Sensureres av kinesiske myndigheter
Forteller sannheter som er fortrengt av det offisielle Kina. 
Det koster ham dyrt. 

Hvis du ikke forteller sannheten, kan du ikke være forfatter. 
Den er bunnen i alle bøker, har den kinesiske forfatteren Yan Lianke sagt. 
Yan Liankes uttalte prosjekt er å fortelle sannheter som er fortrengt av det offisielle Kina. 
Det koster ham dyrt. 

Han er oversatt til 20 språk, men er ingen profet i eget hjemland, for å si det forsiktig. 
I Kina blir bøkene hans utgitt, men hyppig stanset av sensurmyndighetene kort etter. 

Noen blir forbudt umiddelbart, andre vil knapt noen kinesisk forlegger prøve å utgi. 

Men det er påtrengende at han skriver. 
Historien vil gi ham rett. 

Forlaget Font har utgitt fire av romanene hans på norsk. 
«Tjen folket!» (2008), «Landsbyens blod» (2009), «Lenins kyss» (2011) og nå «De fire bøkene». 
I hver av disse bruker han en blanding av satire, magisk realisme og sosialrealisme til å demme opp for det han har kalt «hukommelsestap med kinesiske kjennetegn». 

Regimekritikk 

Og det er ikke historiske bagateller han skriver om. 
I «Tjen folket!» harselerte han over Mao-dyrkingen under Kulturrevolusjonen. 
I «Landsbyens blod» tok han for seg den store AIDS-skandalen i Kina, der hele landsbyer i Henan-provinsen tappet og solgte blod. 
Tusener døde, og det er i ettertid lagt lokk på tragedien. 
I «Lenins kyss» gjør han seg lystig over de mest groteske og absurde utslagene av kinesisk kapitalisme. 

Sultkatastrofe 

Nå har han gått løs på kanskje den aller største tragedien i moderne kinesisk historie, også kalt Det store spranget. 
«De fire bøkene» – igjen glimrende oversatt fra kinesisk av Brit Sæthre – tar utgangspunkt i den vanvittige kinesiske politikken som skjedde i åra 1958-1962, da Mao mente at han skulle overgå både Storbritannias og USAs stålproduksjon. 
Resultatet ble en massiv sultkatastrofe. 
Anslagsvis 40 millioner kinesere sultet i hjel; folk var så desperate at noen henfalt til kannibalisme. 

En fangeleir for intellektuelle 

Yan Liankes roman tar oss til en fangeleir, Sone 99 sør for Den Gule Flod. 
Kineserne har brutale tradisjoner i «omskolering», og i denne leiren er det intellektuelle som er innhentet. 
De har ikke navn, men betegnes som Musikeren, Vismannen, Teologen, Forfatteren osv. 
De smelter stål og dyrker korn i oppdiktede kvanta og belønnes av øvrigheten med røde blomster eller stjerner. 
Oppnår de et visst antall, blir de satt fri. 
Det skjer selvsagt aldri. 

Blant de fire bøkene om nedtegnes i leiren er Synderegisteret, som er selve katalogen over angiveriet. 
Her spares ingen. 
Skildringene av et moralsk forfall som føles naturgitt under slike livsbetingelser, er den gjennomgående tonen i romanen. 
Det er vond lesning. 
