Ikke nær nok
«Det akutte menneske» burde pirket mer i Mads Gilbert. 

FILM: 
Etter å ha vært i Mads Gilberts selskap i nær to timer i «Det akutte menneske» føles det mest som om han har sirkulert forbi meg på fest. 
Eller som om jeg har sittet i en sal og hørt ham forelese. 
Knut Erik Jensens dokumentar og selverklærte portrett retter kameraet mot et svært fascinerende menneske, men kommer verken nær nok eller langt nok fra. 

Følelsesmenneske 

Filmen følger den etterhvert så navngjetne legen under arbeidet under det israelske angrepet på Gaza i 2009, hjemme i Tromsø, på foredragsturneer i USA, boklanseringer i Oslo og redningstokt med helikopter. 
Gilbert fremstår, særlig i filmens første og beste halvdel, som en sjeldent moralsk kompromissløs person, som i oppsiktsvekkende grad lar seg styre av sin egen flommende nestekjærlighet, en intens og lett ekshibisjonistisk foreleser som synger og nynner når han ikke snakker og som gir seg hen med liv og sjel til rollen som akuttpasient foran studentene sine. 
Et følelsesmenneske som finner større rom for å være lettrørt og lattermild i Tromsø enn i fødebyen Oslo og veksler lett mellom østlandsk og nordnorsk. 

Avrevne lemmer 

«Det akutte menneske» er også en påminnelse om katastrofen i Gaza og det beundringsverdige arbeidet Gilbert og kollegaen Erik Fosse la ned der, både som livreddere under selve krisen og utrettelige øyenvitner i etterkant. 
Avrevne ben og armer og døende barn glir over det store lerretet. 
Ingenting feies under teppet. 

Store ord 

Så setter tretthetstegnene inn. 
Jensen bruker i liten grad tiden og tilgangen på å komme tett på Gilbert. 
I stedet blir det scene på scene fra legens lysbildeforedrag, intervjuer og takketaler for diverse priser. 
Det blir mange store ord etter hvert, inntil det klamme og ubekvemme, for mye høytlesning av Nordahl Grieg med bevende røst. 
For mye emosjoner og for få ideer. 
Som seer kjenner jeg både på en utilfredsstilt menneskelig nysgjerrighet 
- Hvor kommer denne ukuelige idealismen fra? 
Hva har det kostet? 
Hvordan er det å leve tett på en mann som Mads Gilbert? - og en journalistisk lengsel etter større kritisk distanse fra Jensens side, større vilje til å pirke litt mer i protagonisten. 

Konfronterende 

Setter ikke Gilbert seg i for stor grad til doms over andre mennesker? 
Når han i en eldre filmsnutt erklærer at daværende statsråd Lars Sponheim ikke er nok «moralsk utrustet» til at den unge RV-legen kan lære ham førstehjelp, grunnet den norske regjeringens engasjement på Balkan, er det problematisk. 
Hvem er tilstrekkelig ren av hjertet for Gilbert? 
Hvilke resultater mener han kan oppnås gjennom en så konfronterende linje? 
Som erklært revolusjonær, akkurat hvilke deler av samfunnet mener han bør omveltes, og på hvilken måte? 
Her er flere spørsmål som hyler etter å bli stilt. 
«Det er ikke verre enn at vi må ta makta fra rovgriske herskere», sier Gilbert. 
Mon dét? 

Grunnet gjentatte injurierende kommentarer ser Dagbladet.no seg nødt til å stenge kommentarfeltet under denne anmeldelsen. 
