En fabelaktig debutroman
Først får vi vite at Glenn Johansen ikke klarer å begå selvmord. 
Deretter lurer vi på om han kan komme til å prøve igjen. 

«En søndag kveld i april forsøkte Glenn Johansen å henge seg i garasjen». 
Nysgjerrigheten blir vakt av en slik start på en roman, og interessen holdes gjennom boka. 

Glenn er av det slaget som har vansker med å føle seg bekvem med andre; han vet ikke hva han skal snakke om, og de gangene han vet det, orker han ikke spillet. 
Small talk er ikke hans greie. 
Aller best har han det når andre er som ham, og lar være å snakke. 

Kona Anita har nettopp gått fra ham når Glenn mislykkes med å begå selvmord i garasjen. 
Etter hvert fratas han også oppgaver han har hatt på jobb. 
En dame han dater forsvinner uten at han merker det, mens han har oppmerksomheten et annet sted. 
Sånn er livet til Glenn. 
Dette er sorgtungt. 

Glenn er ikke bare introvert, han har i det store og hele svært lite behov for å omgås andre; kanskje fem minutter av gangen, men ikke til middagsselskaper, sier han mot slutten når han bestemmer seg for å sette grenser for seg selv, følge sin natur og si nei takk til andres plagsomme nærvær. 

Tenk å finne på et sånt konsept for en bok! 
Og tenk å gjennomføre det så glitrende, og det endatil som debut! 

Det som imponerer mest med fortellingen er hvordan forfatter Mari Kjos Hellum formidler Glenns indre liv. 
Hun skildrer hva han ser, hva han hører og hva det gjør med ham uten å «fortelle» det. 

Glenn står eksempelvis og ser på mannen kona har forlatt ham for, som står og dunker andre menn lystig på ryggen i et 17. maiselskap. 
«Og plutselig kjente Glenn seg underlig beveget av dette synet og måtte svelge flere ganger...(...) 
For i hele sitt voksne liv hadde Anita lengtet etter en mann som kunne snakke uten å få direkte spørsmål først..(..) I hele sitt voksne liv hadde Anita ønsket seg dette. 
Og nå, i sitt femtiende år, hadde hun fått det». 

Deretter går Glenn ut på terrassen og snakker med katten om det eneste temaet han er opptatt av, andre verdenskrig. 

Glenn har trolig Asberger, en mild form for autisme, men han er sørgelig gjenkjennelig. 
I disse hypersosiale tider med åpne landskap og krav til omgjengelighet, kan nok mange gjenkjenne en Glenn i seg selv. 
