Nostalgi, presisjon og småsnakk
Dag Frøland ville ha likt å stå på Chat Noirs scene igjen i form av Herborg Kråkevik. 

Gjennom et dusin sangnumre fra Sondheim til Händel, musikkbrokker fra Hakkebakkeskogen til Matador-temaet, monologer med stort sett egne tekster, og med bidrag fra blant andre regissøren Teodor Janson, fyller Herborg Kråkevik Chat Noirs tradisjonsrike scene med sine egne tradisjoner. 

De omfatter omtrent alt som kan gjøres på en scene, fra sang og dans, parodier og salmer, småsnakk med masse r-er, selvutlevering, samfunnsengasjement og elegant skridende gange nedover divatrapp. 
Den rommer på sin side rekvisitter som en Dag Frøland-aktig pels, sølvflosshatt og Karl Gerhard-stokk. 

Chat Noir-nostalgi 

Dag Frøland og hans tekster er egentlig bare et påskudd for å gjøre Chat Noir-entré, for her er det Herborg for nesten alle penga. 
«Nesten» betyr den innledende Chat Noir-nostalgiske delen, med Herborg som Bokken Lasson, som Lalla Carlsen, som Victor Bernau. 
Av samtidens artister sveiper Herborg innom Eidsvåg som nå er kommet til Det Norske Teatret i jakten på Jesus, hun gjør et vennlig lite drapsforsøk på Sissel Kyrkjebø og er ekteskapelig krigskorrespondent på sitt eget kjøkken som Ingvild Bryn i Urix. 
Rap-duetten mellom Kari Bremnes og Jon Fosse er antagelig noe av det morsomste og mest presise vi får se i år. 

Frøland-respekt 

Og så er det Frøland, da. 
Han ville ha likt denne «einkvinnesrevyen», særlig Herborgs versjon av «Tenn dine levende lys for Europa». 
Da han selv sang den i 1981 virket den pompøs. 
I dag har teksten fått den advarende kraft han la i den, og Herborg synger med det i tankene og med respekt for opphavspersonen. 
På østlandsk, i hans tradisjon. 
Ellers er det mye vestlandsk her. 

I Danmark, hvor Herborg bor nå, er det ikke et menneske som forstår hva en jondøling sier. 
Det lager hun en morsom (og pratsom) tekst av, men det vanskelige lydbildet i første del av showet, gjorde nok noe uforståelig for en del nordmenn også. 
Det rammet særlig Sondheim-introduksjonen, der all tekst forsvant i ekko og rumling. 

Samspill 

Noe av stoffet er overtydelig og forutsigelig («Hele verden er en stor familie, unntatt ....»), og noe er for langt. 
Som helhet er det, som alltid med Herborg, gjennomarbeidet, gjennomtenkt, gjennomsyret av musikalitet. 
Hennes kammerensemble er med- og samspillere på alle måter, og Tove Kragsets fine arrangementer fyller også på undertekst. 

Teodor Jansons regihånd er medskapende hele veien - ikke minst i alle politikerparodiene, der Sylvi Listhaugs Bestemor skogmus og Erna som Bamsefar er i en klasse for seg 
