Vise-Frida er blitt Synth-Frida
Frida Ånnevik følger opp suksessdebuten med et ganske annerledes album. 

ALBUM: 
Hun mener alvor. 
Etter den stemningsfulle albumdebuten «Synlige hjerteslag», som var utpreget sakte i formen og skaffet henne gode kritikker, to Spellemann-nominasjoner og Tekstforfatterfondets debutantpris, følger Ånnevik fra Hamar opp med «Ville ord». 

Jeg satte pris på debuten hennes, men synes også at den ble noe ensformig. 

Noe måtte gjøres i trinn to. 
Noe mer spennende. 

Synther 
Og det er gjort til gagns. 
Også produsent Andreas Mjøs har vært ganske vill når han denne gang har kledd opp Ånneviks sanger med synther. 
Og mye av det. 

Assosiasjonene til Susanne Sundførs mektige lydbilde melder seg raskt, noe som nok også kan ha et slags utspring i at Mjøs i likhet med Sundfør-produsent Lars Horntveth er medlemmer i det elektroniske «forsøkslaboratoriet» Jaga Jazzist. 

Egen identitet 
Det tar litt tid å venne seg til synth-trøkket, og ikke alle vil like det. 
Det må også sies at det i ett tilfelle, «Livet på glass», blir i overkant tungt og dominerende, til og med påtrengende. 

Men totalbildet er meget positivt. 

For - når det er fordøyd, blir det tydelig at det nye soundet også på et forunderlig vis former en egen identitet rundt Ånneviks skjøre og dvelende stemme. 

Hun finner sin naturlige plass i det nye lydbildet. 

Noe å si Dialekttekstene er viktige, eller kanskje til og med viktigst, for Ånnevik. 
Ordene klinger - kanskje nettopp derfor - ikke alltid perfekt i lag med musikken. 

Men hun har noe å si, og det «vinner» her. 

Valget av musikere er også interessant. 

En rekke av dem er inne på en låt eller tre, fra jazzmusikeren Ståle Storløkken (synth) til bassist Bjørn Holm, mens Espen Elverum Jakobsen (gitar) fra bluesrock-gruppa Pristine fra Tromsø, som Mjøs har produsert, Elisabeth Nesset (trommer/perkusjon), Einar Næss Haugseth (rhodes/synth) og Mjøs (synth/bass/gitar/perkusjon) er gjengangere. 

Studioprosessen Ånnevik har sjøl sagt dette om prosessen i studio: 
«Jeg vet at jeg skal miste kontrollen. 
Både jeg og musikken min skal bli dratt i, standpunkter jeg har tatt skal rokkes ved. 
Det er ikke det jeg vil kalle en skånsom prosess, men jeg trur musikken blir best da.» 

Hun har så rett. 

Andreas Mjøs lot henne i stor grad være seg sjøl på debuten. 
Her har han tilført noe mer, og hun absorberer det og blir en del av det. 

En imponerende - og moden - oppfølger. 
