Van Goghs død, fortalt med hans egne penselstrøk
Håndlaget animasjon blander kunst med krimgåte. 

FILM: 
Få kunstnere er blitt så romantisert og mytologisert som Vincent van Gogh. 
Det er laget sanger om ham («Starry Starry Night»), skrevet biografier (Naifeh og Smiths «Van Gogh: The Life») og laget filmer (Altmans «Vincent & Theo»). 
Alle hans brev er dessuten utgitt i et trebindsverk. 
Likevel befinner han seg fortsatt bak et slør av mystikk. 
Han slutter tilsynelatende aldri å fascinere. 

Nå kommer også tegnefilmen – basert på hans egne malerier. 
I «Loving Vincent» er van Goghs egne motiver basis for en animert historie om hans siste dager, før han tok livet av seg i Auvers-sur-Oise i 1890. 
Da var han 37 år gammel og etterlot seg nærmere 800 malerier. 
I filmen blir selvmordet behandlet som en kriminalgåte. 
Skjøt han seg ikke selv? 
Ble han tvert imot skutt av en lokal 16-åring? 

Sju år 

Mer interessant enn selve krimdramaet – som først ble lansert i Steven Naifeh og Gregory Smiths biografi fra 2011 – er håndverket i denne filmen. 
Filmskaperne Dorota Kobiela og Hugh Welchman har brukt sju år på dette prosjektet som er malt for hånd og altså ikke computergenerert. 
Mer enn 66.000 bilder måtte til, alle malt i olje på lerret med penselstrøk i van Goghs stil og med utgangspunkt i 94 av van Goghs motiver. 
80 kunstmalere har vært engasjert for jobben. 
Resultatet er slående, for å si det mildt. 

Tenk deg maleriet av kråkene i kornåkeren bli levende ved at kråkeflokken løfter seg i en sveipende flukt mot himmelen, eller at stjernene funkler som fyrverkeri i det berømte maleriet Stjernenatt. 
Eller at bargjestene på Kafeterrassen begynner å snakke gestikulerende sammen. 

Filmen tar utgangspunkt i Roulin-familien som går igjen i flere portretter. 
Den skjeggete og stramt uniformerte postmesteren Joseph Roulin ber sin sønn Armand, som alltid er kledd i gul jakke, om å levere et brev fra avdøde Vincent til hans bror Theo. 
Armand reiser til Paris med brevet og konstaterer at Theo er død av syfilis. 
Armand drar derfra til Auvers-sur-Oise der Vincent levde og arbeidet sine siste dager, og der oppsøker han en rekke lokale skikkelser som alle finnes i portrettgalleriet – for eksempel Dr. Gachet som behandlet Vincent for hans psykiske lidelser. 
Portrettet av Dr. Gachet med det røde skjegget er et av van Goghs mest berømte; det skal angivelig ha blitt solgt for 800 millioner kroner en gang på 1980-tallet. 

Men selv var Vincent lutfattig. 
Det bevitner alle de portretterte. 
Dr. Gachets datter ved pianoet. 
Serveringsdamen på det billige pensjonatet den fattige maleren bodde i. 
Kunsthandleren som ga ham maling på kreditt. 
Fiskeren som holdt ham med selskap når han dro staffeliet med seg ut i naturen. 
Og alle leverer de biter til puslespillet som skal avsløre om Vincent var så deprimert at han virkelig var suicidal der i Auvers-sur-Oise, eller om han ble skutt av lokale guttunger. 

Vincent van Goghs selvportretter spiller en mindre rolle i dette konseptet – han er jo død - og folk snakker mest om ham i fortid. 
Kobelia og Welchman har løst utfordringen ved å vise flashbacks av scener de andre forteller om. 
Disse tilbakeblikkene er i svart/hvitt og tegnet i en helt annen stil enn van Goghs. 
Animasjonen her er mer realistisk i formen, basert på historiske fotografier. 

Virkelige skuespillere med en viss likhet med van Goghs portrettobjekter gir bevegelser og stemmer til det animerte resultatet. 
Det er teknisk sett imponerende, selv om plottet – den angivelige krimgåten – virker noe søkt og muligens strukket litt for å tilfredsstille kommersielle krav om å nå et bredt publikum. 
At Vincent van Gogh er salgbar vet vi jo fra før. 
