En skappopstjerne trer fram fra kontrollrommet
Norsk stjerneprodusent glimter til i høstmørket. 

|||ALBUM: 
Produsentpop kan slå begge veier. 

Innestengt uttrykksbehov fra år tilbake skal utløses. 

Spektakulært gode ideer som ikke er «kastet bort» på tilfeldig forbipasserende i studio og i stedet «gjemt bort» i en skuff skal nå hentes fram. 

Og når en generell egoboost, etter år i miksepultens skygge, får massere dette uttrykksbehovet og disse geniale ideene, får vi enten et hypergjennomtenkt, raffinert og mesterlig stykke popmusikk — eller en ugjennomtrengelig vegg av stormannsgal overivrighet. 

Syre i sausen 
Det beste med Thomas Eriksens debutalbum er at han langt på vei klarer å bruke den stormannsgale overivrigheten som en slags syre for å balansere sødmen i det som ellers er et elegant sammensatt popalbum. 

Eriksen beveger seg med stor selvsikkerhet, og i norsk sammenheng, sjelden smakfullhet i et bredt spenn av uttrykk: 

Fra kommersielt fornuftig pophåndverk og klassisk skandinavisk popkjølighet til hard, intens halvelektronisk hipsterrock og veldreide bangers. 

Sval falsett «Chameleon» er en av årets to-tre aller best konstruerte norske poplåter, og Eriksens vokal — ofte lagt i et svalt falsettleie — er også en behagelig overraskelse albumet gjennom. 

Eriksens produsentklo skinner gjennom på den måten at han også klarer å kamuflere de tynneste låtideene så de ikke ødelegger helheten. 

Om albumets mange fortreffeligheter og mannens åpenbare gode smak og velfylte popverktøykasse lar seg omsette i en ny norsk popstjerne er en helt annen sak. 

Men «Cannibal» er uansett en av norsk platehøsts mest karismatiske album. 
