Et litterært mesterverk om livet som bevegelseshemmet
Jan Grue forteller en ytterst gripende og klok historie om sitt liv som bevegelseshemmet. 
Slik får han oss til å se verden på nye måter. 

Jan Grue er til daglig professor i språkvitenskap ved Universitet i Oslo. 
Han er i slutten av trettiårene, men har han allerede et anselig fag- og skjønnlitterært forfatterskap. 
Selv husker jeg «Kroppsspråk» som en velskrevet og interessant fagbok, men også hans novellesamlinger og roman «Det blir ikke bedre» har fått fine anmeldelser. 
Nå er han ute med sin første sakprosabok. 

I ti år har Grue arbeidet med «Jeg lever et liv som ligner deres». 

Resultatet er en moden og usedvanlig stilsikker bok med en sjeldent sterk historie. 

Kampen for et annet liv 

Boka har fått den arkaiske undertittelen «En levnetsbeskrivelse», og skildrer hans liv fra en alvorlig muskelsykdom begynte å prege ham som barn, til han i dag lever med kone og barn. 
Allerede som treåring fikk han diagnosen spinal muskelatrofi, en progressiv muskelsykdom som fører til lammelse og en høyst usikker fremtid. 

Boka åpner da også med en setning som lyser av liv mot en mørk avgrunn: 
«Fra tid til annen treffer jeg mennesker som kjente meg som barn, men som ikke ventet å møte meg som voksen.» 

Og slik fortsetter han, med den ene skinnende setningen etter den andre, å beskrive sin og familiens kamp for at han kunne leve et annet liv enn det legene tilskrev ham. 

En kjærlighetserklæring 

I en serie velkomponerte avsnitt tar han oss med fra oppvekst i Oslo til skolegang og studieopphold i Amsterdam, og ikke minst sin opplevelse av å greie seg på egenhånd i Berkeley. 
Men først og sist er «Jeg lever et liv som ligner deres» en kjærlighetserklæring til kona Ida og sønnen Alexander. 

Passasjene om deres samliv gjør dypt inntrykk. 
Ikke bare er det for Grues del på mange måter et liv mot alle odds. 
Men han beskriver det også så vakkert og klokt at det får en til å tenke på sakprosaens store stilister, som amerikanske Joan Didion, for å nevne en av de forfatterne han selv siterer. 
Jeg kunne gitt mange eksempler, men må nøye meg med et sitat om møtet med kona: 

«Jeg var nøye med hvilke spørsmål jeg stilte Ida. 
Jeg tenkte på hvilke spørsmål hun ville stille tilbake. 
Jeg var redd for å tape ansikt, for at jeg skulle bli avslørt. 
For at hun plutselig skulle oppdage at jeg satt i rullestol.» 

Viktig kritikk 

Men Grue er også en forfatter som vet å rette sitt skarpe, men aldri refsende blikk i mange retninger. 
Først og fremst mot helsevesenet. 

I skildringene av oppveksten setter han sine minner i effektfull kontrast til legejournalenes utvendige og byråkratiske språk. 
Ved hjelp av et knippe velvalgte sitater av teoretikerne Michel Foucault og Erwing Goffman, viser han hvordan hjelpeapparatet griper langt inn i hans privatliv. 
Og i forbindelse med en film om poeten Mark O’Briens bruk av eskortetjeneste for funksjonshemmede, stiller han viktige spørsmål om hva som er fullverdige liv. 

I tillegg til å fortelle en gripende livshistorie, bringer Grue inn nye perspektiver i vår forståelse av funksjonshemmede og deres muligheter. 

«Jeg lever et liv som ligner deres» er rett og slett en viktig og tankevekkende bok. 
Et litterært mesterverk som anbefales på det sterkeste! 
