En grenseløs slektssaga, full av larm, vrede og magisk prosa
Er forfatteren ved veis ende i dette maratonverket? 

Fra første bind av romanverket «Jernalderdrøm», med undertittelen «Flukten til Ninive» (1997) var det klart at dette var skrevet av en forfatter med uvanlig høye ambisjoner. 
Handlingen har et blendende overlys. 
Enkeltmenneskene er underlagt historiske hendelser på en nesten skjebnebundet måte. 

Samtidig står enkeltmennesket i fokus. 
Få forfattere makter i samme grad som Steinar Løding å få ordene til å framkalle fysiske erfaringer, så sterkt at leseren kunne tro at det dreide seg om egne opplevelser. 

Geografisk spredning 

Det har tatt tjue år å skrive denne trilogien. 
Tre bøker, hvorav den siste er splittet opp i tre bøker. 
Verket foregår på vidt forskjellige steder på kloden; Mesopotamia, Karibien, Chicago og London, mens det fiktive Fjære, ikke ulikt forfatterens hjemby Molde, er navet i hjulet som dreier seg sakte og nådeløst rundt i Lødings vanvittige slektssaga. 

Et hovedtema er menneskets hang til vold som løsning på tilværelsens utfordringer, gjennom alt fra krig og undertrykkelse til ekteskapsbråk og familiefeider. 
Lødings verk er fullt av voldelige tanker og gjerninger, formidlet gjennom en stil som nesten utvider modernismens mange forsøk på stream-of-consciousness, ispedd dirrende muntlige replikker som skreller huden av verden og virkeligheten. 

Ingen tilfeldigheter 

I begynnelsen av denne boka, angivelig den avsluttende romanen i serien, får vi referert diskusjonene mellom den fiktive forfatteren Fartein Veøy og hans redaktør Olle Holle om hvordan verket skal deles inn og utgis. 
Andre bok i serien rommet et «forsøk på en poetikk» som kan gi interesserte et innblikk i hvilken litterær tankegang som ligger bak dette maratonverket. 

Slik verket er konstruert, fristes man til å tenke at det er styrt av tilfeldigheter, som livet selv. 
Men nei, man får snarere følelsen av at dette litterære byggverket er styrt med en nøyaktighet av nesten nifs karakter, en djevelsk ingeniørkunst ikke den mest avanserte tekniske høyskole har på studieplanen. 

Sterk sanselighet 

Det sier seg selv at dette er et krevende verk. 
Løding er i slekt med avanserte, amerikanske forfattere som Thomas Pynchon eller David Foster Wallace, men også med diktere som Mircea Cartarescu fra Romania og hans Orbitor-trilogi eller ungareren Péter Nádas’ voluminøse «Erindringens bok». 

I likhet med disse skaper Løding enorme perspektiver over et nesten grenseløs fokus på individet i all dets herlighet og heslighet, skildret med en sanselighet som frambringes via et ordforråd herfra til helvete, brukt med en fjærpenn spiss og skarp som en stilettkniv. 

Døden og fortida 

I det siste avrundende bindet siterer Løding nok en gang en av sine læremestre, William Faulkner: 
«Fortida er aldri død. 
Den er ikke engang fortid.» 
Et sted står en enkelt setning, mellom to lange, kveilende skildringer: 
«Grusomt og kort: livet.» 

Verket i haikuformat. 
Et konsentrat av de enorme, bølgende prosapartiene. 
Og ennå er det mye som ikke er skildret. 
Ingenting begynner eller slutter. 
Alt bare er, til evig tid. 
