Kald, varm og besk
Tekstene er fulle av kjærlighet, satire og beske beskrivelser. 
Melodiene er mer enn gode nok. 
Stian Fjelldal har gjort alt selv på sitt fjerde album. 

Han holder et høyt tempo i sin artistkarriere. 
Lørdag 13. januar skal lyngdølen holde plateslippkonsert i bygdas kulturhus. 
Der vil folk få høre et sett med en miks av viser og elektropop. 
Sist var det mer elektronisk enn her med albumet "Blindtarm". 
Før det har Stian Fjelldal vist sin teft for å lage fengende poplåter med høyt fokus på tekster. 
Sangen "Håbløs" er nok hans mest kjente og mest spilte. 
Den beste sangen her heter, "Lille venn". 

Her kjører han på med kontraster både verbalt og uttrykksmessig. 
"Lille venn" er det store høydepunktet. 
Vi snakker om en enkel melodi uten staffasje der en liten venn som har mistet sin familie i en terrorhandling blir satt opp mot store mediehendelser i Norge om en stein som ligner på en pikk og en svane som mangler folkeskikk. 
Elegant gjort. 

Før det får vi høre om hvordan en åtteåring og hans venneflokk opplever en fest som de voksne har stelt i stand med høy partyfaktor. 
Hele veien blander Stian Fjelldall sin musikalske sfære og sitt lyriske univers med søtt og salt. 
Sort og hvitt. 
Kontraster. 
Ikke akkurat noen ukjente virkemidler dette, men Fjelldal fikser det bedre enn de fleste. 
Stilmessig trykker han på Paul McCartney-knappen i "Angre, angre". 
Det funker bra. 

Det aller fineste og beste med Stian Fjelldal er at det hele virker så ekte. 
Tekstene og melodiene er stemplet med hans særpreg hele veien, enten låtene varer i litt over tre minutter eller over sju. 
Ikke alle instrumentalpartiene er like spennende, men de er likevel med på å danne en helhet som gjør dette til et spesielt bra album. 
