De besatte
Det er ikke det at «Thanks for Sharing» forteller for mye. 
Men det gjøres på feil måte. 

FILM: 
Det er med filmer som med folk. 
Problemet er sjelden at de er for åpenhjertige, selv om det iblant føles sånn. 
Problemet er at de er åpenhjertige på en enerverende eller upassende måte. 
At betroelsene over femte vinglass på julebordet bare virker sytete og selvsentrerte. 

«Thanks for Sharing» forener tre menn, som møtes på det kanskje minst egnede stedet for sludrete bekjenskapsbygging, nemlig i gruppeterapi for sexavhengighet. 

Teit tjukkashumor 

Påstanden om at dette er en komedie, får stå på filmens egen regning. 
Både morsomhetene og alvoret virker malplassert. 
Læresetningene som mennene pålegges å følge, som ofte virker beklemmende banale, resiteres som den hellige skrift. 
Til gjengjeld er humoren flaut farseaktig, som når en av trekløveret, den overvektige Neil, igjen og igjen plasseres i ydmykende situasjoner. 

Det er selvsagt han som må sykle gjennom halve Manhattan med rosa hjelm og jentesykkel, det er han som må gå rundt med svettestripe på buksebaken. 
De to andre, Tim Robbins og Mark Ruffalo, er mer attraktive og atletiske og får aldri noen lignende hakk i maskuliniteten. 
Det blir for teit. 

Grunt drama 

Mens Robbins prøver å plastre sammen en frynsete familie, som er flerret opp etter mange års forskjellige typer misbruk, er Ruffalo ungkaren som nølende nærmer seg nye kvinner. 
Når han møter drømmedama (Gwyneth Paltrow), må han finne ut hvordan han skal fortelle om besettelsen han bærer på. 
«Thanks for Sharing» vekker en viss velvilje bare fordi den er så tydelig på lag med mennene som strever i vei og stadig skuffer seg selv. 

Men dramaet er like grunt som komedien er svak. 
Turene gjennom fornektelse, unnvikelse og forsoning tråkkes trett opp. 
«Thanks for Sharing» er merkelig stiv i leddene. 
Scenene oppleves aldri som om de virkelig finner sted. 
Ekteparet som våkner på sitt eget soverom ser aldri ut som annet enn to skuespillere som venter på at regissøren skal si værsågod. 

Det er med åpenhjertige historier som med filmer. 
De må ikke virke som anekdoter noen forteller for å gjøre seg interessante. 
Det må føles som om det står noe på spill. 
Det gjør sjelden «Thanks for Sharing». 
