Konsertanmeldelse:Justin Timberlake 

En Justin Timberlake-konsert går ikke prikkfritt for seg. 
Men når det sitter er det blendende. 

KONSERT: 
Justin Timberlake STED: 
Telenor Arena, Bærum PUBLIKUM: ca. 20.000 AKTUELT ALBUM: 
«The 20/20 Experience» 

Noe av det oppsiktsvekkende ved Justin Timberlake er hvor lekende lett han har vendt tilbake til popmanesjen. 

Hele syv år gikk mellom hans andre og tredje soloplate. 
Sistnevnte er like fullt den nest mest solgte i verden det siste året, kun slått av Eminem. 

Og det er godt at han er tilbake. 
Siden sist har hans største musikalske idol gått ut av tiden, og Timberlake viser på Telenor Arena at han har stemme, steg og låter til å forsvare merkelappen «sin tids Michael Jackson» - uavhengig av at han synger på Jackos nye posthume singel. 

En slik begavelse bør ikke nøye seg med latmannsliv i Hollywood. 

Det oser sirkushest av 33-åringen, som åpner settet med den spektakulært sensuelle «Pusher Love Girl», et ypperlig eksempel på hvordan Timberlake kombinerer klassisk syttitalls funk og soul med nåtidsproduksjon og virtuost artisteri. 

Den blir en av mange høydepunkter, som du kan lese detaljert om her - men den nesten to og en halv time lange konserten kunne med fordel vært trimmet ned en femtedel eller så. 

Særlig blir avdelingen med kassegitar og plassering midt i salen en traurig affære. 
Det er prisverdig å prøve å skape intim stemning i en hall som dette, men det går ikke, i alle fall ikke denne kvelden. 

Her er det brutal overkjøring som gjelder. 
Og Timberlake holder seg hovedsakelig til den metoden, heldigvis, som når et uovertruffent høydepunkt i en aldeles sanseløst heftig «SexyBack». 

Både i den og i pianoballaden «Until The End Of Time» viser Memphis-gutten at det slett ikke bare er «kongen av pop» han kan finne på å tangere - det er plenty Prince i ham. 

Koreografien, backingbandets puls og den smakfullt utsmykkede scenen er en artist i A-ligaen verdig. 
Timberlakes kommunikasjon mellom låtene er sparsommelig; man føler kanskje ikke at man kommer så tett innpå fyren. 

Men det er sånn det skal være. 
Han er en entertainer, ingen sjelevrenger. 

Som så mange før dem slåss Timberlakes lydfolk med forholdene i Telenors betongbule. 
Og noen ganger blir man litt forbløffet over hvor mye av fyrens studiokoring som drar det vokale lasset. 

Samtidig kan det argumenteres med at han ikke akkurat får klonet seg selv, og korarrangementene er og blir et essensielt element i hans musikk. 

Det er proff popbusiness, dette her, og Justin Timberlake viser i sum at han er en av toppsjefene. 
