Så vidt severdig sentimentalitet
Oscar-søknad ohoi! 

HANDLER OM: 
Basert på historien om det stormfulle vennskapet mellom Los Angeles Times-spaltisten Steve Lopez og den klassisk utdannede, men nå hjemløse og mentalt syke cellisten Nathaniel Ayers. 

DOM: 
Den unektelig fascinerende historien om Los Angeles-uteliggeren Ayers, en gang et vidunderbarn innrullert på den høyt respekterte kunstskolen Julliard i New York, er etter hvert veldokumentert. 

Den er godt «featurestoff» for aviser og blader, for å si det mildt, og kanskje så du intervjuet med den virkelige Ayers på «60 Minutes». 
Hollywood-filmen om ham er dessverre den minst gripende utgaven undertegnede så langt er blitt kjent med. 

«Om forlatelse» (2007) og «Stolthet og fordom» (2005) bar bud om at britiske Wright var en regissør med episke og virtuose ambisjoner, om enn med en markant hang til det jålete og føleriske. 

Det mest vellykkede med «Solisten» er marerittversjonen av «downtown» Los Angeles: 
Cracknarkomane og sinnssyke i fornedrende forening i området med det bokstavelige tilnavnet «Skid Row». 
Flybildene av byens trafikkmaskiner og veinett er grimt apokalyptiske. 
Wright skal også ha for at han ikke legger skjul på at mentalt ustabile personer ikke bare er tragiske objekter for vår medynk. 
De kan også være en utmattende «pain in the ass». 

Utover denne realismen blir dessverre «Solisten» en umake par-«bromance» preget av sedvanlig Hollywood-patos. 
Jamie Foxx, med ukurant sveis og paljettjakke, griper aldri helt tak, og Downey Jr. er ukarakteristisk selvnytende og bråkjekk som Lopez. 
Avisredaksjonsmiljøet blir skildret på typisk bladsmørermacho vis, og den ofte vidunderlige Keener får lite å spille på. 

Filmen er «bare» to timer lang - rene røykepausen etter dagens Hollywood-standard - men føles likevel uttværet. 
Forsøket på å si noe om musikk, den mest mystiske og transporterende av alle kunstformer, er godt ment, men urealisert. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
