TV-anmeldelse «The Biggest Loser Norge»:Overvektig opptur 

Kombinasjonen av tung patos og lett underholdning gjør TVNorges nye slankeprogram til en engasjerende sofaøkt. 

TV-premiere: 
«The Biggest Loser Norge» 

Norsk realitykonkurranse i 10 deler 

TVNorge, mandager kl. 20.30 

Med sår pianomusikk introduserer TVNorge oss for deltakerne i «The Biggest Loser Norge». 
De sitter én etter én i ensom majestet ved strandkanten – og du ser hvor ukomfortable de er med at kameraet hviler blikket på dem. 
Noen får tårer i øynene bare av at å sitte der i stillhet. 

Samtidig forteller stemmene oss: 
«Jeg tenker ofte på at jeg er stor», «Jeg var i en boble av depresjon» og «Jeg har lyst til å være normal». 
Dramaanslaget er satt fra første minutt. 

Snørr, svette og tårer 

Og slik skal det være i «The Biggest Loser». 
Alle som har sett den amerikanske versjonen vet det er en salig blanding av tunge skjebnehistorier, beinhard treningspisking, snørr, svette og tårer. 
Det er det som gjør konseptet til lettsvelgelig, avhengighetsskapende TV-fastfood. 

Selve konkurransen går ut på at 12 overvektige mennesker samles for å gjennomgå et beinhardt trenings- og kostholdsregime. 
De deles i utgangspunktet opp i to lag med hver sin trener, og det handler om å gå mest mulig ned i vekt. 
Hver uke må laget som har gått prosentvis minst ned sende hjem én deltaker. 
Deltakeren som til slutt har kvittet seg med størst andel av egen kroppsvekt, vinner 300.000 kroner. 

De norske deltakerne er mellom 18 og 39 år og veier mellom 110 og 160 kilo. 
De har til felles at de ønsker å endre livene sine – om beveggrunnen er å finne kjærligheten, komme seg tilbake til jobb, eller holde seg i live for barnas skyld. 

Den norske versjonen kler å holde seg hakket mindre svulstig enn sitt amerikanske opphav, men er på ingen måte redd for å trykke på tåreknappene: 
Mellom sjokktrening, latter og mindre sammenbrudd, porsjoneres det ut glimt av deltakernes bakgrunn, spekket med opplevelser av selvforakt, mobbing og dårlig samvittighet. 
Til sarte toner får vi høre 
«At jeg er sykelig overvektig er en skam». 
«Jeg låser meg inne med meg selv» og «Jeg må slutte å lure meg selv». 

Programmet styrke er at det viser deltakerne som svært menneskelige og sårbare, men aldri latterliggjør deres svakheter. 
Deres kamp mot 100 kilo blir sofaseernes kamp mot den ene sjokoladeplaten i skapet. 

Personlige trenere Adrian Paul og Tonje Jenssen er dem som skal hjelpe deltakerne med å nå målene sine. 
De introduseres i rene treningsporno-vignetter, komplett med muskelspill, bulende blodårer og energi-glis i sakte film. 

Og når øktene starter, tar det som forventet ikke mange minuttene før den første deltakeren knekker sammen på grunn av melkesyre i lårene og den første trenerkrangelen eksploderer. 
Også laggnisninger oppstår – når fremgangen stagnerer og mirakeltallene stopper opp. 

Jenssen og Paul har forstått den riktige balansen mellom å fremstå strengt brølende og som empatiske motivatorer. 
Virker trenerne for snille er det vanskelig å få empati for deltakerne, og tar de utelukkende diktatortonen får seerne antipati med dem. 

Det mest forstyrrende grepet i «The Biggest Loser Norge» er at filmingen av deltakerne hjemme og i sitt nærmiljø har fått et kornete «hjemmevideofilter». 
Det er forståelig at disse sekvensene må skille seg ut, men ikke via et filter som får dem til å se ut som VHS-klipp fra 1999. 

De vel mange glidende bildene over bofasilitetene i Holmsbu tjener ikke til så mye annet enn flere sponsorkroner i kassa, men peker seg heller ikke for kraftig ut i kystsamfunn-klippemiksen. 

Det til side fungerer det meste oppskriftsmessig: 
Henriette Bruusgaard har tonet ned energinivået ett gir fra elleville «Alt for Norge», og holder seg empatisk, men saklig nøytral som programleder og konkurranseforklarer. 

«The Biggest Loser Norge» er såpass vellaget at du risikerer blanke øyne av en sår historie om potetgullspising. 
Det er der magien ligger. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene 
