Svartkledd eleganse
Med bare halvannet år og én plate på baken, kom White Lies overraskende bra fra møtet med den største scenen på Hove. 

Det er ikke alltid like lett å være Det store, nye bandet. 
London-gjengen White Lies gikk rett inn på toppen av den britiske hitlisten med debutalbumet «To lose my life» i januar, men datt deretter forholdsvis fort nedover. 
Kanskje fordi de samme kritikerne som hadde skamrost bandet på forhånd, plutselig var mer lunkne når platen kom. 
Hype kalles det, og det kan være stygt å oppleve. 

STERK ÅPNING: 
Når White Lies likevel ikke sprakk som et troll i Hove-sola i går, skyldes det bandets jordnære tilnærming til sangene. 
De åpnet sterkt med «A place to hide», men har selvsagt en begrenset sangkatalog og måtte allerede på tredje nummer ty til singlebaksiden «Taxidermy». 

I løpet av den snaue timen konserten varte, hadde de vært innom omtrent alle sangene på debutalbumet. 
Det er et album med flere flotte kutt, men også med en del fyllmasse. 
Slik var konsertutgaven også nødt til å bli, der midtpartiet føltes en smule langdrøyt. 

ENORM AVSLUTNING: 
White Lies har imidlertid rukket å få seg en hengiven fanskare, som nektet å slippe taket i dem underveis. 
Dermed ble det en flott konsert likevel, ikke minst takket være en enorm avslutning med låten «Death». 

Femmerterningen er en smule tynn, men White Lies gjorde et langt mer solid inntrykk enn man kunne fryktet. 
De tar godt vare på sine beste sanger og er kule nok på scenen til å surfe gjennom de mer middelmådige, også. 
