Manic Street Preachers:«Journal For Plague Lovers» 

(Columbia/Sony) 

Bittersøt hyllest til han som forsvant. 

Da gitarist og lyriker Richey Edwards satte fra seg bilen sin ved «selvmordsbroen» The Severn Bridge i Bristol februar 1995, uten noensinne å bli funnet igjen, hverken død eller levende, ble Manic Street Preachers frarøvet sitt mest karismatiske medlem. 

Hans forsvinningsnummer ga dem like fullt en formidabel kreativ og kommersiell opptur, som riktignok dabbet av etter hvert. 

Når Edwards nå er erklært «antatt død» har de gjenværende tre børstet støvet av en bunke tekster han ga dem like før han forsvant. 
Og «Journal For Plague Lovers» gjør det svært tydelig at Edwards' litterære tristesse, selvhat og samfunnsrefsing var det viktigste drivstoffet for bandets bredbente muskelrock. 
For dette er jo den rene gjenoppstandelse, på flere måter. 

Svartsynet gjennomsyrer musikken på ypperlig vis; som på Manics' største tidlige stunder er dette en oppvisning i å se skjønnhet i det stygge og vonde - dette er rock som dirrer av rettferdig harme, uten at innholdet hindrer formen i å være fengende og omfavnende. 

James Dean Bradfield har fyrt opp alle sylindrene, og leverer virtuost gitarspill som forklarer hvorfor det finnes konsollspill ved navn «Guitar Hero». 

Heroisk er også hans muskuløse vokal, og både rytmeseksjonen og produsent Steve Albini (Nirvana, Pixies, PJ Harvey) følger frontfiguren gjennom et røft ritt som er både punk, stadionrock og den uimotståelige miksen av de to. 

«Journal For Plague Lovers» er et skoleeksempel på hvordan man hyller en savnet venn, hvordan man hedrer et plaget og stort talent uten å bli smakløs, og hvordan man finner igjen energien og magien ved å konfrontere fortiden og innse hva man er best på. 

En unik historie, en potensiell klassiker. 

ANBEFALTE KJØP: 
«Peeled Apples», «Jackie Collins Existential Question Time», «Journal For Plague Lovers», «She Bathed Herself In A Bath Of Bleach», «Marlon J.D.», «William's Last Words» 
