Spennende hevnaction - men var det sånn?
Spielbergs «München» er blitt et intenst og spennende politisk thrillerdrama, akkurat som vi grunne håpet på. 

Men i et politisk risikabelt landskap bruker regissøren TVNorge-psykologi som redningsplanke, og det svekker troverdigheten. 
Vi vil at det vi ser er sant. 

«München» er en rå, detaljert actionthriller med rike personligheter og en fin balanse mellom filmatiske fartsovertredelser og mysende menn med hatt. 
Handlingen er voldsmytisk på en grunnleggende machomåte: 
Noen har massakrert vår uskyldige ungdom. 
Nå tar vi dem slik Herrens engler ville gjort det. 
Hvis historien var oppdikta, ville publikum ha ønsket seg at Colin Farrell og Al Pacino klapret kvadrofonisk rundt i mørklagte Europa-smug med utvendig våpenbiskhet. 
Men «München» skal være en dokumentarisk historie, og Spielberg har valgt skuespillere som er mindre enn manus. 

Derfor er troverdigheten viktig. 

Filmen starter med gisselaksjonen i München-OL i 1972 og gjør seg fort ferdig med den. 
Vi befinner oss i et hektisk, naivt syttitall. 
Amerikanske idrettsutøvere hjelper de palestinske morderne over gjerdene i OL-byen. 
Så smeller det. 

I Israel spiller Lynn Cohen statsminister Golda Meir med nesten skulpturell sørgmodighet og profetisk tyngde. 
Meir bestiller de palestinske terroristenes død. 
Den unge Mossad-agenten Avner med gravid kone blir utpekt til å lede en gruppe som skal løsrives fra Israel og leve i landflyktighet inntil München-morderne er henrettet. 
Derfra forteller filmen jegernes historie. 
Oppsøkende og utøvende, fra den palestinske poeten blir skutt i et skrekkslagent jomfru-attentat til den rutinerte bøddelen Avner begynner å føle seg som bytte i stedet for jeger. 
Den populærpsykologiske forvandlingen blir filmens svakhet. 
Mossad-agenten går i oppløsning, fordi også drapsmenn har øyne og tenner, og noen kan få det for seg at de står lagelig til for gjengjeldelse. 

Er han troverdig? 

Er det sant at en israelsk soldat lider fordi han har drept, og er det sant at hevn fører til tungsinn og paranoia — eller er det en del av Spielberg-filmens diplomatiske premisser? 
Har «München» fått en småborger-intellektuell fredsmoral fordi en feiret USA-jøde vil fortelle sitt folks historie uten å irritere amerikanere? 
For Spielberg har det antakelig vært viktig å få kjeft av de rette israelerne. 
Det har vært viktig å bli utskjelt av de sinteste palestinerne. 
Men han er avhengig av opinionsførende amerikaneres velsignelse. 
Har han funnet opp den maskerte Mossad-mannens sjelelige materialtrøtthet for å tilfredsstille alminnelighetens konstante behov for aksepterte banaliteter? 

Et sidemotiv i filmen er de kyniske informasjonskremmerne som forsyner begge sider med nødvendige opplysninger i en heftig tid. 
Eksisterer de? 
Lager de virkelig poetisk utemat til sin tallrike familie i et gallisk urtelandskap - eller har Spielberg diktet en Gudfaren-kopi for effektens skyld? 

Balansen mellom fakta og diktning er uklar i «München». 

Underholdende er filmen uansett. 
Eric Bana i hovedrollen er tilbakeholdt, intens og gåtefull; en edel og ujålete actionhelt. 
Daniel Craig spiller gullenke-harry med en styrke som gjør at du skjønner hvorfor han ble valgt som James Bond. 
Et imponerende utvalg nervøse, men bestemte menner danner et kollegium av den sorten vi kjenner fra «Dirty dozen» og «Ocean's eleven». 
En dokkemaker lager uforutsigbare Petter Smart-bomber. 
Eldre herrer i hatt planlegger og gjennomfører attentater i Europas store byer. 
Det er en vakker og uensartet liten gruppe. 
Det ville vært behagelig om den var sann. 

Men OK. 
Nå har det oppstått tydelige tegn på at kompromissløs sannhet ikke lenger er mulig, og jeg tør ikke engang antyde hva jeg mener med det. 
