Pan:En triumf for Anders Dale og Arne Nøst 

TEATER: 
Går det an å skape bra teater av folk som står på scenen og roper «denne ensomme natt» og snakker om «min udødelige sjel»? 
Ja, overraskende nok. 
Takket være en kraftprestasjon og stor teaterklokskap. 

Rogaland Teater: 
Pan - dødelig idyll. 
Regi, scenografi og musikk: 
Arne Nøst. 
Med: 
Anders Dale, Ragnhild Arnestad Mønness, Helga Guren, Marko Kanic, Espen Hana og Roar Kjølv Jenssen. 

Av en eller annen grunn har teatersjef Arne Nøst valgt Knut Hamsuns «Pan» som sin avskjedsforestilling. 
Han har selv regien, han står selv for scenografien, og han har selv skrevet musikken. 

Det er et uventet og ganske dristig valg, for det er noe gammelmodig over fortellingen om den patetiske naturromantikeren Glahn og hans håpløse kjærlighet som alltid er i utakt. 

Storslått, voldsom, intens, lidenskapelig, javisst, men i utakt. 

Intriger, intriger 

Denne gang har Rogaland Teater valgt å beholde mye av det gammelmodige. 
De har heldigvis ikke valgt å flytte trekant-, firkant-, fem-kant- eller sekskantdramaet til et realityshow fra 2018 (selv om det nok kunne være både mulig og fristende). 
Her er både språket, for ikke å si sproget, og klærne hentet fra et slags attenhundretall. 
Skuespillerne fyller altså scenen med svære ord og formuleringer som er akkurat så gamle at de nesten blir ufrivillig komiske; «jeg følte i dette øyeblikk at noe rørte mitt hjerte». 

Javel. 

Det handler om Glahn (Anders Dale) som tilbringer noen måneder i nord, bor for seg selv i skogen der han i sin ensomhet ikke skader noen. 
Men så blir han betatt, eller besatt, av rikingens datter, han får henne, får henne ikke, får henne, får henne ikke. 
Inn kommer smedens kone som en slags lojal trøst, men der er rikingen selv en rival, og jammen har vi ikke en lege og en svensk baron også som blander seg inn i intrigene. 

Stort av Nøst 

Dette er altså Hamsun, dette er romantisk sjelestorm og livssmerte, dette er feiringen av den tragiske helt som ikke selv ser at hvert øyeblikk av stor lykke er en omvei til enda større ulykke, en oppvisning i bergogdalbaneliv og selvopptatt, pompøst selvbedrag. 

Hamsuns mest følelsesmettede og intense historier balanserer hårfint mellom det banale, overtydelige, nesten latterlige - og det dypt menneskelige. 
Denne forestillingen lander definitivt på den rette siden, og det skyldes i all hovedsak to forhold. 

Det ene er Nøst sin evne til å ramme inn historien på en måte som løfter den og samtidig gjør selv de mest lidenskapelige partiene nødvendige. 
Han gjør det ved å la hele dramaet spille seg ut foran enkle videobilder på scenens bakvegg - og ved å la skuespillerne vandre rundt, springe over og krype under et slags hjul, en karusell, som ustanselig beveger seg. 
Den forvandler, sammen med musikken og enkelte scener som først og fremst er visuelt sterke, Hamsuns melodrama om til moderne teater. 
Den spenningen, den kontrasten, funker. 
Det er imponerende, veldig imponerende. 

Kraftprestasjon 

Minst like imponerende er Anders Dales kraftprestasjon i rollen som Glahn. 
Han er på scenen fra start til mål, han er fortelleren som loser publikum gjennom handlingen - som jegfortelleren gjør det i romanen. 
Og han glir elegant inn og ut av de dramatiserte scenene. 
Han leser aldri teksten, han lever den. 
Og han gjør det med bravur. 

Det betyr ikke at de andre på scenen er svake. 
Særlig samspillet med den manipulerende, eller barnlige, rikmannsdatteren (Ragnhild Arnestad Mønnes) slår gnister. 
Men både hun og Helga Guren, Roar Kjølv Jenssen, Marco Kanic og Espen Hana må godta at dette er Anders Dale sin triumf. 

Og Arne Nøst sin. 
