Skuffende dubprosjekt fra superprodusent
Daniel Lanois bruker ikke alt han har i verktøykassa. 

ALBUM: 
Daniel Lanois har gitt meg en av tidenes musikalske opplevelser. 

Under South By Southwest-festivalen i Austin i 2003 holdt han innledningstalen, og brøt opp praten med en helt guddommelige versjon av instrumentalen «Transmitter» fra hans da ennå ikke utgitte «Shine»-album, helt alene på pedalsteelgitar. 

«Black Dub» er på ingen måte oppfølgeren til «Shine», det er et prosjekt som på ganske fantasiløs måte forener Lanois' default produksjonsestetikk med relativt hvit dubreggae. 

På denne flekken av sjangerkartet kunne Lanois trengt hele sitt soniske arsenal, som tablåtenkningen fra den siste Neil Young-skiva og gjerne den steelgitaren også — den stikker så vidt innom på den smukke soulballaden «Surely» — i stedet for å havne i dette uinspirerte landskapet av Edge-aktige gitarer, ivrige bassganger, bluesfakter og pseudo-Massive Attack-darkness. 

I sine beste stunder minner dette litt om det Lanois hjalp indie/triphopgruppa Luscious Jackson med å oppnå midt på 90-tallet, bare uten pophjerte og sjarm. 

Som produsent kan man si mye om Daniel Lanois, men han er åpenbart ikke den nye Lee «Scratch» Perry. 
