Kjærlighetens veier og avveier
BOK: 
Skarpe observasjoner og kloke refleksjoner om sårbare skjebner. 

Roskva Koritzinsky: 
Jeg har ennå ikke sett verden. 
Noveller. 
96 sider. 
Aschehoug. 

Gjennom seks stilsikre historier, fra 6 til 32 sider lange, portretterer Roskva Koritzinsky (f. 1989, debut 2013) i sin andre novellesamling en rekke kvinner og menn som ikke makter det vanskeligste av alt, kanskje – å leve et lykkelig liv. 

Det fins mange motivisk-tematiske ekko i boka. 
Åpningsteksten forteller f.eks. om en navnløs kvinne som har hatt mange «kjærester» før hun forlater dem. 
For henne gjelder det å «få tiden, som var livet, til å gå», ikke å lete etter Den Rette Mannen. 
Derfor knuller hun, får orgasmer, holder nattlige foredrag for en skittenfeldig partner om eget liv, ser en utroskapsfilm, sovner og drømmer om en korridor full av ukjente menn – før konklusjonen lyder: 
«Hun så dem alle; hun elsket dem; hun visste ingenting om kjærlighet.» 

Spennet mellom kjærlighet, sex og frihetslengsel, «jeg»-utfoldelse og «vi»-fellesskap, «lys» og «mørke», står også sentralt i samlingens lengste, mest komplekse novelle, «Historien om hendene», der en datter i en ukronologisk tekst portretterer et «du», faren sin – pen og med trøblet oppvekst, gift og skilt og gift igjen, sjarmerende, løgnaktig og depressiv, med «hypnotiserende vakre hender», flere barn og fast jobb – inntil han innleder et forhold til en ung kvinnelig klient og får sparken både av arbeidsgiver og stemora til fortelleren. 

I den lavmælte tittelnovellen beretter en ung kvinne om forholdet til en død, navnløs rusmisbruker. 
Han kom «fra mørket» og «var ikke veldig glad i livet», men jobbet hardt for å bli «et bedre og litt lykkeligere menneske», åpen for verden og med respekt for alt som fantes. 
Hva som førte til hans død, sies ikke. 
Men jeg-fortelleren slår avslutningsvis fast: 
«Jeg øver meg på å bli som deg.» 

Den kvinnelige hovedkarakteren i «Bønn og anklage» redder livet til en rusa, vakker mann på en t-banestasjon, før hun begynner å reflektere over hvorfor alle forholdene hennes tar slutt. 
Hun håper å «kunne bli en annen», men «orket ikke å dele hverdagen med noen» siden det er umulig å bli reddet av en partner. 
Redselen for ikke å kunne elske, for vold og død, avtegner seg. 

De to siste historiene – om syv valper som blir stjålet, og en kvinne som hopper av ballettutdannelsen sin – virker enklere i anslaget, men eier innslag av usagt som fascinerer. 

Språklig klossethet («ta stolthet i») og skrivefeil («sjenker») svekker en ellers velmodulert bok, og Wim Wenders’ (!) film «Wings of Desire» er fra 1987, ikke 1986, bare så det er sagt. 
