Har energi, mangler manus
Mye energi og flott foto makter ikke å oppveie mangel på manus. 

HANDLER OM: 
I Oslo er Mikkel (17) en populær fyr på rullebrett. 
Når han flytter med sin mor til Voss, er det bare snowboard som gjelder.Det kan han ikke. 
Nå han i tillegg forelsker seg grundig i kjæresten til det lokale snowboard-esset, driter han seg loddrett ut. 
Bare den lokale board-bumsen Tommen har zen nok til å få ham ned de bratteste kneikene og over de største hoppene, med æren og prestisjen i behold. 
DOM: 
Filmens foto gir aller mest grunn til glede. 
God, deltakende og energisk formidler den fin board-energi. 
Også Peter Stormares skrudde board-buddha er fornøyelig, dog litt overeksponert. 
Dessuten er det virksom sentimentalitet her og der, særlig mot slutten. 

Det som langt fra er bra nok, er manus. 
Eller snarere: 
Mangel på manus. 
For det første er historien så forutsigelig og oppskriftsmessig, at man i blant tar seg i å synes synd på særlig de to hovedrolleinnehaverne, Sebastian Stigar og Ida Elise Broch. 
Som ellers jobber iherdig med det de har fått utlevert og ellers gir et riktig så sympatisk inntrykk. 

For det andre er dialogen, særlig i begynnelsen, så borti natta banal, at man lurer på om det er en slags parodi. 
Riktignok kan 17-åringer sikkert være både fomlete og usikre i møte med sitt nye hjemsted. 
Men de trenger ikke være idioter. 
Når filmen skal peke ut Voss på kulturkartet, skjer det gjennom at Mikkels første skoletime åpner med høytlesning av Ivar Aasens "Dei gamle fjell i syningom". 
Ai ai! 

Historiens kontinuitet er heller ikke god: 
Det kysses på fjelltopper i solskinn. 
Og rennes nedoverbakke i stummende mørke. 
Det prates i småregn og rennes i finvær - i samme sekvens. 

Men, som nevnt, det går ikke aldeles på trynet. 
Det meste av filmens positive og fungerende energi er lagt ned i snowboarding. 
Og det merkes, med stuntfolk fra boardeliten her i landet. 
Og foto signert Daniel Voldheim. 
