Strykekvartett på høyt nivå
Lunsjkonserten fredag traff kammermusikken i dens hjerte: strykekvartetten. 

Mange er de komponister som i denne sjangeren lot sin eksperimenteringslyst utfolde seg, f.eks. Beethoven. 
Samtidig er kvartetten (sammen med trioen og kvintetten) en musikkform der kommunikasjonen mellom musikerne er på sitt mest intense, gjennom blikk og kroppsbevegelser. 
Oslo strykekvartett demonstrerte dette til overmål. 

Det begynte med Anton Weberns vidunderlig vakre Langsom sats for strykekvartett. 
Den ble til i 1905, er altså et tidlig verk, og har spor av Weberns liv. 
Han forelsket seg nemlig på denne tid i sin kusine, Wilhelmine, som senere ble hans hustru. 
Oslo strykekvartett spilte dette verket med alt det innehar av det fredfulle, som så stiger i intensitet og til slutt ender med et sterkt og lengselsfullt høydepunkt. 
Og helt til slutt forsvinner musikken i det fjerne. 
Vi skulle gjerne ha hørt Oslo strykekvartett i et verk Webern skrev fire år senere, nemlig Fem satser op.5. 
For her er det en helt annen Webern som taler: ytterst konsentrert i formen, med dissonanser som frigjør uttrykket og liksom sprenger det. 
Men det får bli til en annen gang! 

Elektrifiserende 

Opplevelsen ble ikke mindre sterk i Mendelssohns strykekvartett nr. 3 i D-dur. 
Den hurtige førstesatsen hadde i åpningen noe elektrifiserende over seg, andanten var, som det står i satsbetegnelsen, ekspressiv, men beveget. 
Mendelssohn er feilaktig blitt karakterisert som en overfladisk komponist, noe Wagners antisemittisme var opphav til. 
For vel hadde Mendelssohn lett for å komponere – bare Mozart kan sammenlignes med ham i så måte – men han unngår hverken dybde, intensitet eller det herlig melodiske. 
Oslo strykekvartett tolkning av kvartetten var fullt på høyde med de beste jeg har hørt. 
Det lyse og åpnende hos Mendelssohn var tilstede i alle satsene. 
I den hurtige sistesatsen formelig gnistret det. 
Og slik skal det være. 
For det høye tempoet, som kan være vanskelig nok i seg selv, er parret med intensitet. 

Mellom disse verkene for strykekvartett fikk vi Arne Nordheims Brudd, med vår eminente bratsjist Lars Anders Tomter. 
Det var en fremføring som stimulerte billedfantasien: full av riss, revner og sprekker, men på ingen måte formløs. 
