«En fantastisk kvinne:»Banebrytende om transkjønnet diva 

Det er Daniela Vega i hovedrollen som bærer denne mye omtalte filmen på sine skuldre. 

Det kan være fristende å tilskrive transfobien i denne chilenske filmen en typisk latinamerikansk machismo. 
Men Sebastián Lelios film handler om noe større enn bare lokale fordommer, og angår oss på et mer fundamentalt plan. 

Den skildrer et enkeltindivids kamp for sin verdighet, for grunnleggende rettigheter, og det er Daniela Vegas enestående rolleprestasjon som har gjort filmen til en av årets mest omtalte festivalfilmer. 

Noe av årsaken er det faktum at Vega selv er transkjønnet. 
En skuespiller med en annen legning kunne selvsagt ha levert en god rolletolkning. 
Men jeg tror ikke vedkommende kunne fremstilt hovedpersonen Marinas balansegang mellom sårbarhet og stolthet like overbevisende. 

Må ligge lavt 

Marina er teknisk sett fortsatt en mann, og ønsker seg en operasjon, men den er foreløpig satt på vent. 
Hun har innledet et forhold til den 20 år eldre Orlando, og de planlegger en reise sammen. 
Men så rammer katastrofen som endrer alt. 
Orlando dør av et hjerneslag, og Marina må forklare hva som har skjedd overfor sykehus, politi og kjærestens familie. 

Her oppdager hun hva mange marginaliserte ofte opplever: 
Så lenge de ligger lavt i terrenget, blir de tolerert. 
Men om de gjør krav på grunnleggende rettigheter, når de trenger dem, er det en annen sak. 

Fryktløs diva 

Marina blir mistenkeliggjort fordi hun hadde sex med Orlando kvelden før han døde og fordi han fikk blåmerker i fallet. 
Det som følger er systematisk trakassering; med silkehansker i offentlig regi, men brutalt når Orlandos sønn forfølger henne. 
Disse ydmykelsene kunne fort blitt utmattende å være vitne til, om ikke Marina møtte dem med en grunnleggende verdighet – og noen ganger som en fryktløs diva. 

Marina har mange likhetstrekk med Pedro Almodovars heltinner. 
De er marginalisert og utnyttet, men kan reise seg rakrygget og gjerne med en slående positur. 
Dette er også en historie om en kvinne som befinner seg i et helt avgjørende øyeblikk i livet, og Lelio understøtter det med subtile virkemidler. 

Opphøyd kvinneskikkelse 

Særlig bruken av speil og skygger i Santiagos gater og smug forsterker følelsen av at Marinas identitet er splintret, men holder på å settes sammen på nytt. 

Målet hennes om å bli profesjonell sangerinne er kanskje filmens minst overbevisende bihandling, men den er ikke avgjørende. 
Marina er på vei mot noe, vi vet ikke helt hva, men ingen kan holde henne nede – det er hennes triumf. 

Lelio låner stiltrekk fra klassisk film noir, særlig i måten sjangeren opphøyer lidende kvinner (les: Joan Crawford), men Vegas rolletolkning er for jordnær til at det bare ender i camp gimmick. 
Marina er ekte tvers igjennom. 
