Menn imellom
«Due Date» er gutteaktig og grenseløs. 
På overflaten. 

FILM: 
Dette er en manns verden. 
Komediene til Todd Phillips, deriblant «Starsky & Hutch», «Old School», «The Hangover» og nå «Due Date», handler om alt som skjer mellom kompiser, om vennskap og krangel, humor og knuffing, og spenning inntil det antydet homoerotiske. 

Humoren guttene imellom er direkte og sexfiksert - «Due Date» føler seg ikke for god for å vise frem en masturberende hund - men er velturnert og verbal, avslappet og ikke minst ektefølt: 
Et lim mellom mennene i hovedrollene, og mellom dem og publikum. 

Morsom nok 

«Due Date» er ikke fullt så hikstfremkallende som Phillips' forrige film, storsuksessen «The Hangover», og heller ikke like original. 
Historien om arkitekten Peter (Robert Downey jr.), som grunnet et ras av konspirerende hendelser ender på flyselskapenes svarteliste og henvises til å kjøre på tvers av USA i passasjersetet til den stormannsgale skuespillerspiren Ethan (Zach Galifianakis) for å rekke sitt første barns fødsel i Los Angeles, lener seg tungt på Steve Martin-klassikeren «Planes, Trains and Automobiles» og er en tematisk fetter av sommerens «Dinner for Schmucks». 

Men den er mer enn morsom nok. 

I tillegg er den litt mer ubehagelig og vanskeligere å få tak på: Mørkere, sintere og mer følsom. 
Den streite Peter har en rekke sider som ikke er så beundringsverdige, og i sin tonedøve uskyld klarer Ethan å trykke på alle knappene hans med uhyggelig presisjon og bringe sjalusien, raseriet og småligheten til reisefølget opp i dagen. 
Men også, til sist, noe annet. 

Dempet Downey 

Phillips er ikke like replikkmessig genial som en annen kompiskomedieskaper, Judd Apatow, men utmerker seg ved å være en utsøkt komponist. 
Det er nydelig å se hvordan han orkestrerer «Due Date», spiller opp fjærballene sine og lar dem hvile i luften før han dytter lett til dem i akkurat rett øyeblikk. 

Den sosialt hjelpeløse og likevel underlig robuste Ethan er ikke så ulik rollen Zach Galifianakis spilte i «The Hangover», men rikere, mer sammensatt. 
Galifianakis har en egen evne til å la mennene han spiller bevare en viss fasthet og verdighet, selv når det er meningen at vi skal le av deres grandiose mangel på peiling, på alt - en egenskap han forøvrig har til felles med Steve Carrell. 

Robert Downey jr. 
er sedvanlig sterk: 
Han er dempet og bitende i rollen som Peter og lar Galifianakis ta all plass han trenger, men særlig i reaksjonene hans og de tause bildene er det bare å glede seg over detaljene i rollen, timingen og den underdrevet talende mimikken. 

Fantasiløst 

Et og annet trekker ned. 
Soundtracket er en banal og bokstavelig følgesvenn til handlingen: 
Å bruke Pink Floyds «Hey You» og Neil Youngs «Old Man» som akkompagnement til male bonding-scener i bil er fantasiløst inntil det forbryterske. 

Og her som i «The Hangover» er det noe som ikke føles helt bekvemt ved kvinnerollene, som for det meste er kjipe og klagende skygger i bakgrunnen. 

Men «Due Date» klarer seg lenge med sin sjarmerende sammensatte personlighet: 
På undersiden gjemmer den et betydelig alvor, på overflaten er den guttaktig og uten grenser. 
