Laboratoriesexens gleder
I sitt liv observerte og registrerte sexforskerne Masters og Johnson mer enn 10 000 orgasmer. 
Nå kommer noen av dem som TV-drama på HBO Nordic. 

DRAMA: Home Box Office har norgespremiere på «Masters of Sex» bare dager etter USA-premieren. 

Den nærmest utrolige historien handler om det private samspillet mellom sexforskerne Masters & Johnson, paret som leverte forskningsgrunnlaget for den seksuelle revolusjonen. 

Han, William Masters er den kjølige, holdte gynekologen og kirurgen som begynner å forske på kvinnelig seksualitet i bordeller. 
Om du klarer, se for deg en mann med laboratoriefrakk og tversoversløyfe som gjennom hemmelige kikkhull observerer prostituerte på jobb med sine kunder. 

Nattklubbsangerinne Hun, Virginia Johnson, er den tidligere nattklubbsangerinnen uten avsluttet collegeutdannelse, men med et avslappet forhold til seksualitet og en egen evne til å snakke med folk og få dem til å slappe av i situasjoner som lett kunne bli svært pinlige. 

De to treffer hverandre i 1956, og serien kjærtegner den tidas klesdrakt og stil med nesten samme visuelle følsomhet som i «Mad Men». 
Dette er tolv år før Playboy i 1968 for første gang benyttet ordet «klitoris». 
Det skjedde passende nok i et intervju med sexekspertene Masters og Johnson. 

Serien gir et portrett av uvitenheten om seksualitet som kjennetegnet femtitallet, og den etisk utfordrende holdningen til forskning William Masters praktiserte: 
Prostituerte ble hyret inn for å ha sex koblet til ledninger og måleinstrumenter, eller de ble ansatt for å ha sex med menn med seksuelle problemer. 
De frivillige eller betalte blir grundig observert av den aldri hvilende Dr. 
Masters med stoppeklokke og notatblokk. 

For Viriginia Johnson blir sex etter hvert en del av jobben; hun og Masters fortsetter forskningen privat og på kveldstid. 
Dr Masters ville aldri tolerert noe annet. 

Vellykket drama 
Men dette er ikke dokudrama. 
Det er en såpeserie (sikkert antibakteriell), med fokus på personlige relasjoner i et svært spesielt forskningsmiljø. 

Rent empirisk er nok også de nakne, kvinnelige forskningsobjektene vakrere enn i virkeligheten. 
Dette er jo TV. 

Men det er ikke bare kikker-TV. 
Tidsbildet treffer, handlingen er interessant og de pirrende scenene brukes effektivt til å drive handlingen framover. 

Som Dr. Masters viser Michael Sheen en kontroll-besatt forsker med sterke og sterkt undertrykte følelser rett under laboratoriefrakken, mens Lizzy Kaplan spiller assistent Johnson med en blanding av pragmatisk nøkternhet og menneskelig varme. 

Det er i spillet mellom disse to skikkelsene at denne serien lykkes, og da blir den et drama som faktisk er mest interessant mellom sexscenene. 
