Har han spist for mye grøt?
Østfolds kulthelt innfrir ikke på album nummer tre. 

||| 
ALBUM: 
Tommy Tokyo og bandet med det lange og rare navnet fra Østfold var det friske, lettere eksentriske pustet vi trengte for et par år siden, ofte med tekster like kryptiske som bandnavnet. 

I 2007 ble bandet oppdaget under Bylarm, og hypen var i gang. 

Forventningene til plateartisten Tommy Tokyo var dermed også høye, men det litt nølende debutalbumet «Octopusdrunk & Arms To Prove It» (2007) var på sitt beste bare en sval bris. 

Innfridde 
Men så kom det vanskelige andrealbumet, «Smear Your Smiles Back On», året etter. 
Tommy & Co. innfridde til gagns med et produkt som havnet på mange best likt-lister det året. 

Også live hadde Tommy Lorange Ottosen funnet sin form, og konserten på Rockefeller under Bylarm i fjor var en av dem alle måtte ha med seg. 

Dras for langt I 2010 føles det som om brisen blåser feil vei, eller er det bare Tommy & Co som har hengt seg opp i en formel fra sist og dratt den litt for langt? 

Det kan virke som om det som var best med «Smear Your Smiles...» er mer eller mindre borte på oppfølgeren. 

Tilbake står mer av de særhetene som virket forfriskende på «Smear Your Smiles...» og som derfor framsto som en slags bonus innimellom herlige låter som «The Circle Must Be Broken», «Derail And Demise» og den avsluttende balladen «Let Us Pray». 

Men for mye av det gode er ikke nødvendigvis et gode. 

Mindre variasjon Høydepunkter som disse mangler på oppfølgeren. 

Kursendingen går på bekostning av den variasjonen som gjorde det forrige albumet så suverent, og man tar seg i å håpe at ihvertfall neste spor vil ha noe av magien fra sist. 

Men den oppstår ikke før helt på tampen. 

Og Tommy Tokyo gir ikke seg sjøl så mange muligheter heller, for albumets 11 låter klokkes inn på fattige 36 minutter. 

Thank God! 
Det eksentriske har på mange måter vunnet over melodiøsiteten, men fra spor ni skjer det noe. 

«Thank God For That» har alt det som var så bra med «Smear Your Smiles..» og er albumets toppnotering. 

«I Have Never (Sucked On An English Tit)» 

Tommy & Co. videreutvikler altså soundet fra sist — men i gal retning. 

Bowie og Sparks Vokalen er enten forvridd eller nærmest desperat og teksten kretser gjerne rundt bibelske temaer. 

I «Black Holes (Instead Of Eyes)» synger han som David Bowie, og ved flere tilfeller kan bandet faktisk også minne litt om amerikanske Sparks, det eksentriske brødreparet som var ganske store på 70-tallet — kjennetegnet av raske temposkifter. 

«London By The Sea» er i nærheten av noe, og det blir uansett pluss i boka for namedroppingen av kule 12 Bar Club i Denmark Street. 

Albumet åpner derimot sakralt, med kirkeorgel og et rungende halelulia praise the lord, hvorpå Tommy synger at han pleide å være snekker, akkurat som Jesus. 

Men han er kanskje ikke frelseren den norske platebransjen så sårt trenger, likevel. 

Han har ihvertfall ikke gjort seg sjøl mer tilgjengelig, verken tekstlig eller musikalsk, så publikumsfrieri skal ingen beskylde ham for å bedrive. 
