En halvhjertet Pixar-film som oser av teknologiangst og framtidsfrykt
«Biler 3» er traurig venstrehåndsarbeid fra studioet som en gang var en garantist for kvalitet. 

FILM: 
Etter en kinosommer preget av visjonsløst dataanimert sløseri med tid, kommer omsider en film som viser hvordan denne typen moro for hele familien skal gjøres. 
Den filmen er Dave Mullins’ seks minutter lange dialogløse «Lou», som vises før Brian Fees «Biler 3». 
Dessverre kan ikke hovedforestillingen matche forfilmens komiske timing, visuelle oppfinnsomhet og elegante dramaturgi – eller kanskje rettere sagt: 
Den kan ikke være brydd med å prøve. 

Midtlivskrise «Biler»-franchisen står i en særstilling i Pixar-katalogen i den forstand at den er påfallende lite populær blant filmkritikere, samtidig som små barn elsker den og har gjort den til selskapets kanskje største merchandisingmelkeku. 
Pixar-imperiet er bygget på filmer som underholder store og små samtidig, men «Biler»-serien har aldri helt mestret denne balansegangen, og dette tredje kapittelet i sagaen om den ildrøde NASCAR-bilen Lynet McQueen er intet unntak. 

«Biler 3» er en film som oser av teknologiangst og framtidsfrykt, hvilket er et underlig valg for en film beregnet på et publikum som er flasket opp på strømmetjenester, touchskjermer og digital teknologi opp og i mente. 
Det begynner med at McQueen og hans fellesskap av gode, gammeldagse racerbiler utfordres av en ny generasjon av teknologisk optimaliserte fartsvidundere som forvandler bilsporten til en gledesløs jakt på hundredeler og millimetre (ta den, moderne idrett!). 
Og dermed er det duket for en tretrinnsrakett av midtlivskriser og aha-opplevelser, som tvinger McQueen til å ta et oppgjør med seg selv og sin plass i universet. 

Generasjonsskifte 
Dypest sett handler «Biler 3» om hvorvidt en racerbil som er ment å symbolisere en hvit, heterofil amerikansk mann skal innse sine egne begrensninger og slippe til en racerbil som representerer en yngre, latinamerikansk kvinne. 
Det er unektelig en tidsriktig tematikk – særlig i USA – men den framstår nærmest som en kriseløsning for en film som gjennom to akter arbeider iherdig for å innrullere barnehage- og barneskolepublikummet i de gretne gamle gubbers rekker. 

På overflaten er «Biler 3» oppsiktsvekkende konvensjonell, og med unntak av en medrivende demolition derby-scene ligger både bilkjøringen, vitsene og animasjonen et par hakk under vanlig Pixar-nivå. 
Det er noe halvhjertet over hele produksjonen, som om studioet motvillig har gått med på å gi barna det de vil ha – uten interesse for hva dette «det» faktisk er. 
Om «Emojifilmen» var den naturlige konklusjonen på en spektakulært begredelig sommer for dataanimert familiefilm, er «Biler 3» den metaforiske «hemmelige» scenen som dukker opp under rulleteksten og staker ut kursen videre. 
Det store spørsmålet blir dermed hvem man skal sette sin lit til når ikke engang Pixar kan rette opp skuta. 
