Et nydelig comeback av Anja Garbarek
Mørke tekster, nydelige melodier og leken produksjon i skjønn og skjør forening. 

13 år er mer enn en evighet i populærmusikkens verden, de færreste artister har en karriere som varer så lenge. 
Men dette er altså spennet mellom Anja Garbareks forrige album Briefly Shaking fra 2005 og årets The Road is Just a Surface. 

En evighet som glemmes umiddelbart i møtet med den nye musikken fra 48-åringen. 
I velkjent stil fra denne kanten fascinerer dette albumet i møtet mellom nydelig, melodisk pop og mer eksperimentelle lydbilder. 
Det er praktfullt gjort. 

Vellykket verk på scenen 

Denne musikken ble første gang fremført under Festspillene i Bergen i mai, men da som et bestillingsverk med musikk, video, teater, performance og dans koreografert av Jo Strømgren. 
Presentert som «et stykke som utforsker opplevelsen av å være fanget i en emosjonelt fastlåst livssituasjon og lengselen etter å komme ut av denne». 

Her er kun musikken igjen, og man kan i alle fall raskt stryke beskrivelsen «rart». 
For The Road is Just a Surface i begge sine albumversjoner – den ene fullverdig «teatralsk», den andre kortere og «sangorientert» – innfrir nå heller som mørkt og nydelig på samme, finurlige måte. 

Det kler henne å gjøre ting enklere også 

Den teatralske versjonen inneholder musikken slik den ble fremført på scenen i Bergen. 
Låtene er flere (16 mot 10 stykker), de fleste av dem utvidet med ekstra elementer av tungt programmerte lydelementer. 
I sum et godt uttrykk for det som ble spilt sammen med dansen den gangen, uten at den som ikke var der helt fornemmer totalbildet. 

Garbarek og Strømgrens stykke skal for øvrig settes opp igjen tre ganger på Operaen i Oslo i starten av september. 

Likevel er det den andre mer direkte og låtbaserte versjonen av The Road is Just a Surface som imponerer mest som ren musikk. 
Pop, må vite. 
Anja Garbarek er uten tvil en foregangskvinne innen mer eksperimentell norsk pop og elektronika, men det kler henne godt å gjøre ting hakket enklere også. 

Om psykiske utfordringer 

For selv bak et albumcover som viser et røntgenbilde av hjernen, og tekster inspirert av dokumentarer om psykisk helse og som opplagt utforsker den mørkere siden av menneskesinnet, syder det av poplekenhet og spilleglede gjennom dette materialet. 

Skapt og spilt inn sammen med produsent Kåre Chr. Vestrheim, en magiker som alltid vet hvilke knapper som skal skrus på eller ikke. 
Sammen har de formet en ny triumf fra og for Anja Garbarek. 

Smygende melodisk pop 

Ting fortelles gjennom den fiktive personen Bob, som også er hovedkarakter i stykket, og hans psykiske utfordringer. 
Ordene treffer likevel bredere enn som ren fiksjon. 

Overraskende nok føles dette likevel som det mest tilgjengelige albumet fra Anja Garbareks side, selv om mye altså er mørkt. 
Det er noe med kombinasjonen av de sterke melodiske linjene og detaljrikdommen i både låter og produksjon som fremstår så overveldende fine. 

Et par av låtene mot slutten griper ikke like godt som de andre, uten at det ødelegger totalinntrykket. 
En egen type tidløs popmusikk som smyger seg inn og setter seg fast i hjernen, kan vel være en passende metafor her. 
