Skjellsettende
Et spektakulært, eksistensielt rot fra geniet Charlie Kaufman. 

HANDLER OM: 
Teatertegissør Caden Cotard gjennomgår en krise; ekteskapet skranter, jobben er lite tilfredsstillende og muligens er han alvorlig syk. 
Når kona forlater ham, bestemmer han seg for å lage tidenes teateroppsetning i en usannsynlig enorm hall i New York. 
Stykket skal være sant og ekte og fortelle om Cadens liv. 
Men hva er egentlig sant og ekte? 
Det grandiose prosjektet spinner ut av kontroll. 

DOM: 
Charlie Kaufman er den hyllede manusforfatteren bak «Being John Malcovich», «Adaptation» og «Evig solskinn i et plettfritt sinn», filmer som alle får det til å kile i hjernen gjennom måten de vrir realisme og surrealisme sammen i eklektiske eksplosjoner av oppfinnsomhet og kuriositeter, samtidig som de tar opp sentrale eksistensielle spørsmål: 
Om ensomhet, identitet, skapervilje/evne, etc. 
Så også her. 
Kaufman virker operere i en dimensjon der tid og sted er som plastelina mellom fingrene hans, og med denne regidebuten tar han steget enda lenger. 

«New York i et nøtteskall» er et massivt rot. 
Den bykser avgårde i alle retninger og er pakket med karakterer og tragedier, plottvister og drama. 
Tids- og stedsdimensjonen kollapser fullstendig, i takt med at Cadens prosjekt beveger seg stadig lenger fra virkeligheten - eventuelt stadig lenger inn i den. 
Surrealismen virker til en forandring ikke distanserende her, vi tvinges stadig nærmere Cadens sjelelige avgrunn; tvilen, ensomheten og dødsangsten tematiseres her med en nesten voldelig styrke. 

Caden gir skuespillerne roller fra sitt eget liv og instruerer dem til å spille ut hverdagen, mens stykkets rammer stadig ekspanderes, til det eksisterer en tilsynelatende eksakt kopi av New York inne i hallen. 
Som vanlig i en Kaufman-film finner vi noen vidunderlige, absurde karakterer som fungerer som stiliserte karikaturer samtidig som de oppleves som dypt menneskelige. 
Den alltid briljante Philip Seymour Hoffman støttes av et glimrende sett kollegaer. 

Kaufmans filmer har til tross for sitt relativt høye kompleksitetsnivå hatt en bred suksess. 
Kanskje nettopp fordi de alltid søker å pirke i kjernen av den menneskelig natur, og dette skinner alltid tydelig gjennom, uansett hvor mye høytflyvende kunstnerisk fyrverkeri som følger med. 
«New York i et nøtteskall» er en intens dose av sorg og smerte forsøkt tvunget inn i systemet ditt. 
Slitsomt å se, og man kunne innvende at filmen kunne vært bedre polert, strammet inn, tonet ned. 
Men det er sjelden du ser slikt overskudd, eller en slik vilje til å ta seg vann over hodet og dykke dypt inn i et sinn i oppløsning. 
Dersom du er villig til å gi deg hen til filmens (mangel på?) logikk, er dette intet mindre enn en skjellsettende filmopplevelse. 
Ved å nærmest splintre måten vi oppfatter virkelighetens fastsatte dimensjoner, gjør Kaufman det mulig å ta et steg nærmere noe som faktisk kjennes både sant og ekte. 
