En svir å lese parodiene hans på krimbøker og litteraturvitere
Johan Harstads nye roman er ikke av den tradisjonelle sorten. 

Johan Harstad er en forfatter som vet å overraske. 
Han har tidligere skildret Albert Åbergs liv som voksen i boka «Hässelby». 
Sitt store gjennombrudd fikk han med mursteinen «Max, Mischa & Tetoffensiven», en roman på nær 1100 sider «som tar pusten fra deg», ifølge Dagbladets anmelder. 
Heller ikke hans siste roman er av den tradisjonelle sorten. 

En ny form 

Dens fulle tittel er «Ferskenen. 
Samlede verker. 
Annotert utgave» og består av femten korte og ytterst banale krimromaner. 
De er skrevet av den fiktive stavangerforfatteren Frode Brandeggen (1970-2014) og handler om privatdetektiv Ferskenen. 
Som navnet antyder bryter han med krimsjangerens grunnleggende konvensjoner. 
Han er alltid på rett sted til rett tid og arresterer forbryteren umiddelbart. 
Hans effektivitet går selvfølgelig utover spenningen. 
Men Brandeggen skrev romanene i protest mot den uttværede jakten i vanlige krimromaner. 

Han ville skape en ny form, og det korte format er perfekt tilpasset målgruppen: 
Menn som elsker krimromaner, men hater å lese. 

Disse romanene på tre til femten sider er annotert – eller kommentert – av hans venn, den 84 år gamle Bruno Aigner i Dresden. 
Han har tidligere kommentert over 400 verk på klassisk vis, men i denne boka slipper hans seg fullstendig løs. 
De drøyt 250 sluttnotene inneholder alt fra stønn, kremt og begeistrede utrop til lærde betraktninger av mer spekulativ art. 
En av mine favoritter er den selvbiografiske noten hvor fotnoteforfatteren ikke lenger orker å skrive i skyggen av Brandeggen, men står frem og skildrer sine unge år som omstreifer i USA. 

Å lese «Ferskenen» er en sjelden fysisk opplevelse – for man må ustanselig bla frem og tilbake mellom krimromanene og sluttnotene. 

Fysisk kunstverk 

Harstad nøyer seg ikke bare med å skrive bøker, men han utformer dem også som konkrete kunstverk, som små installasjoner, ved hjelp av sitt firma LACKTR . 
På nettsidene presenterer det seg som «en tungt byråkratisk prosjekt/verksted/syforening/organisasjon med omfattende, men uoversiktlige forbindelser til» forfatteren. 

Ikke bare er «Ferskenen» utstyrt med to bokmerkebånd som gjør det mulig å holde styr på hvor langt man er kommet i henholdsvis krimromanene og sluttnotene. 
Men i notene finner man også interessante fotografier, en reklameplakat og annet informasjonsmateriale. 
Deriblant en fornøyelig presentasjon av parkour, som ved siden av litteratur var Brandeggens store lidenskap. 

Men aller flottest er omslaget, for på baksiden finner man et annet omslag. 
Nærmere bestemt til Brandeggens raskt glemte debutroman fra 1992, den komplett uleselige mastodonten «Konglomeratisk pust». 

«Ferskenen» er en bok som det er umulig å lese fra begynnelse til slutt i et sveip, men som man må streife rundt i for å få øye på de fine detaljene, de små utsmykningene og de konseptuelle slagordene. 

Banalismen 

I krimromanene har Harstad bestrebet seg på å skrive så effektivt og banalt som mulig. 
Og han lykkes til fulle! 
I to av romanene dukker det opp forbrytere med «en rykende pistol i hånden». 
Den største blødmen finner vi nok i «Fersken på ferie i Danmark», hvor setningen «Liket var dødt» stikker seg ut. 
Det må være krimens svar på poesiens «hjerte, smerte». 

Men det stanser ikke der, for setningen er utstyrt med en note på åtte sider. 
Der får vi vite at den «er et godt eksempel på banalistisk litteratur, som Frode Brandeggen var sterkt inspirert av». 
Deretter følger en lang diskusjon av dadaismens, naivismens og Dag Solstads kritikk av underholdningslitteratur. 
I tillegg til Solstad finner vi Ole Robert Sunde, amerikaneren Nicholson Baker og franske Claude Simone som Brandeggens største forbilder. 
. 

Harstads parodi rammer med andre ord flere enn bestselgende krimforfattere og sprenglærde litteraturvitere. 
Også modernister og postmodernister harseleres det over med stort overskudd. 

Holder ikke helt inn 

Likevel holder ikke harselasen helt inn. 
Særlig savnet jeg at Harstad gikk samtidens krimforfattere nærmere inn på klingen. 
De glimrer stort sett med sitt fravær, og Jo Nesbø er den eneste som nevnes. 
Hvorfor driver ikke Harstad også gjøn med vinnerne av Rivertonprisen – eller i det minste svenske Stieg Larsson? 
Da ville satiren blitt enda mer treffsikker. 

For når parodiene sitter, er «Ferskenen» en svir å lese. 
