Et hypnotiserende stjerneskudd
FKA Twigs tar britisk R&B til nye høyder på sin sjangerdefinerende debutplate. 

FKA Twigs er R&B-scenens nye stjerneskudd. 
Litt av en måte å starte karrieren på; en karriere som inntil nylig bare har bestått av en fire låter kort EP, og som nå beveger seg ut i albumterreng. 
Hvordan har hun klart å få en plass på stjernehimmelen så raskt? 

Først og fremst er det ikke til å nekte for at hun vekker mange assosiasjoner til avdøde Aaliyah — artisten som er blitt en bauta i R&B-historien etter noen fantastiske utgivelser rundt millenniumsskiftet. 
Med henne døde også litt av sjangerens storhetstid, hun var den ultimate, den mest talentfulle, den yngste og den mest lovende. 
Håpet var ute. 
Eller kanskje ikke? 

FKA Twigs har mange av de samme egenskapene som gjorde Aaliyah unik. 
Det er en mystikk, noe eksotisk der - hun har rett og slett en fullstendig forførende personlighet. 

Det er vanskelig å ikke gi seg hen. 
Samtidig er musikken hennes dypt knyttet til samtidens hiphop og R&B. 
Jeg tenker på Kelela, Jessie Ware, Sampha og SBTRKT. 
Den minimalistiske R&B-en med røtter i britisk klubbkultur, som blir stadig mer raffinert og finspisset. 
Og med artister som FKA Twigs når den britiske R&B-en virkelig nye høyder. 

Nærhet og seksualitet har siden dag én vært de viktigste temaene i FKA Twigs’ låter, og musikken har ikke mindre enn én gang blitt kategorisert som «love making music». 
Når det ikke er snakk om sex i fysisk forstand, er sjalusi, begjær, forvirring, tillit og ren skjær forelskelse temaer hun mer enn gjerne fordyper seg i. 

Kun to av låtene på albumet har vært tilgjengelige i forkant av albumslippet. 
Åtte av ti låter nytt og uhørt materiale er temmelig sjeldent nå til dags. 
Det gjør det til en desto større overraskelse at det ikke finnes en eneste overflødig låt på «LP1». 
Alle låtene utfyller hverandre på en eller annen måte. 
Uskyldigheten og lettheten på «Lights On» («When I trust you 
we can do it with the lights on») går så godt sammen med begjæret, sårbarheten og de tunge, episke beatsene på «Two Weeks». 
Den bitre ettersmaken kommer med «Video Girl» og dens åpenlyse sjalusi: 
«Was she the girl that’s from the video? 
Stop, stop lying to me. 
... You lie, you lie, you lie.» 
2014-problematikk, much? 

FKA Twigs’ musikk er unik fordi den ikke gir seg hen til den cheesy bestanddelen av R&B, men heller kjører en nesten hundre prosent elektronisk lyd. 
Beatsene er kanskje det mest fascinerende, skiftene mellom florlett og brutal tyngde, alt tvinnet sammen av hennes milde vokal. 
Kontrastene er mange. 
«Give Up» har like mye innflytelse fra Grimes som triphop. 
Det er merkelig, og det er fabelaktig. 
Den er fulgt av den tilsynelatende fløyelsmyke «Kicks», som også eskalerer til en langt mer dansevennlig sak. 

Uansett om man setter på «LP1» med forventninger og håp eller ei, er det vanskelig å ikke miste seg selv i den. 
Den er hypnotisk. 
Det er virkelig en unik sak fra en helt spesiell artist. 
FKA Twigs er tidligere bakgrunnsdanser, og det er kanskje i skyggen av andre hun vokste seg til å bli en ydmyk, lite oppmerksomhetssøkende artist. 
For det er noe så påfallende lite flashy og ekstremt sympatisk ved dette temmelig erotiske kjærlighetseposet hun har laget. 
Og det er bare en av grunnene til at jeg tør å påstå at dette er en av årets desidert beste R&B-plate. 
