Gitarduellenes tid er ikke forbi
Jason Isbell gjorde det han skulle i Frognerparken. 

KONSERT: 
Jason Isbell er blitt norgesvenn, etter mange konserter her i landet de siste åra, og ble en bonus for dem som allerede hadde kjøpt billett til åpningskvelden til Piknik i parken ved Vigelandsmuseet - eller rett og slett fikk en siste grunn til å møte opp. 
Årsaken var at Norwegian Wood, der Isbell var satt opp som hovedattraksjon denne kvelden, ble avlyst. 

Trist for Norwegian Wood, men en lykke for publikum på en av byens ferskeste festivaler - som har «satt seg». 
Årets er den femte i rekken. 

Med band 

Etter en fantastisk duokonsert med kona Amanda Shires på Buckleys i Oslo for fem år siden, har Isbell hatt med seg bandet når han har returnert til Norge. 
Og for et band! 

Isbell sjøl er en meget god gitarist, men i Sadler Vaden har han møtt sin likemann - i sitt eget band. 
I 14 år gamle «Never Gonna Change», en av låtene Isbell skrev da han var medlem av sørstatsbandet Drive-By Truckers, får vi attpåtil en gitarduell med de to herrene - før Isbell plukker opp kassegitaren og setter punktum med en glimrende «If We Were Vampires» fra fjorårets album «The Nashville Sound». 

Det er ikke mye Nashville i Alabama-fødte Isbell når det kommer til musikken, sjøl om han har bosatt seg i countryhovedstaden. 
En og annen countrytone kan nok høres («Tupelo»), men det er et rock'n'roll-band han er på veien med. 

Godt mikset 

Isbell og bandet presenterer en bortimot perfekt mikset festivaltime med låter fra de tre siste albumene, mest elektrisk men også akustisk. 
I den siste kategorien hører «Cover Me Up» fra 2013-albumet «Southeastern» hjemme. 
Det er ikke bare en fantastisk låt, det er også en kraftprestasjon vokalmessig fra Isbells side. 

Låtskriveren Isbell 

Isbells evne til å sette de riktige ordene til musikk kommer til uttrykk i låter som «White Man's World», som han skrev til datteren sin, og påfølgende «The Last Of My Kind», som oppsummerer en relativt mislykket studenttilværelse. 
Det er tilløp til allsang i refrenget, helt uoppfordret. 

Ved siden av gitarist Vaden, er det særlig bassist Jimbo Hart som utmerker seg, ikke minst for fremragende fotarbeid og total innlevelse. 
Han danser formelig med bassen. 

Bruce 

Scenerommet er reint, med unntak av et emblem på bakveggen. 
Musikken har alltid vært viktigst for denne mannen fra Alabama, som kan få komme tilbake når som helst. 
Han vokser stadig som artist, og er åpenbart en god kandidat til en sjeftittel når Bruce Springsteen en gang pensjonerer seg. 
