God mat, håpløs innpakning
Trond Moi ville lage en annerledes kokebok denne gang. 
Det er veldig vanskelig å forstå hvorfor. 

Trond Moi og Pål Hetland 

Hjemme hos Trond Moi 

276 sider 

Vigmostad Bjørke 

Utgangspunktet for Trond Mois nye kokebok er maten han lager og spiser hjemme sammen med familie, naboer og venner. 
Denne vrien har både styrker og svakheter. 
På pluss-siden får vi et knippe gode oppskrifter på gode retter til både fest og hverdags. 
Grillmat, julemat, fredagstaco, biff og pizza er blant temaene som har fått egne kapitler. 

Like interessant er det ikke å lese om hvordan man lager havregrøt eller steker egg og bacon, men dette er retter som antakelig er med på grunn av premisset med at kokken skal vise fram hva han selv spiser. 

I likhet med mange andre kokebokforfattere, burde Trond Moi ha stilt seg selv et kontrollspørsmål: 
Hva er det leserne er ute etter - et møte med kokken som person, eller en innføring i kunnskapen hans om matlaging? 
Det kan selvsagt vært flere svar på dette, men jeg våger meg på en kvalifisert gjetning: 
Folk kjøper kokebøker fordi de vil lære å lage god mat og få inspirasjon til nye retter. 
Ikke fordi de ønsker en skildring av en festlig kveld hjemme hos en dyktig kokk, eller ønsker å vite hva han spiser til frokost. 

Oppskriftssamlingen bærer også preg av en viss resirkulering. 
Flere av disse rettene har Moi trykket i andre bøker, men det går det an å leve med. 
Verre er det at boka, inkludert oppskriftene, er skrevet i en slags intervjuform. 
Det fungerer oppsiktsvekkende dårlig, og gjør oppskriftene kronglete og vanskelige å lese. 
Noen av samtalene som beskrives er det direkte pinlig å lese, og de burde helt klart ha fått lov til å forbli i privatlivets sfære. 

Boka lider også av en noe rotete inndeling. 
Bildene er i all hovedsak tatt med mobilkamera for å få et autentisk preg, og sånn ser de ut. 
Det er godt mulig at ideen til denne boka var god, men gjennomføringen holder ganske enkelt ikke mål. 

Les flere kokebokanmeldelser her: 
