BOK:Med blikk for det gåtefulle 

BOK: 
Komplekse portretter av mennesker som stryker til eksamen i lykke. 

Kristin Hoffmann: 
Arkitektens blindsone. 
Noveller. 
130 sider. 
Wigestrand. 

Stavangerforfatteren Kristin Hoffmann (f. 1970, debut 2011) skriver ikke bare treffsikre leserinnlegg i Aftenbladet, bl.a. om den boligpolitiske dobbeltmoralen til visse høyrepamper med bosted Madla, hun er også stilsikker novellist av det ambisiøse, genuine slaget. 

Heller enn å skape flat, moteriktig «virkelighetsdiktning» skriver hun passe krevende, oftest overrumplende fiksjonsfortellinger som antyder og spiller på det usagte, gir rom for tvetydighetene i våre liv og dras mot kroppslig og sjelelig smerte, ensomhet, ulmende ubehag, emosjonell ambivalens, uinnfridd lengsel, frykt som presser på, katastrofer som rammer – alt det truende og gåtefulle som ikke lar seg kontrollere eller forklare fullt ut, og som derfor er diktningens viktigste anliggende. 

Dette understreker også «Arkitektens blindsone», forfatterens tredje bok. 
Den består av åtte tekster, utformet i psykologisk-realistisk stil og mellom åtte og tjuetre sider lange. 
Fire holdes i jeg-form, i de øvrige ligger synsvinkelen hos aldrende, mannlige hovedkarakterer. 
Målet er – som baksideteksten på bokomslaget slår fast – å fordype seg i personenes «indre liv» samt å utforske «ulike outsiderposisjoner og grunnleggende eksistensielle spørsmål». 

Allerede i åpningsnovellen «Godt gjemt» møter man en mann som tilskyndet av visse plager oppsøker lege og avleverer en løgn, uten å bli kvitt den kroppslige smerten og dødsangsten som synes å farge underbevisstheten hans. 
Pillene han mottar, hjelper lite. 
Sannheten som søkes, nekter å innfinne seg og forblir usynlig. 
Ellers åpner teksten in medias res, midt i en scene, med en replikk, og har en åpen, illevarslende slutt – to formtrekk som også gjenfinnes i de andre novellene. 
Typisk er dessuten bruken av bokstavrimklingende personnavn – Harald Hermansen, Borge Berg og Knaus Kneibel. 

I jeg-fortellingen «Fellen» møter vi en rastløs akademiker som bor sammen med en katt, invaderes av en diger rotte i huset og kjøper en felle for å bli kvitt beistet. 
Det lykkes ikke. 
Han føler seg anspent, klynker, stønner, hulker og kaster opp. 
Hjertet slår uregelmessig og svakt. 
Pianoet lyder falskt. 
Slutten på historien blir dramatisk. 
Sjelsro og lykke glimrer med sitt fravær. 

Slik sett er han i slekt med de tre andre kriserammede jeg-fortellerne i boka. 
I «Folk som ikke spør» dreier det seg om en mann som leier en rønneaktig hytte. 
Der omklamres han av «mørket». 
Dette er en «plage» han har påført seg selv i et forsøk på «å gjøre en endelig slutt på det», hva nå dette ufullførte utsagnet enn måtte bety. 
At hans viktigste hverdagssyssel er å lese dødsannonsene i avisa, sier likevel det meste, uten at slutten på novellen gir noen endelig avklaring på hans situasjon. 
Noe dunkelt og gåtefullt hefter det også ved jeg-fortelleren i «Skjulestedet» som innledningsvis antyder at han drar på Syden-tur med en lett koffert for å distansere seg fra den «forbrytelsen» han ikke vil dvele ved, en hemmelighet som fortsatt ikke er avslørt når han vender hjem igjen, nå med en betydelig tyngre koffert og «grepet av den samme opplevelsen av frihet» som da han dro. 
I avslutningsnovellen «Siste runde» mister en hundeeier fatningen i møte med et «kvinnemenneske» som lar hunden springe fritt uten å overholde båndtvangen. 
Historien avsluttes på tvetydig vis: 
«Det var min siste runde. 
Jeg har aldri sett henne igjen». 

Mer dramatisk, full av antydninger og farget av tilbakeholdt informasjon, er novellen «Konrad Karlsen» der føreren av en BMW tilbyr en svakelig 57-åring en forsikring mot «sykdom, død og gjeld». 
Også her er avslutningen åpen, uforutsigbar og tankevekkende. 

Endelig fins to velfunderte, perspektivrike tekster om arkitektyrket. 
Ubehaget ved dvask rutinetenking, lengselen etter originalitet, depresjonen knyttet til arkitektkonkurranser der profitørene og pengene rår, en verden hvor visjoner viker for vanetenking – her fokuseres den konflikten mellom ideal og praksis, prinsipper og kompromisser som alle arkitekter må ta stilling til. 

Kristin Hoffmanns forrige bok var «Midt på natten er et egnet tidspunkt», en gjennomarbeidet roman med tilsiktet Dag Solstad-klang. 
Den fikk en eneste anmeldelse. 
Det sier mye om hvor vanskelig det er å bryte lydmuren når man publiseres på et forlag utenfor Oslo. 
La oss håpe det går bedre denne gang. 
