Zzzovna av zzzurrete «Inception»
OK. 
Seinfeld klinte på «Schindlers liste», men jeg sovna på «Inception». 
I juleryddings-sesongen er det bare én ting som er verre enn rot, og det er rot som ikke vil bli borte. 

«Inception» tværer av gårde på en grettent usjarmerende og uspennende, antikvarisk sci-fi-idé som kommer fra det mest forvirra og gjentatte av de småkules jule-evangelier: 
Virkeligheten er ikke virkelig. 
Som vi sa da vi var gymnasiaster i pinlige Fleksnes-frakker på St. Svithun: 
Er dette virkeligheten, eller er det en drøm om virkeligheten, og er Universet bare et molekyl i en kjempes toalettsete? 
Sånn holdt vi på, og innimellom hundset vi ideen om de hedenske døtrene i Genesis. 

«Har du kommet for å drepe meg?» spør den delvis forråtna japanske gubben ved konferansebordet mens Leonardo DiCaprio skyver haka fram. 
Så skifter handlingen til noe helt annet i Odd Karsten Tveits Land, og du vet at det finnes kanskje ikke, og muligens er japaneren Forestillingen om Knut Northugs (ja, det skal være Knut) venstre brystvorte. 
I hvert fall er det ikke virkelig, og i hvert fall er det sånn at når man først har innført den absolutte relativitet i en handling, så dør den handlingen fordi den aldri kommer til å overraske noen mer. 

Marion Cotillard dukker opp med skjemt Edith Piaf-blikk, men er hun levende? 
Er hun død? 
Er det egentlig Leonardo som er død, i tillegg til at han er blitt en slags hybrid-voksen som har gjemt et søtt barnetryne midt inni et kjøttfullt voksenhode? 

Fortell meg om det. 
Zzzzzzzz. 

Av yrkeshygieniske årsaker vil jeg ikke sammenlikne «Inception» med «Blade runner» eller «The matrix». 
Filmen er egentlig en fragmentert og lite spennende gjengivelse av «Nightmare on Elm Street», der DiCaprios Dream Team går inn i utvalgte næringslivsklisjeers drømmer for å plante tankespirer som gjør at de forandrer seg når de ikke drømmer. 
Eller kanskje når de drømmer, hvis drømmene egentlig er virkelige. 
Manusforfatter og regissør Christopher Nolan har gjort den tabben at han er blitt så fascinert av sin uferdige idé at han overforklarer den, i stedet for å gjøre seg kvikt ferdig med pubertets-dillet og komme seg over i en engasjerende handling. 
Mot slutten, da den repetert savna Cotillard påstår at det egentlig er døden som er livet, ramler filmen omsider over i en karikatur som bare hører hjemme i «Hot shots»-parodier og Saturday Night Live-sketsjer. 

La meg bare nevne at for eksempel «Blade runner» beveger seg så elegant at en femåring ville fått med seg hva som skjer. 
Enkelhet utvider tankene, komplikasjoner lukker dem. 
«Inception» er gjørmete og en patetisk genre-lek med kronglete utforma longører som aldri noensinne bringer deg dit hen at du sier «Å ja! 
Kult.». 

Det eneste severdige i filmen er Ellen Page som Ariadne. 
Hun lever et følbart filmliv inne i dette kaotiske fysikk-paradokset. 
Men det er ikke nok. 
De andre skuespillerne kjemper en hensiktsløs kamp mot en film der handlingsbrokkene flyter rundt som hybelkaniner. 

Christopher Nolan startet sitt liv som kult-geni med «Memento», en film der handlingen beveger seg baklengs. 
Det er ikke lett å leve opp til sånt. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
