Mesterverk fra Erik Poppe
Fjetrende dypdykk i helt grunnleggende spørsmål i tilværelsen. 

HANDLER OM: 
En ung mann slipper ut fra fengsel etter en dom på åtte år for drapet på en liten gutt. 
Omstendighetene omkring drapet er fortsatt uklare. 

Den unge mannen er uhyre musikalsk begavet. 
Når han slipper fri får han derfor jobb som organist i en kirke. 
Kirken og orgelet blir hans smale vei tilbake til et slags liv, særlig når han kommer nær den kvinnelig presten og hennes lille sønn. 

Den unge mannens løslatelse utløser naturlig nok sterke reaksjoner i familien til den drepte gutten. 
Faren vil beskytte moren. 
Men hun oppdager selv den unge mannen på orgelkrakken; ham hun anklager for drap. 
Og snart blir hun besatt av tanken på rettferdighet. 

DOM: 
Med "deUSYNLIGE" avslutter Erik Poppe sin "Oslo-trilogi", etter foregående "Schpaa" og "Hawaii, Oslo" til henholdsvis terningkast fem og seks i VG. 
Han etablerer seg nå som en av Nordens store samtidsregissører. 

"deUSYNLIGE" er nemlig intet mindre enn et mesterverk. 
Det er en film om de aller største spørsmålene i livet: Skyld, soning, ansvar, svik, omsorg, kjærlighet. 
Fryktesløs lager han et eksistensielt drama midt i vår egen samtid, med et vidunderlig manus, med et ufattelig bredfavnende og mangetydig filmspråk, med en musikk som ikke bare tjener filmen - men utvider perspektivene monumentalt. 

Og skuespillerne, da! 
Den eneste reflekterende tanke jeg kan huske å ha hatt i hodet under den ellers totaloppslukende filmvisningen, var denne: 
Har jeg noen gang sett bedre skuespillere i en norsk film? 

Aller fremst kommer danske Trine Dyrholm, som den drepte gutten mor: 
Fra uro til resignasjon til desperasjon på en hårfin grense mot galskap. 
Helt utrolig! 

Men også Pål Sverre Valheim Hagen og Ellen Dorrit Pedersen er fabelaktige, tett fulgt av de noe mindre rollene. 
Det er så ufattelig bra! 

Poppe har dét til felles med storheter som Ingmar Bergman og Lars von Trier, at han hele tiden befinner seg innenfor et kristent begrepsunivers. 
Det kan kanskje lyde begrensende, endog gammeldags, for en moderne filmskaper. 

Aldri for Erik Poppe. 

Når han bruker - og fornyer innholdet - i tilsynelatende nedstøvede begreper som synd, soning, rettferdiggjørelse og frelse, lener han seg nemlig samtidig på hundrevis av års menneskelige erfaringer i møte med det hellige. 
"Gud" som aktiv og agerende størrelse er ikke nødvendigvis så tydelig. 
Men handlingene og reaksjonene i forhold til mennesker som lever i relasjoner til troen og troens begreper, blir det. 
Poppe havner her i en slags kristen humanisme, sammen med en mann som den polske mester Krzysztof Kieslowski. 
I likehet med ham, er aldri Erik Poppe - befriende nok - noen gang i nærheten av å mene at Historien starter med ham. 
Snarere tvert om: 
Hans nådegave i livet er mot, vilje og evne til å tolke klassiske, historiske spørsmål og problemstillinger i en ny tid. 

Dette høres uvegerlig blytung ut. 
Det bør i tilfelle ikke ramme Poppes film! 

For den er verken blytung eller vanskelig. 
Det handler om en høyst åpen og tilgjengelig film, som er uhyre lett både å begripe og forholde seg til. 
I lange sekvenser lar man seg endog underholde, blant annet av ting som sensualisme og thrillerlignende spenning. 

Man kan ikke annet enn fryde seg. 
Grenseløst. 

JON SELÅS 
