En flyktning det føles umulig å avvise
Jeg var lei av flyktningdebatten, av den ene siden som maner til medfølelse, mens den andre maner til besinnelse. 
Så ble jeg kjent med oppdiktede Mariam (17). 

Den fineste dagen i livet er ikke bare den som topper alt annet du har opplevd. 
Den utvider grensene for hvor godt du vet det er mulig å ha det. 
Når Mariam forteller om sin fineste dag, minner hun samtidig om hvor dyrebar en sånn dag er: 
«I tilfelle noe fælt skulle skje, så må man ha den dagen inni seg.» 
Samtidig vet jeg som leser at sannsynligheten for at hun skal få oppleve en like fin dag igjen, den synker for hver side. 

For Bjørn Sortland har lagt handlingen til en historisk virkelighet. 
Året er 2011, byen er Homs i Syria, den arabiske våren er i gang og snart begynner bombene å falle. 
Mariams foreldre er leger. 
De søker større trygghet, skaffer jobber i Aleppo og flytter familien på fem dit. 

I ettertid vet vi at valget er katastrofalt. 
Aleppos sivilbefolkning ble innestengt mellom ulike opprørsstyrker og sønderbombet av president Bashar al-Assad og hans allierte. 
Sortland har gjort godt kildearbeid. 
Ut av materialet har han spunnet en historie så sår og sterk og sann som bare mulig. 
Jeg er mest takknemlig for at han har klart å gjøre Mariams redsler til å holde ut. 
Han lar henne beholde verdigheten også etter at hun er blitt alene med lillebroren og setter kursen nordover. 

Vi følger en utmagret 17-åring med en alvorlig syk lillebror tvunget til å stole på folk som slett ikke er til å stole på. 
«Selv om jeg er sint på Gud, håper jeg likevel at han finnes, så de andre i familien er hos han. 
Da har i alle fall noen av oss det bra.» 
Helt maktesløs er hun heldigvis ikke. 
Det fins fortsatt valg å ta, men det er valg der konsekvensene er umulige å overskue. 

Stilen er lettlest og presis. 
Jeg får stadig nye innsikter gjennom tankene Mariam gjør seg: 
«De bruker kjemikalier i bombene også. 
Enda det ikke er lov i krig. 
Bare å si at noe ikke er lov i krig, er helt absurd. 
Folk som er villige til å drepe barn, driter i hvordan de dreper dem.» 
Det oppleves så sant, noe som vitner om hvor godt Sortland skriver. 

Likevel er litt for ofte små ord har falt ut eller havnet på gal plass. 
Feilene er ikke mange nok til å lage skikkelig trøbbel for folk med lesevansker – slike lesere Sortland har fått økonomisk støtte fra «Leser søker bok» for å ta spesielle språklige hensyn til. 
De er likevel mange nok til å flekke den verdigheten Mariam så sårt trenger. 

Det står for mye på spill i denne boken til at Sortlands eget Piggsvin forlag kan nøye seg med så slapp korrekturlesing. 
Med Mariam har forfatteren skapt en flyktning å gråte for, å rase med, en jente jeg kjenner et oppriktig behov for å strekke ut hånden til. 
En som på alle måter har fortjent bedre. 

PS: 
Vil du lese mer om situasjonen for unge flyktninger etter at de ankommer Norge, anbefaler jeg Taran Bjørnstads ungdomsroman om flyktningjenten Nokokure i boken «Sommer i Norge». 
