Høydeskrekk
God idé tøver det til for seg 

Jeg har høydeskrekk. 
Vurdert etter alle gangene jeg skvatt eller måtte holde meg for øynene, skulle denne thrilleren stått til 6. 
Men sugende scener fra en sydende gate langt der nede under tuppene på et par herresko, skaper alene ingen thriller. 

Skoene tilhører Nick Cassidy (Sam Worthington); eks-politi og rømt fange, med en agenda som lenge synes uklar. 
Åstedet er en gesims på et hotell på Manhattan, 20 etasjer over bakken. 

Nede på gaten stimler folk og fjernsynsstasjoner sammen. 
Det er full utrykning av brannmannskap og politifolk. 

På gesimsen stiller Cassidy et krystallklart krav: 
Han vil snakke med politipsykologen Lydia Mercer (Elisabeth Banks). 

Gradvis skjønner vi at det foregår saker og ting parallelt. 
At seansen på gesimsen kanskje er en avledningsmanøver. 
«Man on the Ledgeù presenterer seg som en klassisk kuppfilm, og som dét byr den på originale ideer og vrier. 
Som idé er den altså svimlende god, i dobbelt forstand – selv om selve plottet hviler på en litt for stor neve ting som må klaffe. 

Selv om store deler foregår der oppe i høyden, har den i tillegg et sympatisk nedenfraperspektiv. 
Den vanlige mann mot makten. 
Ærlige småfolk mot grådige kakser. 

Men en klassisk nervepirrer av dette slaget må enten ha en handling som holder rent logisk og psykologisk, eller etablere et univers der vi forføres såpass at vi svelger utrolighetene. 
"Man on a Ledge" gjør ingen av delene. 
Vi skjønner for fort hva som skjer, og hvem skurkene er. 
De store overraskelsene uteblir. 
Sett bort fra Cassidys etter hvert nærmest edderkoppliknende egenskaper. 
Som om de sto noe mer til troende, liksom. 

Dermed er vi ved filmens andre problem. 
Den tar verken seg selv, sjangeren eller temaet alvorlig. 
Den foregir å ville skape sympati med Cassidy på gesimsen, samtidig som den haler alle slags karikaturer ut av hatten. 
En sigardampende superkapitalist her, en supersexy latinobabe i latex og rosa push-bh der. 
En kynisk fjernsynsreporter, en blodtørstig folkemengde som står klare med mobilkameraene sine mens de roper "hopp! 
Hopp!". 
Parodiske elementer som trekker proppen ut av filmen, og spenningen med den. 
