Fellesskap i fillebiter
«To dager, en natt» kutter presist inn i solidaritetens problem. 

FILM: 
De største anstrengelsene kreves av de som har minst forutsetninger for å orke dem. 
Slik er det mange steder i Europa i dag, og slik er det i «To dager, en natt». 

Kollegaen eller bonusen 

Sandra (Marion Cotillard) er en sliten småbarnsmor med en skjør fabrikkjobb som hun oppdager at hun har mistet etter at hun kommer tilbake etter en depresjon. 

Sjefen vil la de tretten ansatte stemme over om de vil beholde Sandra som kollega, eller beholde bonusen på tusen euro som avskjedigelsen utløste. 
I løpet av en helg må Sandra gå fra dør til dør og overbevise kollegaene, som virkelig trenger pengene, om å si nei til dem og stemme for henne i stedet. 

Luc og Jean-Pierre, som har vunnet Gullpalmen i Cannes to ganger, deltok igjen i konkurransen i år med «To dager, en natt». 
Som regissører og manusforfattere legger de for dagen en kompromissløs realisme og en streng nøkternhet som ofte gjør at filmene deres virker spesielt skjerpede og skjerpende, men som også kan virke mattende. 

Solidaritetens problem 

Ikke så i «To dager, en natt». 
Duellene mellom Sandra og kollegaene, som reagerer med sinne eller fortvilelse på bønnene hennes, men som alle hater at hun kommer, er intense og spennende. 

Det er ikke bare den enkelte det står på: 
De har barn som vokser opp i fattigdom, ektefeller som har mistet jobben, og som sender dem rasende blikk hvis de blir for ettergivende overfor andre. 
Det er livsgrunnlaget det står om, ikke unnværlige goder. 
Filmen utkrystalliserer elegant et av solidaritetens store problemer: 
Hvordan bygge et handlekraftig fellesskap, når kostnaden for å delta er så høy, og delvis betales av deltagernes nærmeste? 

Svak og motløs 

Det er første gang Dardenne-brødrene hyrer en fetert filmstjerne som ofte går i bløte, røde løpere. 
Men Cotillard sliper av seg både sitt glamorøse ytre og sin tendens til dramatisk spill: 
Hun klarer å være svak og motløs, avhengig av ektemann og lykkepiller, uten å miste nærværet. 
Hun virker som en av dem det er altfor mange av. 
