Skriking, løping og dreping
Godt teater rører oss. 
Det kan skremme oss. 
Skape ubehag og ettertanke. 
Provosere. 
Underholde. 
La oss holde på den tanken en stund. 

På 1990-tallet kom en ny generasjon britiske teaterfolk stormende inn på scenen med svære fakter og mye lyd. 
De skapte det som ble kalt "rett-i-trynet-teater", punkernes intellektuelle barn invaderte dramatikken væpnet med retningsløst raseri. 

Tilsynelatende ikke. 
De rettet sitt sinne mot det bestående, hva det nå måtte være, men likefullt: 
Deres mål var å beskrive en annen virkelighet, se verden fra et annet ståsted, vekke opp, sjokkere i sin brutale ærlighet. 

I den bølgen var Mark Ravenhill en høvding, og selv om hans dramatikk har endret seg siden debuten "Shopping and Fucking" fra 1996, bærer også "Shoot" denne arven i seg. 
Opprinnelig er stykket 17 enaktere skrevet for Edinburgs Fringe-festival i 2007. 
De er løst forbundet med hverandre, noen personer går igjen, og referanser knytter dem sammen på samme måte som undertitlene skaper slektskap til verdenslitteraturen, "Krig og fred", "Forbrytelse og straff", "Paradise Lost"... 

"Oss" og "de andre" 

På Rogaland Teater har Hilde Brinchmann plukket fra 12 av disse stykkene, bearbeidet dem og skapt to og en halv times voldsomt teater. 
Her er språket råere enn i teaterforestillinger flest, ikke bare for bannskapen spyttes over scenegolvet, like mye fordi volumknappen nesten hele tiden står på fullt. 

Men la oss forsøke å gi et bilde av forestillingen, la oss begynne med begynnelsen. 
Mens publikum fyller salen, går skuespillerne rolig rundt på scenen. 
De snakker litt sammen, de går forbi hverandre, smiler høflig til oss, sitter rolig og venter. 
Så eksploderer det: 
Skuespillerne springer i panikk, skrikene fyller rommet, og situasjonen presenteres: 
Fienden er midt blant oss, selvmordsbomberen er her, frykten er etablert og temaet definert. 
Fra nå og ut skal alt handle om "oss" og "de andre", om "de gode" og "de onde", om "frihet og demokrati" på ene siden, "diktatur og tyranni" på den andre. 

Tvangsdemokratiet 

Deretter får vi 12 tablåer om frykt og hat, om krig og om flukten inn i sine egne bagateller. 
Etter at bomberen har forlatt oss, møter vi en mor som stenger seg inne i ukebladenes enkle svar. 
Hun leter etter sine tidligere liv, hun lager sin sunne smoothie hver morgen, hun hevder at magetrøbbelet skyldes koffein-intoleranse og har derfor sluttet å drikke kaffe — livet er perfekt helt til neste magekrampe tar henne. 
Det er som om den filosofiske vitsen hentes fram igjen: 
"Hva synes du om verdenssituasjonen? 
Jeg vet ikke, jeg har fått et rusk i øyet." 

Så langt, så godt. 
Men to og en halv time? 

Der oppstår problemet. 
Det er grenser for mange ganger vi trenger ironiseringer av "frihet og demokrati" før vi har tatt poenget, og nettopp her er denne forestillingens store svakhet. 
Den er så gjentakende at vi blir trøtte, så overtydelig at vi kjeder oss (selv om "ikke vær kjedelig" er et av Ravenhills motto). 
VI har skjønt dilemmaene lenge før torturistene kaster seg over den terrormistenkte kvinnen, lenge før den vestlige soldaten avhører og mishandler vitnet i et Irak eller et Afghanistan eller hvor det nå er vi forsøker å tvangseksportere vår frihet og vårt demokrati. 

Ja, egentlig er dette dilemmaet så grundig behandlet i all offentlighet etter de problematiske krigene våre at teatret ikke makter å si oss noe nytt. 
Problemstillingene virker allerede bakpå, et paradoks som ofte oppstår når kunstneriske uttrykk forsøker å være aktuelle. 

Befriende tvisyn 

Derfor kommer andre akt som en befrielse. 
Her åpnes det plutselig for tvisynet, og ironiseringen rammer også de velmenende som går i fakkeltog i protest mot vestens militære aksjoner. 
Og ikke minst: 
Her får vi en fantastisk morsom karikatur på kulturarbeidere som (med offentlige bistandspenger, antakelig) reiser ut og vil skape forsoning gjennom teaters helbredende og malingens lindrende kraft. 
Og innimellom får vi små øyeblikk av ømhet, i en samtale om kreften som sprer seg, i en desperat dans mellom den krigstrøtte soldaten og hans livløse offer. 

Disse små grepene er likevel ikke nok til å løfte "Shoot" til samme høyder som Brinchmann tidligere har vist oss i samme teaterhus. 
I et nokså parallelt stykke, miljødramaet "Kosmisk frykt eller dagen da Brad Pitt fikk paranoia" (2010), klarte hun å skape et intenst ubehag midt i en forestilling som ikke ga oss et eneste svar. 

Det er selvsagt teatrets, og kunstens, privilegium å spørre uten å bli avkrevd svar. 
Men spørsmålene må røre oss, hvis det skal være godt teater. 
De må være ubehagelige, skremmende, fornyende, skape ettertanke. 
Det gjør ikke "Shoot" som derfor blir retningsløst midt i sin egen insisterende støy, fordi det ikke engang treffer oss. 
