Tikk takk
«In Time» kaster bort Justin Timberlakes tid. 
Og vår. 

FILM: 
Kanskje skuespillerne blant oss levnes både for mye og for lite ære. 
Kanskje vi burde legge større ansvar på skuldrene til de som griper om filmstjerneplastilinaet og vrir og knar det til som best de kan når vi står overfor en strålende eller en slett rolletolkning. 

En som bør umyndiggjøres som skuespiller og settes under en streng verges overoppsyn, er Justin Timberlake. 
Det er utrolig at mannen som gled som en glinsende ål over nattklubbgulvene i «The Social Network», i en strålende birolle som den mefistofeliske Sean Parker, er den samme som presterer nyere filmhistories minst troverdige gråteanfall i «In Time». 

Dag til dag 

Årsaken til krokodilletårene er at Timberlakes rollefigur, ghettogutten Will, nettopp har mistet moren sin, spilt av Olivia Wilde. 
Wilde er tre år yngre enn Timberlake. 
For å forstå hvordan dette henger sammen, må man forstå filmens premiss: 
Vi er i en verden er tid bokstavelig talt er valuta. 
Ingen blir fysisk eldre enn 25 år. 
Men de dør når de fyller 26, om de ikke klarer å tjene seg opp, få eller stjele mer tid - en dag, en måned, et år. 

Slik kan de rike leve evig, mens de fattige lever bokstavelig talt fra dag til dag. 
Verden er oppdelt i «tidssoner», «gated communities», som gjør at de første slipper ubehaget med å se klokkene til de siste renne ut. 

Småfiks 

Slik sett er «In Time» et stykke effektiv kapitalismekritikk. 
Den skjeve fordelingen i fremtidssamfunnet i filmen blir desto mer skjærende når tallene tikker nedover mot død og ikke konkurs. 
Dessverre er den småfikse ideen skammelig dårlig forvaltet. 

For det første er den trykket inn i et ubekvemt thrillerformat, som blant annet baserer seg på at Sylvia (Amanda Seyfried), rikmannsdatteren Will kidnapper, utvikler et lynraskt Stockholm-syndrom, slik at de to kan begi seg ut på et halvhjertet Bonnie-and-Clyde-raid mot de mektige tidsbankene. 

For det andre er det ingen helhetstanke her: 
Filmen er badet i et hardt dagslys som får kostymer og scenografi til å se tilfeldig og sammenrasket ut. 

For det tredje er forutsetningene for fortellingen såpass snirklete at 80 % av replikkene går med til å forklare hva som skjer, og de anonyme rollene får ikke rom til å uvikle relasjoner seg imellom. 

Dårlig spill 

For det fjerde ville det neppe hjulpet om det rommet hadde vært der. 
«In Time» er oppsiktsvekkende dårlig spilt. 
Når de ikke flykter hånd i hånd fra farene, tredve sekunder etter at de har skjelt hverandre ut, står Seyfried og Timberlake og stirrer på hverandre med en blanding av kjedsomhet og forvirring. 
Slik kaster de bort sin egen dyrebare tid. 
Og vår. 
