Uferdig miljøeventyr på DNS.
Sjarmerende skuespillerprestasjoner redder ikke Vilde Vite fra den stemoderlige historiefortellingen. 

Årets teater-opptur og overraskelse i 2016 var det Vilvite-senteret som sto for. 
I auditoriet satt de opp forestillingen Vilde Vite og halemysteriet. 
Resultatet var en eksplosiv miljømusikal med masse humor. 
Helten var Vilde, skurkene drev med miljøkriminalitet og verden måtte reddes. 
I adaptasjonen til Den Nationale Scene så er det tidsriktig plastikken i havet Vilde kjemper mot. 

Borte er dessverre eksperimentene på scenen og borte er også Vilde Vites kledelige standhaftighet. 

Stine Robin Berg Hansen spiller denne gang Vilde som bor med sin far, i Tormod Løvold sin skikkelse. 
Moren, Ameli Isungset Agbota, er forsker og har mistet sin oppfinnelse som kan bidra til å ødelegge plasten i havet. 
Hvordan skal de få prototypen tilbake? 

Scenebildet er rustikt og enkelt. 
En liten kjøkkenøy, noen rustne vaskemaskiner der musiker Harald Dahlstrøm sitter, og et stort tre som blant annet rommer Vilde sitt rom utgjør kulissene. 

Vilde savner moren sin som jobber for mye, ut av intet får hun besøk av Eco som spilles kvikt av Eirik Del Barco Soleglad. 
Sammen legger de ut på et lynraskt oppdrag der de redder menneskeheten og litt til. 

Det positive først: 
I forestillingen gjør alle skuespillerne fine og opplagte roller. 
Det er god kjemi og flere koselige møter. 
Lyssettingen er tidvis virkelig oppsiktsvekkende og bidrar til at de kan farte både til havets bunn og til verdensrommet med enkle virkemidler. 
Musikken og sangene skaper en oppløftende og tidvis komisk stemning. 

Så til problemet: 
Utfordringen med Vilde Vite og plastmysteriet er at vi ikke rekker å bli kjent med karakterene og historien får ikke tid til å modnes. 
Her går det fra problem til løsning på 1-2-3. 
Vi rekker ikke å se at Eco og Vilde blir venner, de må si “nå er vi venner” for å få det til å gå i hop. 
Vi ser aldri at Vilde er en ensom supernerd, hun må fortelle oss at hun ikke har venner og at hun er en person som spør mye. 
Hele bakteppet for historien må også bare nevnes i en halvtam kjøkkendialog og aldri spilles ut. 
De små 50 minuttene forestillingen varer hadde hatt behov for minst 30 minutter mer for å bygge opp spenningen og kjærligheten og interessen for karakterene. 

Dessuten: 
Sist hadde Vilde Vite en mye tydeligere agenda. 
Hun var tøffere og mer nerdete. 
Hun lot seg ikke kalle en “småjente” og det var hun som var den åpenbare helten i forestillingen. 
Denne gangen blir hun stående i skyggen av elektroniske og humoristiske Eco og hennes potensial er langt fra utnyttet. 

Det er viktig at den oppvoksende generasjonen får opplæring i hvordan de skal redde kloden siden vi åpenbart ikke klarer det selv, da er den en fordel at rammefortellingen sitter bedre. 
