Bokanmeldelse:Barry Lyga: 
«I hunt killers» 

Bisarr krimgåte og slående samfunnsrefs som røsker opp i sjelen i kontroversiell ungdomsbok fra Barry Lyga. 

Ungdomsbok 347 sider Kr. 
299,- Gyldendal 

Sjelekvalene til hovedpersonen er så absurd originale at de grenser mot det lattervekkende. 

Jazz er sønn av seriemorder Billy, som hadde 124 liv på samvittigheten da han ble tatt og Jazz var 13 år. 

Oppveksten har lært ham alt om partering, hvordan kvitte seg med lik og ikke minst gleden ved å manipulere folk og drepe. 
Klarer Jazz å gi avkall på tankemønstrene og lysten han er opplært til å ha? 

Grubleriene intensiveres da det begynner å dukke opp lik i den vesle byen, alle drept etter mønsteret til Billys første ofre. 
Jazz blir sentral i etterforskningen og tar med seg bestevennen og kjæresten i jakten på kopisten. 
Gjennom å fange morderen forsøker han å bevise at han selv ikke er en. 

Svaret på gåten er ikke helt tilfredsstillende, men så er heller ikke romanen avsluttende. 
Andre bok i serien har allerede kommet ut i USA, der jakten på ondskapen fortsetter og Jazz igjen får brukt for sin morbide psykologiske innsikt. 

Tidvis føles det problematisk at en seriemorders drivkraft og handlinger er sentrale i en underholdningsserie for ungdom. 

Tonen er også cool, lett og humoristisk - i sterk kontrast til temaet. 
Men dette gjør bare samfunnskritikken mer virkningsfull. 

Det eksisterer nemlig et mørke i romanen som sier at seriemordere kan være superstjerner og at et menneskeliv egentlig ikke er verdt så mye. 

Teksten har fått en tvers igjennom norsk språkdrakt - med unntak av den fyndige tittelen - av dyktige Fartein Døvle Jonassen. 

«I hunt killers» har gjort meg mørkeredd igjen og fått meg til å fundere over menneskeverd, mediehysteri og ensomhet. 
Det er derfor den er så god. 
