Scorseses museums-snufs
Det som kunne blitt en spennende film om en ung foreldreløs gutt som forsøker å finne ut av et mysterium i et pittoresk eldre-Paris, blir en tam og leksikalsk hyllest til en fransk filmskaper. 
Og Ben Kingsley er virkelig kjedelig. 

Amerikansk historisk eventyr. 
2011. 
2 timer, 6 minutter. 
7 år. 
Regi: 
Martin Scorsese. 
Med: 
Asa Butterfield, Chloe Grace Moretz, Ben Kingsley, Sacha Baron Cohen, Jude Law. 

Det stiligste ved Martin Scorseses film-nostalgi er faktisk 3D-bildene. 
Barnebok-lyset koser kronglete med gamle dagers Paris og får Aftenbladets pepperkake-utstilling til å virke som et Bauhaus-prosjekt, og så legger Sacha Baron Cohens bistre Monty Python-fjes seg inntil støvletuppen min. 
Det er tøft. 

Resten er for det meste sjølhøytidelig egeninteresse, som når bønder sier at det ikke finnes noe vakrere enn en nypløyd åker eller en nyslakta gris. 
Det som kunne blitt en sprek barnefilm, vandrer over i den profesjonelle melankoliens sigarstinkende boudoirer, og der sitter verdens gretneste skuespiller Ben Kingsley og syns synd på seg sjøl for at folk ikke var så interessert i fiffige effektfilmer etter en blodig første verdenskrig. 
Det er urovekkende at ikke regissøren Martin Scorsese ser det patetiske i dette resonnementet. 
Det er som om stand up-lauget skulle klage over at folk ble så alvorlige etter 22. juli. 

Det starter med en søt liten gutt som øyeblikkelig blir foreldreløs. 
Hugo Cabret mekker på en mystisk menneskemaskin, men faren omkommer plutselig i brann. 
En gallo-dickensk barneskjebne, for gutten adopteres av alkoholisk onkel og satt til å trekke klokker på en jernbanestasjon. 

Hele tida jobber han med roboten sin, på leting etter den hjerteformede nøkkel og de rette tannhjul. 
Derfor griper den gamle leketøy-reparatøren ham for tyveri, og så blir notisboka tatt fra gutten, og så kommer den romantiske jentungen i filmen med sin andpustne forkjærlighet for fantasier. 

Det kunne blitt romantisk, og det kunne blitt spennende, men Scorsese er i museums-modus, og han insisterer på at vi skal skal synke surklende i historiemyra, for der befinner Georges Méliès seg. 
Franskmannen laget filmer i teknikkens barndom, og du driter i ham og jeg driter i ham og ungene våre driter i ham så lenge han er et hinder for at en moderne film blir engasjerende og spennende. 
Det snufsete budskapet i «Hugo Cabret» er at film består av drømmer. 
OK. 
Denne består av langtrukne historielekser, vakre bilder og en ufølt historie om en foreldreløs gutt. 
Fraværet av spenning mellom de to barne-detektivene Asa Butterfield og Chloe Grace Moretz skaper en slags skolekringskastings-stivhet i fortellingen. 
Det er for lite galskap og løping i damp-pustende 3D-kjellere og farligheter og mystiske gåter. 
Denne historien er ikke skapt av drømmer, den er skapt av søvnløs mimring. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
