Björk:Utopi som lindrer 

Björks niende album er fritt for hits, men er et vakkert verk som krever tålmodighet. 

Björk: 
"Utopia" (One Little Indian/Playground) 

«Vulnicura» fra 2015 var en mørk affære, preget av et brudd. 
«Utopia» tar oss derimot med inn i et håpefullt og betagende univers, gjennom tidvis sonisk utfordrende lytting. 

Lydbildet er rikt, men ikke tungt. 
Som produsent har Björk full kontroll. 
Hun leker med lyd, stemme og rytmer, bruker feltopptak fra Venezuelas jungel, og fløyten er allestedsnærværende takket være et tolvmanns fløyteorkester. 
Hun har med hell utvidet samarbeidet med Arca fra forrige album. 

«Utopia» byr ikke på hits og krever en tålmodig lytter. 
Låtene glir noen steder over i hverandre, og albumet bør betraktes som et helhetlig verk. 

Noen kutt skiller seg likevel ut. 
«The gate» bygger seg opp over noe som minner om hvalsang, til hennes innstendige refreng hvor hun gjentatt erklærer at «I care for you». 

«Body memory» dras av en mollstemt cello, akkompagnert av glefsende dyrelyder. 
Den utforsker det å stole på det ukjente, å lytte til sine instinkter, å gi seg hen. 
Halvveis i det nesten ti minutter lange sporet dukker også det islandske Hamrahlid-koret opp, der hun selv sang som tenåring. 

«Courtship» er hektisk og forventningsfull, et eksempel på hvordan Björk og Arca nærmest smelter sammen. 
Så også på den mer brutale «Sue me», rettet mot eksmannen. 
For meg er dette som balsam i disse #metoo-tider. 
Björk er en modig musiker og kunstner, som nylig selv har uttalt seg om trakassering. 

Hennes utopi tar her form som en frodig øy hvor kvinner kan leve fritt, uten menn som undertrykker dem, fylt av musikk, dyr og lekende barn. 
Hør bare på instrumentalkuttet «Paradisia» – hvem ønsker vel ikke å leve der? 

Björk øyner en ny start, en «tabula rasa for my children», fri for byrden av våre forfedres feil. 
«Utopia» er optimistisk på våre vegne, og på kjærlighetens vegne. 
Det gjør godt, akkurat nå. 

Beste spor: 
«Courtship», «The gate», «Body memory». 
