Trenger egentlig nynorsk skjønnlitteratur sin egen litteraturhistorie?
Vellykket oversiktsverk som får frem hvor mangfoldig nynorsk skjønnlitteratur er – og har vært. 

Nynorskens far, Ivar Aasen, fartet land og strand rundt for å samle inn dialektene han brukte til å konstruere skriftspråket som den gang ble kalt landsmål. 
Norge hadde vært underlagt Danmark i 400 år og vi skrev på dansk, mens vi muntlig uttrykte oss på utallige dialekter. 
I «Nynorsk litteraturhistorie» følger vi nynorskens fødsel, oppvekst, nær-død-opplevelse og gjenoppstandelse gjennom den nynorske skjønnlitteraturen. 

«Nynorsk litteraturhistorie» er et bredt anlagt oversiktsverk med faglig solide lesninger av enkeltstående forfatterskap. 
Professor og forfatter Jan Inge Sørbø spanderer forholdsvis liten plass på forfatternes biografi, og vier mest plass til bøkenes innhold og litterære kvaliteter. 
Sørbø er spesielt god til å få frem hvilke sider ved ulike forfatterskap som er kunstnerisk banebrytende. 
Nesegrus bruk av adjektiver er det lite av, uten at språket blir tørt og doserende av den grunn. 

Kanoniserte forfattere som Kristofer Uppdal, Kjartan Fløgstad, og Jon Fosse har naturligvis plass i boken. 
Men det som gjør «Nynorsk litteraturhistorie» til den mest moderne litteraturhistorien jeg kan huske å ha lest, er at kvinnelige nynorskforfattere behandles med samme grad av faglig seriøsitet og fokus på hva som er nyskapende, som deres mannlige kollegaer. 
Aslaug Vaa, Aasta Hansteen, Halldis Moren Vesaas og mer ukjente navn er med fordi de gjør kunstnerisk nybrottsarbeid i verkene sine, ikke fordi de er kvinner. 
«Nynorsk litteraturhistorie» får tradisjonelle litteraturhistorier til å fremstå som rene mannsbastioner. 

Det nynorske «kollektivet» er en av flere metaforer Sørbø bruker for å peke på historiske fellestrekk mellom nynorske forfattere. 
I dette kollektivet – som boken representerer på utmerket vis – har Sørbø også funnet plass til barnebokforfattere. 
De behandles med samme faglige grundighet som voksenbokforfatterne. 
Dette er med andre ord en anti-hierarkisk og på alle måter demokratisk litteraturhistorie, og til tider er det nærmest en overveldende mengde forfatterskap som har fått plass. 

Boken fremstår likevel som ryddig og strukturert. 
Viktige forfatterskap står i hovedteksten, de mindre viktige er nevnt i margen. 
Sørbø er en drøftende forfatter som stilistisk beveger seg mot det essayistiske. 
Faglig er boken spesielt sterk på forfatterskap fra mellomkrigstiden. 
Generelt tilbyr «Nynorsk litteraturhistorie» på en fremragende blanding av forskningsformidling, litteraturhistorisk kunnskap og selvstendige lesninger av enkeltverk. 

De ferskeste verkene som blir omtalt, er fra 2017. 
Og i omtalen av yngre forfatterskap synes jeg Sørbø blir for generell i analysene, og boken får et noe oppramsende preg. 
Men han har noen interessante refleksjoner rundt årsaken til at unge forfattere synes å ha utviklet en fobi for klisjeer. 
Jeg tror han har rett i at det kan skyldes fremveksten av skrivekunstakademier. 
«Å finne sin egen stemme» blir synonymt med å unngå klisjeer. 
Det kan paradoksalt nok gjøre at bøkene likner hverandre. 

Sørbø viser seg også som en god pedagog i oversiktskapitlene som innleder og avslutter epokene. 
Han bruker motsetningspar som «rural» og «urban», «kollektiv» og «individualistisk», «faste» og «flytende» identiteter til å få frem forskjeller og likheter mellom nynorsk og bokmål, men også indre spenninger i nynorsktradisjonen. 
Grundtvigianisme og fritenkeres motstand mot pietistisk kristendom forener mange tidligere nynorskforfattere. 
Mange av fortidens forfattere hadde også lik bakgrunn, med opphold på lærerseminarer og folkehøgskoler. 

Nynorskforlaget Det Norske Samlaget har 150-årsjubileum i år, men Sørbø nevner lite om hvilken betydning forlaget har hatt for nynorsk skjønnlitteratur, verken før eller nå. 
Det hadde for eksempel vært interessant å vite om antall nynorskbøker utgitt på andre forlag har minket eller økt gjennom årenes løp. 
I en bok som ellers fremstår som faglig solid, godt strukturert og lett å lese, savner jeg mer kunnskap om Samlagets rolle i historien. 
