Modige Monica
Det blir stadig flere dokumentarfilmer på kino, og bra er det. 
Norge har også en solid dokumentarfilmproduksjon å vise til de siste årene. 

Tilfeldigvis (for det må det vel være?) har hele tre av disse tatt for seg kjønnsidentitet og indre kontra ytre identitet: 
Amanda-vinner «Alt om min far» portretterte transvestitten Esben Esther Pirelli Benestad, «7. himmel» portretterte kunstneren og transvestitten Lars Kristian Gulbrandsen. 
Og nå kommer det en til: om transseksuelle Mortens vei mot å bli Monica — også fysisk. 

Når dette velges igjen og igjen som dokumentartema, er det nok både litt fordi det er litt bisarr-fremmed og nysgjerrighetsskapende for folk flest. 
Men også fordi forvirring og annerledeshet rundt kjønnsidentitet en svært anvendelig metafor på så mange slags allmenngyldige problemstillinger. 
Gjennom følelsene og problemene til transvestitten eller den transseksuelle ser vi mennesker som våger og gjør det de fleste mennesker i verden bare kan drømme om: å leve ut den du er innerst inne - på tross av konvensjoner og fordømmelse fra omgivelsene. 

Helt fra han var ganske liten, følte egersundgutten Morten Voilås Myklebust at han egentlig var jente. 
Da puberteten kom og kroppen ble stadig mer mandig, gikk Mortens indre i motsatt retning. 
I 16-årsalderen sprakk ballongen. 
Da var det enten graven eller å stå fram, ifølge Monicas mor, Sissel Voilås. 
Etter år med mobbing sto hun, og prosessen med å forvandle Morten til Monica startet. 

I filmen følges Monica gjennom halvannet år, fra hun som 20-åring har bestemt seg for å gjennomføre en kjønnsskifteoperasjon, og fram til Monica endelig føler seg som et 100 % menneske en tid etter den omfattende operasjonen. 

Hun har filmet egen videodagbok, der hun deler sine innerste tanker og følelser rundt situasjonen med publikum. 
Og hun er filmet sammen med venner og familie, særlig moren, som virkelig var en fantastisk støtte for datteren. 

En slik film må nødvendigvis bli svært selvopptatt, men jeg synes likevel «100 % menneske» er litt i overkant navlebeskuende. 
At filmskaperne også har gått det svært uvanlige skritt å legge inn tre klisjéaktige og nesten ufrivillig morsomme musikkvideosekvenser med en syngende og styla Monica i tette nærbilder bare forsterker dette inntrykket. 

Et svært uvanlig og uventet grep, ja visst, men hva var poenget? 
Å lansere Monica som popstjerne? 
Tekstene er fine og relevante, men forteller egentlig bare det Monica allerede har fortalt oss enda en gang. 

Men Monicas ønske om og vilje til å dele sin historie med offentligheten er imponerende tross alt. 
Ikke bare deler hun sine innerste tanker og følelser med kameraet. 
Verbalt får vi også ta del i de mest intime detaljer: hvor intenst hun gleder seg til å ha sex etter operasjonen, samt detaljerte beskrivelser av hvordan Monica må blokke ut sin nye vagina for at den ikke skal gro igjen. 

Da sitter du naturlig nok igjen til slutt og lurer på hvordan Monica egentlig ble seende ut mellom bena etter operasjonen. 
Og hvordan det faktisk føltes å ha sex med det nye «utstyret», slik hun så sånn fram til. 
Men det må vi nok bare lure videre på. 
