Inn i margen
«Norwegian Wood» gir oss den lengste og mest følsomme overleppen på film siden tidlig åttitall. 

FILM: 
I lys av de siste dagers inferno er det spesielt å se ungdommer vandre rundt i et uberørt japansk høylandslandskap, der sølvgresset nikker i vinden, og lengte etter å dø. 

Det vil si, vår hovedperson, litteraturstudenten Watanabe (Kenichi Matsuyama), gjør ikke det. 

Men de han knytter seg til, synes å forsvinne bort fra ham og inn i Skyggenes dal: 
Først begår den vakre barndomskameraten Kizuki (Kengo Kora) selvmord, så synker Kizukes kjæreste og Watanabes hemmelige flamme Naoko (Rinko Kikuchi) inn i depresjonen og bort til et asyl på landet. 

Elegisk 

Det er Japan på sekstitallet, og Watanabe og de andre forsøker å gjøre noe ut av ungdomsårene før de er forsvunnet. 
Watanabe lar studentopprørstogene feie forbi uten å akte på dem, men er en del av et annet, mer innadvendt opprør; emosjonelt og seksuelt. 

«Norwegian Wood» er en filmatisering av Haruki Murakamis roman ved samme navn, som ble definerende for en hel generasjon unge japanere da den kom i 1987, og retter lupen mot nettopp det følsomme og søkende i boken. 
Det er blitt en elegisk, ettertenksom film, sikker i sin smak og årvåken overfor detaljer i gamle klær og interiører, kanskje ikke så leken som romanen, men berørende. 

Ser til romantikken 

Det er påfallende hvor mye «Norwegian Wood» minner om den romantiske europeiske litteraturen på sent 1700-tall og tidlig 1800-tall. 
Watanabe, en taus student med rik beholdning av Weltschmerz og få venner han intenst betrakter, søker seg innover og ut i naturen, og mot ulykkelige og gåtefulle kvinneskikkelser som Naoko. 

Den utadvendte Midori, som freidig legger an på ham, er vanskeligere for ham å takle. 
Murakami har uttalt at han gjennom bøkene søker å være et individ, noe som er vanskelig i det pliktorienterte Japan, og også romantikken dreide seg også om en slik subjektivisering, en dyrkelse av det personlige perspektivet og tro på at sannheten kunne finnes gjennom den enkeltes subjektive, inspirerte blikk. 

Plasseringen av Kenichi Matsuyama, en skuespiller med et åpent, uprøvd ansikt og den lengste, mest følsomme overleppe filmverden har sett siden Melanie Griffith, i store, sølvskimrende landskaper, minner nettopp om romantisk billedkunst. 

Fri seksualitet 

I tillegg kommer de nye forventningene om hva den seksuelle åpenheten kan bringe av gleder, og sorg over dens skuffelser. 
I filmen stamper Naoko over heiene ved asylet, mens hun rasende gjør rede for seg og for Watanabe hva kroppen hennes gjør og ikke gjør når hun har sex med ham, og sin frustrasjon over at den ikke fungerer bedre. 
Naoko er, her som i boken, en litt enerverende skikkelse i all sin hviskende passivitet, men skal jo da også nettopp være fjern og vanskelig å forstå. 

Risiko 

«Norwegian Wood» er en visuelt betagende film som lar indre og ytre landskap jobbe sammen for å formidle den særegne sinnsstemning som oppstår når du er fri til å velge livet ditt og hvem du skal elske, men som også innebærer risikoen for å måtte stå og se på at andre velger bort både deg og livet. 
