–Jeg ender opp med å føle meg i veien 

Nye Fakultet for kunst, musikk og design åpnet offisielt dørene på Møllendal forrige uke. 
BTs kunstanmelder mener byggets utsmykning halter. 

Forrige uke åpnet dørene til Fakultet for kunst, musikk og design (KMD), tidligere kjent som Kunsthøyskolen i Bergen. 
Bygget har kostet omtrent en milliard kroner og er tegnet av arkitektselskapet Snøhetta. 
Bergens kulturliv og skolens administrasjon virker stolt og full av forventninger til det som er byens første Snøhetta-bygg. 
Frode Bjerkestrand beskrev det som «et kulturmoderskip som oser av selvtillit og appetitt på fremtiden.» 
Men hva med byggets utsmykning? 

«Moderskipet» slipper meg inn gjennom hypermoderne, mekaniske og svarte skyvedører. 
Bygget består hovedsakelig av utilslørt betong, svarte flater, store vindu og stålelement. 
Et tydelig industrielt preg. 
Litt stilig, men mest av alt upersonlig. 
Videre blir jeg sluset inn mot én av to trappeoppganger, hvor første (og så langt eneste) del av kunstprosjektet henger. 
Sammen har kurator Nora C. Nerdrum og Merete Røstad fått opp samlingen «Ephemerality – A Permanent Collection». 
Samlingen består av forarbeider, skisser og idéutkast fra nærmere 200 tidligere studenter ved kunst- og designfagene. 
Arbeidene henger tett på hverandre, som en klynge på veggen. 
De skiller seg sterkt fra hverandre i stil og materialvalg, med alt fra foto, tegning, skulptur, gjenstander, tekst og notatbøker, trykk og maling. 

Ett av målene til samlingen er å vise skolens utvikling. 
Ikke bare dens skiftende pedagogiske prioriteringer, men også de interne strømningene og menneskene som har preget skolen gjennom årene. 
Men dessverre bommer kuratorene på dette ved å henge mesteparten av arbeidene for høyt opp. 

Riktignok følger det med en bok med bilder av hvert enkelt arbeid og navn på kunstnerne, men det oppleves som knotete å skulle finne ut av hvem sitt arbeid som henger hvor. 
Boken gir heller ingen indikasjon på hvem som gikk på skolen når. 
I tillegg er det vanskelig å nyte og lære når trappeoppgangene er godt trafikkert. 
Jeg ender opp med å føle meg i veien. 

Samlingen har også som mål å fokusere på prosessen i det å lage kunst, og ikke nødvendigvis det ferdige resultatet. 
Dette lykkes den heldigvis med og oppleves som en fin påminnelse om hva som faktisk skjer på huset: idéutveksling, kunstneriske og kreative prosesser, lek og eksperimentering. 
Det er jo en skole og en trappeoppgang, ikke et polert kunstgalleri. 
Jeg liker også hvordan samlingen på denne måten gjør bygget hakket mer personlig og koselig. 

Det blir spennende å se hva som kommer i neste del av kunstprosjektet og utsmykningen. 
Så langt føles det generelt litt stusslig, litt tomt, men mest av alt kaldt. 
