«Mother!» er en ekstrem film som er verdt å se
Noen av de mest minneverdige opplevelsene på kino er «elsk eller hat»-filmer. 
«Mother!» er en av dem. 

Den nye filmen «Mother!» er en filmanmelders mareritt: 
En av disse «elsk eller hat»-filmene som er verdt å anbefale selv når man er usikker på hvem som vil like den. 
Her får den fem hjerter, men den kunne like gjerne ha fått to – med en tekst her i avisen med de samme betraktningene om filmens styrker og svakheter. 

Ikke bare er filmen vanskelig å vurdere, men premisset og plottet er også såpass freidig lagt opp at det ikke er godt å si hvordan man skal forklare historien. 
Man må likevel prøve. 

Javier Bardem og Jennifer Lawrence spiller mann og kone. 

De lever fredfullt og alene i et stort hus som Lawrence pusser opp. 
Så banker noen på døren. 
Det er en lege, spilt av Ed Harris, som trenger et sted å bo. 
Eller gjør han det? 
Så er det et nytt bank på døren. 
Denne gangen er det konen til Harris, spilt av Michelle Pfeiffer. 
Her er det er noe som ikke stemmer. 

Dette er alt du bør vite om «Mother!», den nye, dumdristige filmen fra regissør Darren Aronofsky. 
Med filmen «Requiem for a Dream» (2000) markerte han seg som en filmskaper med vågale visuelle ideer og en forkjærlighet for intense sekvenser. 
Et behov, som Aronofskys, for å la publikum ta del i rollefigurenes traumer kan slå feil ut, men når han treffer – som i «Black Swan» (2010) – blir det til filmopplevelser som sitter igjen i kropp og sinn. 

Denne gangen er det Jennifer Lawrence som geleider publikum inn i et univers hvor det som skjer med henne også skjer med oss. 
Nesten hvert eneste klipp er enten av henne, filmet over skulderen hennes eller et subjektivt klipp som viser oss hva hun ser der hun ser det fra. 
Det vi ikke får vite, får vi ikke vite fordi rollefiguren hennes ikke får vite det. 

Etter hvert skjønner man strategien til Aronofsky: 
Klaustrofobien baller på seg. 
Men når både vi og Lawrence er i ferd med å nå et kokepunkt, tar filmen enda en overraskende vending – i en film som gjør helomvendinger hver gang du tror du har klart å gjette hva som vil skje videre. 
Flere av disse vendingene vil utsette Lawrence for noen av de tøffeste scenene hun har gjort som skuespiller. 

Det er ikke kontroversielt å si at Lawrence trolig er verdens største filmstjerne akkurat nå. 
Allerede i «Winter’s Bone» (2010) kunne man se henne uttrykke en fascinerende kombinasjon av frykt og mot på samme tid. 

Navnet hennes er alene grunn nok til å få pengesterke studioer til å investere i filmer som «Mother!», hvor eksperimentering og gåtefullhet er viktige ingredienser. 
Men det er likevel mer enn økonomi som gjør Lawrence til rett person for denne filmen: 
Når historien (med vilje) er forvirrende, klarer Lawrence å vise seeren en troverdig, menneskelig reaksjon på de sære tingene «Mother!» er fylt av – logikken er forvirrende, men følelsene er tydelige. 

Noen av disse sære tingene vil gi gjenklang for dem som har tilbrakt tid på søndagsskolen. 
«Et hus må jo alltid være bygd av noen, men Gud er den som har bygd alt», slik det står i Brevet til hebreerne. 
Er det dette som får Ed Harris til å komme på uanmeldt besøk? 

«Mother!» lar seg ikke snevre inn av å ha kun én riktig tolkning; det er mye her som er verdt å tenke over og mye som er verdt å diskutere med venner. 
Jeg har et par teorier, og det interessante er at noen av disse teoriene om hva filmen er en metafor for, betyr at «Mother!» er en metafor for noe litt pretensiøst og corny. 
Men jeg vil heller ha sprø, pretensiøs inderlighet som ønsker å underholde, enn underholdning som ikke tar dristige valg. 

Det finnes mange typer gode filmer, noen av dem er lettbeint underholdning, mens andre er gripende dramaer. 
De har alle sin plass i vår filmkanon, og det samme gjelder «puslespill» hvor regissører har brukt filmens evne til å gjenskape drømmenes logikk og særegenhet til å formidle noe om psyken og hjertene våre. 
Da er jo det å sette ting sammen, bit for bit, en del av pakken. 
Det er godt mulig at flere vil si «var dette alt?» når filmen er ferdig. 
Men jeg utfordrer folk som ser «Mother!», og som ender opp med å hate den, til å prøve å sette ord på hva filmen er og hva den vil. 
Da kan man fort ende opp med å anbefale den videre likevel. 
