Kammermusikkfestivalen:En musikalsk stjernestund 

Christian Ihle Hadlands klaverspill i domkirken onsdag var intet annet enn storartet, mener vår anmelder. 

Bach: 
Fra Kunst der Fuge. 
Erling Ragnar Eriksen klaver. 

Bach: Goldbergvariasjonene. 
Christian Ihle Hadland klaver. 

Domkirken sent onsdag kveld. 

På den sene kveldskonserten onsdag fikk vi et av barokkens storverk, Bachs Goldbergvariasjoner. 
Ved siden av Beethovens Diabelli-variasjoner er det det mest storslåtte variasjonsverk musikkhistorien kjenner. 

Men som en slags innledning fikk vi et utdrag fra Kunst der Fuge, spilt av Erling Eriksen. 
Bach har ikke angitt hvilket instrument det er for. 
Slik har vi versjoner både for cembalo, klaver, orgel og strykeensemble. 
Man har ment at verket er eksemplarisk, lærebokaktig. 
Men det er først og fremst stor kunst. 
Innsatsene var utsøkt tydelige hos Eriksen, de to langsomme fugene vakkert syngende, og han sluttet der verket selv ender, i det ufullendt-fullendte. 

At Goldbergvariasjonene kan spilles på et moderne konsertflygel, var det først den geniale Glenn Gould som viste i 1955 (og så igjen i 1981). 
Gould nådde med sin plateutgivelse et stort publikum, Gould og Goldberg ble så å si et synonym. 

Goldbergvariasjonene er fjerde del av Bachs Klavierübung. 
Men det betyr i datidens språk ikke et øvelsesstykke, derimot utøvelse, spill. 
Variasjonene er av tre typer: med løp, arpeggioer osv. som i et preludium, med bestemte former eller sjangre og som kanons (jfr. 
Fader Jakob). 
Verket innledes med en Aria (fra Anna Magdalena Bachs 2. notebok) og etterfølges av 30 variasjoner. 

Som Ihle Hadland skriver i sitt korte, men velskrevne verknotat, så venter man her en siste kanon. 
Men Bach skriver en quodlibet (latin for ”som man behager”), i datiden en benevnelse for kjente melodier, der Bach kunstferdig fletter inn i hverandre to slike. 

Ihle Hadlands spill var intet annet enn storartet. 
Samtidig med strenghet i den kontrapunktiske veven, utfoldet spillet et rikt monn av fantasi, formmangfold, syngende melodikk og rytmisk overmot. 
Aldri ble det briljant-virtuose forsert. 
Men de hurtige variasjonene var blendende virtuost spilt. 
Den nødvendige kraft var tilstede der den trengtes, og det funklet i triller og løp. 

Hos mange pianister er spillet heller kjølig, såkalt objektivt. 
Men det gjelder standardtolkninger. 
Ihle Hadlands spill var kjemisk rent for det standardiserte. 
Etter at det sluttet med gjentagelsen av Aria, som liksom symboliserer naturens kretsløp og det barokke verdensbildet, kunne det lydhøre publikummet slippe jubelen løs. 
