Den øredøvende stillhet mellom familiemedlemmer
Endelig kan kinogjengere flest få se filmen Joachim Trier konkurrerte med i Cannes. 

Mange vil huske hvordan Erik Poppes film "Tusen ganger god natt" (2013) skildret en idealistisk, kvinnelig krigsfotograf som strevde med å finne seg til rette straks hun kom hjem til familien i Irland. 

Pussig nok handler også Joachim Triers "Louder Than Bombs" om en kvinnelig krigsfotograf og hennes relasjon til hjemmet. 
Likheten er likevel ikke påtrengende eller plagsom, for Trier og hans medmanusforfatter Eskil Vogt legger mest vekt på de hjemmeværende familiemedlemmene: 
Ektemannen og parets to sønner. 

Gradvis går det opp for en at krigsfotograf Isabelle Reed ikke er filmens hovedperson – hun dør i en bilulykke i 2011 – men at hun snarere blir en katalysator for ubearbeidede følelser hos de etterlatte, faren og sønnene, tre år senere. 

Det er franske, flotte Isabelle Huppert som spiller fotograf Reed, og skulle du bli skuffet over at rollefiguren hennes glir tidlig ut i historiens bakgrunn, kan jeg berolige. 
Trier forteller sømløst med omkalfatret kronologi og scener som gjentas elegant fra nye vinkler slik at nye tolkningsmuligheter oppstår. 
Huppert dukker opp i stadig nye tilbakeblikk: 
Hva skjedde like før bilulykken? 
Hva følte hun da hun var hjemme mellom oppdragene i felten? 
Hvem var hun sammen med når hun var ute på reise? 

Innvendingen som sniker seg inn (og ikke forsvinner helt etter at jeg har sett filmen for andre gang) er at Trier forteller historien så tilsynelatende temperamentsløst. 
De fleste scenene skjer i et dempet formspråk med få åpenlyse konfrontasjoner. 
De består ytre sett av dagligdagse hendelser, som at den voksne sønnen får se sitt nyfødte barn, tenåringssønnen kikker betatt på en klassevenninne, faren vil finne ut hva sønnen fyller dagene med. 
Innimellom forsøker de seg på samtaler med hverandre, samtaler som strander, igjen og igjen. 

En nøkkel til å gripe filmen og like den, på tross av manglende ytre dramatikk, er å identifisere hva tittelen "Louder Than Bombs" betyr. 
Knapt noe kan lage en mer dundrende lyd enn et bombenedslag. 
Så hva mener da Vogt og Trier? 
Øredøvende stillhet 

Paradoksalt nok er svaret stillhet, den øredøvende og smertefulle stillheten som følger av alle de mislykkede samtalene mellom en far og hans sønner, mellom brødre, mellom ungdommer og mellom ektefeller. 
Dette er filmens egentlige tema og oppleves som noe gjenkjennelig og sårt, fint akkompagnert av Ola Fløttums musikk. 

"Louder Than Bombs" er følgelig ikke filmen for folk som forlanger action og (melo)dramatiske hendelser. 
Også i Joachim Triers tidligere filmer ("Reprise" og "Oslo, 31. august") har vi møtt det samme: 
Viljen og evnen til å bore inn i følelser av fremmedhet og mismot hos vår tids mennesker. 
Ytre sett kan de ha all mulig grunn til å lykkes, men som på grunn av savn, motgang og uforløste lengsler makter de likevel ikke å finne meningen med det hele. 

Herværende film ender likevel på en mer forsonlig tone enn de to tidligere spillefilmene. 
Så her er det trøstefullt nok et håp. 
