Konsertanmeldelse:Leonards lykkelige dommedag 

Leonard Cohen synger som om det var hans siste stund. 
Og har det moro samtidig. 

KONSERT: 
Leonard Cohen STED: 
Koengen, Bergen AKTUELT ALBUM: 
«Old Ideas» PUBLIKUM: 
Cirka 11.000 

I den beste låten fra årets Leonard Cohen-album, «Going Home», beskriver fortelleren, Gud, Cohen som en kanalisering for seg selv, men også som «a bastard living in a suit». 

Den dresskledde bastarden løper uansett inn på scenegulvet nøyaktig på sekundet for annonsert konsertstart. 
Uforskammet sprekt - men det handler mest om tiden. 

Han har ikke mye av den igjen. 
Derimot har han en dyp, utømmelig respekt og takknemlighet for andres tid. 
For sine ni bandmedlemmer, tre kordamer og fire teknikere som bruker tid sammen med ham. 

Den elegante kanadieren introduserer dem flere ganger, både for å vise sin takknemlighet og respekt - men også som en katalysator for applaus (selv når den lokale lysmannen hilses, med et smil, som John Fancypants). 
Dessuten holder han gjennomgående hatten andektig foran seg under alle gitar-, fiolin- og orgelsoli. 

Men spesielt er han takknemlig for publikums tid - konsekvent omtalt som «friends» - og at til og med trærne på Bergenhus festning beveger seg i takt med musikken. 

Muligens er det innøvd høflighet, men det oppleves og føles oppriktig. 

Fra han tradisjonelt åpner med klezmerske «Dance Me To The End of Love» til han avrunder like tradisjonelt med «I Tried to Leave You»» holder han blikket mot himmelen i hvert eneste vers, som for å forsikre seg om at høyere makter også følger med, og kneler etterpå med hodet bøyd til publikum, som for å forsikre dem om at hvert eneste ord er sant. 

Konserten leveres i flerdelte sett, sett som alene ville fungert som fullverdige konserter. 
Ikke alt er like nødvendig. 
Låtene der kordamene får regjere alene er vakre, men fjerner den bekmørke bunnen som kun kanadierens gravrøst mestrer, å brumle uten å rumle. 

Og med med over tretti låter, må mindre interessante innslag av nyere tid aksepteres. 
Dessuten er ikke bandversjonen av synthpophiten «First We Take Manhattan» spesielt velfungerende. 
Men de store øyeblikkene, som en myk «Sisters of Mercy», en virkelig inspirert «Hallelujah» og en alltid like intens «Anthem» framføres som om han gjenskaper og gjenopplever teksten der og da. 

Men tilbake til tiden: 
En konsert på over tre og en halv time uten dødpunkter, ville vært et mirakel. 
Bruce Springsteen klarer det ikke. 
Leonard Cohen klarer det heller ikke. 
Men han er den som er nærmest til å få miraklet til å bli virkelig. 

TOR MARTIN BØE 

PS!Lenoard Cohen spiller i Halden i kveld. 
