Hardkokt liv i helvetes luftegård
«Gjengangere» gir et skremmende, troverdig bilde på et fengselssystem som lar vold avle vold og hat avle hat, slik at den mest naive novise raskt kan bli en grusom gjenganger. 

Gjengangere 

Sjanger: Action/Drama. 
Nasjonalitet: 
Norge 2017. 
Regi og manus: 
Leon Bashir. 
Skuespillere: 
Leon Bashir, Lene Nystrøm, Kim Sørensen, Farakh Abbas, Selem Zina, Lars Arentz Hansen, Rune Temte. 
Lengde: 1 time 35 min. Aldersgrense: 15 år. 

Om «Gjengangere» kan smykke seg med tittelen Norges første fengselsfilm, er historien som utspiller seg langt fra ny. 
Vi som har sett en del filmer og tv-serier om amerikanernes overfylte gangsterfengsler, og i tillegg har sett Michael Moore-dokumentaren om idyllen i Bastøy fengsel, tror vel at alt er annerledes i velferdsstaten Norge. 
Men, nei. 
Ifølge «Gjengangere» er nok norske fengselsbetjenter mer naive og godhjerta. 
Men gangstermentaliteten, hierarkiet og psykopatene. 
De er de samme over alt. 
Mannen bak er Leon Bashir, som tidligere har stått for blant annet «Izzat» og «Tomme tønner». 
I tillegg til å spille hovedrollen og å ha hatt en finger med i både casting og produksjon, har han både regissert og skrevet manus. 
Visstnok basert på egne erfaringer. 
Det lover godt for troverdigheten i en film som både er spennende, vond, rørende og samfunnskritisk. 

Rivaliserende gjenger 

I Oslo fengsel regjerer og rivaliserer tre gjenger: pakistanerne, albanerne og nordmennene. 
Den aldrende fengselsveteranen Josef (Leon Bashir) har valgt å leve på siden av gjengene. 
Men gjennom sin status som gjenganger kan han omgås de fleste. 
Først er filmen som en dokusåpe: hierarkiet, narkotrafikken, de ansatte, rutinene. 
Mye folk, litt mye info. 

Men så ankommer unge Chris. 
Det lyser frykt av guttungen, som bare skal sone en kort dom. 
Chris blir et lett bytte for gjengene, og havner etter hvert i en ubrytelig spiral av kriminalitet, fryktlojalitet og vold. 
Josef prøver å redde Chris fra å bli nok en som skal tilbringe resten av livet i fengselsvesenets svingdør. 
Akkurat hvorfor dette er så viktig for ham, får vi et gradvis og grusomt innblikk i. 
Rollebesetningen er fantastisk. 
Både Bashir og nykommeren Selem Zina er knallsterke som Josef og Chris. 
Og rundt dem sirkler et knippe svært markante bifigurer som nynazister, voldtektsforbrytere, ranere, narkosmuglere, tystere, korrupte securitasvakter og ustabile psykopater. 

Tidenes fæleste skurk 

Størst inntrykk gjør Kim Sørensens utrolige prestasjon som psykonazien Lille Hitler. 
En mer skremmende, motbydelig skurk er knapt sett i en norsk film. 
Historien om Josef fortelles fragmentert i nåtid, tilbakeblikk og imaginære samtaler med Henrik Ibsen. 
Ibsen-vrien kan virke pretensiøs, men viser seg å være en viktig for å forstå Josef. 
Bruken av lydeffekter, musikk og kamerafokus gir en diffus stemning som står i fin kontrast til den knallharde realismen. 

Dialogen kan nok være noe stiv, men ikke verre enn i de fleste norske filmer. 
Og her har til og med ordknappheten og stivheten en viss forsterkende effekt på miljøskildringen. 
I tillegg til å være en spennende miljø- og actionfilm, gir «Gjengangere» en troverdig og skremmende skildring av mekanismene i fengselskulturen som enkelt kan gjøre en førstegangskriminell til en dopa gjenganger. 
Miljøet her bekrefter påstanden om at fengselet kan være en utklekkingsanstalt for skurkeplaner og vaneforbrytere. 
Ikke noe nytt, men man kan spørre seg hvorfor fengselsledelse og myndigheter tillater at en slik grusom ukultur får blomstre rett under nesen på dem. 
