Terningkast elleve!
Luftgitarhelter i det ganske land, foren eder! 
Her er spillet som krever bred benføring, snerrende lepper og en forkjærlighet for hylende gitarer. 

Sosiale aktivitetsspill som «Singstar», «Buzz» og «Donkey Konga» har tatt Norge med storm. 
Lette å lære, tilgjengelige for de fleste og underholdende til tusen - selv for personer som vanligvis ikke spiller. 

«Guitar Hero» får dem alle til å blekne*. 
Med sin overkule gitarhåndkontroller og massive bunke med gitardrevne rockelåter, sørger det for å kile vårt indre villdyr til live fra første riff. 

For hvem har vel ikke stått på fest og spilt luftgitar til den store gullmedalje? 
Og seriøst, har du først spilt luftgitar en eneste gang i hele ditt liv, har du alt du trenger av kunnskap for å tukte dette spillet. 

«Guitar Hero» tar med andre ord konseptet fra rytmespill som «Amplitude» og «Frequency» (begge fra samme utvikler som «Guitar Hero»), og pælmer den tradisjonelle PS2-håndkontrolleren til skogs. 

I steden får du en plastgitar med fem knapper i forskjellige farger ytterst på halsen, en knapp som fungerer som streng og en spak som kan dra og vri på gitarhylene du tryller frem. 
Hensikten er å treffe med både riktige farger og streng-knappen etter hvert som de dukker opp på skjermen. 

Best av alt: 
Muligheten til å spille med og mot en kompis med hver deres gitar. 
Det tar av. 

Jada, jada, jada - gitaren ser temmelig harry ut. 
Men i det øyeblikket man legger reimen over skulderen og fyrer igang en låt, går det fra å være småpinlig til å bli ufattelig kult. 

Man holder inn knapper i kombinasjoner som føles som gitargrep, strengknappen slutter å være en knapp og blir simpelthen en gitarstreng og whammyspaken er så tilfredsstillende å bruke at svikten i knærne kommer automatisk. 
Og så er det i gang: 

Man kan kjenne håret vokse på brystkassen. 
Bena sklir fra hverandre, som om hver eneste tone trenger sats. 
Hodet begynner å nikke i takt med musikken. 
Og ballene vokser i takt med publikums fornøyde jubling. 

Jeg har faktisk en følelse av at alt dette gjelder for begge kjønn, «feminint» er kanskje det siste ordet jeg ville valgt for å beskrive «Guitar Hero». 
Rockeglade jenter er herved advart. 

Spillet har i tillegg et element som mange andre sosiale spill mangler: 
Det er veldig morsomt å spille det alene også. 
For å øve på de høyeste vanskelighetsgradene, om ikke annet. 

«Guitar Hero» er rett og slett feilfri gourmetføde for rockeguden i oss alle. 
Terningen burde gå til elleve. 

* Blekne LITT, i alle fall. 
