Spektakulær dommedagsfest
Damon Albarn bød Oslo på et sjeldent underholdende klimaks av sitt uredde musikkunivers. 

Med en global virkelighet som stadig føles mer og mer faretruende, var Damon Albarn skremmende relevant, da han søndag kveld avløste Gorillaz’ frenetiske åpningsnummer «M1 A1» med det dommedagstyngede spørsmålet «Are we the last living souls?» foran 8000 kriblende fans i Oslo Spektrum. 

Allerede avkreftet med årets skive «Humanz» – tematisert som reaksjonen på «en uventet verdensendrende begivenhet» – skulle det musikalske mangfoldet derimot vise seg å veie atskillig tyngre enn apokalyptiske bekymringer. 

Selv om Albarn nekter å nevne den amerikanske presidenten med ord, levner det likevel liten tvil om hva som har inspirert den virtuelle gruppas albumcomeback. 

Representert for første gang gjennom Popcaan-velsignede «Saturnz Barz», ble «Humanz» flettet inn i 16 år med Gorillaz-låter. 
En mangesidig og kvalitetssterk katalog som både representerer en overflod av sjangre og minneverdige låter, og denne novemberkvelden nådde noe av et klimaks med Albarn som kreativ yppersteprest foran sitt 6 mann store band, massive kor-rekke og imponerende gjesteliste. 

Sistnevnte element bidro til å gi konserten en ekstra dimensjon, noe som jo sier litt med tanke på hva for en spektakulær visuell opplevelse et Gorillaz-show tross alt er med sin ustoppelige multimedia-bonanza. 

Vi snakker både den teatralske gavepakken Zebra Katz og Jamie Principle på «Sex Murder Party», samt London-rapperen (og kveldens oppvarming) Little Simz på «Garage Palace» og «We Got Power» , for ikke å nevne de repeterende samarbeidspartnerne og hiphop-legendene i De La Soul, som var på plass for både «Superfast Jellyfish» og selvfølgelig «Feel Good Inc.». 

Sistnevnte fanfavoritt kom et par låter inn i showets ekstranummer-del, som blant annet også inkluderte storhiten «Clint Eastwood» og tittelsporet til storsuksessen «Demon Days» – med tekstlinjer like dagsaktuelle som konsertens dystre begynnelse: 

«So hard for a good soul to survive / You can't even trust the air you breathe» 

Det man derimot kunne stole på denne kvelden var Albarns fenomenale scene-tilstedeværelse, som ­– når alt kommer til alt – var vel så underholdende som all slags animasjon og gåsehudfremkallende innslag fra posthume gjester som Lou Reed og Bobby Womack. 

Gjennom orkesterlederens regel-løse sjangerlek, støpt ut av inntrykk fra en innflytelsesrik oppvekst i Øst-London, var det bare å gi seg ende over da han hypnotiserte sitt publikum like effektivt som man kun kan forvente av en karismatisk dommedagsprofet. 
