Ny akustisk turné:Dette er A-ha på sitt aller fineste 

De ekstremt gode låtene får hovedrollen på A-has akustiske MTV-turné. 
Det holder i massevis. 

I skyggen av de nye norske pop-stjerneskuddene, akkurat nå med Sigrid «BBC Sound of 2018» 
Raabe helt i front, kan det være lett å glemme A-ha. 
Forståelig nok i en medieverden som alltid leter etter det neste nye, kanskje, men selve moderskipet i norsk musikk siden 1985 holder da koken. 

Og ikke bare det, bandet flyr svært godt. 

Tirsdagens åpning av A-has MTV Unplugged Tour i Stuttgart viste dette med all melodisk tyngde. 
Rammen var en nokså sliten betonghall med sittende tyskere, men det ypperlige låtmaterialet lot seg uansett ikke stoppe. 

Dette var A-ha på sitt aller fineste. 

Det bekreftende øyeblikket kom mot slutten av en fabelaktig versjon av «The Sun Always Shines on T.V.» som nest siste låt, da Magne Furuholmen kikket opp og bort på makker Pål Waaktaar Savoy. 
Og gliste. 
Leeeeenge. 

Rørende musikalsk varme 

– 
Det er nesten rørende, sa Morten Harket til Aftenposten om innspillingen av albumet for MTV Unplugged – Summer Solstice, som er utgangspunktet for turneen trioen nå legger ut på de neste to månedene. 

Følelsene som tok ham der i havgapet Giske utenfor Ålesund i juni i fjor, var opplevelsen av at de hellige tre – Morten, Magne og Pål – jobbet sammen i studio mot et felles mål. 
Med en «enighet på et nivå vi aldri opplever, egentlig», som Harket formulerte det. 

Det er de lett omarrangerte versjonene av bandets egne låter, gjort av produsent og medmusiker Lars Horntveth fra Jaga Jazzist, som er innholdet også på vinterens kommende konserter Europa rundt. 
Med det samme sterke bandet som på albumet i ryggen. 

Imponerende nok ble det for det meste like rørende og musikalsk varmt i Stuttgarts betonghall som i det langt mindre lokalet på Giske der albumet ble spilt inn. 

Løfter frem det melankolske 

Det Lars Horntveth har gjort med A-has velkjente låter er egentlig ikke noen dramatiske grep, selv om trioen selv har opplevd det slik. 
Omarrangeringen handler mer om små endringer i det musikalske, om å legge flere instrumenter og spesielt mer stryk på de fleste av låtene – og om å tydeligere løfte frem det melankolske innholdet i tekster og melodier. 

I konsertsammenheng gjorde dette A-ha enda mer statiske enn vanlig på scenen, uten at det føltes som noe negativt. 
For etter hvert kunne man like gjerne bare lytte til låtene og Harkets som alltid gode vokal, uten å måtte kikke. 

Det hele startet med nye «This is Our Home», og så «Lifelines» og «I’ve Been Losing You». 
Alt ble spilt litt forsiktig, mens lydmannen jobbet med å fjerne den «dumpe» trommelyden i hallen – før kveldens første høydepunkt kom: 
«Forever Not Yours», løftet av et ypperlig strykerarrangement. 

Tidenes norske pop-halvtime 

En videre tur innom låter som «Manhattan Skyline» og «Stay on These Roads», med klipp fra den prisvinnende filmen Året gjennom Børfjord på skjermene bak, ga ytterligere ro. 
Det var liksom ikke noe å bevise, noe å rope høyt om. 
A-ha og bandet bare spilte låtene, og det holdt. 

Etter et noe tammere midtparti med hakket mer ukjente låter, i alle fall for hits-sultne tyskere, lå det selvfølgelig et voldsomt løft i luften. 
Og selv om en strengt tatt vet hva som vil komme, blir en like imponert over styrken i Pål Waaktaar Savoys låter likevel: 
«Living a Boy’s Adventure Tale». 
«Scoundrel Days». 
«Summer Moved On». 
«The Living Daylights». 
«Hunting High and Low». 
«The Sun Always Shines on T.V.». 

Og så den nye, dempede og overraskende såre versjonen av «Take on Me» helt til slutt. 

Det er da man som anmelder og fan av både gammel og ny norsk pop tar seg i å tenke at de virkelig har noe å strekke seg mot, den nye vinen av musikalske stjerneskudd. 
Det er mildt sagt tvilsomt at noen noen gang kommer til å overgå denne siste halvtimen. 
