Sigur Rós får maksimalt ut av minst mulig
Islendingene er best når de høres minst. 

ALBUM: 
Sigur Rós-frontmann Jónsi fikk tydeligvis løpt fra seg noen poptendenser med soloplata «Go», som ble gitt ut mens bandet hadde pause etter å ha forkastet materialet til albumet de skulle sluppet for to år siden. 

På «Valtari» er nemlig Sigur Rós tilbake på sitt mest eteriske, med langsomt flytende, filmatiske og tidvis sakrale låter som styres av stemning og tekstur langt mer enn melodier og vers/refreng. 

Fjerne, dempede og forsiktige lag av piano, strykere, orgel, kor og buespilt gitar glir forsiktig avgårde, stort sett strippet for perkusjon, og med Jónsis stemme lyst og hviskende i front. 

Flere av sporene er imidlertid instrumentale, og avslutningstrioen «Varðeldur», «Valtari» og «Fjögur Piano» demonstrerer mesterlig hvor mye man kan få ut av å holde igjen framfor å pøse på med lyd. 

Det er når du hører den minst at «Valtari» er på sitt aller mest elegante. 
