Down by love
I «Broken flowers» spiller Bill Murray en segen, middelaldrende ungkar som blir utsatt for ond, vitaliserende eksistensialspøk. 

Et rosa brev forteller at han har en 20 år gammel sønn som leter etter sin far. 
Brevet er ikke undertegnet, og Murrays mekanikernabo Winston finner ut at fire kvinner er aktuelle. 
Han sender den nesten livløse Don Johnston (åttitall, oh åttitall!) ut på en luft— og vei-tripp for å finne ut hvem av damene som skrev brevet. 

Murrays besøk i den nå fullvoksne fortida er poengløs inntil det narkoleptiske. 
Sharon Stone er innlatende, Frances Conroy er høyborgerlig vellykka, Jessica Lange er tilsynelatende lesbisk og flink bisk (kjæledyr-terapeut som snakker med dyrene), mens en ugjenkjennelig mc-brud Tilda Swinton bare blir ukult sint. 

Alle som vet noe om Jarmusch vet at han liker å sitte der og sutte på mysteriene sine uten å røpe om han noensinne hadde tenkt noe, eller om alle svartskjortene og alle tedrikkerne bare skal fantasere en mening inn i det åpenbart underlige. 

Hvis jeg skulle si noe om hva «Broken flowers» handler om, så vil jeg ikke det, men det er kanskje sånn at bare fortida kan gi liv til de døde, og død er bare den som ikke har noen de leter etter. 
Nei, det er idiotisk skrevet, men fortjent. 
Kanskje er det heller sånn at «Broken flowers» markerer kulhetens endelige avslutning. 
Fra nå av kan vi være oss sjøl, og vi trenger ikke lenger like det vi ikke skjønner. 

Jarmusch er 52 år. 
Det grå håret hans ser ut som en Andy Warhol-kreasjon, og det kan være at mye gammelt ligger ham på sinne. 
Ikke gjør det. 
