Ikke se denne serien alene!
Det bare er å ta av seg hatten for «The Haunting of Hill House». 
Og så gjemme seg bak den. 

TV-ANMELDELSE: 
I grøssen og gruens taksonomi følger det gjerne med en iboende undertekst til de ulike undersjangrene. 

Litt grovt kan man si at monsterfortellingene ofte egentlig handler om menneskets kamp mot naturen og det mørke, underbevisste i oss selv («Haisommer»), eller teknologi og menneskelig overmot løpt løpsk («Frankenstein», «The Terminator»). 

Vampyr-, varulv- og body horror­-sjangeren billedliggjør gjerne transformasjon, seksuell oppvåkning, annerledeshet og kjødets kamp mot sinnet, eller aldrings-, sykdoms- og smitteangst («Twilight», «En Vampyrs Bekjennelser», «Fluen»). 
Zombier er gjerne en metafor for hva enn det skulle være av eksistensiell åndenød og drukningsangst, alt fra døden eller tidens ubønnhørlige marsj, til frykten for å bli slukt av sosiopolitiske strømninger og forbrukersamfunnets apati («Dawn of the Dead», «28 Days Later»). 

Og den kanskje største, og eldste, av disse sjangrene – spøkelseshistorien – er en perfekt lekegrind for begravde hemmeligheter som er i ferd med å innhente oss, fortidas synder som hjemsøker nåtida, og ubearbeidede traumer og uuttalte frykter som tvinger seg opp gjennom underbevissthetens overflatehinne og hvisker grusomme sannheter i øret på oss mens vi sover. 

Litt som Ibsen, altså, bare med lange skygger og strategisk plasserte, hjerteinfarktskapende skvetteøyeblikk. 

Lærebokeksempel 

Netflix’ nye grøsserserie, «The Haunting of Hill House» (basert på klassikeren ved samme navn), er et lærebokeksempel på den sistnevnte sjangeren. 

I nåtid følger vi de fem voksne søsknene i Crain-familien, som alle sliter, bevisst eller ubevisst, av etterdønningene fra den eksepsjonelt traumatiske perioden i oppveksten da de hadde bostedsadresse Hill House, et sånt gigantisk, nygotisk gods som er så labyrintisk, knirkete og skyggefullt, ja, kort sagt så føkka skummelt at du får lyst til å ta en alvorsprat med både hustegneren og sensoren hans da han avla eksamen ved arkitekthøyskolen. 
(Seriøst, tenk så mye angst og tenners gnissel som kunne vært spart om arkitekter med slike tilbøyeligheter hadde strøket og blitt nødt til å få seg en vanlig kontorjobb i stedet.) 

Skakkjørt familie 

Hva som faktisk skjedde i huset en gang for lenge siden utfolder seg sakte via flashbacks, samtidig som vi får se hvordan barna på hver sin måte har prøvd å bearbeide eller undertrykke hendelsene i voksen alder. 
Én har blitt skrekkroman-forfatter, en annen barnepsykolog, én begravelseskosmetolog, og én narkoman. 
Når den skakkjørte familien igjen bringes sammen grunnet et nytt dødsfall, blir de tvunget til å forholde seg ikke bare til hverandre, men til ei fortid de hadde håpet skulle forbli nettopp dét. 

Og så begynner selvsagt skumle ting å skje igjen. 

Og om de er skumle. 

«The Haunting of Hill House» benytter seg av samtlige triks i boka for å få deg til å gjemme deg bak puta, og heldigvis behersker skrekkfilmregissør og serieskaper Mike Flanagan («Gerald's Game») dem til fingerspissene. 

Huset er hjemsøkt på grensen til det parodiske, her er spøkelser, vardøger, vandøde, jærtegn, bankeånder, monstre og en aldri så liten «Slenderman» (eller er de alle bare visjoner?), for ikke å glemme alle de falske alarmene: 
Skyggespill, små glimt i øyekroken, og ikke minst et interiør utført av en scenograf med åpenbar forkjærlighet for pareidoli, dette fascinerende mentale fenomenet som på den positive siden kan få en boblete sky til å se ut som en and, men som også kan få en mørk korridor til å virke full av forvridde ansiktet som roper mot deg i sjelsvrengende primalangst. 
Hjælp. 

Skrekk om dagen, skrekk om natta 

I tillegg hverdagstraumatiseres de små, nusselige (og litt høysensitive) Crain-barna på alle tenkelige og utenkelige måter. 
De sitter fast i heiser, finner døde kattunger fulle av insekter, og blir hvisket til av stemmer som ikke finnes. 

Og alt dette er bare på dagtid, bare vent til stakkarene må legge seg. 

På toppen av det hele blir de naturligvis aldri trodd, det er ikke måte på hvor stor tiltro far i huset har til rørsystemets evne til å bråke og få bilder til å falle av veggen. 

Mye av grunnen til at grøsset i «The Haunting of Hill House» treffer så hardt som det gjør, ligger også i det grundige karakterarbeidet. 
Vi bryr oss om barna på skjermen, og ikke minst forankres alt det overnaturlige i gjenkjennelige, allmenngyldige og karakterdrevne problemstillinger. 

«Nei, nei, nei!» 

Iblant smøres det så tjukt på at det hadde bikket over i det komiske, hadde det ikke vært så fordømt effektivt. 
Det artige med skrekkfilm er jo (foruten at det er langt vanskeligere å gjøre bra enn man tror) at filmspråket er så lett å kjenne igjen og plukke fra hverandre, men samtidig – når det er dyktig utført – bortimot umulig å gardere seg mot. 

Det beundringsverdig klassisistiske skrekkhåndverket her – spesielt foto og lydbilde, men også manus, regi, scenografi og klipp – er så presist tilskrudd for å få fram nøyaktig riktige skrekkeffekt, at det bare er å ta av seg hatten, for så å gjemme seg bak den. 
Etter fire episoder var jeg komplett utmattet, og tok meg selv i å rope «Nei, nei, nei!» flere ganger til idiotene på skjermen. 

En gjengangervits om skrekkfilm er at rollefigurene er så dumme. 
De flytter inn i åpenbart hjemsøkte hus, de stoler ikke på sine egne sanser, de splitter opp, oppsøker mørke korridorer alene, er i det hele tatt irrasjonelle og dumdristige. 
Man innbiller seg at man hadde handlet smartere enn dem, var man i deres sted. 

Nå er jeg ikke så sikker lenger. 
Etter at jeg begynte å se denne serien, ble jeg mer overbevist om at jeg er akkurat like tjukk i hue som Crain-familien. 

For av en eller annen vanvittig grunn bestemte jeg meg for å se «The Haunting of Hill House» alene, etter at sola hadde gått ned. 

(Anmeldelsen er basert på de første fire episodene.) 
