Livstruende litteratur
BOK: 
Kristian Klausen tar den hemningsløse fortell-alt-mammutfortellingen helt ut. 

Kristian Klausen: 
Dagbøkene 1996-2018. 
Roman. 
173 sider. 
Cappelen Damm. 

Det er overproduksjon av bøker. 
Vi orker ikke å svelge unna de tusenvis av titler som årlig blir sendt ut på «markedet», som det heter, og det pågår en uavlatelig kamp om revir, oppmerksomhet, lesere, kunder, som samtidig dreier seg om hvilke temaer, fortellinger og holdinger som bør komme til uttrykk og prioriteres. 
(Og som det offentlige anmelderiet er en del av). 

Kristian Klausen (1971, debut 2008) er en lett gjenkjennelig forfattarer i stil og tone, topografi og karakterer. 
Han er også en kamplysten deltaker i revirstriden – både i den større klassifiseringen av verdenslitteraturens uendelighet av forfatterskap og den som i hans eget biotop, med basis i Drammen, utkjempes på det vesle norske parnasset. 

Bøkene hans er pakket med forfattere, bøker og titler, f.eks. «Mitt liv var et hett bibliotek», som en av romanene hans heter, og handler om en sosialt mistilpasset mann som imidlertid blomstrer og trives blant bøkene han leser og som heller vil utøve sin bibliotekargjerning i kjellermagasinene enn blant publikum. 

Klausen med ham ser ut til å leve og puste gjennom bøker. 
Han har også vært ute med spitord mot en og annen skriver han ikke uten videre lar seg imponere av. 
I årets roman tar han det helt ut: 
I en morsom og sorgfull parodi går han til et gevaltig angrep på den oppblåste, hemnings- og hensynsløse ego-litteraturen der «elefantsyke er den nye vinen». 

Her er det ikke nødvendig å nevne forfatternavn: 
Når redaktøren til Klausens jeg-forteller går bananas da han kommer med sine kartonger med dagbøker gjennom 22 år og ber henne hjelpe seg med å lese og redigere, plukke gullkorn så å si - for her må vel være stoff til en roman her? - vil hun utgi hele dritten under ett, urørt som det står, til sammen 13.000 sider i 13 bind. 

Det vil i utgangspunktet ikke dagbokskriveren, som innvender at råmaterialet hans er ikke er kunst og litteratur slik det ligger i sine skoesker. 
Men hun overtaler ham, for penger og kjendiseri – om herostratisk – trumfer alt. 
Riktignok gjør han før utgivelsen noen forsøk på å få tidligere kjærester og den eneste nære mannlige vennen han har hatt, til å se på prosjektet. 

Det har stoff i seg til å drepe. 
Kristian Klausen viser i all hverdagslig enkelthet hva selvtekt i form av en hensynsløs opphevelse av sjangerskillene mellom fiksjons- og saklitteratur uvegerlig må føre til. 
