Jøss!Er Fjorden Baby! i ferd med å bli voksne? 

Ta det med ro, bandets primitive sjel er i god behold. 

ALBUM: 
Bergensbølgens enfants terribles er ute med sitt første album på stort selskap, nok en gang holdt i tøylene av produsentene Jørgen Træen og Yngve Sætre. 

Etter rave-tilløpene på forrigeplata er det et mer behersket og nyansert band vi nå møter: 
Uten å miste sin primitive sjel har de utvidet og ryddet opp i det musikalske rommet, med stort hell. 

Tekstene er som vanlig innrøyka absurde; «en kamel som spiser kanel» messer Sturle Kvilekval på «Kaya Piraya», der Casiokids-synther og en fin, enkel gitarlinje pynter det deilig sløve underlaget. 

Likevel utmerker et par av de musikalske høydepunktene seg også lyrisk, med historier om en far som forsvant (regngrå, seige «Shanghai Express») eller liv som har stagnert (dubrockklaustrofobiske «11. etasje», med et kledelig gjestevers fra Lars Vaular). 

På den oppstemte siden får vi livsbejaende New Order-synthpop i «Tingene» og en slentrende Happy Mondays-variant i «Noen tar tiden», men det er de rolige låtene som dominerer siste halvdel av plata. 
Blant dem er «Vingene» verdt å trekke fram, med sin Pavement-patenterte alkymi av skrangling og søt melodi. 

Den miksen har Fjorden Baby under full kontroll på «Fjordkloden». 
