Balladen om publikums død
En virtuos tilstandsrapport om filmkunstens stilling anno 2013. 

«HOLY MOTORS» 
ÅPNER med at en mann våkner i mystisk et hotellrom ved en flyplass. 
Mannen (spilt av regissør Leos Carax selv) oppdager etter hvert en lås på en av veggene, og beleilig nok er hans høyre langfinger formet som en nøkkel. 

Etter litt famling makter han å åpne en hemmelig dør som leder inn i en gammel, fullsatt kinosal. 

Levende bilder farer over lerretet, men med unntak av et lite barn som på ustø føtter stabber nedover midtgangen med et par forvokste hunder i hælene, synes publikum livløse. 

ETTER DENNE allegoriske åpningssekvensen møter vi vår hovedperson monsieur Oscar (Denis Lavant), som ledsaget av et kobbel livvakter forlater sin familie og sitt hjem for å ta fatt på dagens arbeidsøkt. 

Herr Oscars reiser i en hvit limousine kjørt av hans sjåfør Céline, og mellom hvert stopp på deres underlige reise, ifører han seg et nytt kostyme etter anvisning fra det mystiske «Byrået». 

Hans første opptreden er som en lut— rygget gammel tiggerkone, og deretter går det slag i slag med atletiske motion capture - akrobater, bisarre blomsterspisende uteliggere, hardtarbeidende familiefedre og voldsglade skurker. 

Da han etter endt arbeidsøkt drar hjem til sin familie, er det et helt annet hjem og en helt annen familie enn dem vi traff ved filmens begynnelse. 

DA JEG FØRST så «Holy Motors» under BIFF i fjor, oppfattet jeg den som en svært fascinerende og visuelt oppfinnsom samling av vignetter, men heller ikke så veldig mye mer. 

Filmen var en besnærende kryptisk opplevelse som kunne minne om David Lynchs «Inland Empire» og Matthew Barneys «Cremaster 3» og «Drawing Restraint 9», og selv om det var åpenbart at den ville si et eller annet om film, var det ikke helt godt å si hva. 

VED ANDRE MØTE fremstår den derimot som svært gjennomtenkt - faktisk er det nærliggende å se den som en to timer lang drøfting av filmkunstens plass i et samfunn hvor menneskene drukner i fiksjoner og ikke lenger legger merke til de utallige kameraene som omgir dem. 

Herr Oscars maskerade er nemlig ikke så uutgrunnelig som den ved første øyekast kan se ut som: 
For hvert kostymebytte trer han inn i en ny filmvirkelighet, og hans reise kan dermed sees som en omvendt kronologisk gjennomgang av ulike typer film som har vært viktige for filmkunstens utvikling. 

HAN STARTER med den iscenesatte virkeligheten - eventuelt den fiktive dokumentaren - som lenge har fremstått som den mest vitale filmatiske sjangeren i en medieverden herjet av reality. 

Deretter snor han seg gjennom den dataanimerte fantasyfilmen, den tilsiktet bisarre kunstfilmen (« Weird! 
He’s so weird!» 
, som en av bifigurene sier om den troll-lignende skapningen Oscar gestalter), trykkende sosialrealisme, New Hollywood-aktig kriminalfilm, borgerlig og litterært eurodrama, samt en melodramatisk kjærlighetshistorie hvor hovedpersonen selv synes å snuble i sine egne illusjoner. 

ALLE SEGMENTENE handler i en eller annen forstand om å manipulere andre menneskers oppfatning av virkeligheten, enten det er via illusjoner, løgner eller avsløringer. 

«Holy Motors» er en film med lite dialog, og den dialogen som finnes vedgår hovedsakelig herr Oscars små iscenesatte opptrinn. 
Men under samtale med en av Byråets utsendinger dukker det opp en nøkkelreplikk: 
«Hva om det ikke er noen som ser på?» - hva skal disse opptrinnene skal tjene til dersom monsieur Oscar ikke har noe publikum? 

DERMED ADRESSERER Carax filmkunstens store utfordring i det nye århundret: 
Hvor går filmen i en verden hvor alle bærer et kamera i lommen og har sett såpass mye film at de er i stand til å se tvers gjennom enhver historie som tilbys dem? 

Hva gjør man når det tradisjonelle publikumet - det som bare passivt satt der og lot seg fortrylle - ikke lenger finnes? 
I filmens avsluttende scene blir det hevdet at «menneskene ikke lenger vil ha synlige maskiner»; ikke lenger vil ha historier som er gjenkjennelige som fiksjon. 

Dermed synes Carax å postulere at Oscars metode - en altomfattende oppheving av skillet mellom fiksjon og virkelighet, publikum og deltaker - er den eneste fremgangsmåten som fortsatt lar filmen slå ned i mennesket som en åpenbaring. 
