Ubehagelig god tankevekker
Kontroversiell, men vellaget og vesentlig svensk drama om svarte ungdommer som mobber hvit i et utspekulert, sadistisk spill. 

Regi/manus: Ruben Östlund. 
Med: 
Anas Abdirahman, SebastianBlyckert, Yannick Diakité, Sebastian Hegmar, Abdiaziz Hilowle, Nana Manu, JohnOrtiz, Kevin Vaz. 
Sverige 2011. 
1 time 59 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: 
Ungdom/voksen. 

Av to grunner gjør det vondt å se «Play». 
At store barnherser med mindre barn, er uansett stygt. 
Når det attpåtil er svarte ungdommersom mobber hvite, mistrives vi enda mer. 
Likevel er Ruben Östlunds film «Play»så godt laget at vi bør tåle å rystes. 

Den svenske manusforfatteren og regissøren er blitt beskyldtfor å være rasistisk i sin skildring av «the good and the bad guys». 
Filmenskildrer hvordan en innvandrergjeng med afrikansk bakgrunn setter i gang etutspekulert spill overfor to etnisk svenske gutter og en med asiatisk bakgrunn. 

Men å dele ut rasismekortet er en misforståttdommeravgjørelse. 
Vi må kunne ha to tanker i hodet på en gang: 
Det finnesinnvandrergjenger i nordiske byer som utvikler mobbende, voldelig atferd og(små)kriminell virksomhet. 
Å skildre dette er ikke det samme som å si at allefargede ungdommer oppfører seg slik, ei heller at alle hvite er englebarn. 

Östlund bygger manuset på 40 beslektede ranshistorier fra iGøteborg. 
Jeg røper ikke hvilke knep innvandrergjengen benytter under navnet«Zig-zag-zug», bare at det er et snedig, ondskapsfullt lureri som iverksettesoverfor tre intetanende gutter som er på handletur i et av byens kjøpesentre. 

Når filmen er blitt så ubehagelig god, skyldes det at de femamatørskuespillerne i gjengen og de tre ofrene agerer bra. 
Det handler ikke omutstudert minespill (kameraet holder seg som oftest på god avstand), mensnarere om kjappe versus forknytte replikker som sementerer den nådeløseherre-/tjener-leken. 

«Vi skal ikke rane dere, vi skal bare....», er refrenget fragjengen som lokker de tre yngre guttene med på en roadmovie via t-bane og bussbort fra byens sentrum og ut i øde trakter. 
Som tilskuer til den psykiskemishandlingen av ofrene får man lyst til å rope «stikk av, finn på noe, gjøropprør!» 
Men mobbernes pendling mellom falske trøsteutsagn og implisittetrusler blir til en utstudert hersketeknikk som det ikke er lett å rømme frauten å tape egen verdighet. 

Östlund fletter inn sårt tiltrengte hvilescener fra etregiontog der en mystisk vogge synes å være glemt igjen. 
I en epilogscenekommer han reaksjonene våre i forkjøpet og drøfter dem: 
Kanskje det ikke erslik at alle innvandrerbarn er fattige, sultende barn som blir undertrykt. 
Brapolitisk ukorrekthet. 

Men vel så viktig er fellesnevneren som dramaet tydeliggjør: 
Enten barn og ungdom i storbyen er svarte eller hvite, er de overlatt til segselv. 
Verken foreldre eller andre voksne griper inn for å få dem ut av den ondeleken. 
