Milevis fra hitlistene
Beklager folkens. 
Musikalsk komedie står det på plakaten. 
Men dette er verken spesielt morsomt eller i noe nærheten av å komme på hitlistene. 

Historien er rimelig enkel. 
Rockemusikeren Jack Johansen er nettopp død – drept av en defekt brødrister. 
Noen av hans gamle venner ønsker derfor å lage en minnekonsert, og samles for å diskutere opplegget og settlisten. 
Men å bli enige er slett ingen spøk. 

Med et slikt utgangspunkt kunne det sikkert ha vært gjort mye spennende. 
Enten i musikalform eller som ren slapstick. 
For de fire på scenen har solid fartstid, kan sitt fag og viser seg også som kompetente musikere. 

Problemet er ganske enkelt storyen. 
Eller la oss heller si mangel på sådan. 

Å høre denne gjengen sitte og krangle om hvilke sanger som skal fremføres og rekkefølgen, kunne ikke bry oss mindre. 
Enhver som har vært i nærheten av et rockeband vet at her snakker vi om en gjeng voksne småbarn der talentet ikke alltid er proporsjonalt med egoet. 

Vi kommer dessverre aldri under huden på noen av figurene i stykket. 
Småkjeklingen og primadonnanykkene blir bare overflatisk tørrprat som strengt tatt ikke sier noe som helst om verken døden, livet eller kjærligheten. 

Nå er det vel ikke noen grunn til å bry seg spesielt med livet til avdøde Jack Johansen. 
Ei heller sangene hans som får en til å tenke på det verste fra ml-bevegelsens storhetstid på 70-tallet. 

Bedre blir det ikke av at enkelte av poengene blir gjentatt og gjentatt til det kjedsommelige. 
Hvor morsomt er det egentlig at Kim, spilt av Ameli Isungset Agbota, gjennom hele forestillingen er på desperat jakt etter et toalett? 
Barnehagehumor. 

Eller at Gregers, i Håkon Moes skikkelse, har problemer når han skal ordlegge seg mellom sangene. 

Riktignok er det mulig å gjenkjenne Hekketveit, rimelig bra gestaltet av Bjørn Willberg Andersen, som den fremfuse frontfiguren som alltid skal ha det på sin egen måte. 
Og rivjernet Grethe (Monica Hjelle) som lar sin ektemann sitte og vente i bilen utenfor. 

Men det hele blir for tynt til å bære en forestilling på halvannen time. 

Rett skal være rett. 
Det humres et par ganger i løpet av forestillingen. 
Bjørn Willberg Andersens musikalske arrangementer er til tider mer enn godkjent, og både gitarspill og det vokale holder profesjonelle mål. 
Men jevnt over er det mest kjedelig. 
Dørgende kjedelig. 

Scenografien er enkel med en plakat fra Hulen som det eneste som gir en viss lokal tilknytning. 
«Gitaristene» er nemlig opprinnelig dansk, og har blitt fremført til gode kritikker i sitt hjemland. 

Men skal du se virkelig musikalsk humor, er det bedre å finne frem forrige århundrets geniale filmatiske mesterverk «This Is Spinal Tap». 
