Von Triers åpenbaring
Dypt berørende, vanvittig foruroligende og uhyggelig vakkert filmverk, som bare kunne vært laget av én regissør i vår tid: 
Lars von Trier. 

Von Trier er ubestikkelig. 
Han hegner om sitt og følger sine instinkter dit ingen andre engang kan tenkes å trø. 
Denne gangen handler det om verdens ende. 

Hvorfor han har havnet dit? 
Ingen vet vel egentlig. 
Men uansett går rimeligvis veien via hans enestående katastrofale «Antichrist», der han, etter min mening, gikk seg vill i psykiatrisk egenterapi. 

Fortsatt befinner han seg i selvterapi. 
Men han trekker linjer og historiske paralleller man ikke kan overse: 

I billedskapningen går han tilbake til flamske renessansekunstnere som Hieronimus Bosh og Pieter Brueghel. 
Vakkert og burlesk. 
Men med et direkte, organisk forhold til lidelse og død; en nærværende død, en utslettelse som ikke bare er mulig - men sannsynlig. 

Det er dette von Trier jakter: 
Vår tid, med sin rikdom, sine ritualer, sin beskyttede luksus fungerer også som effektiv bedøvelse mot det faktum at vi alle skal dø, vår sivilisasjon skal gå under, vår jord skal ta slutt. 
Og hva gjør vi da?! 

Melancholia er navnet på planeten som truer jorden. 
Melancholia er også betegnelse på patologisk svartsynt depresjon, regissørens egen sinnsdemon. 
Det er det motsatte av tilfeldig. 
Von Trier beveger seg alltid innenfor et kristent tankeunivers. 

Det er imidlertid denne gang en religion uten gud, der selve universet slår tilbake, krever sin rett eller går sin gang. 
Det er verken ond eller godt, moral eller etikk. 
Det bare er. 

Vi kan bli så kjepphøye og selvnytende og utnyttende og forfengelige vi bare vil: 
Alt er likevel bare tomhet, som bibelens Forkynneren sier det. 
Og som Jesu lignelse om den rike, unge mannen forteller. 

Von Trier gir ingen vei ut, denne gang; intet håp. 
Og man skal lete lenge etter mening med det hele. 
(Bortsett fra, kanskje, et postulat om at den «syke» er den eneste friske.) 
Hans måte å beskrive dette på, fungerer godt. 
Men, strengt tatt, ikke gjennomført genialt; ikke alle virkemidler tjener sin forståelige hensikt. 

Uansett: 
«Melancholia» er en gigantisk film om et egentlig helt umulig emne; en apokalypse Lars von Trier verdig. 
