I overkant fantasirikt for de små
Bare sjelden dukker det opp estisk film på våre kanter, men her kommer en animasjonsfilm for de aller minste. 
Vakker og fantasirik, men merkelig sjarmløs. 

Sist regissørene Janno Põldma og Heiki Ernits var på ferde, da med "Lotte i oppfinnerland" (2007), skrev kollega Arild Abrahamsen om LSD-vakre og oppfinnsomme bilder, om figurer med "en spøkefull, stolprete og stiv sjarm", og om farger som "er nesten psykotiske i sin klare styrke". 
Så la han til at historien var fragmentarisk og forvirrende. 

Med "Lotte og månesteinens hemmelighet" fortsetter estlenderne i samme spor. 
Floraen og landskapene har samme skjønnhet som i japaneren Goro Miyazakis animasjonsfilm "Møte på valmueåsen". 
Lotte-filmen har likevel en nordisk valør med geiterams, revebjeller og isfjell. 
Men gjenkjenneligheten er bare delvis – plutselig dras vi inn i et mystisk tempelfjell som gir asiatiske eller latinamerikanske assosiasjoner. 

Filmskapernes fantasi er dessverre i overkant grenseløs. 
De triller ut en underlig historie om tre-ørete månekaniner som har forlist på jorda. 
De sjarmløse vesenene trenger magien fra noen forsvunne månesteiner for å komme seg hjem igjen. 
Kaninen Lotte (hun er merkelig nok uten ører) hjelper dem å lete. 

Men alle de forvirrende påfunn og skikkelser som dynges på hverandre, gjør historien heseblesende og uryddig. 
Jakten pågår i det uendelig, men fører aldri til følelsesmessige, enn si moralske utfordringer for Lotte. 

Sånn ender det når man går vill i sin egen oppfinnsomhet. 
