Vellykket blanding av fakta og fiksjon viser maktkampen som ledet til Francos diktatur
Energisk, sint og vitalt om en ung jentes opplevelser ved utbruddet av den spanske borgerkrigen i 1936. 

I 2015 mottok den franske forfatteren Lydie Salvayre Frankrikes mest prestisjetunge litterære pris, Goncourt-prisen for «Ikke gråte». 
Oversetter Gøril Eldøen har etter mitt skjønn gjort en knakende god jobb med å fange det som fremstår som et vitalt språk, i en tone som til tider virker rasende, av gode grunner skal det vise seg. 

«Ikke gråte» bygger på historien til forfatterens egen mor. 
Nåtid er 2011 og moren er nærmere 90 år. 
Hun er blitt dement og det meste er visket ut av hukommelsen hennes. 
Men det herrens år 1936 er derimot brent inn i hukommelsen hennes med livaktige detaljer. 
Morens historie blir dramatisert i denne romanen, som nå og da minner leseren på at den bygger på morens muntlige fortelling. 

Moren har fått en hang til å bruke obskøne ord på sine eldre dager. 
Eldøen har latt den norske oversettelsen følge originalen, som gjengir morens saftige gloser på originalspråket spansk. 
Også den norske utgaven inneholder uttrykk som «coño, me cago en Dias, me cago tu puta madre» og liknende fornærmelser. 
De muntlige frekkhetene er oversatt bakerst i boken. 

Historien om den da 15-årige Montse (moren) ledsages av sitater fra den franske forfatteren Georges Bernanos. 
Han var sterkt kritisk til hvordan den katolske kirke samarbeidet med nasjonalistene i -36. 
Motstanderne var kommunister og anarkister. 
Formålet var revolusjon; å gi makt til folket. 
Salvayre siterer hyppig fra Bernanos bøker og bruker ham som kilde i bokens mer sakprosaliknende partier. 

Denne vellykkede blandingen av fakta og fiksjon risser opp det større bildet av maktkampen som ledet til Francos mangeårige diktatur. 
Raseriet som rettes mot den katolske kirkes medløperi med nasjonalister og fascister virker berettiget, selv for en uten inngående kunnskap om borgerkrigens forløp. 
Her er det ikke mye nestekjærlighet å spore, for å si det sånn. 

Den lille fortellingen om forfatterens mor er rik på nyanser når det gjelder helter og skurker. 
Salvayre har bakgrunn som psykiater, noe som fremfor alt viser seg i at alle karakterene har sammensatte beveggrunner. 
Sjalusi, undertrykt seksualitet, luftige drømmer og paranoia er vel så viktige årsaker til begivenhetene, som handlinger basert på rasjonalitet. 

Montse bor i utgangspunktet i en liten landsby med klart hierarki mellom storbonden don Jaime og en rekke småbønder. 
Der leves livet slik det er blitt gjort i uminnelige tider. 
Ingen stiller spørsmål ved noe før broren José, som har opplevd revolusjonsgnisten på nært hold i byen Lérima, returnerer med glød og handlekraft i behold. 
Samtidig har don Jaimes sønn, Diego, blitt bitt av kommunistbasillen. 

Montses 15-årige pikehjerte er lett å forføre, i hvert fall for franske poeter, og det er nettopp det som skjer når hun følger med sin revolusjonslystne bror på eventyr. 

«Ikke gråte» får godt frem hvor grensesprengende tanken om rettferdig fordeling var i et land med mektige storbønder i allianse med den katolske kirke. 
Den gir et dystert bilde av hvor passiviserende politikk og religion er for mennesker som ønsker endring. 
Og sist men ikke minst, så advarer «Ikke gråte» mot alle former for dogmatisk tenkning, spesielt det nasjonalistiske tankegodset til Franco og hans menn. 
Salvayres refleksjoner om dagens nasjonalisme er verdt å legge på minnet: 

«For min egen del er jeg tilbøyelig til å tro at en del av dem som i dag bruker betegnelsen nasjonal (man kan, ser det ut til, ha patriotiske tendenser uten nødvendigvis å være fascist, og i seg selv er betegnelsen verken god eller dårlig) en del av dem, altså, som heiser det som en fane, gjør det ene og alene for å dekke over sitt prosjekt, som dreier seg om å sortere nasjonale fra ikke-nasjonale (med andre ord innføre et system som skiller og rangerer mennesker – jeg tror dette kan kalles en form for nasjonalrasisme) og å nedvurdere de sistnevnte (de ikke-nasjonale) for å deretter å marginalisere dem, for så å kvitte seg med dem, siden nasjonen ikke kan fø dem på bekostning av sine egne barn, og dette på tross av nasjonens umåtelige og moderlige omsorg.» 
