Frances McDormand fortjener hver eneste pris hun får for denne rollen
I «Three Billboards Outside Ebbing, Missouri» krystes tragikomikk, sorg og sinne sammen på elskelig vis. 

For å gå rett på konklusjonen: 
Du skal ikke undervurdere en rasende, middelaldrende kvinne. 
Aldri. 

Skjønt; rasende er kanskje ikke helt dekkende for Mildred Hayes’ sinnstilstand. 
Det er snarere snakk om en tærende sorg. 
For syv måneder siden ble tenåringsdatteren hennes brutalt voldtatt og drept. 

I Mildreds øyne gjør ikke politiet nok for å finne gjerningsmannen. 
Så hun leier tre reklameskilt på den øde veistrekningen der ugjerningen skjedde, og bruker dem til å stille politisjef Willoughby (Woody Harrelson) offentlig til veggs. 
Det faller innbyggerne i den lille byen tungt for brystet. 
Willoughby er en elsket mann. 
Han er også dødssyk. 

Mildred kunne ikke bry seg mindre om bysbarnas reaksjoner. 
Hun er en kvinne med lite å tape annet enn sønnen Robbies tynnslitte lojalitet, og intet annet å vinne enn rettferdighet for datteren. 
Hun gjør det hun synes hun må. 

Kunne noen andre enn Frances McDormand spilt denne slitne, seige, helt vanlige og helt ekstraordinære kvinnen? 
Nei. 
McDormands usminkede, kjeledresskledde gestaltning er som en trykkoker, der besluttsomheten bobler under lokket og damp slipper ut i form av bitre, bitende replikker. 
Samtidig er hun mer enn det vi umiddelbart ser. 

Er Willoughby den unnasluntreren Mildred anklager ham for å være? 
Nei, han er snarere enn mann som gjør så godt han kan og lite kan gjøre. 
Handlekraften er det politibetjent Dixon som besitter. 
Problemet er bare at han er en stokk dum dust. 

Med småbyen i Midtvesten som ramme, tar «Three Billboards Outside Ebbing, Missouri» umiskjennelig form av en moderne western, forsterket av utsøkt americana på lydsporet. 
Stilen er ujålete, skuespillet fabelaktig, med Woody Harrelson i en rolle like skreddersydd for ham som McDormands er for henne. 
(Mildred er skrevet spesielt for henne.) 
Rollen som Dixon krever hårfin balanse for ikke å overspilles, og Sam Rockwell mestrer det perfekt, med figuren så internert i egen kropp at jeg glemmer alle andre roller jeg har sett ham i. 
Noen av filmens mange strålende øyeblikk er scenene mellom ham og hans gamle mor, spilt av Sandy Martin. 

Mange husker sikkert Martin McDonaghs overraskende og vittige debutfilm «Undercover i Brügge» («In Bruges»). 
Den neste, «Seven Psychopaths», var langt mer forglemmelig. 
«Three Billboards ...» representerer i så måte et syvmilsskritt for briten. 
Filmen er umiskjennelig hans, men det er også en snev av brødrene Coen over stil og stemning. 
Av og til underveis fikk jeg følelsen av at det snurret en usynlig bumerang gjennom handlingsløpet, og det var umulig å forutse hvem den ville treffe, og hvor. 

Det mest bemerkelsesverdige er likevel hvordan McDonagh greier å balansere situasjonskomikk og vidd med tragedie, uten at det går ut over det store alvoret og den vonde sårheten som bærer fortellingen. 

Da Martin McDonagh skrev og regisserte «Three Billboards Outside Ebbing, Missouri», forutså han neppe hvilken skjerpet aktualitet filmen skulle få. 
Den synes laget i ektefølt raseri over det faktum at noen syndere slipper unna med sine overgrep. 
Og den kommer på kino i en tid da rasende Mildreder verden over ikke lenger finner seg i det. 

I kjølvannet av det er det særdeles vakkert at filmen også tiltror mennesker evne til forandring. 
