Brutal Phoenix på sitt ypperste
Joaquin Phoenix lykkes med en utrolig skuespillerprestasjon i å få oss til å føle varm ømhet for en avstumpet mann som lever av å drepe og lemleste. 

You were never really here 

Sjanger: Drama/thriller. 
Nasjonalitet: USA 2017. 
Regi og manus: 
Lynne Ramsay. 
Skuespillere: Joaquin Phoenix, Ekaterina Samsonov, Alessandro Nivola, Alex Manette, John Doman, Judith Roberts. 
Lengde: 
1 time 30 min. Aldersgrense: 15 år. 

Selv om du er en brutal mann som lever av å drepe og skade, betyr ikke det at du ikke er et menneske med sjel. 
Joaquin Phoenix fikk fortjent prisen for beste mannlig hovedrolle i Cannes i fjor for å illustrere akkurat det med rollen som krigsveteranen Joe. 

«You were never really here» er en fascinerende, gåtefull og original film der du selv må fantasere fram både Joes liv og personlighet, hans bakgrunn og motivasjon. 
For den skotske regissøren Lynne Ramsay har valgt et ekstremt minimalistisk fortellergrep. 

Gjennom dvelende nærbilder og originale bildeutsnitt, virrende synsvinkel, stakkato klipp og og Radiohead-gitarist Jonny Greenwoods besnærende musikk, fortelles akkurat så mye du trenger å vite for å fylle hullene selv. 
Ikke en tøddel mer.Men blod, vold og menneske-avskum - det er det nok av. 

Oppdatert Taxi Driver 

Både i stil og handling er «You were never really here» et nikk til «Taxi driver» (1976). 
Joe er en beinhard krigsveteran som åpenbart er avstumpet og forstyrret. 
Han lever av å påta seg lugubre oppdrag som absolutt ikke utelukker drap og mishandling, og beveger seg rundt i de skitten-glorete delene av New York. 

Som i «Taxi driver» skal Joe redde en mindreårig fra en prostitusjonsring. 
14 år gamle Nina (Ekaterina Samsonov) er datteren til en mektig senator, og diskresjon er påkrevd. 
Men saken tar overraskende vendinger. 
Det som følger, fører Joe inn i en tilstand av hevntrang og paranoia. 
Hva som er virkelig, er ikke godt å vite verken for ham eller publikum. 

«You were never really here» er den fjerde spillefilmen fra Ramsay, som sist gjorde seg bemerket med skremmende «We need to talk about Kevin» i 2011. 
Denne gangen har hun basert filmen på en roman av Jonathan Ames. 

Imponerende portrett 

Kanskje imponerer «You were never really here» aller mest som et portrett av den traumatiserte og avstumpede Joe. 
Phoenix framstiller ham som en granittblokk av en mann: hard, uredd, uangripelig og følelsesmessig usårbar. 
Med dype, fysiske arr. 
Og et utall nyanser. 
Bakgrunnen hans får vi innblikk i gjennom glimtkorte, visuelle tilbakeblikk: 
En barndom preget av frykt og fysisk mishandling. 
Traumatiserende krigsinnsats. 
Vonde, brutale opplevelser som FBI-agent. 

Men også noen overraskende ømme nåtidsøyeblikk i livet sammen mor han bor sammen med, kos med katten, samt hans omtanke for tenåringsjenta Nina. 
Slik vokser det fram et sammensatt og fascinerende menneske med sjel. 

Ømme, sterke scener 

Og paradoksalt er det to ømme, ikke-voldelige scener som er filmens aller sterkeste: 
Joe som høytidelig kler seg til begravelse når han skal kvitte seg med et lik. 
Og Joe som holder sitt døende offer i hånden mens de begge synger med på Charlenes 70-tallshit «I’ve never been to me». 
Rørende, faktisk. 

Heldigvis blir poenget aldri å gi en inngående psykoanalytisk forklaring på hvorfor Joe er som han er og handler som han gjør. 

Til tross for at det lugger litt i Ramsays minimalistiske og opphakkede fortellervisjon i filmens siste minutter, ender man med å føle, kanskje ikke medlidenhet, men i det minste en varm ømhet for denne kompliserte rollefiguren. 
