«Ingen jøder kom til skade under arbeidet med denne filmen»
«A Serious Man» er Coen-brødrenes oppgjør med egen oppvekst og barnetro 

||| 
FILM: 
«A Serious Man», som foregår i en overveiende jødisk forstad i den amerikanske midtvesten en sommer på 60-tallet, er på flere måter en veldig annerledes Coen-brødrene-film. 
Det er ikke ment som en advarsel, og det er for så vidt heller ikke første gang en Coen-brødrene-film har vært en annerledes Coen-brødrene-film - for alt man vet, er det noen ganger nesten et eget poeng for dem. 

Lite humoristisk 
Men til forskjell fra deres siste film, «Burn After Reading», er den verken spesielt lett eller spesielt morsom (selv om den inneholder et vell av jødiske karikaturer, som husmoren som stapper i hjel all mat, og blir komplimentert av den lokale rabbien for sine «staute legger»). 
Til forskjell fra den før der igjen, Oscar-vinneren «No Country For Old Men», er den ikke fullstendig gudløs eller makaber (selv om den går langt i å antyde at en Jefferson Airplane-sang rommer mer livsvisdom enn hele Toraen til sammen, og introduserer en pukkelrygget mann som fysisk tømmer sin egen talgkjertel). 

Og til forskjell fra hvordan Coen-brødrene i fortiden har kokettert med hvor halvhjertet de tar på research - de hevder for eksempel at de ikke så mye som hadde bladd i Homers «Odysseen» før de overførte diktverket til de amerikanske sørstatene i «O, Brother, Where Art Thou?» - har produksjonen av «A Serious Man» hatt en fem mann stor stab bare til å jobbe med «språk og liturgi». 

Ritualenes tyranni Liturgi, i betydningen kirketekster og religiøse ritualer, står da også sentralt her. 
Det henvises etter hvert til så mange jødiske konsepter og skikker - først, enkelt og greit, bar mitzvah, deretter blant annet shul, shiva, lamed-vavnik og olam ha-ba - at det blir rent for mye for filmens tittelfigur, den hundsede fysikklæreren og familiefaren Larry Gopnik (spilt av Michael Stuhlbarg, i sin første hovedrolle, rollelisten er stort sett ukjente og lokale skuespillere). 
Når kona hans en ettermiddag vil snakke om «problemene vi har hatt», forteller at hun har innledet et forhold til en bekjent av ham, og foreslår en «get», en rituell skilsmisse, blir Larry både overrasket og forvirret, for ikke var han klar over at de hadde hatt problemer, og ikke vet han, må han medgi, helt hva en «get» er. 

Oppriktig nysgjerrige Coen-brødrene, selv jøder og fra Minnesota, lar i «A Serious Man» barnetro og eget folk få gjennomgå i den grad at de på rulleteksten har funnet det nødvendig å forsikre om at «ingen jøder kom til skade under arbeidet med denne filmen». 
Men hvis man ser litt større på det, og det virker de oppriktig å ville gjøre, utforsker filmen - når Larry Gopnik i sin stadig dypere sjelesorg vender seg til alt fra rabbinere til kvantefysikk og til marihuana for svar - ikke bare hva slags muligheter og (mest) begrensninger for erkjennelse som finnes i religion, men også i menneskers språk, samtale, vitenskap og sanseapparat. 
Og sånn sett er ikke «A Serious Man» Coen-brødrenes mest umiddelbare verk, men til gjengjeld - det er noe, det også - deres klart mest sokratiske. 
