Schizofren treenighet fra virkeligheten
Forestillingen er saktens en rapport fra psykiatrien, like mye er den god dramatikk som både berører tilskueren og kritiserer institusjonene – samtidig som den åpner for et håp. 

Tre skuespillere er samme person. 
Personen har sykdommen schizofreni, er spaltet. 
De tre hopper kjapt ut og inn av roller som leger, sykepleiere, ergoterapeut, politi, mor, storesøster, yrkesrettleder og en rekke andre. 
Arnhild er stykkets hovedperson, den schizofrene, og henne er de noen ganger samtidig, oftest etter tur, men stadig vekslende. 
Slik blir stykket effektivt, kjapt og ganske humoristisk. 
Ingen må tro at dette er en time og et kvarter med tristesse, på tross av at det altså handler om psykiatri og tung diagnose. 
Uhelbredelig diagnose til og med. 

Virkeligheten bak teksten er i dag psykolog og forfatter. 
Arnhild Lauveng (født 1972) hadde i ti år diagnosen kronisk schizofren, fra hun var 17 til hun var 27. 
I 2003 tok hun embetseksamen i psykologi ved Universitetet i Oslo og har siden arbeidet som psykolog i offentlig sektor. 
Hun har skrevet flere bøker og fått en rekke priser for sitt arbeid og for sin åpenhet. 

Det er en fordel for tilskueren å ha dette som bakteppe. 
Det fortelles da også i det vesle programheftet som er laget. 
Men selv uten det, er stykket like lettfattelig som det er gripende, like godt teater som det er viktig teater. 
Psykiatriens metoder er under skarp kritikk, særlig alt som har med tvang å gjøre. 
Samtidig viser stykket hva den enkelte ansatte i systemet kan bety når de møter pasienter med menneskelighet og respekt. 
Første halvdel av forestillingen opplevde jeg som ytterst kritisk og nærmest en beretning om håpløshet. 
Men i det øyeblikk sykdommen begynner å snu, og hjelpeapparatet begynner å fungere, da tennes det et håp, og det oppstår en varme som jeg opplevde som befriende. 
Vendepunktet åpner for en innlevelse i det tilsynelatende absurde sykdomsbildet, en mulighet for identifikasjon med både innlagt og ansatte, og det er jo dette som skaper godt teater. 

De tre skuespillerne gjør en formidabel innsats, meget godt instruert av Anne-Karin Hytten, og ikke minst koreografert av Nina Harte. 
Åsmund Feidjes musikk synges svært godt av de tre, og fungerer som små avbrekk, avsnitt, og understrekninger enten av galskap eller befrielse. 
