Grått og genialt
Slitenheten blir skjønn og det stakkarslige blir stort i « En due satt på en gren og funderte over tilværelsen» 

FILM: 
Det finnes vel knapt ett nedslitt, sykehusgult rom igjen i Sverige der Roy Andersson ikke har vært med kameraet sitt. 

Det er her, på de trøstesløse institusjonene og de blekbrune kafeene, der ingen har orket å gjøre noe med interiøret på førti år, han stiller opp sine utstuderte tablåer av slukkørede svensker, med tjafsete hår og bulende mager. 
Det er her han forteller sine små, surrealistiske historier om fåfengt strev, som på sin egen måte er både gripende og grimt galgenhumoristiske. 

Matte moromenn 

«En due satt på en gren og funderte over tilværelsen» vant Gulløven under filmfestivalen i Venezia, og avslutter trilogien som også rommer «Sanger fra annen etasje» (2004) og «Du levande» (2007). 
Ifølge regissøren handler den om det å være menneske. 
Ikke mindre. 
Ikke mer heller, kan man legge til. 

Delvis lenkes historiebrokkene sammen av små refrenger - flere av de personene vil på et eller annet tidspunkt snakke i telefonen, og alle vil i løpet av samtalen ytre replikken «Så godt å høre at dere har det hyggelig». 

Delvis forbindes de av Sam (Nils Westblom) og Jonathan (Holger Andersson), to omreisende selgere som gjør matte forsøk på å selge morosakene de har i kofferten, vampyrtenner og gummimasker, og som uten antydning til smil sier at de «bare vil at folk skal ha det morsomt». 

Absurdteater 

Det er som om parhestene har luntet ut fra et Beckett-skuespill: 
De tråkker rundt i sine runder, prøver å selge varer de ikke ser poenget med å selge til uinteresserte kjøpere, og leter etter en leketøysbutikk som ikke finnes. 
Til sist blir absurditeten for mye for den ene av dem. 

Spørsmålet om hvorfor i all verden man gjør det man gjør, og hvorfor man skal fortsette, ligger under som en mollstemt mumling. 

Noen gjør tafatte forsøk på å strekke seg ut mot andre, skape et eller annet bånd. 
Andre har visst prøvd og feilet i det samme, og endt opp med å sitte og hyle ut sin egen ensomhet over halvliteren mens servitøren så vidt skotter opp. 

Kvalmeframkallende 

Her er mye maktesløshet. 
Til sist er det ikke annet å gjøre enn å si, igjen, «så godt å høre at dere har det hyggelig», til noen som er langt unna og oppslukt i et annet nu. 

Når replikken faller for siste gang, ytret av en grå dame i et laboratorium, er det samtidig som noe forferdende skjer i samme rom, noe hun, oppslukt av sin egen isolasjon, ikke enser. 
Brått bryter verdenshistorien inn i nåtida: 
En sliten kafé blir inntatt av Karl den tolvte og hæren hans, i full 1700-tallsmundur. 

I en kort, kvalmeframkallende imperialistisk fantasi stenges en gruppe afrikanere inn i en merksnodig kombinasjon av musikk- og torturinstrument, til forlystelse for en gruppe uttrykksløse gamlinger i selskapsklær. 
Andersson trekker en linje fra det ensomme via det selvsentrerte til det sadistiske, uten at spennet blir for stort. 

Og gjett hva? 
Tristessen føles aldri tung. 
Det er det rare med Andersson. 
Usentimentaliteten er dypt humanistisk. 

Det nedslitte har en skjønnhet som minner om gamle malerier, det meningsløse gir mening, det uttrykksløse blir inderlig, nettopp fordi det dekker over en ulmende hjelpeløshet. 
Det er bare å fundere over hvordan han får det til. 
Og over tilværelsen. 
