Stjernefattig Nobelpris-feiring
Dype daler mellom høydepunktene 

TV: 
Nobelkonserten har etter hvert blitt en institusjonell øvelse det har vært sagt og ment mye om gjennom årenes løp. 
Skjønt de siste årene har arrangørene tatt noen grep for å få bukt med det nettopp det institusjonelle draget ved å omplassere, korte ned og tenke nytt profilmessig. 

Måtelig vellykket har det vært også - spesielt med tanke på å dra programmet i en retning som føles med forenelig med tidsånden. 

Alle som jobber i underholdningsbransjen vet at det ikke bare er å velge å vrake blant artister. 
Timeplaner skal gå opp, spilleperioder må være riktige og alle de tingene der. 
Så at et konsertprogram av og til fremstår som slunkent er ikke alltid ensbetydende med manglende teft. 
Man er prisgitt det som til en hver tid er i markedet. 

Zara Larsson er utvilsomt et vaskekte stjerneskudd, og selv om hun sto på den «samme» scenen for fire år siden glatter en slentrende «Lush Life» og «Symphony» pent over gjenbruksfaktoren. 
Larssons gjør en fin jobb for å få temperaturen opp i forsamlingen som skal hylle prisvinnerne, ICAN. 

Skuespiller David Oyelowo gjør stort sett en stødig, om enn noe traust jobb som vert. 
De fleste innslag blir introduser på godt gammelt bokser-inn-i-ringen-vis: 
«Pleeeease welcome, Lukas Graaaaaham». 
Grepet blir fort gammelt. 

Apropos Lukas Graham, fenomenet som pulveriserte de fleste strømme-rekorder med blant annet singelen «7 Years» og plata «Lukas Graham», kjennes som andresortering i denne sammenhengen. 
Deres smålåtne og pludrete soul grer publikum medhårs, som man gjerne skal i denne sammenhengen, men utover det har man ikke rukket å få nok distanse til låtene de fremfører til at det føles som noe mer enn nettopp fjorårets hits. 

Da er det et betraktelig mer vitalt innslag vår egen Sigrid står for. 
For bare et år siden var hun en nykommer som kun hadde spilt klubbscener. 
Nå tar hun full kontroll under en konsert som potensielt når millioner av TV-seere. 
Og sammen med «Krinken» klarer hun til og med å lage litt øyeblikkmagi med finfine «Dynamite». 
Smilet, gleden og energien tar luven av den litt tyngende høytidsstemningen som fortsatt ligger over arrangementet. 
Man skal jo feire. 

Matoma har måttet få hjelp av «Stjernekamp»-vinner Adam Douglas for å gjennomføre sin nye singel «One In a Million». 
RØMANS ble stående værfast og da var gode råd dyre. 
Douglas gjør en upåklagelig innsats, selv om den store stemmen hans ikke kan gjøre gull av en i utgangspunktet grå og kjedelig sang. 
Da låter det hakket sprekere når Becky Hill gjør «False Alarm» sammen med det norske EDM-fenomenet. 

John Legend og Zara Larsson møtes til duett i «God Only Knows», hvor Legend symbolsk nok trakterer et gammelt piano som sto uskadet igjen i ruinene etter Hiroshima-bombingen. 
Fint og verdig. 

Det samme kan sies om hans egen avdeling som avslutter konsertkvelden i Telenor. 
Innledet av Marvin Gaye-perlen «What's Going On», supplert med egne hits som «Love Me Now» og «All of Me». 
Samtidig og klassisk uten å bli gubbete. 

Konserten sett under ett skjemmes av litt for mange trøtte innslag. 
Den mangler også en eller to artister til av John Legends stjerneformat, selv om vår egen Sigrid beviste ettertrykkelig at hun er nettopp en «star in the making», som de sier på verdensspråket. 

Konserten har ambisjoner om å nå globalt - da må man også levere innhold som matcher. 
