Småborger-lesbete mjukpornogrøss osv..
Lily Cole spiller ei ond kostskole-jente fra evigheten, og hun ødelegger det finne nattøy-forholdet mellom Rebecca og lyse Lucy, og i natten går skremte jenter måneskinnsturer på taket av bare følsomhet. 

"The moth diaries": 
Amerikansk grøsserthriller.2011. 1 time, 22 minutter. 
15 år. 
Regi: Mary Harron. 
Med: 
Sarah Bolger, Sarah Gadon, Lily Cole, ScottSpeedman. 

Jeg gjentar: 
Det er noe rart ved nye filmer. 
I stedet for ålede oss kyndig gjennom en lineær handling, deler de seg opp i stilleståendesitcom-tablåer. 
Scenene kunne ha bytta plass, og ingen ville ha oppdaget det. 

Jeg tror det skyldes feminisering. 
Kunst og underholdning erførst og fremst sentimental, kunstnerne er like ville og gale somAmnesty-aktivister og endatil thrillere beskriver mennesker som det er synd påi dryppende månelys. 

"The moth diaries" er som et klønete forsøk på ålage småborger-lesbete mjukporno for Silkesvarten-segmentet og de humrendebestefedrene deres i den eldre handelsstand. 
Jenter i hvitt nattøy somantakelig er utlånt av Katthult-museet, sitter tett inntil hverandre i mørkekvelder og elsker hverandre slik man klapper katten sin. 

Rebecca er supervenninne med den Lucia-blonde Lucy, men såkommer kalkkvit nyvenninne fra helvete og heter Ernessa med flere hundreårsondskap og et sånt dokkefjes som visstnok er trendy for hipstere uten hjerne.Hun har hedningesvart Snehvit-hår og så liten rød munn at den likner etforkjøla nesebor. 

Det blåser i buskene. 
Ernella spiser neseblod. 
Jentenevandrer hvitt i skogens blå skygger, og travler rundt på taket i tutleteTV-estetisme. 
Hele filmen er en stillestående stemning, og litteratur-lektorenScott Speedman har det man i danna kretser kaller høy samleie-sveis. 
Når denforesatte spontankysser småjenta, er det ikke så kult i Norge lenger. 
I dethele tatt: 
Kjønns-poetisering av store barn stinker. 
