Klønete mummidal
Jeg har lest «Farlig midtsommer» mange mange ganger, og alle unger datt av når den kulturbegeistra Tove Jansson skildrer det flytende teateret. 

Alle unger fra ei tid uten forbud detter også av når Snusmumrikken og de foreldreløse barna møter Parkvakten som er en slags representant for det som var fælt rett før andre verdenskrig og rett etter. 

«Farlig midtsommer» er et prehippisk kunstneropprør, og til og med boka virker rar i dag. 

Det er én av grunnene til at denne barnefilmen sliter fælt. 
Teknikken vil muligens tiltale svært små barn (fra to til fire år), men ikke handlingen. 
Heller ikke replikkene, som er oppstylta og voksne. 
Jeg leste alltid andre setninger enn de Jansson hadde laget. 
På kino snakker figurene skrudd. 
Det verste er imidlertid at handlingen blir fortalt med duknakka, hakkete filtdokker av den typen som henrykker barnefilmfestivaldeltakere, men kjeder vettet av unger. 
De tegna bakgrunnene er i beste fall gammeldagse, og den polsk-østerrikske filmen fra 2008 minner stygt om politisk korrekt (og billig!) barne-TV på NRK på syttitallet. 
Den japanske tegnefilmserien har lagt en standard for Mummidal-fortellinger som knapt kan overgås og heller ikke ignoreres. 
Denne filmen består av sjarmfravær og gjenkjennelsesfravær — og lille My er altfor diger. 
