Storveies psykedelisk ørkenblues
Når du har gått lei av tradisjonell bluesrock 

Det ble en virkelig festkveld da Bombino – ørkenbluesens kanskje mest spennende musiker for tiden – fikk publikum på Kvarteret til både å danse og spille luftgitar torsdag kveld. 
En annerledes konsert som både appellerte til beina og hjertet. 

33 år gamle Omara «Bombino» Moctar er opprinnelig fra det vestafrikanske landet Niger, (som ikke må forveksles med Nigeria), et av verdens aller fattigste land. 
Ungdomstiden tilbrakte han imidlertid i Algerie og Libya etter at foreldrene hans måtte flykte etter politiske uroligheter. 
Først i 1997 kunne han vende tilbake til Niger der han etter hvert arbeidet som profesjonell musiker. 
Etter at han var med i en dokumentarfilm, oppnådde han en viss popularitet også utenfor Niger. 
I 2007 måtte han på nytt forlate fedrelandet etter et opprør blant folkegruppen tuaregene, og først tre år senere kunne han vende tilbake. 

Året etter ga han ut sitt første album på et vestlig plateselskap. 
Dette medførte at Dan Auerbach fra det amerikanske bandet The Black Keys fattet interesse. 
Han produserte Bombinos siste plate «Nomad», som kom ut i vår, og har sørget for å spre musikken slik at det tradisjonelle rockepublikumet også har fattet interesse. 
I disse dager turnerer tuaregmusikeren verden rundt. 

Nå skal det innrømmes – den hypnotiske stemningen til tross – at det kunne bli en tanke statisk og frenetisk til tider 

Sammenlignet med andre musikere innen sjangeren ørkenblues, er Bombino kanskje den som ligger tettest opp til tradisjonell rock uten at han dermed har mistet det etniske preget. 
Verken Tinariwen eller Bassekou Koyate fra Mali, som for øvrig begge har spilt her i byen de siste årene, er så hardtslående som Bombino og er i større grad bandbasert. 

Bombinos musikk er i stor grad bygget opp om relativt enkle og repeterende riff og rytmer. 
Gitarspillet står i fokus, og de andre musikerne gjør relativt lite av seg på scenen annet enn å tjene som bakgrunnskomp. 
Selv om tonefølget bærer preg av arabisk og afrikansk musikk, hentes det også inspirasjon både fra amerikansk blues og reggae. 

Det svingte virkelig av konserten fra første stund. 
Og det var Omara Moctar selv som spilte hovedrollen – uten forkleinelse for hans tre medmusikanter på rytmegitar, bass og trommer. 
Med sin fløyelsmyke stemme, som dessverre hadde en tendens til å forsvinne i lydbildet den første halvtimen, og sitt eminente og særpregede gitarspill skapte han ellevill begeistring hos publikum i et nesten fullsatt Teglverket. 
Både hypnotisk og dansbart. 
Annerledes, men likevel ikke plagsomt eksotisk for en tilhører som er oppflasket på tradisjonell vestlig rock og pop. 
Svært mye var hentet fra det siste albumet – men gjerne bygget ut til en løsere og mer jambasert form. 
I så måte kunne konserten til tider minne om amerikansk gitarpsykedelia fra slutten av 60-tallet. 

Nå skal det innrømmes – den hypnotiske stemningen til tross – at det kunne bli en tanke statisk og frenetisk til tider. 
Sammenlignet med Bombino på plate forsvant noen av nyansene og ble erstattet av et publikumsvennlig og lettere tilgjengelig uttrykk. 
På godt og vondt. 
Men slikt er strengt tatt bare småpirk på en kveld der selv en kynisk og blasert musikkanmelder tok seg selv i å smådanse. 
