Plateanmeldelse:Lloyd Cole - «Standards» 

Fans av Lloyd Cole (52) har investert i hans nye plate, og får tilfredsstillende avkastning. 

Å brakdebutere er ikke nødvendigvis smart for din videre karriére. 
Lloyd Cole vet dette. 

23 år gammel lagde han «Rattlesnakes», en av de store britiske gitarpopplatene fra åttitallet, men i dag en anelse mer glemt enn andre kanoniserte verk den tåler sammenligning med - som «Steve McQueen», «The Queen Is Dead» eller «The Stone Roses». 

I de snart 30 årene som har gått siden da har Cole skjøttet sitt virke på et vis som ikke er så sexy; som en arbeider i kjeledress har han tutlet videre med sitt, uberørt av synkende interesse fra publikum så vel som presse. 

Ingen forsvinningsnumre, ingen comeback, ingen «revival», ingen skandaler. 
En liten gjenforeningsturné med («Rattlesnakes»-bandet) The Commotions i 2004 er hans eneste den-gang-da-manøver. 
Ellers er han visstnok glad i å spille golf. 

Han har saktens laget gode plater innimellom - som «Don't Get Weird On Me Babe» (1991) og «The Negatives» (2000). 

Men det er fortsatt «Rattlesnakes» man snakker om, når man snakker om Lloyd Cole. 

Det er ikke sikkert at «Standards» vil endre på dét. 
Men den ser ut til å gi ham en liten oppsving: 
I hjemlandet hans gikk den nylig til 74. plass på salgslisten. 

Hvilket ikke er så imponerende, med mindre man tenker på at hans siste «listeslager» gikk til 156. plass, og at hans forrige ikke kom inn på listen i det hele tatt. 

Viktigst er det uansett at «Standards» er en praktplate. 
En muskuløst rockende sådan, full av melodier som nikker klokt til rockhistorien (Dylan og Television især) og klassisk Cole-lyrikk: 

«Put on some make up and dry your eyes/We'll go to the racetrack and drink some wine/No I don't love you the way that I should/Baby, I can't leave you like this». 

Fortsatt like besk som romantisk, altså. 

«Standards», som for ordens skyld består av originalmateriale i 10 av 11 tilfeller, er et nær perfekt eksempel på hvordan man som 52-åring kan ivareta sine ungdomskvaliteter, tilføre dem livsvisdom og fremføre det med eleganse og energi. 

Han adresserer selvfølgelig aldersproblemstillingen selv, på den uforskammet smarte «Kids Today». 

Morrissey burde laget en plate som dette nå, men har ikke prestert noe på høyde med «Standards» siden «Vauxhall & I» (1994). 

The Smiths-vokalisten har lenge slitt med å få napp hos et selskap stort nok til å massere selvfølelsen hans, men burde heller gjøre det slik Cole har gjort med «Standards» - det er nemlig en utgivelse på et lite, tysk selskap, finansiert av donasjoner fra fansen. 

Den type hengivenhet fra tilhengerne kan åpenbart gjøre noe med kreativiteten. 

BESTE LÅT: 
«Diminished Ex» 
