Woody Allens resignerte sex-sukk
Woody Allen har brukt et liv på å skildre erotisk klønethet. 
I denne nydelige, kjenslevare filmen avslører han at nyorkere som tenker på livet, aldri klarer å leve det. 

Fenomenene i «Vicky Cristina Barcelona» er sjarmerende, men ta dem på gledesfylt alvor: 
Barcelona er et alvorlig sted, og byens ørkenaktige oker-sensualitet betyr noe viktig for følelsen av å leve i en vakker verden. 
Gaudi finnes ikke i New York. 
Han finnes heller ikke i de intellektuelle nyorkernes skolerte sinn. 

Den litt ukjente skuespillerinnen Rebecca Hall spiller en organisert amerikaner som uavlatelig plages av tilværelsens utilgivelige spontanitet. 
Gjett om hun går på trynet. 
Scarlett Johansson er den antatt spontane, utfordrings-kåte bomehikaneren som egentlig bare har frigjorthet som prinsipp, ikke som blodlegeme. 
Gjett om hun får oppleve eventyrlystens utilstrekkelighet. 

De treffer den spanske maleren Javier Bardem i Barcelona, og han inviterer dem til romantisk weekend med gruppesex. 
Bardem er som The Dark Side of Brad Pitt eller som en Banderas med høyspenningskobling der andre har AAA-batterier. 
Filmens fantastiske småprathet fører faktisk til at Juan Antonio blir en troverdig person. 
Og ikke bare det, den småfrekke helge-frieren utvikler seg til en slags kerub for det andre, uoppnåelige livet, det som foregår i katastrofenes poetiske ugras-landskap, det som golfspillerne kaller rough-en, det som de planlagte menneskene ser gjennom hotellvinduet sitt og kaller en vakker soloppgang. 

Bardem er fantastisk, og det måtte han være for at filmen skulle funke. 

Og etter hvert som de hemma nyork-damene egentlig føler seg så bekvemmelig berørt på sentrale steder at de blir modige, dukker elskerens eks opp. 
Penélope Cruz spiller den sorten dame som antakelig satte kunsthistorien i gang og førte til at det alltid er farlig der ute hvor folk føler ting. 
Cruz er fantastisk, og det måtte hun være for at filmen skulle få innhold. 

Som kontrastpar til Woody Allens førti år lange blodsukker-orienterte anemiker-elite er de skjønne. 
Som en manifestasjon av alt det Allen egentlig trodde at det gikk an å oppleve, men som aldri ble noe annet enn storøyd turisme, er de som en bitter, lengtende erkjennelse. 

Det er lenge siden jeg så en film der Allens snakkesalighet virket som den reineste lyrikk. 
Slik er denne filmen. 
Jeg har aldri sett Woody filme så sexy scener. 
Der har du forskjellen på Barcelona og New York. 
