Filmanmeldelse:Fine biter Afzelius 

«Tusen bitar» gjør det viktigste en portrettfilm skal gjøre: 
Den åpner opp dører omkring mennesket og kunsten. 

Sverige, Norge. 
Regi: Stefan Berg, Magnus Gertten. 
Tillatt for alle. 

MED: Bjørn Afzelius, Mikael Wiehe, Åge Aleksandersen. 

Bjørn Afzelius (1947 - 1999) var en meget omstridt svensk trubadur. 
Alle kjenner noen av sangene hans, fremfor alt hans svenske versjon av danske Anne Linnets «Tusen bitar». 
Men det var først og fremst som markant skaper av egne låter, artist og aktivist gjennom 30 år han befestet sin stilling fra den politiske venstresiden. 
Men han var aldri helt mulig å plassere: 
Folkekjær som få. 
Men særlig utsatt for kritikk og forakt - av mange grunner; stadig vil han i «vitende» kretser bli kalt «Afskylius», ikke minst på grunn av ideologisk vingling og påstått gjennomført hykleri. 
Samt - det var litt hemmelig, men en dødssynd i feminismens tidsalder - en kvinneforbruker som en overkåt grabukk i en saueflokk. 

I intervjusituasjoner var Afzelius kronisk lukket. 
Det samme gjaldt når han var sammen med selv de nærmeste: 
Fortrolighet visst han åpenbart nesten ikke hva var. 
Eller: 
Den skremte vettet av ham. 
Denne filmen tar ham likevel på ordet når den forsøker å lete etter hvem han egentlig var: 
Nemlig gjennom hans sangtekster. 
Der kunne han nemlig være ekstremt selvutleverende, skal vi tro filmen. 

Og det skal vi - kanskje. 
For ethvert portrett i et kunstnerisk format, vil selvfølgelig være en tolkning. 
Dermed blir det heller aldri noen slags objektive sannhet (om noe slikt finnes!). 
Like fullt bygger denne filmen i imponerende grad opp om sine påstander med nøkternhet og solid dokumentasjon. 
Det er verken først og fremst pirrende eller skandaløst eller kultent; hovedsaken er hvordan filmen frigjør en historie om en ofte plaget og ensom mann, som like fullt var en benådet og engasjerende kunstner på sitt felt. 

Det er 15 år siden Afzelius døde. 
En ny generasjon kjenner ham antakelig dårlig. 
«Tusen bitar» er derfor rimeligvis ikke først og fremst for et kjempestort publikum. 
Men for dem som husker, som engasjeres av de siste 40 årenes skandinaviske kulturhistorie og dem som er interessert i dokumentarfilm som sjanger, må definitivt kjenne sin besøkelsestid. 
