Harry Dean Stanton kunne ikke bedt om en mer passende film å ta farvel med
Før han døde rakk Stanton å gjøre «Lucky», en film som handler om å gjøre seg klar for døden. 

Av og til dukker det opp filmer som får meg til å savne ærverdige Forum Kino på Danmarks plass, og «Lucky» er en av dem. 
Filmen minner om gamle westernfilmer, med John Wayne i hovedrollen: 
Panoramabilder av ikonisk ørkenlandskap og med en hardhaus som hovedperson. 

«Lucky»s tørre, brune farger spretter ut av lerretet, og en mektig blå himmel viser seg i all sin prakt. 
Dette smarte, nostalgiske arbeidet til fotograf Tim Suhrstedt hadde fortjent en stor kinosal. 

Men fotoarbeidet er også merkverdig, fordi historien som fortelles i «Lucky» er så liten og intim. 
90 år gamle Lucky begynner å innse at kroppen er i ferd med å visne bort. 
Og selv om einstøingen har klart seg alene (til nå) med sin forbausende gode helse, må Lucky nå forsone seg med at døden nærmer seg. 

Men det er ikke det praktiske som opptar ham. 
Lucky har tilsynelatende ingen familie og lever et enkelt liv. 
Problemet er av en filosofisk art. 
Han har aldri trodd på Gud eller et liv etter døden. 
Hva nå? 

Denne personligheten understrekes av regien. 
Lucky filmes som om han til enhver tid befinner seg i en hypotetisk pistolduell, selv når han bare skal til den lokale baren, eller når han kjøper melk og sigg i nærbutikken. 

Og filmen omringer ham med smarte, morsomme valg av duellanter. 
David Lynch spiller en nabo som har mistet landskilpadden sin. 
Tom Skerritt («Alien») dukker opp som en krigsveteran på besøk. 
Beth Grant («No Country For Old Men») spiller en rå dame som driver en saloon, og som du ikke bør kødde med. 

Like fullt er det hovedrolleinnehaver Harry Dean Stanton som fortjener all hyllesten. 
Den legendariske skuespilleren gikk dessverre bort i september i fjor, noe som merkelig nok føltes som altfor tidlig, selv om Stanton var 91 år ung da han døde. 

Kanskje fordi gjennombruddet hans kom så sent i livet, med den merkelige «Paris, Texas» (1984). 
Også dét en film som refererer til amerikansk mytologi og ørkenlandskap – og som i likhet med «Lucky» tar opp filosofiske temaer rundt det å leve og hvorfor man lever. 

Heldigvis er «Lucky» mer enn en enkel, galgenhumoristisk film om døden. 
Etter hvert som vi blir med på denne indre, filosofiske reisen, er det et nytt tema som synliggjøres; at man bør etterlate verden som et bedre sted enn hva den var da man var ung. 

Lucky er litt som heltene vi vokste opp med (på Forum kino). 
Han er en hardhaus, en einstøing og ikke redd for en duell med hvem som helst. 
Men omsorg og generasjonsskifte er ikke bare praktiske spørsmål. 
«Lucky» undersøker en moralsk lærdom om det å bry seg – og hvordan gi plass til de unge. 
Denne filosofiske transformasjonen tar vanligvis mange år, men i «Lucky» får vi se den skje i 90 velfotograferte minutter. 

Harry Dean Stanton kunne ikke bedt om en mer passende film å ta farvel med. 
Filmen symboliserer hans kulhet og tilstedeværelse, og at Stanton formidlet hvordan det var å leve med tvil og tillit – side om side. 
Han ble dessverre ikke en stjerne som John Wayne eller Steve McQueen, men han hadde fortjent å bli betraktet slik store kinosaler legger opp til. 
