Romanfigurene lever langt farligere enn forfatteren i ny ungdomsroman
Høydramatisk om gisselsituasjon på norsk skole. 

«Dette er sjansen min. 
Mange tror jeg bare er selvopptatt og dum. 
Nå skal jeg vise hva jeg er god for», sier en av hovedpersonene i Annette Münchs nye, høydramatiske ungdomsroman «Dropout». 
Den handler om tre gutter som vil sprenge skolen sin i lufta – som hevn for at de aldri ble sett og hørt, og for å få politikerne «til å våkne» og endre systemet. 
Systemet som har gjort dem til tapere og «dropouts». 

Sitatet tilhører riktignok ikke noen av dem, men derimot ei jente som er på feil sted til feil tid, og som har sine egne demoner å kjempe mot. 
Münch favner mange kjente ungdomsproblemer i romanen. 

Vil bli sett 

Hun fikk Brageprisen for sin forrige roman, «Badboy: Steroid», om en hovedperson som misbruker anabole steroider. 
Det er en badboy i den nye boka også, men rollelista inkluderer også et mobbeoffer, en rikmannssønn som har mistet alt, og to motpoler av noen venninner: 
Bloggeren med spiseforstyrrelser og streberen som vakler under vekta av egen idealisme og skyhøye ambisjoner. 
Som skriver sangtekster om hvordan «kapitalisme kveler folks frihet». 

De er alle karakterer vi har møtt og hørt om før, og det er nok hovedproblemet med romanen. 
De blir overtydelige stereotypier istedenfor interessante skikkelser man blir nysgjerrig på. 
Det til tross for at de får mye taletid hver. 
Perspektivet skifter mellom dem for hvert kapittel. 
Slik avslører Münch at selv om stemmene deres er noe forskjellige – to av gutta snakker bredere og mindre normert enn jentene og rikmannssønnen – har de mer til felles enn de tror selv. 
De har alle et brennende behov for å bli sett og forstått. 
Av medelever, politikere og ansvarshavende, eller av fraværende foreldre. 

Først og fremst spenning 

Det er fint vist, men litt uklart hvor forfatteren vil med det. 
Vil hun vise at guttas frustrasjon over ikke å bli sett resulterer i vold og aggresjon, mens jenter bare skader seg selv? 
Trolig ikke, for gutta i denne boka ønsker egentlig ikke å skade noen, og de har også andre underliggende motiver, kommer det fram etter hvert. 
Kanskje er budskapet at hele samfunnet taper på at vi ikke tar ungdomsproblemer på alvor. 
Men ungdomsproblemer blir allerede debattert i mange sammenhenger, og denne romanen kommer ikke med så veldig mange nye tanker og resonnementer. 
Ei heller oppfordrer den leserne til å tenke nytt. 
Den går ikke i dybden på hva som ligger bak ungdommenes problemer og hvem som egentlig har sviktet dem. 
Forklaringene blir overfladisk og lettvint presentert. 

Da fungerer boka bedre som en ren spenningshistorie. 
Münch kan håndverket, hun bruker språket effektivt og gir plass til mye handling og kjappe dialoger. 
En del lengre beskrivelser og assosiasjoner fra hovedpersonene løser opp innimellom. 
Her er også noen språklige bilder, men de er korte og konsise: 
«Plutselig er det som om redselen eksploderer». 
Samtidig er det en del klisjéfylte formuleringer, en av jentene «føler at beina skal svikte under henne», og vet «at verden aldri vil bli den samme igjen». 
Men utover i boka intensiveres handlingen, og pulsen øker både hos leseren og romanfigurene. 
Det er proft og flinkt gjort, men også veldig trygt. 

Litt tryggere enn jeg ville ventet fra en prisvinnende ungdomsbokforfatter. 
