Filmanmeldelse «The Florida Project»:Trassige liv 

På skråplanet i solskinnsstaten. 

DRAMA 

«The Florida Project» 

USA. 9 år. 
Regi: 
Sean Baker. 

Med: Willem Dafoe, Brooklynn Prince, Bria Vinaite. 

De som har kjørt til Disneys «Magic Kingdom» («det lykkeligste stedet på kloden!») eller Universal-parken i Orlando, Florida, har sett dem: 
Motellene og boligene langs veien, klemt inn mellom de skrikende gavebutikkene og fastfood-sjappene, som midlertidig huser den nye, hjemløse amerikanske underklassen. 
Menneskene som den hittil siste «finanskrisen» slukte og spyttet ut igjen. 

Det er her vi treffer Moonee (Prince) i «The Florida Project». 
Hun bor sammen med moren Halley (Vinaite) på et lite rom i «The Magic Castle», og vet ennå ikke hvilke håpløse forhold hun vokser opp under. 
Motellet er malt lilla, med gultoner, og er generelt en estetisk rift i hornhinnen. 
Men for Moonee er det – ganske riktig – magisk. 
Hun er seks år gammel, det er sommerferie, og hver dag er et eventyr. 

Ingen kommer til å utrope Halley til årets mamma. 
Hun har en caps som det står «Can we smoke weed in here?» på, og har tilsynelatende ingen planer om å ta seg sammen og få seg en jobb. 
Men elsker hun datteren? 
Ja. 
Så mye at hun er villig til å gjøre ting hun vet er dumt for å holde datteren med egg og bacon og iskrem. 

«The Florida Project» fremstår lenge som et slags cinéma vérité-arbeid, en bit av livet som observerer en håndfull mennesker uten å gjøre noe stort nummer av noe som helst, drevet fremover av fabelaktige naturalistiske skuespillerprestasjoner og knallfin kinematografi. 
Regissør Sean Baker venter lenge før han sprøyter inn det avsluttende dramaet. 

Vi ser det som skjer gjennom Moonees øyne. 
Hun går ikke sulten, og vet ikke at hun er fattig. 
Og om hun vet det – vel, så bryr hun seg ikke. 
Hun går på oppdagerferd i de fraflyttede boligene i nærmiljøet likevel. 
Det er moren som må absorbere de daglige ydmykelsene. 

Dersom de hadde gitt Oscar-statuetter for beste kvinnelige hovedrolle til barn, måtte Brooklynn Prince fått den. 
Hun gjør en uforglemmelig innsats, og er akkurat like skrikete og skrålete, rørete og rotete som seks år gamle barn gjerne er. 
Vekselvis bedårende og utmattende. 
Næringsvett har hun også. 

Også Vinaite og Willem Dafoe gjør sitt for at «The Florida Project» blir en film om et mikrosamfunn man liksom ikke bare iakttar, men føler at man blir en deltaker i. 
Sistnevnte, som bestyreren Bobby, spiller mot type. 
Han er en vanlig god mann, verken mer eller mindre. 
En mann som gjør så godt han kan. 
Dafoe er – som filmen for øvrig – usentimental og ytterst troverdig. 
(Akademiet har nominert ham for innsatsen, og det skulle bare mangle). 

Baker «skjøt» den forrige filmen sin, «Tangerine» (2015), med en iPhone. 
Her får han hjelp av fotografen Alexis Zabe. 
Sammen avstedkommer de to noe bemerkelsesverdig, da de får disse grelle, vulgære miljøene til å fremstå som vakre, fulle av liv. 
Skadeskutt liv, riktignok, men liv okke som. 

«The Florida Project» gjør noe edelt: 
Den gir verdighet til mennesker som ikke ofte blir sett på som verdige, verken i kunsten eller livet. 

En strålende, oppslukende film. 
