Kan denne serien bli Netflix' svar på «Westworld»?
«Altered Carbon» inneholder så mye blod, ultravold og umotivert nakenhet at «Game of Thrones» fremstår som «Huset på prærien». 

Flere hundre år inn i fremtiden er menneskeheten nærme å oppnå sin største drøm: udødelighet. 
Våre minner og bevissthet er lagret i en slags minnepinne (noe utsatt) plassert litt sør for lillehjernen et sted. 
Skulle du være så uheldig å omkomme blir du bare lastet opp i en ny kropp (gitt at minnepinnen ikke er blitt ødelagt, da). 
Og sånn går no dagan. 

Forhenværende supersoldat og terrorist/frigjøringshelt (stryk det som ikke passer) Takeshi Kovacs våkner opp i ny ham etter at det forrige kjøtthylsteret ble skutt i fillebiter og minnepinnen dømt til evig fengsel. 
Nå ser han ut som den brutalt overtrente svensk-amerikaneren Joel Kinnaman («Snabba Cash»). 
Det første han gjør når han våkner er å banke opp nærmeste person og tenne seg en sigg, så vi skjønner at han er en temmelig tøff type. 

For Kovacs er det bare et øyeblikk siden han ble henrettet, men nå skal han settes ut på gaten igjen. 
Rehabilitering er tydeligvis ikke et hovedanliggende for fremtidens straffesystem. 
Han er blitt kjøpt av den superrike rikingen Bancroft (James Purefoy), for å etterforske hvem som drepte Bancrofts forrige kropp, og prøvde å slette minnepinnen for godt. 
Science-fiction-problemstillinger er ikke som andre problemstillinger. 

Handler om mye 

Dette er bare toppen av isfjellet på hva den tilsynelatende enormt påkostede «Altered Carbon», basert på Richard K. Morgans romaner, handler om. 
Begrensningens kunst er et fremmedord for dette cyberpunk-eposet, som slekter på «Blade Runner» og «The Matrix», ispedd litt nittitalls Van Damme/Dolph Lundgren kampsport-scifi. 
Hvis det gir mening. 
Den nøyer seg ikke med en styggvakker fremtidsdystopi badet i neonrødt og turkis, en i overkant intrikat noir-intrige, og så mye blod, gørr, tortur, ultravold, umotivert nakenhet og mer eller mindre kalkulert misogyni at «Game of Thrones» fremstår som «Huset på prærien». 

Neida, vi skal også innom scifi-evergreens som transhumanisme (å «oppgradere» mennesket via teknologi), kunstig intelligens, virtuelle virkeligheter, og utenomjordiske kolonier, og ikke minst dundrende overtydelig sosial allegori (prøv ikke å ramle av stolen nå, men i fremtiden er de privilegerte blitt enda mer dekadente, de undertrykte enda mer undertrykte, de religiøse enda mer religiøse, og markedskreftene enda mer kommersielle. 
Får en til å tenke, ikke sant?). 
I motsetning til hos storebrødrene «Westworld» og «Battlestar Galactica», som den deler tematisk og sjangermessig DNA med, fremstår forsøkene på eksistensiell filosofering og sjelekval mer poserende enn genuint sannhetssøkende. 

Laget med kjærlighet 

Men samma det, vel? 
Om det virker som jeg ikke likte serien, stemmer ikke det. 
Den er teit, og på langt nær så dyp som den selv tror, men «Altered Carbon» er stor moro mens den står på, og åpenbart gjennomarbeidet og laget med kjærlighet. 
Universet er omhyggelig realisert, den er atmosfærisk, snål og tidvis ganske spennende, og den lakoniske Kinnaman glimter tidvis til med litt Bogart- og Eastwood-kvaliteter, og tar brodden av de mest svulstige eksessene med en skjelmsk humor. 

Det er langt opp til «Westworld»-nivå fortsatt, men er du glad i harry-scifi er «Altered Carbon» en god ventepølse. 

(Anmeldelsen er basert på de fire første episodene.) 
