Gåten Dirk Ohm
Tross nydelig foto og dvelende mystikk forblir Bobbie Peers film for uforløst til helt å fengsle. 

I februar 2003 forsvant den tyske tryllekunstneren Dirk Ohm fra Grong i Nord-Trøndelag. 
Lommebok og armbåndsur lå igjen på hotellrommet. 
I bilen fant politiet trylleutstyret hans. 

Knapt to uker tidligere skjedde en annen forsvinning fra samme sted. 
En kvinne i 20-årene ble borte etter en fest. 

Inspirert av disse hendelsene veves de to mysteriene sammen i Bjørn Olaf Johannessens manus, der Ohm ankommer Grong mens leteaksjonen etter kvinnen, her kalt Maria, pågår. 

Mens Ohm trekkes inn i leteaksjonen, trekkes Maria inn i ham, for å si det slik. 
Han maner frem en illusjon om et forhold, en forelskelse, der Maria er hos ham. 

Ideen er god, fantasiforholdet kan også fungere som en illustrasjon på Ohms indre konflikter og monologer, og ville med mer dynamikk og nerve, vært et sterkt bilde på ensomheten hans. 

Nettopp ensomhet og lengsel gjennomsyrer filmen, understreket av Anne Marie Almedal og Nicholas Sillitoes vakre, sorgfulle musikk og vinterkulden som iser ned Ohms bil i to megetsigende bilder: åpningen, der en brøytebilsjåfør finner Ohm sterkt nedkjølt i nærheten av Narvik, før hendelsene i Grong. 
Og det utrolig vakre sluttbildet, filmet i fugleperspektiv med frapperende bruk av skygger. 

Nøyaktig hva Ohm lengter etter, er vanskeligere å gripe. 
Og trass de sterke føringene når ikke ensomheten hans helt frem til meg. 
Innesluttet og enigmatisk vekker han nysgjerrighet. 
Gåte på gåte hoper seg opp, men skikkelsen forblir så vag at han glipper unna, for til slutt å gå ut av filmen like uavklart og dunkel som han var da han kom inn i den. 

I en mer fortettet form, eller med tydeligere medspillerne rundt hovedpersonen, kunne mysteriet Ohm blitt en fengslende utforskning av hva vi ser kontra hva som faktisk skjer. 
Hva er illusjon og mentale forestillinger, hva er triks og knep, hva er realiteter? 
Føringene ligger der, men heller ikke de forløses helt. 

Marias far (Jørgen Langhelle) mistenker Ohm for å ha noe å gjøre med datterens forsvinning, men ut over hans forståelige frustrasjon, virker atferden hans og utbruddene ganske umotiverte. 

Like ut av det blå er morens forestilling om at Ohm kan «se» ting, at han som tryllekunstner skal være klarsynt. 
Også her gir filmskaperne for lite til at illusjonen bærer for meg som tilskuer, det være seg på realistisk eller mer mystisk plan. 

Spilt av islandske — og ellers gode 
- Ingvar Eggert Sigurðsson, skjemmes lensmannens norsk av umusikalske replikker. 
Og det er synd, for i samspillet mellom ham og Ohm oppstår tilløp til den kjemien og dynamikken filmen ellers mangler. 

Jakob Ingimundarsons foto er filmens kanskje sterkeste kort. 
Via ofte overraskende vinkler fanger kamera flere isolert sett flotte scener og bilder. 
En elgku som heises opp av vannet. 
Gjennomborende hvitt vinterlys og dunkelt mørke på hotellrommet. 
Vekslinger mellom innbilninger og realiteter, sett utenfra og «innenfra». 

Grong får sine fem minutter med berømmelse, det vil neppe trekke horder av turister dit, men i kontrasten mellom bygdebyens anonymitet og den vinterlige naturens særpreg, trekkes vage, men fine linjer til skikkelsen Ohm. 

Etter hvert som interessen for Ohm fortaper seg, mister også filmen fremdriften. 
Men om aldri så uforløst, har den klare kvaliteter. 
Den er, som hovedpersonen, for innesluttet til å engasjere, men samtidig stemningsfull, på sitt langsomme, dvelende vis. 
Det viser en regissør med talent, sterk vilje til ikke å kompromisse og tydelig ønske om å finne sin egen stemme. 
