Elena Ferrantes tredje roman er enda en kruttsterk salve fra sør
Kraften i det hverdagslige. 

Elena Ferrantes tredje roman 
«Den dunkle dottera», opprinnelig fra 2006, er nå kommet på norsk i Samlagets storsatsing med å tilby alt av forfatteren til norske lesere. 
Jobben utføres løpende av Kristin Sørsdal, som med rette roses for gjengivelsen av Ferrantes skarpe, brutale prosa. 

Som den forrige på norsk, «Svikne dagar», kan også denne ses som en mulig byggestein i romanverket «Mi briljante venninne». 
Vi kan kjenne igjen både Lila og Lenù i hovedpersonen her, Leda. 

Hun er lærerinne, har vært skilt i mange år og har viet all sin tid til døtrene og lærerjobben. 
Nå er jentene blitt så store at de reiser til pappa i Canada for å studere. 

Heller enn å synke ned i savn og sorg, opplever Leda adskillelsen som en herlig mulighet til å slå seg løs. 
Endelig fri! 

Hun reiser til et strandsted i Sør-Italia, men som dagene går, vikler hun seg inn i en uforståelig relasjon med en napolitansk familie som vanker på samme strand. 
Sentral er en dukke som Leda kidnapper fra familiens datter. 
Talende nok heter jenta Elena, med kallenavnet Lenù. 

Andres frastøtende liv 

Det blir etterhvert ganske sykt. 
Observasjonene av den mangfoldige familien og Ledas forsøk på å fortolke signaler hun mener å se i deres adferd, er både forførende og frastøtende. 

Som leser blir du nesten kvalm av å kjenne deg igjen i hvor indiskré du er i ditt indre når du forholder deg til andres liv. 
Det evige mysteriet i aldri å kjenne noe – eller noen – til bunns, herjer oss alle, bevisst eller ei. 

Det er kraften hun legger i det hverdagslige som gjør Ferrante så intens. 
De skiftende opplevelsene som hovedpersonene – de voksne kvinnene – lar strømme gjennom tankene og setter ord på, ofte bedragerske ord, er speil av menneskelige vilkår som når langt ut over de dramatiske fortellingene forfatteren konstruerer. 

Det er lett å kjenne seg godt igjen i vaklingen mellom selvbedrag og selvovertalelse, spekulasjoner i hva andre har i tankene og om de kanskje pønsker ut fiendtlige handlinger. 
Dette fundamentalt usikre i hvordan man orienterer seg i et sosialt flettverk, er så godt framstilt at jeg ikke kan komme på makan. 

Romaner i skyggen 

Ferrantes bøker utgis i en helt annen rekkefølge på norsk enn de kom i på italiensk. 
Først fikk vi altså den store firebindsromanen (om vi da ikke regner med den enslige svalen «Hjemreise», som kom på bokmål i 1994), så kom roman nr 2, så nummer 3, og snart kommer nr 1 i nyoversettelse. 
Du kan ikke «følge» forfatterskapet. 

Jeg er redd disse tidlige romanene blir lest som forarbeider, som skisser til storverket, og ikke det de faktisk var: 
Helstøpte, kruttsterke romaner om kvinner på kant med seg selv og verden. 

Slektskapet til storverket er åpenbart, men det er på et vis urettferdig at de står i skyggen av storsuksessen. 

Det er også rart å tenke på at de mange som i sosialmediene ga uttrykk for at de aldri kom inn i Ferrante, fordi Napolikvartetten var langdryg, med altfor mange personer og gjentakelser, godt kunne tenkes å elske disse knappe, renskårne første tre romanene. 
Rekker de å prøve? 
