Santigold er en svindler med stil og nydelig smak
Selv om hun ikke setter originalitet i høysetet. 

ALBUM: 
Da amerikanske Santi White solodebuterte som Santogold for fire år siden, var sammenlikningene med M.I.A. hyppige. 

Litt underlig var det, for visst benyttet de seg begge av noen beats fra Diplo og Switch, og visst kunne Whites stemmebruk innimellom likne på M.I.A., men bortsett fra det viste hun med sin sjangerblandende, melodiske dubpostpunkpop at hun hadde helt andre ben å stå på. 

Interessant hybrid Likevel er Santigold som M.I.A. eksempel på en interessant hybrid. 

Både i uttrykk og arbeidsform befinner hun seg i grenselandet mellom det kommersielle og det alternative; det tilgjengelige og det utfordrende. 

Hun er ingen sexsirene av en vokalstjerne, og holder seg langt unna den enkle Guetta-/Skrillexifiseringen som avslører den mest kalkulerende popmusikken i dag. 
Men hun er heller ikke redd for å variere på samarbeidspartnerne i den kreative prosessen. 

Tunge navn Sist holdt hun antallet begrenset, men på oppfølgeren er en lang rekke låtskrivere og produsenter involvert: 
Diplo og Switch bidrar, men også - blant annet - Yeah Yeah Yeahs-gitarist Nick Zinner, TV On The Radios Dave Sitek, og Greg Kurstin (Lily Allen, Kylie Minogue). 

Med White selv i førersetet er resultatet en variert plate med låter av jevnt høy kvalitet. 
Kontrasten er stor fra tyggiselektropopen i «The Keepers» til påfølgende «Look At These Hoes», hvor hun har en kledelig skitten Amanda Blank-greie gående. 

Andre høydepunkter er den avslappet kule dubpopen i «Pirate In The Water», og «This Isn't Our Parade», hvor Yeah Yeah Yeahs melankoli møter en minimalistisk beat. 

Stemmekameleon 
Ankepunktet mot «Master Of My Make-Believe» ligger opp i dagen: 
White legger seg tidvis veldig tett på de hun skriver med eller er inspirert av, også vokalmessig. 

Som en stemmekameleon sørger hun for at rolige «The Riot's Gone» kunne vært hentet fra den forrige plata til Zinners band, og den nasale M.I.A.-slengen dukker opp på spor som «Fame» og «Big Mouth». 

Men Santigold lykkes med å binde plata sammen, og til sjuende og sist vinner hun på det som teller: God musikk. 
