Himmelharpen- Musikkens magi 

Dette er en merkelig bok. 
Egil A. Wyller er filosof og åndshistoriker som nylig fylte 90 år. 
I den anledning har han samlet et utvalg «smaksprøver fra en vandring gjennom norsk natur og naturlighet, og europeisk kultur og kunstferdighet, hele tiden styrt av det «Ene nødvendige og alt det Annet i lyst av det». 

Det er blitt en bok til å bli inspirert av. 
Jeg skal ikke påstå at jeg har forstått alt som står i denne boken. 
Til det er det for mange filosofiske digresjoner. 
Men jeg møter en erfaren tenker, en som har gått i dybden i mange felt som interesserer meg, både de som har med musikk, med språk og med kristen tro å gjøre. 

Den som er en smule interessert i Bach og Händel, Mozart og Grieg, Schönberg og Olaf Bull, og ikke minst Henrik Wergeland, vil finne mangt å glede seg over i denne samlingen av artikler, foredrag og ikke minst diktning og gjendiktning og refleksjoner over nettopp det siste. 
Og over sammenheng mellom tekst og tone, eller omvendt. 
Og så har jeg glemt å nevne Platon. 
Og Luther. 

Hør her, hva han hevder: 
«…. mange ledes til for eksempel langfredag å høre Bachs Mattheus-pasjon istedet for å delta i gudstjeneste. 
Det er ikke Bachs skyld, men vår. 
Han er blitt oss for stor». 
Og så omtaler han Bachs «Geistliche Lieder» slik: 
«Faktisk er Bachs åndelige visekunst ifølge sitt budskap mindre å sammenligne med annen stor kunstmusikk enn med denne vår egen tids gospelsang, hvor det er innføringen av anglo-amerikansk rytmikk og toneføring som skaper brytningen. 
Måtte den også kunne gjøre tjeneste som en slik!», skriver 90-åringen, og jeg synes det er fascinerende. 

Wyller er åpenbart like mye hjemme i gresk og latin som i norsk poesi og Shakespeare. 
Samlingen i denne boken er springende, men samtidig bundet sammen av en søken etter å finne dybden i disse gamle uttrykkene som dreier seg om musikk og instrumenter i verdens og menneskenes avgjørende skjebnetimer, enten det nå er dommens dag eller oppstandelsens dag. 
