Fabelaktig
På tross av å være litt i snaueste laget, er rollespillet «Fable 2» en gripende og underholdende spillopplevelse. 

Peter Molyneux, sjefsutvikleren bak «Fable 2», er kjent for to ting. 

Først og fremst for at han og resten av utviklerne i Lionhead Studios leverer solide, nyskapende spill i eliteklassen, spillserier som «Black & White» og «Fable» har i stor grad klart å kombinere og balansere originalitet med velprøvd kvalitet. 

Men den karismatiske briten er også kjent for en lei uvane av å love gull, grønne skoger, melk, honning og spillrevolusjoner. 

Derfor ble det originale «Fable» kritisert for ikke å leve opp til de i bunn og grunn helt urealistiske forventningene som hadde blitt bygget opp på forhånd. 
At det var et svært godt rollespill ble litt overskygget av skuffelse da det viste seg at spillet verken kokte kaffe til deg, støvsugde huset eller gikk tur med hunden. 

Under utviklingen av «Fable 2» har Molyneux klart å holde seg litt mer i skinnet enn tidligere. 
Ambisjonsnivået er som vanlig skyhøyt, men så lenge man klarer å levere er det overhodet ingenting i veien med det. 

Historien i «Fable 2» begynner et halvt millenia etter de dramatiske hendelsene som utspant seg i «Fable», nok en gang står kongedømmet Albion på randen av fullstendig utslettelse og igjen trengs det helter for å redde verden. 
Dessverre er det ikke så grusomt mange slike igjen, så din oppgave blir å spore dem opp og i samlet flokk sette en stopper for onde plott og skumle planer. 

Det høres kanskje noe generisk og klisjéfyllt ut, men det er kun på overflaten. 
Stemmeskuespillet, dialogene og måten historien blir fortalt på, er av svært høy kvalitet. 
Fra den første kuttscenen tar deg gjennom naturen og inn i hovedstaden Bowerstone, akkompanert av et stemningsfullt, litt «Harry Potter»-inspirert lydspor, blir du regelrett sugd inn i eventyrverdenen Albion. 

En følelsesladet, tragisk hendelse helt på starten av spillet legger dessuten et tyktvevd, inspirert bakteppe som holder engasjementet oppe gjennom den snaut femten timer lange kampanjen. 
Mot slutten kommer man også over noen virkelig tøffe moralske dilemmaer som minnet meg mer om for eksempel «The Witcher» enn det originale «Fable». 

Selve spillmekanismen likner forgjengeren, men har gjennomgått store forbedringer. 
Som sist vil mennesker du møter reagere ulikt avhengig av dine tidligere handlinger. 
Utseende på helten din forandres også etter hvordan du oppfører deg i Albion. 

I det originale «Fable» ble alle handlinger plassert på en éndimensjonal godhetsskala, noe som høstet mye kritikk og skapte snodige situasjoner i spillet. 
I «Fable 2» blir du vurdert både på en godhetsskala og en renhetsskala - det er fortsatt ikke perfekt, men fungerer mye bedre enn tidligere. 
Nå er det for eksempel lov å ta seg et par øl på vertshuset uten å både få djevelhorn sprettende frem i pannen og rødflammende demonøyne. 

Om du enn velger å bli en helgen, en satan eller noe midt imellom, er blodige kamper en del av hverdagen. 
I kampens hete må du velge mellom nærkampsvåpen, skytevåpen eller magi. 

Hver stilart har sin egen knapp på kontrollen og sitt eget ferdighetssystem. 
Dreper du en fiende med rifle får du poeng du kan bruke til å forbedre skyteferdigheter, tar du knekken på monstre med lynmagi økes magikraften din. 
I tillegg belønnes du med universale ferdighetspoeng som kan benyttes til det du måtte ønske. 

Kampsystemet er ikke særlig dypt og du er nærmest tvunget til å bruke samtlige stilarter, men i tråd med at helten din blir sterkere vil både taktikk og stødige reflekser spille en stadig viktigere rolle. 

I begynnelsen er for eksempel skytingen automatisk, spillet plukker ut nærmeste mål og du trykker på knappen. 
Senere tar du selv kontrollen over siktingen i førsteperson, så lærer du deg å zoome, før du til slutt også kan gjennomføre hodeskudd. 

Albion byr ikke bare på kamp og krig, noe av varemerket til «Fable»-spillene er frihet og valgmuligheter. 
I «Fable 2» kan du ta ulike jobber, kjøpe hus og butikker, gifte deg og få barn. 

Mye av dette fungerer ganske bra og kan være gøy, men som i forgjengeren virker det litt halvhjertet. 
Det tar fortsatt drøyt tjue sekunder å få en vilt fremmed dame eller mann til å gifte seg med deg, halvparten av innbyggerne i Albion er homofile og uforklarlige skilsmisser inntreffer til stadighet. 
Man blir også litt lei av å bli fotfulgt av nyforelskede folkemasser både på gaten og i sitt eget hjem. 

Alt i alt er «Fable 2» allikevel et svært engasjerende spill. 
Med en altfor kort hovedhistorie og et klønete kjærlighetssystem er «Fable 2» litt røff i kantene, men på sitt beste stråler «Fable 2» som en skinnende spilldiamant og gir spillopplevelser som ingen med sans for rollespill bør være foruten. 

PS: 
I salg fra fredag 24. oktober. 

Lanserings-trailer fra Xbox 360-rollespillet Fable 2. 
