The Congos:40 år siden alt klaffet 

Et av tidenes beste reggaealbum er blitt enda bedre. 

The Congos: 
"Heart of the Congos", nyutgivelse (VP/Border) 

"Heart of the Congos is generally regarded as the greatest reggae album ever. 
It isn't. 
It's better", skrev nettstedet Popmatters i 2008. 

Uansett er det en plate du bør ha hørt. 
Mojo har den som nummer fem på listen over de beste reggaeplatene, mens Pitchfork plasserer den som nummer 46 blant 70-tallets beste plater, uansett sjanger. 

Nå er det 40 år siden "Heart of the Congos" så dagens lys. 
Det markeres på skikkelig vis med tre plater, der du også får den første, spinklere miksen pluss senere dub- og singelversjoner. 
I tillegg har man gravd fram et glemt kutt, "Don't blame it on I". 
En skatt på linje med de andre sangene her. 

The Congos ble dannet midt på 70-tallet av "Ashanti" Roy Johnson og Cedric Myton. 
Disse er fortsatt aktive i gruppen, som etter diverse splittelser og gjenforeninger teller fire mann, inkludert Watty "King" Burnett. 

I 1976 gikk Johnson og Myton i studio for å spille inn singelen "At the feast". 
Ikke hvilket som helst studio, men et av de mest legendariske. 

Lee "Scratch" 
Perry hadde bygd The Black Ark i Kingston i 1973. 
Før det på mystisk vis brant ned ti år senere, ble noe av 70-tallets mest nyskapende lyd skapt her. 

Perry mente duoen trengte stemmen til Burnett, og som en trio gikk The Congos i gang med et album. 
På omslaget finner vi bare Johnson og Myton, etter som Burnett tok seg fri under fotograferingen. 

Som om ikke det ikke var nok å ha Perry som produsent, har vi Boris Gardiner på bass, Ernest Raglin på gitar og Sly Dunbar på trommer. 
Noel "Scully" Simms og Uziah "Sticky" Thompson er perkusjonister. 
Koringen tar The Meditations og The Royals seg av. 

Albumet åpner som et reggaealbum skal, med en herlig hyllest til dem som sliter. 
I dette tilfellet fattige fiskere i sangen "Fisherman". 
Deretter følger løftet om en bedre verden hvis du bare er villig til å lytte: 

Out of Africa 

Comes the Congoman 

We come with our culture 

To enlighten the world 

Det er så mye bra her at det er umulig å peke på hva som er best, men jeg er svak for "Open up the gate". 
Påfølgende "Children crying" er samtidig ingen nedtur, og budskapet er like aktuelt nå som da: 

Send us another Moses 

To lead the nation 

The hungry must be fed 

So there'll be no more sufferation 

Rytmene på "La la bam-bam" er pur Perry, mens Gregory Isaacs og folk fra The Heptones forsterker koringen. 

"Can't come in" er herlig med sitt keep on knockin', but you can't come in-refreng. 
I dette tilfellet er det døra til himmelen som er stengt: 
Mercy gone, Jah Jah judgement come. 
Too late, too late, shall be your cry. 

I god reggae-tradisjon er det en svært religiøs plate, bygd rastafaribevegelsen som oppsto på Jamaica i 1930-årene. 
Rastafari handler like mye om svart selvrespekt, selvstyre og tilbakevending til Afrika som om pinsevenn-preget religion. 

Cannabis, ganja, er også en del av dette, og midt blant platens referanser til Noa, Nikodemus, 30 sølvpenger, Sodoma og Gomorra og Josef, finner vi dette verset i "At the feast": 

Have you any herbs my brotherman 

Yes my brother yes, ten crocus bags 

Sangene er sterke, instrumentbruken enestående og produksjonen spektakulær, men prikken over i-en er kombinasjonen av falsetten til Myton, tenoren til Johnson og barytonen til Burnett. 
1977 var for øvrig samme år som Bee Gees ga ut "Saturday night fever", bare som et falsett-apropos. 

"Heart of the Congos" ble ingen øyeblikkelig suksess. 
En krangel med plateselskapet Island gjorde at Perry ga ut platen selv, og veien til internasjonal utgivelse ble lang og kronglete. 
Både Perry og Congos led under dette, og det tok dem 32 år å samarbeide igjen. 

Beste spor: 
Alle, pluss nyoppdagete "Don' blame it on I". 
