Teateranmeldelse«Kan nokon gripe inn: 
Rått og sårt med Bjella-musikk 

Røft og rufsete musikkteater med såre stenk av vemod, og en en dæsj humor. 

Stein Torleif Bjellas musikalske og tekstlige univers har funnet veien til scenen. 
Overgangen mangler i blant noe på intimiteten Bjella selv er en stor formidler av. 

Men som en historie om de brokete - og ofte litt stusselige - skjebnene Bjella skriver om, er dette en vital forestilling som samlet sett utgjør en enhetlig fortelling med nerve, både tekstlig og musikalsk. 

DET NORSKE TEATRET 

Typene som er karakterlagt er puslingen, hevneren, Sorgfrid, den gravide, kunstneren og optimisten; en saftig blanding av folk som har fått seg en på trynet i blant. 
Løgn og bedrag, kjærester som kommer og går fortelles med vakker poesi - eller med upolert korthugd ironi. 

Bjellas beskrivelser er frodige, vemodige, men også fandenivoldske, en aldri så liten tøtsj av Jacob Sande. 
Det handler om drømmer om det store - og det små, om å dra ut i verden, om å komme hjem. 
Allmene drømmer, enten du kommer fra Ål eller Oslo. 

Dette formidles fra scenen med høylydt rocka uttrykk eller nedstrippet sang. 
I blant mer upolert høylydt enn direkte vakkert, men det funker stort sett. 

Bakgrunnsscenen er en togstasjon - et ventested der forventninger ofte starter, og der håp smadres. 
Det er minimalt med tekst mellom låtene, alt hviler på skuespillernes formidling av sangene. 
I stor grad gjør de sine sanger til små historier. 
Fra en litt fomlende start veves deres fortellinger inn i hverandre. 
Skuespillerne og bandet fremstår etterhvert som en dynamisk enhet med rufsete og robust klang. 

Den rufsete sårbare tonen regissør Lasse Kolsrud legger for dagen, har han tidligere vist blant annet i «Bikubesong» og «Sånne som oss» (John Olav Nilssens musikk). 
Kolsrud har øre og øye for å skildre odde karakterer gjennom musikk. 

Her er det blant annet synlig i Hans Rønningens «Pusling», som Rønningen formidler med en varsom, urolig lunhet som minner mest av alt om Ludvig i «Flåklypa». 

Hildegun Riises sanger om sorg er hjerteskjærende, mens Pål Christian Eggens «Optimist» med karriere som første-elsker er som en schlager i ren Alf Prøysen-kategori. 
Og som en mild røst over det hele høres Bjellas stemme som stasjonsmester; en kar med lune poetiske innfall hver gang toget er forsinket. 

Forestillingen skal i høst på turne med Riksteatret. 
Noe av den intimiteten jeg savnet i starten av forestillingen på Det Norske Teatrets hovedscene vil godt mulig oppleves bedre på mindre scener. 

Men uansett så er dette en varmhjertet formidling av tekster og musikk til en betydelig rimsmed og musikant! 
