Anmeldelse:«James Bond: 
Spectre» 

Den tjuefjerde Bond-filmen er et stort, dyrt og profesjonelt stykke kitsch som sniker seg ut av hukommelsen allerede idet man forlater kinosalen. 

FILM: 
I blockbusterbransjen er hype vel så viktig som filmskaping, og «James Bond»-apparatet har skapt oppmerksomhet og forventninger så lenge at det har utviklet noen høyst særegne og besynderlige markedsføringstradisjoner. 
Og det er nettopp disse tradisjonene som gjør at filmene om det døende britiske imperiets glamorøse gallionsfigur sjelden ses for det de i virkeligheten er — nemlig tonedøve spenningsfilmer designet for å propagandere for et kjønnsrollemønster og et eurosentrisk verdensbilde som for lengst har gått ut på dato. 

Virkelighetsfjern 
Det mest interessante med oppkjøringen til «Spectre» har da også vært Daniel Craigs åpenhjertighet under presseturneen. 
Craig har både erklært Bond for en misogynist og uttalt at han heller vil skjære over pulsårå enn å spille 007 igjen, og i en tid hvor promointervjuer er synonymt med profesjonalisert småpludring er det forfriskende å se hovedrolleinnehavere i franchiser av denne størrelsesordenen tale såpass fritt. 

Intervjuene tyder på at Craig har begått kardinalfeilen å ta James Bond på alvor. 
For når man fjerner glamouren og den ufarliggjørende fankulturen, er Bond en grotesk skikkelse som det er fullt forståelig at man ikke ønsker å ha noe med å gjøre. 
Det er dette som gjør ham til en fascinerende skikkelse, men beklageligvis velger de fleste som befatter seg med rollefiguren å overse dette aspektet. 
Den eneste filmen fra nyere tid som virkelig tar 007 på alvor er «Quantum of Solace», hvor en sjokkskadet og nærmest autistisk Bond myrder seg gjennom det som framstår som en usjarmerende og ubehagelig, men i ettertid også høyst interessant film. 

Kitschy I «Spectre» er vi derimot over i den typen virkelighetsfjern kitsch som har gjort Bond salgbar i mer enn et halvt århundre, for denne gangen er det selveste Ernst Stavro Blofeld som er tilbake. 
Det vil si, ettersom Bond-serien ble rebootet med «Casino Royale» i 2006 er dette første gang Blofeld og 007 møtes, men ettersom rebooten også har hatt som mål å menneskeliggjøre Bond og gi ham en superheltlignende bakgrunnshistorie, viser det seg etter hvert at de to i realiteten står hverandre svært nær. 

Blofeld er fortsatt leder for det fryktinngytende forbryternettverket Spectre, men ettersom Christoph Waltz åpenbart har fått beskjed om å tone ned faktene, framstår han som en besynderlig anonym og uinteressant skikkelse. 
Uinteressant er også en passende beskrivelse på «Spectre» som sådan, som framstår som et usammenhengende lappeteppe av standardiserte Bond-sekvenser, uten minneverdige høydepunkter. 

Rituell «James Bond» er en usedvanlig oppskriftsmessig franchise: 
I tillegg til introsekvensen og kjenningsmelodien, skal en Bond-film inkludere et knippe bestemte replikker, og en rekke scener hvor vold og forførelse gestaltes på bestemte måter, før en bestemt type rettferdighet til slutt skal skje fyllest. 
Kort sagt er en Bond-film et ritual som begynner med en stor, påkostet actionsekvens og ender med en befestning av tradisjonelle britiske 50-tallsverdier. 

Hvis man skrur av sin kritiske sans er det fullt mulig å sette pris på dette, men ingen film kan kreve intellektuell apati av sitt publikum. 
«Spectre» gir Bond-disiplene det de vil ha — mer av det samme — men har fint lite å tilby et filminteressert allmennpublikum. 
