Jon Fosse gir liv til en tysk klassiker
En fascinerende liten roman fra 1835 om unge, forvirrede menn. 

Dramatiker og forfatter Jon Fosse har oversatt dette åttende og ferskeste bindet i serien «Nynorske klassikarer», nemlig «Lenz» av tyske Georg Büchner. 

Fosse bruker et klassisk nynorsk skriftspråk som kler romanen fra tidlig attenhundretall svært godt. 
Ikke minst er Fosse lydhør for de mange brå skiftene i romanens stil, språk og tone. 

Det er vesle Skald forlag, med base i Leikanger, som står bak denne oversetterserien. 
Det gjør seg stadig bemerket i litteraturfeltet for sitt kresne utvalg av klassiske romaner. 
De blir oversatt til sober nynorsk blant annet av anerkjente oversettere som Margunn Vikingstad og Øystein Vidnes. 

Jon Fosse har foreløpig oversatt fire bøker i serien, blant annet «Forvandlingen» av Franz Kafka. 

Georg Büchner døde av tyfus i 1837, og ble bare 23 år gammel. 
Til tross for sin unge alder, rakk han å skrive fem bøker før han gikk bort. 
Den mest kjente av dem er skuespillet «Woyzek» fra 1837. 

Romanen «Lenz» ble skrevet to år tidligere. 
Romanen er fascinerende av mange grunner, aller mest fordi den er så tidlig ute med å beskrive forvirrede, unge menn på en måte som minner om Hamsuns banebrytende roman «Sult» – som ble utgitt 53 år senere. 

I «Lenz» blir sinnets forunderlige irrganger tematisert gjennom den unge hovedpersonen Lenz. 

I begynnelsen møter vi ham på vei over et fjell. 
Vi møter en hyperfølsom unggutt som overveldes og blir skremt av naturens mange sanseinntrykk. 

Som i Hamsuns «Sult» må også leseren av «Lenz» orientere seg i verden gjennom en merkverdig og snål hovedperson. 
Hvorfor Lenz rømmer over fjellene til landsbyen Waldbach er en av romanens store gåter. 

I stedet for å være en tradisjonell realistisk roman med mye ytre handling, skildrer forfatteren et menneskesinn som er i ferd med å gå i oppløsning. 

Boken er like underlig og fragmentert som Lenz´ forrykte sinn. 

En mann ved navn Kaufman som kjenner Lenz fra før, dukker opp i Waldbach. 
Han og Lenz snakker om tidens litterære strømninger i kunst og litteratur. 

I denne samtalen fremstår unge Lenz som både åndsfrisk og talefør. 
Det han sier om kunst er sannsynligvis de samme ordene som forfatteren selv, Georg Büchner, ville brukt om denne romanen, nemlig å skape kunst som ikke følger annen idé enn at den skal virke levende. 

Han skriver: 
«Mitt krav er at det skal vera liv i alt, at det skal kunna finnast til, og då er det godt nok, då treng vi ikkje spørja om det er vakkert, om det er stygt, kjensla av at noko skapt har liv er viktigare og er det einaste kriteriet på kunst.» 
