Enden på visen
Den siste «Twilight»-filmen er en salig røre 

Da «» og TV-serien «True Blood» for noen år tilbake nådde våre hjemlige breddegrader, slo det meg at de begge var lett fordekte prinsessefortellinger. 
I begge seriene fant vi en ung, vakker menneskekvinne som var lidenskapelig forelsket i en vampyr, mens en varulv-lignende skapning utgjorde siste side i kjærlighetstriangelet. 

Vampyrene var rike, vakre og glamorøse, og hadde sitt eget samfunn som i alle viktige henseender eksisterte hinsides menneskenes verden. 
Varulvfigurene var på sin side utpregede arbeidskarer, for hvem den ubeleilige hangen til å forvandles til et hundedyr bare var ett blant mange problemer i hverdagen. 
Med andre ord dreide det seg i begge tilfeller om en klassisk sjarmkonfrontasjon mellom arbeiderklassen og adelskapet. 
Det er et par år siden jeg sluttet å følge med på «Twilight», og i «Breaking Dawn — Part 2» har det åpenbart skjedd et par ting som utfordrer en slik lesning. 
Likevel handler filmen i bunn og grunn om to adelsklaner som kjemper om makten i et elitesamfunn. 

Vampyren er en figur som kan brukes som metafor for et bredt spekter av psykologiske og filosofiske temaer, men i denne siste «Twilight»-filmen er alt metaforisk potensial skuret bort. 
Dette er ikke mytologi, men en såpeopera med et sett vilkårlige og innfløkte spilleregler. 
Filmatisk sett er den et uforståelig klønete lappeteppe av stilarter og virkemidler: 
Bortimot tre fjerdedeler ser ut til å være spilt inn foran en greenscreen, og spesialeffektene er oppsiktsvekkende dårlige. 
Musikkbruken er parodisk insisterende, og skuespillerregien karikert på grensen til det uprofesjonelle. 

Men dette sjabre byggverket av en fortelling bygger opp mot en slagscene som er så absurd og spektakulært voldelig at den overgår enhver superheltfilm jeg kan huske å ha sett. 
Såpass underholdende er denne delen av filmen faktisk, at man nesten glemmer hvor klønete, langdryg og ubehjelpelig resten av den er – men bare nesten. 
