Leif Vollebekk:Myk mann i Montreal 

Navnet skjemmer ingen, heller ikke en kanadier med norsk bestefar. 

Leif Vollebekk: 
"Twin solitude" (Secret City/Border) 

Noen av oss har tilbrakt mye ventetid på Vollebekk t-banestasjon i Grorud-dalen. 
Det kan hende den ser bedre ut i dag, men da den var ny, var den det gråeste og tristeste du kan tenke deg. 
Den prøvde ikke en gang på noe annet. 

Leif Vollebekk roper heller ikke høyt, men han er langt å foretrekke. 
Kanskje fordi bestefaren forflyttet seg til Canada og slo seg ned der. 
Vollebekk er fra Ottawa, bor i Montreal og debutalbumet "Inland" kom i 2010. 

Etter oppfølgeren "Northern Americana" og påfølgende turnering, møtte han veggen. 
Han ble sittende alene på hotellrommene etter konsertene og lytte til Nick Drakes "Pink moon" i mørket. 
Det er ikke et kjennetegn på sunn, mental helse, men det fikk ham til å skrive en ny type sanger. 
Vemodet og melankolien kom på plass, slik seg hør og bør en mann med norsk avstamning. 

Han har heldigvis kommet seg ut av ensomheten og fått med seg trommis Olivier Fairfield (Timber Timbre), bassist Shahzad Ismaily (Marc Ribot, Secret Chiefs 3) og strykerduoen Chargaux. 
Det kler de nye sangene, som du godt kan sitte i mørket og spille om du også måtte ønske det. 

Eller lukk øynene og la Vollebekk ta deg med på en reise idet han åpner med "Vancouver time" og siden synger om at han aldri har vært i "Michigan". 
Vi skal "East of Eden" og på langtur i "Road to Venus". 
Underveis leker han seg med en Moog-synthesizer, noe som har resultert i sangen "Into the ether". 

Høydepunket kommer til slutt, idet han avslutter med åtte og et halvt minutt lange "Rest". 
Sangen byr på beskyttende hvile mens Sarah Page fra The Barr Brothers lar fingrene stryke mildt over harpen sin. 
Visen lar deg gli mykt inn i søvnen, selv om den egentlig er for vakker til å gå glipp av. 

Beste spor: 
"Vancouver time", "Michigan", "Road to Venus", "Rest". 
