Bokanmeldelse:Ida Løkås: 
«Pappa er et postkort» 

Da Una fylte 16 år, kom ikke det årlige postkortet fra den ukjente pappaen. 
I stedet drikker hun seg full og møter en kjekk filmskaper-student. 

Som i så mange bøker for barn og ungdom starter jakten på opphavet, og underveis finner hovedpersonen mange andre og kanskje viktigere innsikter om vennskap, familiebånd og livsvalg. 

Det skal mye til å skrive frem friskhet og overraskelser i en slik grunnidé, særlig når den også kombineres med noe så forutsigelig som en ulykkelig forelskelse. 
At Una veksler brått mellom optimisme og fremtidsfrykt, voksentanker og barnslighet, er ikke en svakhet. 
Tvert imot finnes romanens kanskje fineste kvaliteter i de innadvendte tilbakeblikkene Una byr på. 

Løkås sløser litt med transportetapper, samtidig som spenningen i hovedgåten utløses altfor tidlig i fortellingen. 
Det blir derfor lett å miste interessen for Una, og dette blir en lettglemt halvlest bok. 

Men da går man glipp av noen fine skildringer mot slutten av verket, der også språket livner til og smaker av de friske vendingene fra debutboken fra 2012, «Det fine som flyter forbi». 
