Anmeldelse:«Bridge of Spies» 

Fryktkulturen fråder i Spielbergs siste. 

FILM: 
Kanskje var Steven Spielberg bare fremsynt. 
Det ville ikke være første gang. 
Eller kanskje han ikke ante hvor brårelevant «Bridge of Spies» skulle bli. 

Det er sent femtitall i USA, den kalde krigen er hutrende, og forretningsadvokaten James Donovan (Tom Hanks) får i oppdrag å forsvare Rudolf Abel (Mark Rylance), en britisk-russisk amatørmaler som er mistenkt for å være sovjetisk spion. 
Mistankene er langt fra ubegrunnede, og Donovan er i praksis hyret inn for at ingen skal kunne si at Abel ikke fikk en rettferdig rettssak. 

Men ingen har tenkt at rettssaken i praksis skal være rettferdig, og når Donovan insisterer på å behandle Abel som enhver annen klient, og argumentere for at bevisene mot ham stammer fra en ulovlig husransakelse, vender alle seg mot ham i vantro. 
Vandaler angriper huset hans mens livredde barn ser informasjonsfjernsyn om atombomber. 

Dette er et USA der frykt er det styrende instinktet, og der enhver handling som ikke tjener hensynet til nasjonal sikkerhet, blir gjenstand for sterke reaksjoner. 
Dette er en kultur der borgerne mer enn gjerne gir slipp på hvem de er, på selve grunnene til at deres måte å leve på blir ansett for å være bedre enn andre, for å kjøpe seg en ekstra tomme med trygghet. 

Tøylet jovialitet 

Abel blir dømt, men historien hans er langt fra over. 
Den spilles fint ut av Hanks og Rylance, begge karismatiske skuespillere som presist porsjonerer ut sin egen utstråling. 
Hanks? naturlige jovialitet letter anspentheten med et nennsomt lite anstrøk av komikk, men først og fremst skaper han en seriøs mann under hardt press, som vet at valgene han gjør har voldsomme konsekvenser. 

Rylance spiller Abel som en stoiker som går enhver skjebne i møte med lakonisk hevde øyenbryn, og klarer å skape en sterk personlighet med et minimum av fakter. 
I det hele tatt er det mye selvdisiplin i «Bridge of Spies». 
Som vanlig jobber Spielberg med en selvfølgelig selvsikkerhet hva angår alt det tekniske, men her tøyler han også sine egne tendenser til å bli for henført av potensialet for følelsesmessig sukker i historiene han forteller. 

Varmt og kjølig 

Kanskje har det å gjøre med hvem han har valgt å jobbe med. 
«Bridge of Spies» er basert på en sann historie, men manuset er foredlet og ferdigstilt av filmskaperbrødrene Joel og Ethan Coen. 
Spielbergs varme og optimisme møter coensk kjølighet, desorientering og desillusjon, særlig i øyeblikket intrigen virkelig tar steget over i det internasjonale. 
Et amerikansk spionfly har blitt skutt ned over fiendtlig territorium, og en ung student blitt fanget bak Berlinmuren. 

Med Abel i amerikansk fengsel ligger forholdene til rette for en byttehandel. 
Donovan reiser til Berlin og går inn i forhandlinger der flamboyant teater og hard hestehandel inngår i rikt monn. 
CIA er bare opptatt av å få fri piloten, men Donovan setter i gang med et desperat spill for begge de unge mennene. 

Det er klaustrofobiske, sitrende scener, som bygger seg sakte opp mot en intens utveksling over broen i tittelen, som står metallisk og hardt frem gjennom snødrivet. 

Ikke alt har samme nerve. 
Piloten og studenten interesserer tilsynelatende verken de som skriver eller han som regisserer. 
De historiene er pregløse pliktløp, i en ellers kløktig og veldreid film om tillit og mistenksomhet på tvers av alle tenkelige linjer. 
