Spriker som en middels lovende Idol-deltaker
Vi anmelder MGP-vinner Lenas debutalbum. 

|||ALBUM: 
«Satellite» var noe av en konsensusvinner i MGP-finalen, ikke bare låten flest stemte på, men trolig også den som færrest mislikte. 
Den er nesten umulig å hate, en gladlåt som ikke overspiller, med snert, sødme og sjarme i en effektiv kombinasjon. 

Skulle noen henge seg opp i noe negativt ved Hannover-jenta, så må det kanskje være den eiendommelige engelskuttalen, som Turboneger-bassist og «Trygdekontoret»-boss Thomas Seltzer presist og passe spydig døpte om til Schwarzwald-cockney i sosiale medier i går. 

I albumformatet avslører Lena Meyer-Landrut og hennes støtteapparat noe dårligere smak enn Eurovision-vinnerlåten tilsier. 

Her prøves litt av hvert stilmessig: 
De lett Lily Allen'ske poplåtene à la «Satellite» passer henne veldig bra, og en leken, sommerlett «Marit Larsen-på-skoleavslutning»-aktig sak som «Bee» scorer også 12 sjarmpoeng, selv om den er litt overivrig og insisterende i framtoningen. 

Et par svulmende, voksenpoppete ballader avslører de tilbakevendende soultilløpene som svært vinterbleke og støle. 
På den lett jazza «Caterpillar In The Rain» høres hun ut som en middels lovende Idol-deltaker som tar seg et par reale vaskebøtter vann over hodet. 
Å covre Jason Mraz og Adele hjelper lite på det inntrykket. 

Og måtte hun aldri, aldri mer bevege seg i nærheten av syntetisk Prince-funk à la «I Like To Bang My Head». 

Ut i fra dette sprikende albumet er vanskelig å spå henne noe særlig annet en trivelig år i rampelyset. 
Om noen andre enn Tyskland fortsatt bryr seg etter en uttværet lanseringssyklus er heller tvilsomt. 
Men det er nok forførende og substansielt popgods spredt utover her til at det i hvert fall går an drømme om et mye bedre, mer stringent og mer selvsikkert oppfølgeralbum. 
