Jet i traktorfart
Det får ikke hjelpe om han bærer GT-navnet Ronny. 
Mister Yu har laget en kjedelig og selvhøytidelig biografisk film som ikke kan interessere andre enn muggsopp-nasjonalistiske kinesere som fremdeles tar et oppgjør med engelskmennene i 1910. 

Det pleier ikke plage noen at Jet Li er en ujevn skuespiller. 
Men i denne filmen skal han først være en frisk wushu-kjekkas med hjernekirurgisk frisyre som etter å ha svevd rundt i et slags Newton-tivoli, slår hjertet til folk tvers gjennom kroppen med ett slag. 
Lucky Luke-delen av filmen er ikke den verste, sjøl om den fungerer som en påminnelse om hvor kjedelig orientalsk vold virker når den ikke følges av bilde-svermeri. 

Så går mannen i hundene og må følgelig reise til en slags bondekennel der han oppvartes av en blind bunads-Solveig inntil han blir den kinesiske Gandhi og drar hjem til det okkuperte Kina for å gjenopprette nasjonens ære og dø i ringen. 

Denne siste delen av filmen er en påkjenning. 
Ikke bare sutrer den så du blir blaut i ørene, men handlingen tar seg til og med opp til et fascistisk massehysteri over hvor fantastiske kinesere er. 
Det er de sikkert, men det er vanskelig å like folk som hiver armen taktfast i været mens de sieger hei. 

Det er symptomatisk for vestlige masochismetider at vi som regel er skurkene i vår egen underholdning. 
Er det ikke Al Gore, så er det Jet Li. 
