Skyhøy kvalitet
Den tredje krimboka til M. J. Arlidge holder også skyhøy kvalitet. 
Men konseptet blir litt likt de to første. 

En ung kvinne våkner opp i en kald, mørk kjeller. 
Hun vet ikke hvordan hun havnet der eller hvem kidnapperen er. 
Samtidig, på en bortgjemt strand, finner man liket av en annen ung kvinne. 
Den unge kvinnen ble aldri meldt savnet, siden familien mottok sporadiske tekstmeldinger fra henne etter at hun forsvant. 
Noen har holdt henne levende for dem, ved å bruke offerets mobiltelefon. 

Etterforsker Helen Grace aner straks at hun står overfor nok en seriemorder. 
Hun jakter en person som har evner og ressurser, og som har drept tidligere. 
Helen Grace skjønner også at tiden er i ferd med å renne ut. 

Helen er en veldig god hovedperson. 
Hun har bygget opp et hardt skjold mot verden, med massevis av hemmeligheter. 
Mannen hun har leid til å piske seg, vil ha et skikkelig forhold til henne. 
Men Helen tør ikke slippe ham innpå seg. 

Helen og resten av teamet er meget godt beskrevet. 
Vi føler med dem og vil veldig at de skal lykkes. 
Helen og de andre rystes av likfunnene. 
De er slett ikke kalde superhelter som tåler alt. 

Journalistskurken – Emilia Garanita – har en rolle i denne boka også. 
Vi blir nærmere kjent med henne, og skjønner at hun har sitt og stri med. 
Helens sjef Ceri Harwood er misunnelig på Helens suksess, og gjør alt for å ødelegge for henne. 
Men Helen slår knallhardt tilbake og tar en søt hevn. 
Nydas!, som vi sa i barndommen. 

Min eneste innvending er egentlig at "Dukkehuset" blir litt for lik de to første. 
Dette er den tredje seriemorderen Helen Grace jakter på i Southampton. 
Riktignok har byen i Sør–England 253.000 innbyggere, men seriemordere er ganske sjeldne. 
Det er trist hvis denne serien alltid skal følge samme formel. 
