Anmeldelse:Jørn Stubberud - «Dødsarkiv» 

I kulissene til verdens mest notoriske band. 

BOK: 
Sommeren 1993 satt jeg på gutterommet til en nyervervet kompis fra vestlandsøya Stord i Sunnhordland. 
Vi røyka våre første Egberts-rullingser, drakk Gøy-saft og hørte på eksotisk metal. 
På furuveggene hang det hjemmelagede plakater av band så obskure at man ikke hadde annet valg enn å lage posterne selv. 

Kompisen min siterte høyt fra brev han hadde fått fra en musiker i Oslo. 
Omkvedet var som regel at bandet var blakke og livnærte seg på spagetti og ketchup, men var ellers kampklare. 
Det var nemlig store ting på gang. 
Tonen la opp til en slags metal-revolusjon. 
Korrespondenten var Øystein Aarseth fra Mayhem. 

Brevene avsluttet ofte med en oppfordring til å bidra med noen kroner til porto og mat. 
Han hadde også sendt over en kassett med en uferdig versjon av låta «Life Eternal» som senere skulle dukke opp på milepælen «De Mysteriis Dom Sathanas». 
Vi følte oss privilegerte og inspirert. 
Vi hadde noe som var bare vårt. 

Oss mot verden «Dødsarkiv» er fortalt i bilder og anekdoter av en nøkkelpersonene på andre siden av vår gutteromsfascinasjon. 
Jørn Stubberud var der fra starten. 
Han startet hele sulamitten sammen med Øystein da Mayhem ble en realitet på Langhus i 1984. 

Den kontroversielle delen av fortellingen - om kirkebranner, drap og selvmord, kjenner de fleste. 
Det ikke alle har fått et like godt innblikk i er hvor ordinær, i positiv forstand, historien i utgangspunktet er. 
Det handler om ungdommelig overmot, kameratskap - oss mot verden, og et ønske om å krangle med det etablerte. 
Og ikke minst - en brennende lidenskap for interessen sin, musikken. 
Som en slags metalens svar på Lars Saabye Christensens «The Beatles». 

Gjennom journalist Svein Strømmen forteller Jørn om kampen for tilværelsen som metal-musiker i Ski. 
Om å rappe brød og melk fra varebilen fordi man ikke hadde råd til mat. 
Om halsbrekkende interrail-turneer i Sør- og Øst-Europa og om forbannelsene som hjemsøker bandet. 

Men mest handler det om iveren etter å spre musikken sin rundt om i verden. 

Epokedokument «Dødsarkiv» er først og fremst et fantastisk mimrealbum og en epokeskildring mange vil kjenne seg igjen i enten man er metal-musiker eller bare en lidenskapelig musikkelsker. 

Det er en skakk historie, fortalt fra levra med glede. 
Den tilbyr også et forfriskende perspektiv på en sensasjonalisert historie som aldri har blitt fortalt med lave skuldre og nødvendig distanse. 

Anmeldelsen sto på trykk i Dagbladet 16.10.15. 
