Kan ikke denne mannen få et tv-show i stedet?
Bare Egil Band - joda, han er morsom. 
Av og til. 
I små doser. 
Men må han gi ut plater hele tida? 

|||ALBUM: 
Ideelt sett, i en korrekt sammenskrudd tv-/musikkvirkelighet, ville det vært noe som het «Bare Egil Show», et 20-30 minutter langt sketsj- og sangbasert humorprogram som kunne vært sendt for eksempel klokka 23.30 på NRK 3, og hvis enkeltinnslag umiddelbart ble tilgjengeliggjort på web-tv og en egen YouTube-kanal. 

Ideelt sett, i en korrekt sammenskrudd norsk platebransjevirkelighet, ville et plateselskap, i etterkant av hvert «Bare Egil Show», sluppet de to beste innslagene til streamingtjenester og iTunes. 

Så kunne man, etter for eksempel to tv-sesonger, samlet disse høydepunktene på en samle-CD for spesielt interesserte fans. 

«Tagging» nå igjenAltså, misforstå meg ikke — Egil Hegerberg er en morsom fyr. 

Han skriver — oftere enn du tror — ganske fine låter med skikkelig tullete tekster, som fra tid til annen også er genuint morsomme. 

Men de er først og fremst morsomme enkeltvis. 

Den ene spesialøvelsen hans er en ganske hard, rask låt med en litt gjentakende tekst på toppen (løselig basert på den 15 år gamle Bare Egil-klassikeren «Tagging»), her for eksempel representert ved det hardtslående åpningssporet «Jeg bare» og til en viss grad «Grungejoik» - en låttittel som virkelig gir vekk alt: hele låten er en diger grønsjklisjé med joiking på toppen. 

TullestemmeDen andre spesialøvelsen er den typiske studentkrovisa, en fantasiløs og melodisvak kassegitarsak med en nødrim- og ordspillstinn tekst om et eller annet standupkomedieaktig tema eller noe annet hverdagslig, sunget med tullestemme, som «Murer» («hvis noen lurer, så sitter jeg bare her og murer»). 

Det er ikke fritt for gode ideer eller fine låter heller. 
«170» er en speeda boogie/bluesversjon av Kaizers Orchestra-låten, et sted mellom Johnny Winter og Ten Years After, og riktig artig også når du spiller den for andre gang. 

«Ta for deg nå» har et post-grønsjete vers som går over i et vestkystmykt, nesten Josh Rouse-aktig refreng og siden en pen FM-rockgitarsolo, lagt under en tekst om treåringer som kan klå på kvinner på kafé ustraffet («du får ta for deg nå mens det fortsatt er sjarmerende, snart er du en gammel gris som far din»). 

Og en tittel som «Duett mellom refusert designer og representant for Norsk Form» er samtidssatire på det nivået man kan forvente fra en av hjernene bak Black Debbath-klassikeren «Det er problemer innad i Høyre». 

Stykkvis og deltAltså, misforstå meg ikke; Egil Hegerberg er en morsom fyr som fortjener kanaler for sitt ubestridelige talent - et sted mellom Beranek-æra «Hallo i uken», mid-period Trond Viggo og din gjennomsnittlige Lars Klevestrand-imitator. 

Dette talentet nytes best stykkvis og delt, og kunne vært ganske morsomt, på en kultmåte, som et tv-show et rimelig stykke unna beste sendetid. 

Et helt album er som vanlig feil format for den slags, det føles litt som å lese en 400 sider lang antologi over kransekakevitser fra perm til perm. 

Altså: Egil Hegerberg. 
Morsom fyr. 
Bra fyr. 

Gi mannen et tv-show. 

Og noen års karantene til neste album. 
