Monica Isakstuen:«Om igjen» 

Monica Isakstuen forteller den nyere musikkhistories største skandale på en særdeles vital måte. 

Konsertpianist og pianolærer Joyce Hatto forsvant fra rampelyset på 70-tallet. 
Omkring 20 år etter dukker hun opp med intet mindre enn et hundretalls fabelaktige innspillinger; kritikerrost og bejublet verden over. 

Det var bare det at det ikke var Hattos egne innspillinger. 
Sammen med mannen hadde hun piratkopiert de aller beste, deriblant vår egen Leif Ove Andsnes. 

﻿Beretningen om ekteparet i det lille huset bygget av tegl og løgner utenfor London kunne blitt fortalt på en forholdsvis tradisjonell måte. 
Takket være Isakstuens stemme og umiddelbare form blir dette først og fremst en veldig god roman, ikke en virkelighetsgjengivelse. 

Gjennom den fiktive pianoeleven Ida får fortellingen om Hattos liv et helt eget skjellet. 
Vennskapet dem imellom gir lys og intensitet til fortellingen. 
Det er bare til hverandre at de to kvinnene åpner seg, i alle fall er vennskapet et sted der løgner og svik kan få en slag fred. 
Idas skrivetrang og Joyces tragikomiske evne til nærmest helt instinktivt å bygge store reisverk av løgner, møter hverandre et sted på halvveien. 

Det er ikke så ofte man leser så særegne og vakre beskrivelser av vennskap som Isakstuen gir oss her. 

Ida reiser fra mann og barn til et hotellrom i London for å skrive om Hatto. 
Hun drikker, spiser sjokolade og forfører fremmede. 
Denne destruktive jakten på et slags nærvær er svært godt formidlet, og smerten og nummenheten hun føler overfor det å bli mor er noe av det beste jeg har lest: 
«… alle disse øyeblikkene som legges inntil hverandre, de er barndommen hans og hva gjør jeg med den», spør Ida, nærmest handlingslammet. 

Dette er ikke en lineær roman som byr på spenning og avsløringer. 
Isakstuen har valgt en form og et språk som først og fremst løfter menneskene i boken frem. 
Å være god nok – i livet og i kunsten – er fortellingens reisverk. 
Fortellingen utforsker hvordan løgnen skaper avstand i nære relasjoner, selv om Hattos mann tviholder på at han hjalp sin kone av kjærlighet til henne. 

Romanen sier også noe om hva som når man går langt for å oppnå noe stort, men snarere ender med å miste noe av seg selv på veien. 

Litterært balanserer den genuint ved å sparke fra der den kunne blitt for varm og sentimental. 
Dette er en tekst som stadig overrasker og fornyer seg, og oppleves trygg og gjennomarbeidet, spesielt i billedbruken. 

Det er en litterær frihet og et nærvær i «Om igjen» som jeg er veldig glad for at Isakstuen ikke har dysset ned eller forsøkt å temme. 
Det gjør den til en av årets aller beste bøker. 
