Takk for alt, Paul Simon!
Besøkte Oslo på sin avskjedsturné. 

KONSERT: 
Vi er inne i en liten «stim» av avskjedskonserter. 
Ozzy Osbourne (69) tok farvel i Halden 20. juni, men vet nok ikke om det, mens Paul Simon i en alder av 76 har bestemt seg for at dette er siste runde på scenen. 
Sjøl om han i kveld varslet et nytt album i september! 

15 musikere 

Han reiser definitivt ikke aleine. 
Bak seg har han 14 musikere og korister, som for sikkerhets skyld også trakterer et instrument eller to. 
Da kaller de seg yMusic - og akkompagnerer Simon med stryk og blås i konsertens kanskje fineste øyeblikk. 
«Cant' Run But» glir over i en annerledes versjon av «Bridge Over Troubled Water». 
som avslutter «som den skal». 

Og det er klart, du kan ikke forvente bare hitlåter når du går på Paul Simon-konsert. 
Det er det som gjør ham så spennende. 

Mangefasettert 

På 145 minutter oppsummerer han en over 50 år lang musikalsk karriere nesten uten sidestykke. 

Samtidig får han demonstrert til fulle hvilken mangefasettert artist han er. 
Det er nesten ikke den sjanger han ikke er innom i løpet av konserten, fra pop, zydeco og funk til reggae, country og klassisk. 

Men stort band eller ikke, i bunn og grunn er han en visesanger som velger å avslutte konsertens andre runde med ekstranumre med den kanskje fineste sangen han har skrevet, «American Tune», og «kjenningsmelodien» til Simon & Garfunkel, «Sound of Silence» - aleine med en kassegitar. 

Bagatell 

Turneen har fått tittelen «Homeward Bound - The Farewell Tour 2018», og samarbeidet med Art Garfunkel markeres på storskjermen under nettopp «Homeward Bound». 

Hvor underlig det enn høres, framstår duoens karriere, fra 1964 til1970, som en bagatell i musikkhistorien sammenliknet med Simons solokarriere. 
Han begynte å skrive låter som 12-13-åring og solodebuterte «offisielt» i 1972. 

Allsidig 

Årsaken er først og fremst hans allsidighet og lekenhet og ønske om å utfordre - for eksempel ved å dra til apartheidstaten Sør-Afrika og spille inn «Graceland» (1986). 

Det var omstridt og modig gjort, og er et prakteksempel på hvordan musikalsk samarbeid over landegrenser og over politiske og kulturelle grenser kan bære frukter og åpne dører. 

Eksperimentell 

Derfor er det ikke overraskende at han spiller hele ni låter fra «Graceland» (1986) og oppfølgeren, den mer Brasil-orienterte «The Rhythm of The Saints» (1990): 
Bare én låt fra hans foreløpig siste album fra 2016, «Stranger to Stranger», ble verdighet en plass på settlista, den pussige «Wristband». 

Også «Rewrite» er ganske eksprimentell, også til Simon å være, og kommer etter at han har hatt moro av å fortelle - og demonstrere - hvordan han ofte har lagd de samme sangene med de samme akkordene. 

Hele karrieren 

Et mer og mer enstusiastisk publikum, etter et par timer mer stående enn sittende, får selvfølgelig gjenhør med favoritter fra hele karrieren - men først etter en nølende og famlende «America» og halvgod «50 Ways To Leave Your Lover» til helgode «The Boy In The Bubble» og «Dazzling Blue». 

Fire låter (av 26) - og han er varmet opp, både i leddene og stemmemessig. 
Han har «sunget seg inn», danser noen steg og lener seg mot min favoritt blant alle hans musikere på denne turneen, zydeco-trekkspilleren Joel Guzman. 

Afrika 

En annen som må nevnes er den nigerianske gitaristen Biodun Kuti, som erstattet Simons mangeårige samarbeidspartner Vincent Nguini fra Kamerun, som døde i desember i fjor. 
Kuti spiller gitar på den spesielle afrikanske måten, med enkle, men effektive toner. 
For ikke å snakke om Bakithi Kumalo, som har vært med siden «Graceland». 
Den berømte basslinja fra «You Can Call Me Al» kommer ikke bare en, men to ganger! 

Denne konserten er et godt eksempel på at Paul Simon har gitt uttrykket eklektisk et ansikt. 
Det kan sikkert kalles world music, men først og fremst er det Paul Simon-musikk - i to timer og 25 minutter. 
Ikke dårlig fra en 76-åring. 
