Stor og sorgtung gresk filmkunst
De lange tagningers mester er her igjen. 
Jeg vet knapt noen regissør som kan måle seg med grekeren Theo Angelopoulos i det å male gedigne lerreter med sitt kamera. 
Nå er han her med første del i en trilogi om Hellas' moderne historie. 

«Den gråtende engen» gir ingen detaljert leksjon i gresk 1900-tallshistorie. 
Den 69 år gamle regissøren, som også har skrevet manuset, gir oss snarere sin tolkning av essensen i grekernes skjebne i tidsrommet 1919— 1949. 
Grunnelementene i Angelopoulos' epos er ikke akkurat lystige. 
Det handler om å leve i eksil, bli offer for politiske voldshandlinger og miste sine nærmeste i krig. 
Tragedien som sjanger ble i sin tid skapt i Hellas, og Angelopoulos gjør sitt beste for å leve opp til den dramatiske tradisjonen. 

Trilogien bygges opp rundt Eleni (Alexandra Aidini). 
I «Den gråtende engen» ser vi henne første gang som treåring blant en gruppe greske flyktninger på vei fra Odessa i Russland til en ny tilværelse ved en elvebredd nord i Hellas. 
Filmen skildrer en rekke prøvelser fram til hun 30 år seinere skriker ut sin smerte over de store tap livet ga henne. 

For å få utbytte av Angelopoulos' regi må man skru ned tempoet i sitt mottakerapparat. 
«Den gråtende engen» skal først og fremst inntas med øynene. 
Bildene minner om måten teaterregissør Robert Wilson jobber, akkurat nå aktuell i «Peer Gynt»-oppsetningen i Oslo. 
Begge skaper store tablåer der det visuelle uttrykket ofte er viktigere enn replikkene. 

Ja, Angelopoulos stoler så mye på å fortelle gjennom bilder at detaljer i handlingsgangen kan bli borte. 
Hvem er far til tvillingene Eleni føder som tenåring? 
Trolig den gamle adoptivfaren Spyros, men sikker blir man ikke. 

Innvendingen blir uvesentlig for den som holder blikket våkent. 
Oppdag fargeskalaen i blågrått, gulbrunt og svart. 
Lytt til damplokomotivene som tøffer forbi. 
Se et annet Hellas enn det solfylte ferielandet vi kjenner. 
Eleni og kjæresten trasker og trasker i regnvær og søle gjennom fattigslige rønner av hus. 
Nyt de hvite lakenene som vaier på tørkesnorer ved stranden i Tessaloniki. 
De vokser til et symbol på frihet den dagen de farges av blod fra en såret motstandsmann under militærdiktaturet sist på 30-tallet. 

Så høystemt og sorgtung er filmen at det kan bli i meste laget. 
Men særlig midtveis lister musikken seg inn som et trøstende og livsbejaende element. 

Og hvem er vi som forlanger en lystigere fortelling fra et land der 40.000 døde i borgerkrig på slutten av 40-tallet? 
