musikkoperatørene) 

I 2013 kan Oslo, dersom den vil, skryte av «barcode»-høyhus i Bjørvika, gentrifisert østkant og rosende omtale i The New York Times' helgemagasin. 

Det kan være lett å glemme at det for ikke så lenge siden fantes en annen, mer monokrom hovedstad. 

Rockklubbene var ugjestmilde. 
Det hendte at folk sloss der inne. 
Bandene spilte hard, tilsynelatende illsint musikk. 
Alle røyket - innendørs! 

Det handler her om den andre norske punkbølgen, den som preget første halvdel av nittitallet. 
Med Planet Rockall og Last Train som arnesteder, Turbonegers Thomas Seltzer som ideolog, og Anal Babes og Gluecifer som husband. 

I denne byen bor The Good The Bad And The Zugly ennå. 
Fem Hadeland-karer med broket musikkbakgrunn, ledet an av bassisten Lars-Kristian «Zugly» Gulbrandsen, som alle fikk livet snudd på hodet av kjapp, skitten og rått humoristisk Oslo-punk. 

«Anti World Music» er så godt som en hyllestplate til årene 1993-1996. 
12 sanger, 26 minutter. 
Ingen av bandets fire singler er inkludert. 
Språket er engelsk, selv om det i «Nowhere To Go» (som på debuten «Sitter fast i hælvete») kores Raga Rockers-aktig: 
«Opp og ned den samme gata/Eksistensiell hakk i plata». 

Humoren er, som seg hør og bør, ironisk-infantil, kostelig dumsmart («smoke 'em if you got 'em, if you ain't got 'em-get 'em!»). 
Lyden er fet, refrengene allsangvennlige, låtene tvers gjennom råfengede. 

Lars Dehli, til daglig psykolog, synger villere og atskillig renere enn Hans-Erik Dyvik Husby, Turbo-vokalisten som synes å være gjenstand for et par nid-«viser» her. 
Bandet øser tett og fett, i tradisjonen etter hardcore-tjukkasene Poison Idea. 

Om man på død og liv skal innvende noe, er det at når denne historien gjentar seg, er det i et formildende skjær. 
Oslo-punkrockerne anno 1995 fremsto som en truende gjeng. 
Hos Zugly har den grove humoren, det galopperende tempoet og de svimeslående riffene unektelig en «betryggende» nostalgisk kvalitet. 

Men dette kan være det beste norske punkalbumet siden Turbonegers «Ass Cobra» (1996), definitivt siden Kvelertak-debuten fra 2010. 
Hvilket igjen gjør det til et av de beste noen gang. 

BESTE LÅT: 
«Nowhere To Go» 
