Heisatur i rullestol
Den belgiske dramakomedien «Hasta la vista» byr på like doser ømhet og røff humor. 

FILM: 
Tre belgiske menn i 20-åra bestemmer seg for å dra på heisatur til Spania. 
Problemet er at de ikke kan dra alene. 
Philip er paralysert fra nakken og ned og har det mest i kjeften, Lars har kreft og er bundet til rullestol, mens Jozef er tilnærmet blind. 
Historien starter med at Philip (Robrecht Vanden Thoren), som har førlighet i én hånd, snur rullestolen etter damene på stranda. 
Lars (Gilles de Schryver) og Jozef (Tom Audenaert) er på restaurant og nipper til årgangsvin, mens de bruker vinvokabularet til å beskrive den kvinnelige kelneren. 

Gutta overtaler foreldrene til å la dem dra, leier en velutstyrt minibuss og en erfaren pleier, men forteller foreldrene at turen er en slags dannelsesreise, der de skal innom Paris og vingårder i både Frankrike og Spania. 
Det de ikke forteller, er at målet med turen er et bordell på spanskekysten som henvender seg spesielt til handikappede. 
På «El Cielo», himmelen, skal de alle tre miste møydommen. 

Kom som du er 

Uansett, komplikasjoner oppstår, turen avlyses og gutta må operere i det skjulte for at «jomfrureisen» skal bli noe av. 
De ender opp med Claude (Isabelle de Hertogh), som viser seg å være en kvinne som ikke snakker flamsk, mens bare Jozef av gutta kan fransk. 
Blinde Jozef er også den som får mest sans for Claude, som ikke er et syn for guder. 

Hvis dette høres ut som en grovkornet komedie for kåte gutter, så er det bare delvis riktig. 
Gutta har virkelig sans for vin, på alle vis og det er fristende å kalle filmen en krysning av «The Hangover» og «Sideways». 
Den har for øvrig fått en svært god tittel på engelsk, «Come as You Are». 

Lytehumor 

Som dere skjønner på anmeldelsens lette tone, er dette en historie spekket med lytehumor. 
Gutta mobber hverandre, de kaller overvektige Claude en mammut og snakker så nedsettende om funksjonsfriske kvinner at deres ektemenn går til fysisk angrep. 
Gutta er ingen englebarn, men har sine lengsler og dårlige sider som det er lett å kjenne seg igjen i. 
Regissør Geoffrey Enthoven og hans manusforfattere har funnet en fin balanse mellom ømhet, kameratskap, slapstick, rå humor og det virkelig triste. 
Han treffer ingen falske noter og det gjør heller ikke de fire skuespillerne. 
