Kult katastrofe-kick med bekymra pappa
«The crow»-regissøren Alex Proyas har laget en teknisk feilfri dommedags-sci-fi som med våte kinn faktisk formidler det vi kaller tidsånden. 
Alt går i dass. 

Finansene har som kjent tatt en tur i skjærsilden mens hverdagsprofetene går rundt hverandre og venter på at havstigninga skal ta vekk de kontroversielle turstiene på Gausel. 
Stemningen er allerede befrukta av kald katastrofe, og «Knowing» kommer på riktig tidspunkt. 

Men oppmuntringene er påtakelige. 

Nicolas Cage spiller ålreit film igjen med et anerkjent bekymra pappafjes og en så ru depresjonsstemme at den kunne ha tilhørt Ezekiel på en dag med høy flammeføring og mye røyk i helvete. 
Det er bra. 
Han er astrofysiker og alenepappa til den audio-forvirra Discovery-gutten Caleb. 

I 2007 spilte Cage en mann som kunne se framtida. 
I denne kommer sønnen hjem med en tallrekke som ble skrevet av ei nifs jente for femti år siden. 
Ettersom Cage er en kveldsfull whisky-melankoliker med sans for sammenhenger, dechiffrerer han budskapet fra fortida og oppdager etter hvert at forferdelige ting skal skje. 
Og det er ikke at pelsoppdretterne mister subsidiene. 
Det er verre. 
Men spennende. 

Henning Larsen sier at det bare finnes 32 filmplott i verden, og handlingen i «Knowing» kjenner vi igjen mange. 
Cage vil finne ut hva som skjer, han havner i bil med mager alene-kvinne og hennes datter og mens kaos kurtiserer netthinnene våre, forsøker de å rydde en utvei fra alt. 
Det skal jeg ikke si noe om. 
Men både hage-eierne på Gausel og aksjonærene i Aker får virkelig noe å tenke på i oktober 2009. 
Filmen er laget i et litt trolsk, litt surrealistisk lys som gjør at bildene av og til minner om demonstrativt figurative syttitalls-malerier. 
Det er OK og gir historien en slags antikvariat-sjel. 
Dessuten har den både en detaljert fly-ulykke og en knasende t-bane-krasj på et overstadig høyt nivå for ulykkes-porno. 
For ikke å snakke om at egentlig tørrlagte pyromaner kommer til å få et nesten uoppnåelig sterkt pyro-kick til følsom heis-barokk etter et par timer. 

Men best av alt er kanskje det funderings-sterke lille ansiktet til gutten med det litterære navnet Chandler Canterbury, som også spilte Benjamin Button som senil åtteåring. 
Med sine innsiktsdjupe Shyamalan-øyne og forståelsesfulle barne-ro gir han den litt oppskremte filmen en sterk underfølelse av at kosmos kanskje ikke er så ille likevel, og at det i hvert fall finnes noen av oss som kommuniserer problemfritt med englene. 

La meg også legge til at Darwin-bønsjen ikke har mye å hente her. 
Alt skjer som planlagt. 
