Gråvakker filmpoesi om sannhet
En langsom liten svart-hvitt film fra Polen er en av årets hittil største og vakreste kinoopplevelser. 

Foreldreløse søster Anna er vokst opp i et polsk kloster. 
Hun er bare uker fra å avgi sitt endelige klosterløfte om et liv i renhet, fattigdom og ydmykhet tidlig på 60-tallet, da hun får vite om en ukjent tante hun bør avlegge et besøk. 
Tante Wanda viser seg å være en smart, frittalende og seksuelt frigjort kvinne. 
Hun røper en sjokkerende hemmelighet for Anna: 
Egentlig heter hun Ida og er jødisk. 
Sammen legger de to svært ulike kvinnene ut på en reise for å finne sannheten om hva som skjedde med familien deres under andre verdenskrig. 
Både reisen og sannheten får store konsekvenser for valgene både Wanda og Ida tar for livet videre. 

Visuelt perfekt 

Pawel Pawlikowski har valgt å bildelegge den betente historien om forholdet mellom jøder og katolikker under andre verdenskrig med vakre, poetiske bilder i svart-hvitt, og i et nærmest kvadratisk format, og med svært iøynefallende utsnitt. 
Det, sammen med dvelende nærbilder med kamera på stativ, gir en helt slående sterk og vakker effekt, med sine gråvåte landskaper og levde ansiktsdrag. 
Uten svært gode skuespillerprestasjoner kunne det blitt en pretensiøs flopp. 
Men her, til det siste, bevegelige bildet, er "Ida" visuelt nærmest perfekt. 

Etter sannheten 

Men "Ida" er ikke bare form, historien som fortelles så vakkert er sterk og tankevekkende nok. 
Vår besatthet av å vite sannheten er kanskje grunnleggende, det er ikke vanskelig å forstå hva som driver Ida og Wanda. 
Men så da. 
Når du vet, når fortrengningens lise er revet opp til åpne sår. 
Blir alt bra da? 
Blir det lettere å leve videre da? 

Også disse spørsmålene blir vondt og vakkert belyst i en av årets hittil nydeligste filmer. 
