Slaughter skriver skremmende, nyanserte thrillere
«Den gode datteren» begynner med en forrykende, neglebitende åpningssekvens. 

Karin Slaughter: 
Den gode datteren. 
Thriller. 
Oversatt av Mona Berge. 
540 sider. 
Vigmostad og Bjørke. 

Det kommer to fæle karer til gards, med finlandshetter og hagle. 
De skyter mora, og tvinger hennes to tenåringsdøtre, Charlotte og Samantha, ut i skogen. 
Den ene søsteren flykter for sitt liv. 
Den andre blir stående igjen. 

Det hele er utrolig rått beskrevet: 
«Snakket jeg til deg, din tispe?» 
Zach trykket hagla hardere mot hodet hennes til haken ble tippet opp. 
«Hæ?». 

LES FLERE ANMELDELSER AV KARIN SLAUGHTER-BØKER: 

Men det er også rørende og vondt hvordan Slaughter beskriver forholdene innad i familien; mellom de to søstrene, og deres følelser for mora Gamma og faren Rusty (en upopulær advokat, som forsvarer de verste mordere og voldtektsmenn). 

Så går det tjueåtte år, vi er framme i 2017, men minnene fra den grusomme dagen river og sliter fremdeles. 
Nå brister småbyidyllen på nytt etter en meningsløs skoleskyting, og den ene datteren, advokaten Charlotte, havner midt i kruttrøyken. 

Faren - Rusty - er fremdeles den upopulære småbyadvokaten. 
Han tar på seg oppgaven med å forsvare skoleskytteren - en naiv 18 år gammel jente, som risikerer dødsstraff. 
Vi kastes inn i et sørstats-drama, i en by som danser til sin egen melodi: 
Pikeville, Georgia. 

Rusty virker i begynnelsen som den minst troverdige karakteren i boka. 
Han er alltid så hyper-lystig, til tross for alt det grusomme han har opplevd. 
Kanskje er det sånn kvinner ser menn, fulle av selvtillit og uten en bekymring i verden? 
Men etter hvert aner leseren litt av smerten som ligger under Rustys blide ytre. 

En vil alltid lese videre fordi en blir interessert i personene: 
Hvorfor ble det brudd i denne familien? 
Hvorfor har ikke far og datter snakket sammen på 20 år? 
Det er konflikt i hver eneste scene - mest familiekonflikter. 

Slaughter skriver så fysisk, prosaen hennes slår som knyttede never: 
«De var loppebefengte, ondskapsfulle megger med lange, lakkerte negler og grovt språk». 

De to søstrene er veldig godt beskrevet: 
Samantha er autoritær og allvitende som moren, men dårlig på det sosiale spillet. 
Charlotte er impulsiv og glad som faren. 
Etter hvert overtar fortellingen om søstrene totalt, skoleskytingen skyves i bakgrunnen. 
Men Slaughter drar seg fint i land, og samler alle trådene på slutten. 

LES FLERE BOKANMELDELSER: 
