God mann - gode dukker - god stemning
HUMORANMELDELSE: 
Hvordan vitser du med metoo, terror og rase? 
Jo, med hånda opp i rattata på sidemannen. 

DNB Arena var ikke utsolgt denne kvelden, men i overkant av 2000 (?) hadde søkt ly fra oppholdet og benka seg for å se verdens morsomste buktaler. 
Jeff Dunhams karriere tok av da en video med hans hans Achmed, the dead terrorist-figur gikk viralt, og det var åpenbart mange i salen som har brukt mye tid på YouTube. 
De var kanskje i Konserthuset for fem år siden også? 

Dunham begynner med en god halvtime stand up, uten dukker. 
For noen var kanskje det litt tidtrøyte, men han er god på dette også. 
Klassisk historiefortelling om seg og sine, røverfortellinger om unger, familie og en passe dose avvæpnende selvironi. 
Men det er først når dukkene kommer det virkelig blir fart i sakene. 

Først ut er Walter, en gretten, gammel gubbe som er spydig, smårasistisk og liker å hakke på Jeff. det siste har alle dukkene hans felles. 
De liker å gå løs på mannen som har høyrehånden opp i rattata på dem. 
Både Walter og de andre vitser - med stort hell - med formatet og det litt romelefantske at det er en og samme person som faktisk sier alt dette vaset. 

SE VIDEO FRA SHOWET 
I STAVANGER: 

Dunhams lille triks er likevel at dukke gir ham muligheter han ellers ikke ville hatt, og de er han god til å bruke. 
Kjappe ordvekslinger, personligheter som kan si ting han ikke kan si, dra en homovits, en rasevits og et par saftige sex-vitser. 
Det er greit når det kommer fra en tredukke, sant? 

Leksa har han også gjort, for han snakker om muligheten for å hoppe fra Preikestolen, om olje og om hvor dyrt det er i Norge. 
Man vinner mye på å ha satt seg litt inn i ting. 

Stævængjer 

Walter er bra. 
Dunham har gitt høyrå en fin personlighet i den munnrappe gamlingen. 
Salen er med, selv om både Walter og de neste dukkene soser bort noen poenger i engelske ordspill som bare blir halvgode når hjernen er i translate-modus. 
Nestemann på høyrå er en splitter ny type han tester ut for første gang. 
Larry er rådgiver for Trump. 
Nervøs og skvetten forteller han fra innsiden av det hvite hus. 
En fin fyr, men noen av de amerikainterne poengene glipper for store deler av salen. 
Dunham klarer å redde det inn ved å lage vitser av at vitsen ikke traff, og det aller meste går hjem også i Stavanger. 

Aller best er han når dukkene ikke snakker om USA, men om ting og tang som ikke krever verken FOX 
News eller en guide til «who’s who» i USA. 

Jeff Dunham og dukkene hans er morsomme av mange grunner. 
Tekstene hans, med flere punch-lines enn vi klarte telle, er godt skrevet. 
Han lefler litt med noen streker og grenser, men her er dukkene akkurat den formildende omstendigheten han trenger for å for eksempel snakke om i hvilken grad han kan si at hans egne døtre er «hot» eller ikke. 
Det er også imponerende at han - i over to timer - klarer å holde energien oppe. 
Jo da, et par steder faller det litt, men på jabnå er det storveis. 
Selve buktalingen er en sær form for teknisk vanskelig skuespill. 
Han skal ikke bare skrive vitsene, han skal fortelle dem med en splitta personlighet og med riktig timing for et publikum som ikke har engelsk som førstespråk. 
Det fikser han utmerket. 

Silence, i kill you! 

Daunakken Bubba J og Energibunten Peanut kommer på scenen, og er storveis festlig - helt til den underlige José, jalapeñoen på en pinne, blander seg inn. Ære være Dunham for å holde på lenge, men noen strekk - som dette - kunne lett var kutta. 

Til slutt: Achmed, the dead terrorist, dukka som har sikra Dunham plass i hele verden. 
Achmed sliter som vanlig med all freden, men fryder seg over at det er muligheter for å sprenge både folk og ting og seg selv i lufta. 
Catch-frasen «Silence, i kill you» høster masse applaus, og det er aldeles finfint at noen herjer med det fæle. 

Vi som så Jeff Dunham i Stavanger for fem år siden husker nok den kvelden som enda et lite hakk kvassere, men bevares, han er god der han han stikker høyrå opp i rattata på dukkene sine og går løs på alt og alle. 
