Plateanmeldelse:Aretha Franklin - «Sings The Great Diva Classics» 

Amazing disgrace. 

«Sings The Great Diva Classics» 

Nedrig. 
Aretha kjørt gjennom den vulgære bransjemogulen Clive Davis' «revitaliserings»-kvern. 
Han har ikke en gang skjønt det mest elementære ved sitt offer. 

Aretha Franklin er da ingen «divasanger». 
Hun er en soul- og gospelsanger. 
En av de aller beste. 

Det er én ting at tonen hennes er skutt. 
Ikke utradert, à la sen Whitney Houston. 
Men den nærmer seg faretruende den hvesende tegneseriefigurkvaliteten til Macy Gray; spesielt i det øvre registeret, der hun som regel oppholder seg. 

Slik er naturens gang, og det kunne ha vært til å leve med. 
Verre er det at Franklin oversynger inntil det paniske. 

Det starter på den fjerde strofen i det første kuttet, og avtar kun midlertidig i det første verset av «Teach Me Tonight». 
Det er som om hver eneste stavelse blir slukt av melisma. 
Effekten er utilsiktet latterlig – og det motsatte av «soulful». 

Produksjonen er tarvelig, full av billige danskebåtdiscobeats. 
Og er det autotune jeg hører? 
På «The Queen of Soul»? 

Unnskyld meg, nå skal jeg gråte. 

BESTE LÅT: 
«No One» 
