Eksentrisk pop-perle fra Lucy Swann
Hennes etterlengtede andrealbum er et friskt pust å starte året med. 

Det har gått over syv år siden britisk-norske Lucy Swann slapp sitt debutalbum. 
I mellomtiden har hun tatt en pause fra popverdenen, og blant annet komponert musikk for Det Norske Teatret, men nå er hun klar med oppfølgeren vi har ventet på. 

Det er en mer erfaren, selvsikker artist vi møter her, noe som sier litt med tanke på debutens høye kvalitet. 

Rolige stemninger og heftige forløsninger 

Albumets grunnstener introduseres fint på åpningssporet «Demolition song». 
Musikk som smyger seg frem i elegante lydlandskap, med et intrikat fokus på heftige rytmer og tidvis dundrende bassfrekvenser. 
Heftige synthlyder kverner seg gjennom låtene, og det blir sogar sneket inn glimt av strykere og ordinært piano underveis. 

Swanns musikk veksler mellom rolige stemninger og heftige forløsninger, ankret i en popteft som suger deg fast. 
Stemmen hennes klinger klokkeklart og styres med stålkontroll, som et naturlig midtpunkt. 
Mot slutten av åpningsmelodien er vi i en velregissert kakofoni som bringer tankene mot tidlig Battles. 

Dette er altså mer enn bare «nok en moderne synthpopskive». 

Bygger videre på ideer 

Her bygges det videre på ideene fra debuten. 
Man kjenner øyeblikkelig igjen sounden, men den fremstår fullere og mer forseggjort. 
Sammen med produsent Øyvind Gundersen har Swann skapt et stilig lydunivers. 

Eksempelvis har vi låten «Foreign bodies», hvor vi blir servert rytmedrevet minimalisme som bygger opp til tyngre partier som får rommet til å riste, mens Swanns dynamiske stemmebruk er i fri utfoldelse. 
Som resten av platen, er det eksperimentelt, men innenfor klare rammer som gir det hele en inviterende, personlig stil. 

Leken undertone 

Dette er et album med personlighet. 
Fra det særegne lydbildet til den vakre vokalen og de dagdrømmende, tidvis humoristiske tekstene. 
Et av de sterkere kuttene er singelen «I've got a cat», en løssluppen popsang med klassiske stilelementer som klistrer seg fast i øregangene. 

Her gjør Swann et slags regnskap over livet sitt, med mørkere undertoner av personlig søken. 
Eksentrisk og fengende. 

Blue, Indigo, Violet and Death er et album som skiller seg klart ut fra mengden. 
Her blandes rytmiske krumspring og dundrende synther inn i ekspansive poplåter med særtrekk og en leken undertone. 

Det passer godt at det hele avsluttes med et cover av Roxy Musics fantastiske «In every dream home a heartache», som Swann lykkes i å gjøre til sin egen. 
Tematikken er fremdeles aktuell, og gir et flott sluttpunkt til denne drøye halvtimen med musikk i grenselandet mellom lys og mørke. 
En nær perfekt start på det nye musikkåret. 
