En dåres forsvarstale
Per Sandberg forteller historien om sitt politiske fall uten å forstå sin egen rolle. 

ANMELDELSE: 
Per Sandberg og Bahareh Letnes har vært igjennom turbulente tider. 
Med boka «Fremmede makter har flyttet inn» får vi historien sett fra deres perspektiv. 

Det er uten tvil spesiell lesning. 

Framfor alt kapitlene om den tidligere fiskeriministerens opplevelse av hendelsene. 
For mens Letnes har et avklart forhold til sin fortid, er det åpenbart at Sandberg ennå ikke har utviklet en distanse til sine opplevelser. 

Hans historie er temperamentsfull og følelsesladet fortalt, spekket med saftige personkarakteristikker og blottet for evne til å se seg selv utenfra. 

Sandberg står i en klasse for seg når det gjelder å rettferdiggjøre sine egne handlinger og feilsteg, og sin grenseløse politiske naivitet. 
I stedet for å fortelle historien om en forelsket mann midt i et opprivende samlivsbrudd, velger han å anklage absolutt alle andre for sitt politiske fall og den politiske farsen han lagde med feriereisen til Iran. 

Ikke bare tar han et oppgjør med statsministeren for å ha gitt ham «munnkurv», partikolleger for å ha dolket ham i ryggen, politiske motstandere, presse og eksperter, men også eks-kona, bloggere og nettroll går han til angrep på. 
Det etterlater inntrykket av at vi har å gjøre med en forfatter som kanskje burde ha ventet litt med å fortelle sin historie offentlig. 

«Muligens er jeg paranoid», skriver han et sted. 
Det tror jeg er å overdrive. 
Men ingenting tyder på at Sandberg ser den rollen han selv spilte i sitt livs drama. 

Eksemplene er så mange at jeg nøyer meg med åpningen. 
Etter å ha fortalt hvordan han brast i gråt etter at statsministeren hadde spurt hvordan han hadde det dagen han gikk av som minister, angriper han ekskona - statssekretæren. 

«Konflikten mellom min tidligere hustru og meg startet det hele». 
Først mange kapitler senere forteller han at han møtte sin nåværende samboer sommeren før separasjonen og hvordan deres forhold utviklet seg fram til de ble kjærester to-tre måneder etter separasjonen. 
Denne historien setter ekskonas reaksjoner inn i et forklarende lys. 
Det hadde kledd Sandberg om han hadde vært litt mer raus mot sin sønns mor innledningsvis, og ikke gjort konflikten med henne til årsaken til det hele. 

For det er det ingen grunn til. 

I denne boka fremstår Sandberg som en don quijote-skikkelse. 
Han angriper vindmøller fordi han tror de er kjemper, og alle hans viderverdigheter forklares med kampen for sin hjertensdame. 
Mot slutten skriver han i fullt alvor at han gikk av som minister fordi han fant seg en dame av utenlandsk opprinnelse. 
Da har han glemt at han i åpningen fortalte at han gikk av fordi en minister og en statssekretær ikke kan ha et samlivsbrudd for åpen scene. 
