Hästpojken «Caligula»
(Roxy Recordings/Nordisk Film) 

Hold på lommeboken! 
Noen er ute etter Håkan Hellström-kronene dine 

Når folk med et usunt oppheng i alle ting «indie» legger ut om «popmusikk», kan du være sikker på én ting. 
Det de snakker om er ikke «pop» slik du og jeg kjenner det. 
Snarere vil det i åtte av ti tilfeller dreie seg om noe elendig spilt, surt sunget, ugudelig skrammel. 

Duoen Hästpojken er svensk søppeldynge-«indie» så dårlig som noen. 
Knappene det trykkes på er blant andre «artig namedropping» («Shane MacGowan»), «Håkan Hellström» (ungdommeligheten) og «tidlig Ebba Grön» (raitantaitan-refrengene). 
Hästpojken har svenskens spesialitet under huden: 
Det å ligne litt på nesten alt du har hørt før. 
Vokalisten sender i så måte tankene i retning den smått mistilpassede 1970-talls kulttrubaduren John Holm. 

Er det ikke dessuten noe litt ekkelt, noe egentlig ganske mistenkelig ved voksne mennesker som ynder å fremstille seg som så naivt livsudyktige og «søtt» hjelpeløse som disse to karene? 

ANBEFALTE KJØP: 
Nei. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
