Jubilant full av gjøglerglede
Identitetsjakt i scene— og privatliv. 

Han er 70, men still going strong. 
I sitt eget jubileumsshow får Helge Jordal anledning til å vise flere sider av sitt mangfoldige talent, men det er først og fremst gjøgleren som dyrkes i denne forestillingen. 
Morten Lorentzen har laget en tekst hvor han veksler mellom Jordals eget liv og morsomme vrier på klassiske teatertekster — og noen ganger kobles disse med godt resultat. 
Hovedpersonen, spiller, synger og deklamerer. 

Helge Jordal er ikke avhengig av all verdens kulisser for å skape et sceneshow; en sykehusseng, et skjermbrett og til slutt en sykkel holder i lange baner. 
Med utgangspunkt i Knappestøperens spørsmål til Peer Gynt om hvem han er og hva han har utrettet og vært for andre, tar jubilanten oss med på en identitetsjakt gjennom sitt eget scene- og privatliv. 
For skuespilleren byr også på den private siden av seg selv - faren og ektemannen som ikke strakk til, han som ikke var så glad i vinduskonvoluttene og fikk en skattesak på nakken. 
Men det gjøres med passe doser selvironi og glimt i øget: 
De har vel tilgitt meg etter alle disse årene? 

En stjerne: 

Til musikk fra filmen «Orions belte», møter vi innledningsvis Jordal i en videoprojeksjon syklende gjennom et vinterlig Bergen, før han selv rulles inn i en sykeseng og våkner opp, ikke i baronens seng, men på Haukeland. 
For mannen i sengen er Jeppe, ikke helt slik vi kjenner ham, men som stril. 
Ingenting morer som kjent bergenserne mer enn å høre strilemål fra scenen. 
Og denne strilejeppen tolkes selvsagt med bravur og tjukk dialekt. 
Men det overbeviser ikke Knappestøperen, som med sin stemme fra oven slår fast: 
«Du hadde talent og klarte det nesten.» 

Dermed er vi for alvor inne i teaterkunstens verden, hvor ikke bare store, viktige roller får plass, gjerne i «vridd» utgave, men der også Jordals forhold til teatret og teatret selv gjennomgår en kvalitetsvurdering. 
Underveis må han spørre seg selv: 
Hva er det jeg har holdt på med? 
Har det betydd noe for flere enn meg selv? 
Samtidig får han også anledning, til stormende jubel fra salen, til å nevne et visst nasjonalt teaters bruk av advokater og eksterne konsulenter. 
Problematiseringen av teaterlivet, om jeg kan bruke et slikt ord, avføder også refleksjoner til ettertanke og enlinjere som «Var det verdt det, ingen bryr seg likevel» og «Det er lettere å beundre skuespilleren enn å høre hva han har å si.» 
Eller denne talende kommentaren for det eldre publikum: 
«Jeg husker Svend von Düring. 
Han hadde noe.» 

Spelemannen fyller år: 

Morsom er scenen hvor Jordal skal vise sine kunster for en litt forfinet, overkultivert instruktør av beste britiske tradisjon. 
Igjen og igjen må han prøve å følge instruktørens anvisninger, og hver gang blir det galt, enten for grovt og «folkelig» eller grensende til det aldeles ufarliggjorte. 
Jeg vet ikke om han har noen spesiell instruktør i tankene her, eller om det bare er myntet på en «skole». 
Det fungerer i hvert fall strålende og tilkjennegir et teatersyn som ligger et stykke unna hovedpersonens eget, for å si det forsiktig. 

Før vi er kommet i mål, har Jordal rukket å komme inn på sin egen radikale historie — og samtidig gjøre ettertrykkelig narr av ml-ernes tvangsproletarisering og bruk av dekknavn, i et nummer som for øvrig hadde tålt litt nedkutting. 
Når det sparkes til totalt uinteresserte sponsorer som lurer på om det er underholdning i pausen, virker det litt passé og utbrukt. 
En sikker vinner er derimot farens kapitulasjonsreplikk etter en lengre diskusjon med sønnen, som vil bli noe så tussete som skuespiller: 
«Du får gå og snakke med din mor.» 

Forestillingen er svakest i et par av de mer eller mindre selvbiografiske innslagene. 
Da må også Jordal ty til den altfor velkjente oppskriften: 
Dårlig poeng - hev stemmen, øk effektbruken. 
Best er Lorentzens tekst når han får leke seg med klassikerne, og Jordal er også i sitt ess når han med enkle midler kan gjenskape en og annen erkebergenser. 
«Lampefeber» er også fysisk teater og krever en hel del av aktøren. 
Det mestrer han, men i alt det tilbakeskuende sniker det seg også inn litt vemod. 
Heretter er det mer å se tilbake på enn frem mot. 
Dessverre. 

Men Helge Jordal har nok ikke sagt sitt siste ord på en god stund ennå. 
