Vin-drevet italiensk eldreomsorg
Dere som går rundt og maser om menneskelig italiensk film og bondeful fransk film og russiske filmer om melankolske skjebner i verdenskrigen: 
Her er filmen deres. 

«Sommerlunsj i Roma» 
(Pranzo di ferragosto) er slik en gammeldags italiensk film skal være. 
Nokså poengløs. 
Full av skjønt, uvesentlig, inkontinent snakk som låter som om barokken kommer tumlende mjukt ned sine marmortrapper med ei anakronistisk flaske prosecco i hånda. 
Idyllisk alkoholisert inntil norsk attenårsgrense. 
Alminnelighets-mennesker som vier sine liv til den klassiske storbyens absolutte uvirksomhet. 
Scooter med to halvgamle menn forbi Colosseum mens noen drikkfeldige sologvår-musikere spiller trekkspill og gitar sånn at tida stanser og du får følelsen av på befinne deg i den ettermiddagen da den uimotståelige delen av Europa ble født. 

Det er ferragosto. 
15. august da italienerne feirer at jomfru Maria dro til himmelen. 
Men noen mariaer ble på jorden, og Gianni passer på ei gammel mor som kunne vært fru Bates i sin oppsiktsvekkende 60-talls parykk. 
I Italia passer alle menn sine gamle mødre. 
Så da høytiden nærmer seg kommer først leiegårdens rike mann og deretter legen og ber om at mødre og tanter skal få bo hos Gianni, siden han ikke gjør noe annet i livet enn å passe mor og drikke hvitvin. 

Gianni lager mat og drikker mer vin. 
Snart flytter også Vikingen inn til fisk, middagshvil og mer vin. 
De opprinnelig hypokondriske damene samler seg rundt bordet og drikker og snakker om sex og blir befriende italienske. 
Gianni har funnet opp pleiehjemmet. 

Dette er den beste propagandafilmen for kontinuerlig vin-drikking som jeg noensinne har sett. 
Jeg gikk rett til mediegarden og fylte opp en kopp med cappuccino. 

Lytteprøver på musikken (levert av Øyvind Berekvam): http://www.amazon.com/Pranzo-Di-Ferragosto/dp/B001R64CEQ. 
