Teateranmeldelse:«Martyrer» 

«Martyrer» burde vært et brennaktuelt stykke om religiøs fanatisme. 
Den muligheten skusles bort. 

Det handler om 13-årige Benedicte, som plutselig står frem som en religiøs fanatiker – i skolen, blant venner og hjemme. 

Hun vil ikke ha svømming, for det er utekkelig. 
Hun dømmer sin mor til helvete, fordi hun er skilt. 
Hun kan ikke spise is med en kompis, for det er usedelig. 
Presten og kirken lyses i bann. 
Utviklingslæren er selvfølgelig ugudelig. 
Og så videre. 

Fra 13-åringens munn spruter det et utvalg kompromissløse Jesus-krav, ispedd noen gammeltestamentlige domsord, ørlite Paulus. 
Alt forvirrer, selvfølgelig, den overfladiske mor, den gammelkonservative rektor, det forvirrede lesbiske lærerparet og den liberale presten. 
Selvfølgelig gjør det det. 
For Benedicte går fra å være domsprofet, til selv, i egne øyne, å bli en slags messias; hun taler egne ord med kaanans språk. 
Det finnes diagnoser for sånt. 
Eller man kan kort og godt kalle henne en helt jævlig manipulator. 
Hun går i alle fall etter hvert over grensen fra å være interessant som type, til å bli et tarvelig og lett ubrukelig fenomen. 

Hva kan det komme av? 
Først og fremst finnes ingen forklaring på hva og hvem hun kommer fra. 
Riktignok inneholder Bibelen tilstrekkelig med pur forferdelighet og anvendt grusomhet til at det kan drive den rette typen mennesker mot galskap. 
Særlig for en type som Benedicte, som aldri har oppfattet ord som kjærlighet, nåde og tilgivelse. 

«Størst av alt er kjærlighet?» 
Ikke denne jenta, nei! 

Symptomene som hun sprer som gift, er en samling forferdeligheter, avsporinger og djevelskap fra kirkehistorien og de enda mye eldre jødiske krøniker. 
Seksualangst, kvinnefienlighet, homohets, den konsekvente og voldelige rettroenhet, antisemitissme, inkvisitorisk dødsdom. 
Se, slikt har altså vokst frem i 13-åringens hode. 
Det er, mildt sagt, ikke til å tro. 

På den annen side: 
Lena Kristin Ellingsen slåss som en løvinne for sin karakter. 
Duettspillet med hennes feilbarlige disippel, «krøplingen» Lydia, i Kjersti Botn Sandals skikkelse, får tidvis frem finslepne detaljer og medrivende identifikasjon. 
En del røff humor teller også på plussiden. 

Men trådene blir for mange og for løse, virkemidlene til dels forvirrende (en badedrakt i svømmetimen er da tross alt mer tekkelig enn å kle seg fullstendig naken i klassen?), retningen på fortellingen blir mer og mer uklar, avslutningen virker direkte tilfeldig. 

Det hadde vært uhyre spennende å se dersom en norsk teaterscene hadde maktet å nærme seg en anskueliggjøring av en troverdig norsk, kristelig fundamentalistisk ekstremisme. 

Foreløpig må vi vente på noe slikt. 
