Det er lett å rappe på norsk, men er det lett å høres bra ut?
Norsk hiphop har gått fra å være dominert av strenge regler, til en tanke om at alt er lov. 
Heldigvis. 

Fredag kveld er det premiere på en miniserie om norsk hiphop av Pål Laache. 
Dokumentaren har forutsigbart nok fått tittelen «Takin’ ova» etter Tommy Tees låt og innsats for norsk musikk. 
Fire episoder på ca. 30 minutter tar for seg hva som har skjedd disse 33 årene etter rap, graffiti og breaking gjorde sitt inntog i norsk kultur. 
Den gang fra undergrunnsfenomen til populærkulturell pådriver i dag. 

Resultatet er en enkel og morsom oversikt som viser en tydelig tidslinje krydret med gode historier og sterke personligheter. 
Likevel er resultatet overraskende koselig og forsonende. 
Dokumentarserien er velproporsjonert og gir seeren beretningen om hvordan miljøet har gått fra å være oversiktlig og dominert av en liten gjeng i Oslo, til å spre seg over hele landet og til dagens uoversiktlige og rike flora. 
Med langt mer fokus på fortiden enn fremtiden uten å bli for nostalgisk. 

Hele eventyret starter med filmen «Beat Street» fra 1984 som kommer til Norge og ringvirkningene den skapte for den første generasjonen. 
Dette kombineres med klipp av Lars Vaular og Cezinando. 
Førstnevnte sier han jo ikke var født når den kom og sistnevnte vet at det er en viktig film om hiphop, men han har ikke sett den. 

NRK sitter på massevis av klipp som er gøye å se på. 

Fra mannen i gaten som er fremmedgjort og til ungdommelige reportere som gjør sitt beste for å forklare «headspin» og «body waves», oppfunnet av «gategutter i New York og Los Angeles». 

Dokumentaren er først og fremst et intervju med dem som drev med musikk eller plateselskap selv, med få ekspertuttalelser eller blikk utenfra. 
Journalist og kritiker Martin Bjørnersen forteller at i 1987/88 var det 100 som drev med hiphop i Oslo, og man la merke til om noen gikk med caps. 

Første episode er viet A-Team, Tommy Tees påvirkning, radioprogrammet Radio Strictly hiphop, National Rapshow og Warlocks. 
Det er mye snakk om regler om hvor viktig følelsen av å være ekte var. 
Dokumentaren er raskt innom den lange krigen mot Oslo Sporveier og hvordan miljøet ble kriminalisert (som kan leses mer om i den dypt fascinerende og grundige boken Gategallerier av kriminolog Cecilie Høigård). 

André Eriksen fra Warlocks beskriver morsomt hvordan gjengen kom seg inn for å filme i togvogner og spontant begynner å knuse vognene. 

«Jeg var veldig redd Warlocks en stund.» sier Vaular. 

«Jo flere elementer man behersket jo mere respekt fikk man. 
Sånn sett var Warlock untouchable», mener Karpe Diem. 

Dokumentaren forklarer altså hvordan hiphopen kom til Norge og det naturlige var å rappe på engelsk. 
Ståle Stil, Pizzafyll-reklame og Ute til lunsj gjorde det for mange utenkelig å skulle rappe på norsk. 
Å rappe på norsk var nesten som å stå på revyscenen, forklarer Bjørnersen. 
Nå prøver stadig flere og flere seg på norsk, og hiphop blir heimstaddiktning for folk som Vaular, Dirty Oppland og Sidebrok. 

Episode tre er viet kranglene. 
Vaular hater Spetakkel, mange hater Klovner i kamp, alle misliker Gatas Parlament, Don Martin og Oral Bee bråker, OnklP og Karpe er langt fra venner og det er musikkindustri-krig mellom Tee og Falck. 
Hiphop-kranglingen når et av sine mytiske klimaks når Falck blir omringet og pisset på av John Dee og løper livredd hjem. 
Selv om dokumentaren gir dagens rappere mulighet til å hevde at de er best, avslører de skjeve flirene i fjesene at det hersker en annen tankegang nå. 
Det er plass til flere og krangler er kanskje ikke like sterk motivasjon for å bli en bedre rapper nå. 
Samarbeidet står sterkere. 

I siste del tar dokumentaren for seg hvordan virkemiddelhierarkiet er brutt ned. 
Alt er lov nå, hevder flere, og fremtiden er mangefasettert for norsk hiphop. 
Oral Bee virker ikke fornøyd med at «kjoler og skinny jeans» er et naturlig del av estetikken nå. 
Han om det. 
Hva som er real og hva som er sell out er slitsomme begreper. 
Norsk hiphops suksess viser at det går an å være kommersiell, kunstnerisk og kompromissløs på samme tid. 

For Arif, Vaular, Sushi x Kobe og Cezinando er det viktigere å sprenge rammer enn å prøve å passe inn i dem. 
Warlocks-Eriksens monologer og tankerekker er fascinerende og beskriver med innlevelse hvor strenge reglene faktisk var. 
«Jeg lagde ikke musikk ut fra hva jeg hadde lyst til å lage, men ut fra reglene som var satt», sier han. 
Han synes, i motsetning til Leo Fossen fra banebrytendee B.O.L.T Warheads som hevder alt ble ødelagt etter Klovner i kamp, at norsk hiphop er bra. 

Selv om den kanskje er blitt blidere, mer tullete, mer kommersiell, mer norsk og rarere enn den var i sin spede begynnelse. 

Avslutningsvis kommer Eriksen fra Warlocks med kanskje den viktigste oppfordringen til den nye generasjonen: 
Å drite i hva gamle hiphopere mener. 
