Bjørn Eidsvåg begeistrer i «Etterlyst: Jesus»
Etterlyst: 
Jesus er en hybrid av religionsforedrag, biografisk konsert, evangelietolkning og revy. 
Og det funker som teater. 
Forunderlig! 

Bjørn Eidsvågs jakt på Jesus er en jakt på troverdighet i troen. 
Han tviler seg frem og han gir ikke opp sin Jesus. 
Selv er han en krysning av folketaler og demagog, men han holder seg klokt innafor gjennom sin egen intelligens og sunne fornuft. 
Han stiller resonerende spørsmål som en god rabbiner, og han tar ikke skriften bokstavelig. 
Fundamentalister av alle slag tar skriften bokstavelig, og da må ordet og kjærligheten vike. 

Det vil ikke presten, dikteren og singer/songwriteren Bjørn Eidsvåg være med på. 
Han prediker kjærlighetens evangelium, og det gjør han med sine sanger, sine dikt og sine ord for vår tid. 
I sitt oppgjør med bokstavtroen, kommer Eidsvåg gjennom sine alternative tolkninger til ny erkjennelse. 
Han velger kunnskap, innsikt og sunn fornuft. 
Han fjerner helveteskrekk og arvesynd, velger livet her og nå fremfor i det hinsidige. 

Hans overbevisning har antagelig omvendelsens kraft. 
Sikkert farlig i enkeltes øyne. 
Hans avsluttende tros- eller håpsbekjennelse er en ydmyk bønn om hjelp til å leve som et menneske blant mennesker, uavhengig av etnisitet, religion, farge, sosial klasse. 

Fra bedehus til rock 

Første halvdel av denne forunderlige teaterkvelden – nennsomt, nesten usynlig iscenesatt av teatersjefen Erik Ulfsby – følger Eidsvågs liv fra bedehus-barndom med flanellograf i Sauda, gjennom musikalsk og seksuell oppvåkning, og frem til studier ved Menighetsfakultetet i Oslo. 
Underveis har han sett for seg mange Jesus’er – den trygge, den strenge, den som ser alt, som sier forvirrende ting, og som alltid har langt hår – det som i Sauda fører lukt i helvete. 
Og han har aldri kunnet følge Kirkens syn på kvinner (det står for eksempel ingenting i evangeliene om at Maria var jomfru), homofili, teater og musikk: langsom musikk=Jesus, rytmisk musikk=Satan. 

«Vær nøktern» 

På Menighetsfakultetet lærer Eidsvåg gresk (og rock), og forstår at «vær edru» kan bety «vær nøktern». 
Med dette opphøret av totalavhold, slutter egentlig det biografiske i forestillingen. 
Derfra og ut tar evangeliene over, og Svein Tindberg går igjen drevent inn i sin Markus. 
Gjennom hele kvelden skaper Tindberg små ikoniske revyskikkelser av fedre, salvelsesfulle pastorer, bedehuskvinner, helvetespredikanter, Leonard Cohen, og vaktmesteren i kjelleren på Fakultetet. 
Han utleverer humoren, men overdriver aldri og henger ingen ut. 
Dessuten er han rekvisitør, og anretter den superenkle scenografien etter behov: et laken er en alterduk er Cæsars toga. 

Musikken 

Eidsvågs mange sanger snor seg gjennom hele forestillingen. 
De er like i oppbyggingen, men tekstene skaper variasjon, og formidlingen er fremragende. 
De fire samkjørte musikerne i bandet hans fyller nesten halve scenen med sine instrumenter, men de tar aldri for mye plass, overdøver aldri lyrikken. 
Slagverket er både understrekende og umåtelig diskret, ømt i Jerusalem-sangen. 

Lyset er et svært viktig element. 
Det bidrar til det teatrale og kamuflerer en del av forelesningstyngden. 
I sangene får det en medspillende virkning, og projeksjonene på de fem frittstående panelene som fyller bakscenen har både opplysende og humoristisk innhold. 
