Snøen som falt i fjor
BOK: 
Besnærende og suggererende om livsdefinerende øyeblikk, og om å bli hengende fast i dem. 

Einar O. Risa: 
Mannen på balkongen. 
Roman. 
75 sider. 
Tiden. 

Produktive og prisbelønte Einar O. Risa (f. 1954), tidligere journalist i Aftenbladet, har siden debuten i 1995 utgitt en rekke kritikerroste romaner, med den såkalte ”Kannekvartetten” som den kanskje mest kjente ved siden av bøker om bl.a. Kielland, Obstfelder, Eidsvoll og deportasjonen av norske jøder under krigen. 

Risa skriver enkeltmenneskers liv og skjebner sammen med storpolitiske hendelser og historiske begivenheter, og evner med tilsynelatende enkle og effektive grep å trekke essensen ut av fortellingene og anskueliggjøre kjernen i dem, ofte i et rytmisk og renskåret språk preget av gjentakelser, kontraster og overrumplende brytninger, og med en isfjellteknikk som fremfor alt handler om utelatelsens kunst og den mening som slik plasserer seg mellom linjene og i underteksten. 
Risas særegne stil tilfører dermed tekstene en suggererende energi og nerve, og romanen ”Mannen på balkongen”, som med sine 75 sider knapt kvalifiserer til sjangerbetegnelsen, er intet unntak. 

Hovedpersonen er den tidligere politimannen Per, handlingen foregår dels i København, dels i Århus, og kan kort oppsummeres slik: 
Per tar en Cecil ut av den krøllete pakken, tenner den med Zippoen, lener seg ut over rekkverket på balkongen, og ser mot Volden og Christianshavn, ”der det skjedde”. 
Hva som egentlig har hendt, kommer ikke tilstrekkelig klart fram før mot slutten av boken, men røpes av en eller annen grunn allerede på omslaget: 
Per og hans venn og kollega, Peter, har vært med på fullbyrdelsen av Danmarks siste dødsdom. 
Peter mener den dødsdømte fikk som fortjent, Per blir ikke kvitt erindringen, og sitter også fast i andre minner. 

Noe av det som holder dem sammen, er utfluktene i en Nimbus (= mørk sky) med sidevogn, og de står ofte og samtaler med denne mørke skyen mellom seg. 
Med de sentrale elementer på plass – et fotografi, sigarettene, balkongen, åstedet, Nimbusen – avdekker Risa gradvis nye lag i denne raffinerte fortellingen om tiden som går og menneskene som trer ut av den, livsvalgene man gjør og ikke gjør, en ulykke som forandret alt, barnet man ikke fikk, søsteren Inger som kommer et par ganger ukentlig for å stelle i leiligheten, og altså gufset fra krigen som Per daglig gjenopplever på balkongen med blikket rettet mot Volden, ”der det skjedde”, som kan minne litt om den hånlatteren som forfølger hovedpersonen i ”Fallet” av Camus. 

Selv om her også er en lun og underfundig humor, kulturmarkører som snapsemad og Christianssøpigens kryddersild, smilende egg, kapers og Harald Jensens akevitt, tidsmarkører som elevator for heis og ravelin for festning, og språkmarkører som nuh! og uha!, som er egnet til å gi lysere assosiasjoner, er det liten tvil om at Risas ærende er et annet. 
I korte, meningsmettede kapitler etableres en besnærende dunkel stemning, der handling og dialog, med et hint av Beckett og Bernhard, kretser omkring noen få livsdefinerende hendelser, en følelse av tap og en mann som er opphengt i fortiden, skrevet fram av en opplagt og overbevisende forfatter, som får selv det å snuble i en dørterskel til å bli litterært interessant. 
