ROMAN:Illusjonsløst fra Afrika 

Norsk røverroman med mening og innsikter, også til innvortes bruk. 

Gunnar Kopperud: 
Der savannen ender. 
Roman. 
347 sider. 
Gyldendal. 

Gunnar Kopperud (1946, debut 1996) har flere tiårs praksis som utenriksjournalist (Associated Press, Dagbladet, NRK bl.a.). 
Erfaringer og innsikter fra dette arbeidet speiltes allerede i de første bøkene hans, og er til de grader med og bærer årets roman, «Der savannen ender», med handling fra disse dagers Sør-Sudan og grensestrøkene i Kenya. 

Den kan nytes som ren underholdning, fartsfylt, spennings- og plotdrevet som den er. 
Samtidig er den så meget mer, der den med utgangspunkt i kidnappingen av en norsk bistandsarbeider (som vi kaller det) med familie på feriebesøk avdekker uendelig kompliserte sosiale og politiske forhold samt håpløst trøstesløse livsvilkår for flertallet av de menneskene som bor i regionen. 

Her har hvite europeere kanskje en del å hente, men lite å utrette til beste for de som allerede hører til der og som utenforstående europeere vet lite og nærmest ingenting om, og derfor forstår enda mindre av. 
Eller som den gamle grekeren Dimitrios tidlig i romanen kaller de hvite i Afrika: 
«denne løsmaskede blandingen av idealister, løgnere og tapere». 
Dimitrios bør man lytte til: 
Etter mer enn førti år i Afrika er han en overlever, og selv – ser leseren etterhvert - en ganske ufyselig representant for de menneskene han forakter. 

Han driver hotell, bar og restaurant, en slags frittliggende leir og oase midt i et ingenmannsland som forskjellige krigsherrer konspirerer og slåss om, utenlandske eierinteresser forsøker å annamme, utenlandske «eksperter» surrer omkring i, alt mens lokalbefolkningen strever for livets forlengelse. 

Romanen blir fortalt fra forskjellige synsvinkler, men bare fortolkeren Dimitrios med sine tre vakre afrikanske koner av forkjellig etnisk opphav til hjelp og egne blekksprutarmer til våpenhandlere, smugling og alminnelig skjørlevnet har egen jeg-fortellerstemme. 
Den fungerer ekstra spenningsskapende, fordi den i begynnelsen kan lyde så oppriktig. 

Herfra utvikler det seg brutalt, voldelig – og fatalt illusjonsdrepende lærerikt for den norske leser, politiker og romanperson som måtte tro at vi i Sør-Sudan kan være til nytte med annet enn plaster på sår og syndserkjennelse. 
Og så er også «Der savannen ender» en jysla god spenningsroman. 
