Ingen oppstandelse for herr Lasarus
Realisme med brodd blir det når rumenske Cristi Puiu utforsker sannheten om hjemlandets helsevesen. 

«Herr Lazarescus død» blir en drepende satire der en pasient skyfles fra sykehus til sykehus. 

Hadde herr Lazarescu hatt en mer prestisjetung diagnose, ville det kanskje gått ham bedre. 
Romanias helsevesen lager ikke oppstandelse for en gammal alkis som bor med alene med sine katter. 
Han får skylde seg selv at han en kveld får skrekkelig vondt i hodet og magen. 
Det mener iallfall helsevesenet i bydelen der han bor. 

Regissør Puiu tar seg riktig god tid til å skildre resten av denne skjebnesvangre dagen i herr Lasarus' liv. 
De utålmodige blant kinogjengerne vil ganske sikkert synes at det går for tregt. 

Men tempoet kler situasjonen. 
Langt om lenge kommer ambulansen med en sykepleier som forbarmer seg over stakkaren. 
Hun bestemmer seg for ikke å svikte ham. 
Snart er den rene roadmovie i gang for å skaffe mannen en sykehusseng og en lege som vil ta ham seriøst. 

En ting er at herr Lasarus må konkurrere med viktigere pasienter om behandling. 
Like ille er den likegyldige og moralistiske innstillingen legene møter ham og hans hjelperske med. 

Et norsk kinopublikum blir neppe forbauset over at byråkratiske holdninger har bitt seg fast i et gammelkommunistisk land. 
Puius film gir kjøtt og blod til våre forestillinger om hvor menneskefiendtlig et slikt system kan bli. 
Det er en sår historie — for her kommer ingen Jesus for å vekke Lasarus opp igjen. 

kristin.aalen@ aftenbladet.no 
