Gå til Vigdis og bli klok
Om litteraturens frihet. 

«Å tale og å tie» er en samling med essays som alle på et vis går inn på tittelens tematikk. 
Når bør forfatteren tie og når bør forfatteren tale? 
Eller skal vi si: har vi som lesere og kritikere noen rett til å kreve det ene eller det andre av en forfatter? 

Tre essays går inn på forfatterskapet til fire avdøde, norske forfattere: 
Agnar Mykle, Rolf Jacobsen, Alf Prøysen og Alexander Kielland. 
I ”Alf og Rolf” sammenligner Hjorth de to poetene; Prøysen, mest kjent for sine barneviser og Jacobsen, den store modernisten. 

Sammenligningen, og særlig perspektivet på Prøysen, er interessant. 
Et sted skriver Hjorth at hun setter pris på at Prøysen ikke bruker fellesord på tingene, men i stedet bruker mer nøyaktige betegnelser, for slik kommer tingene i verden bedre til syne; det er ikke bare trær i skogen, men ”asp, osp, bjørk, furu, gråpæretre”, og jeg er enig, ja, så fint! 

Interessante er også essayene om Mykle og Kielland. 
I essayet om Mykle skriver Hjorth: 
”Det er ikke en lesers eller kritikers sak av moralske eller oppbyggelige grunner å etterlyse perspektiver eller synspunkter i en roman som forfatteren har valgt å holde utenfor. 
I en skjønnlitterær tekst kan tekstens jeg sitte ved bredden av en elv uten å være forpliktet til å beskrive hva som skjer på den andre siden av den.” 

Det kan synes opplagt, men jeg har lest mange kritikere som synder mot dette. 
Hvem er disse menneskene til å si hva forfatteren burde ha skrevet? 
Å ønske at en forfatter burde ha skrevet om det og det, er noe helt annet enn å kritisere det forfatteren faktisk har skrevet. 
Samtidig kan alt det som ikke er eksplisitt skrevet, fortelle mye, noe Hjorth går inn i på i essayet om Kiellands opptegnelser til en selvbiografi. 

Sammen fungerer essayene godt, og det gjør meg oppstemt å lese Hjorths syn på litteratur, der så mange taler for dens innskrenkning og moralske plikter, er det ingenting å finne av det her. 
