Til sengs med Nick Cave
En dokumentar om en rockestjerne er vanligvis for fansen. 
Men dette fascinerende kvasi-portrettet tar sjangeren noen steg videre. 

Hvem er Nick Cave? 
Noen kjenner ham som rockestjerne på en liten scene. 
Eller som Cave selv sier det her: 
Jeg når best ut til de på fremste rad. 
Han er også kjent som forfatter, blant annet av filmsuksessen The Preposition , og for sitt samarbeid med Kylie Minogue som for en kort stund løftet ham ut av kultstatusen. 

Alt dette inngår i et portrett som er laget med hovedpersonens velsignelse, og som han er med på å fortelle, ofte på intime måter. 
Vi møter ham i den britiske badebyen Brighton, der denne mørkets fyrste har slått seg ned med familie og band. 

Åpningsscenen illustrerer godt hvordan han har jobbet med filmskaperne Iain Forsyth og Jane Pollard: vi våkner praktisk talt opp sammen med Cave og hans kone i sengen, og blir umiddelbart introdusert for hans mektige, mørke poesi. 
Samtidig er vi her langt unna noen ”hjemme hos”-reportasje: 
Det er stemmen, den voldsomme poesien og hans betraktninger om livet som står sentralt, selv om det gis inntrykk av at vi kommer under huden på ham. 

Caves selvutleverende humor 

Det er ikke privatpersonen eller familiemannen Cave vi møter, men kunstneren. 
En hver som lager dokumentar om en rockestjerne vet godt at rockumentar-satiren This is Spinal Tap alltid vil ruve i bakgrunnen. 
Dette er Cave åpenbart klar over der han i mørke dresser elegant spaserer over fallgruvene med en avvæpnende, selvutleverende humor. 
Han vet hvor nærme parodien han ofte balanserer som mytisk rockeikon med sin svulstige, apokalyptiske poesi og teatrale sceneopptreden. 

Det er sjelden rockumentarer makter å si noe meningsfullt om rockestjerners forhold til fansen. 
Her forteller Cave om det psykodramaet som ofte utspiller seg mellom ham og fansen under en konsert, konkretisert gjennom noen strålende liveopptak. 
For Cave handler det ikke om å innta en rolle som han uten videre kan tre ut av; hans kunstneriske virke er det som definerer ham som person og hans verste frykt er at han skal miste hukommelsen og måtte oppgi karrieren. 

Denne bekjennelsen kommer under en samtale med en terapeut – som i virkeligheten er en skuespiller. 
Alle dokumentarfilmer er iscenesatt, i den forstand at filmskaperne instruerer de foran kamera. 

Her er iscenesettelsene ment å skape et fiksjonsunivers som leker med våre forventninger og gir Cave avstand nok til å kunne snakke om de problematiske sidene ved sitt liv. 
Om 80-tallet som han knapt nok husker på grunn av heroinmisbruk, om forholdet til faren som framstår som en distansert, men interessant skikkelse. 
Det er eneste gangen Cave virker emosjonelt beveget og filmskaperne klipper vekk akkurat idet han tar til tårene (men tar han virkelig til tårene, eller er det også iscenesatt?) 

Filmen er en gave til fansen 

Det mest bisarre innslaget er noe som kalles Arkivet – der alle biografiske fakta om Cave er samlet av seriøse arkivarer med hvite hansker. 
Det kommer ikke fram om et sånt arkiv faktisk finnes, sannsynligvis inngår det i Cave og filmskapernes lek med den biografiske sjangerens konvensjoner og klisjeer, samtidig som det er en reell inngang til hans oppvekst. 

For fansen er denne filmen en gave, ikke minst fordi de selv spiller en meningsfull rolle i den. 
En rekke av Caves samarbeidspartnere dukker opp i filmen, ikke minst gitaristene Warren Ellis og Blixa Bageld som begge har vært instrumentelle for Caves musikalske uttrykk. 
Men filmen er også åpen for de uinnvidde, du finner lite av den inneforståttheten som ellers preger rockumentarer. 

Cave løftes fram som en vesentlig kunstner, men filmskaperne overlater til oss å avgjøre hvor stor han er, hva som er hans betydning. 
Her er det ingen rockekritikere som slipper til for å definere hans rolle i den store sammenhengen. 

Om alt dette skjer gjennom dokumentar, fiksjonsfilm eller rockumentar, forblir et uavklart spørsmål. 
Forhåpentligvis vil du, som jeg, ganske raskt slutte å lure på det og gi etter for filmens forførende innblikk i Caves særegne verden, selv om også det spørsmålet – hvem det er som forteller – forblir ubesvart. 
Men så lenge vi får være med som meddiktere og medsammensvorne i denne sjangerkonspirasjonen, er ikke det avgjørende. 
