Stil-fabel om NHO og de
I Arild Østin Ommundsens finansfantasi «Rottenetter» skjer det ikke én eneste troverdig ting, og det er filmens styrke. 

Bok-krim bruker språket som Verfremdung, for at de med normalt antenne-utstyr skal oppdage at de ikke leser en fortelling om virkeligheten. 
Ommundsen har valgt en så utfrika og gjennomført filmstilisme at sjøl en blind mann med potetsekk over hodet skal skjønne poenget: 
Vi befinner oss i en fantasi, eller rettere sagt, vi befinner oss i en fri forestillingsverden der grådigheten og samvittigheten kjemper sine frodige dostojevskijkamper i sårt sinn. 

Helt fra de første bildene tenkte jeg: 
Men dette skjer jo ikke. 
Den pertentlige rodericken i fin bil på Høgjæren har en visjon om noe som kan skje, har skjedd eller skal skje. 
Finansverdenen er en forvokst svulst på velstandsamfunnet, og vi er alle påvirket av de tynne pengeflytternes ufølsomhet. 
Hvordan ble de sånn? 
Ble de ikke født av kvinne og vokste de aldri opp i ei omsorgsfull folkestue med pledd og potetmiddager? 
Jo. 
Mennesker blir vulgære drittsekker fordi vi lar dem få lov, og fordi samvittigheten gikk ut på dato som fossilert fortidsfenomen. 
Hos hovedpersonen i filmen tørner primitiv overlevelses-filosofi, kjærlighet og omsorgsevne sammen i et surrealistisk bildedikt om ambisjonenes vulgaritet. 
«Rottenetter» blir en helvetesvisjon med egoet som den selvfølgelige satan. 

Stilsjongleringen er deilig. 
Noen scener befinner seg i utkanten av Twin Peaks, med davidlynchske rødheter og bortskremt realisme. 
Andre scener er glorete som om de parodierte en politisk forferdet Wam og Vennerød-film. 
Framstillingen av kvinner er enestående i norsk film: 
Damene sitter eller beveger seg i bikinitopper og strømpebukser gjennom hele filmen, som et konstant pubertets-tablå og en nesten revy-vittig markering av kvinnerolle som trofé og belønning i rike menns verden. 
Videre: 
Arbeiderklasse-heimen til Kristoffer Joners fagrørsle-helt ser ut som ei dokkestue fra 1950-tallet. 
Dette er stilige, ironiske sinnbilder, og figurene beveger seg i dem som Caprino-marionetter. 

Rolle-figurene er også henrykt stiliserte som om de var farsefolk. 
Christian Rubeck har den sjeldne evnen at han kan lyse opp et rom med smilet sitt, og han er logisk nok den virkelige personen i handlingen, som en Dante på lavakanten. 
Fridtjov Såheim er fantastisk som finanspåfunnet Sagen, Espen Hana er appetittvekkende stilig som rik eksentriker i arkitekt-mareritt, Kristoffer Joner er som en skadd og desperat ulv i rollen som broren – og Silje Salomonsen balanserer fint i en rolle som er halvparten fiksjon og halvparten menneske. 
«Rottenetter» handler om en liten gutt som ble bedt om å bli flink av sin sosial-darwinistiske far. 
«Du kan og må bare stole på deg sjøl» er en destruktiv livsanskuelse som til slutt ender i at mennesker blir som de tynne pengeflytterne. 
De som drepte USA mer enn Bin Laden noen gang klarer. 
I et sivilisert samfunn skal rovdyr sitte i bur. 
Men den egentlige kampen mot råskapen skjer i hodene til folk. 
Det skildrer «Rottenetter» uten overtydeligheter i et land der overtydelighet er filmkunstens gud. 

Når NHO-folka i nyhetsmedier klager over vanlige folks arbeidsmoral – tenk på «Rottenetter». 
