ROMAN:Søsterens hevnskrift, en god debut 

Litterær hybrid med uendeligheter av stoff til litterær og etisk besinnelse. 

Helga Hjorth: 
Fri vilje. 
Roman. 
307 sider. 
Kagge. 

Helga Hjorths «Fri vilje» er en bra debutroman, og en litterær hybrid. 
Den er på samme tid et takk for sist og et hevnskrift mot søsteren Vigdis’ siste roman, og et vektig debattinnlegg i den vedvarende diskusjonen om «virkelighetslitteratur» og kunstnerisk moral; men aller mest er den et forsøk på å renvaske faren for storesøsters anklage om overgrep, alt mens Helga gir sin versjon av familiære konflikter i forbindelse med fordeling av arv. 

(Når førsteopplaget av «Fri vilje» blir utsolgt på to dager, og 10 000 nye eksemplarer satt i produksjon, er det så man uærbødig i denne seriøse og bitre kampen om «sannheten» ser den store interessen for boka som en refleks av en umettelig appetitt på temaene sex, penger og dyneløfting.) 

Utgangspunktet for «Fri vilje» er Vigdis Hjorths roman «Arv og miljø», som i fjor fikk usedvanlig mye av den litterære oppmerksomheten. 
Utpå høsten var den kommet i 60 000 eksemplarer - og ble naturlig nok hedret med Bokhandlerprisen. 
Siden skulle den også få Litteraturkritikerprisen. 

Den ble fra utgivelsen opphav til et svære rabalder, der oppstyret sto om det nå alle visste skulle hete virkelighetslitteratur, hva nå det var, og hvor nå grensen gikk mellom skjønnlitteratur, «roman», dikting og faktabaserte egenmeldinger og partsinnlegg, som man tradisonelt har sjangerdefinert som sakprosa – uten at noen har hevdet at skjønnlitteratur ikke også har eller kan ha sine agendaer, politiske, personlige eller hva som helst (Kielland: 
«nyttepoesien»). 

Da «Arv og miljø» kom, leste jeg den som «roman», uten tanke for at den var kamuflert selvbiografi med forfatteren som protoganisten og resten av familien som persongalleriet rundt henne. 
Det var en «god» «roman», der hovedtematikken, med utgangspunkt i stridigheter om arv, handler om å bli sett og hørt om sin oppvekst, og drøfter hva det gjør med egenbildet og forholdet til andre når det ikke lar seg gjøre. 

Når Helga Hjorth nå leser den som en 1:1-skildring av seg selv, forfatteren og familiemedlemmene, går «Arv og miljø» i hennes oppgjør med den fra å være skjønnlitteratur til å bli skittentøyvask i romanform – hengt ut for andre gang i forsøk på å renvaske faren fra incestanklager, mens hun bytter (ikke-autentiske) navn fra Vigdis’ bok med et nytt sett navn, fiktive de også, i sin – og godtgjør i detalj med faktiske sitater frå årelange utvekslinger mellom faktiske personer at «Arv og miljø» rommer forfatterselvbiografi og at Vigdis har skrevet om sin egen far. 

På nesten paradoksalt vis skapes enda mer diktning i form av Helga Hjorths velkomponerte «Fri vilje», som ellers i store trekk kjører parallelt med storesøsters forelegg. 
Den er ikke en roman å kimse ad, skrevet av en debutant som inntil nylig ikke hadde noen skjønnlitterære ambisjoner – dem overlot hun til storesøster Vigdis, mens hun ofte gremmet seg over av hva den feirede søsteren ble feiret for å ha utgitt i bokform. 

Det er nesten selvinnlysende å si at når vi ser det samme, ja, da ser vi ikke det samme. 
(I skjønnlitteraturen, som i all skrift, er «synsvinkel» et basisbegrep.) Vigdis’ hovedperson i «Arv og miljø» er mangefasettert og undrende der Helgas Nina er bastant og ensidig opptatt av å gi sin enøyete versjon av Vigdis’ fortelling, enten det gjelder familiemedlemmenes person og karakter, arveoppgjør eller overgrepsanklager – som uansett verken kan verifiseres eller falsifiseres nå. 
Slik sett er «Fri vilje» et håpløst prosjekt. 
Helga Hjorth står da tilbake med en god debutroman å vise for seg, Vigdis med både litterære og etiske rifter i faner og flagg. 
Men hennes «Arv og miljø» er en sterkere og rikere «roman» enn «Fri vilje». 

Den største gevinsten ved «Fri vilje» er at den forsyner både profesjonelle litterater, lesere flest, forfattere og forlagsfolk med et hav å øse av, til betenkning over egen virksomhet samt romanens og sjangernes vesen. 
Mens forfatteren selv fikk tømt seg. 
