Forflatet Jennifer Lawrence i ujevn spionthriller
«Red Sparrow» går altfor langt i sine karikaturer av onde russere til at den blir troverdig. 

Red Sparrow 

Sjanger: Action / Thriller 

Skuespillere: 
Joel Edgerton, Jennifer Lawrence, Charlotte Rampling, Jeremy Irons, Mary-Louise Parker, Ciarán Hinds 

Regi: 
Francis Lawrence 

USA, 2018 

Lengde: 2 t. 19 min. 

Aldersgrense: 
15 år 

I en av de innledende scenene i «Red Sparrow» har vår heltinne Dominika Egorova (Jennifer Lawrence) en samtale med sin mektige og innflytelsesrike onkel (Matthias Schoenaerts), og han formidler at ulykker egentlig ikke skjer, men at enhver skaper sin egen framtid. 
Mon det. 

Dominika har akkurat sett framtiden sin gå opp i røyk. 
Hun er jenta som kom fra det vi må anta at var kummerlige kår og som gjennom sitt talent og sterk selvdisiplin endte som prima ballerina ved den prestisjetunge Bolsjoi-balletten i Moskva. 
Karrieren får imidlertid en brå slutt da hennes dansepartner har et uhell - eller er det det? - og brekker leggen hennes under en forestilling. 

Hevn 

Så dukker altså onkelen hennes opp og avslører at hun er utsatt for et komplott satt iscene av en sjalu kollega, en situasjon som ikke er helt urealistisk i dette ensemblet. 
Deretter går hun på et hevntokt, men får tilsynelatende samvittighetskvaler like etterpå. 
Så ser det ut til at anlegget for medfølelse brått skiller lag med henne, og hun blir med «hjelp» fra den stadig mindre sympatiske onkelen lurt inn i en type agentvirksomhet som det er helt umulig å pensjonere seg fra. 

Mye av det som gjør filmen bedre enn den kunne ha vært, er hovedrolleinnehaver Jennifer Lawrence, som regissør Francis Lawrence kjenner godt fra sitt arbeid med «Hunger Games»-filmene. 
Hun gjør en god jobb med et på mange måter vanskelig manus, hovedsakelig fordi hun er så vanskelig å lese. 
Hun framstår stort sett som iskald og beregnende, og det er ikke godt å si om de små glimtene av følelsesliv hun slipper til overflaten er en del av spillet eller ikke. 
Dermed bevares spenningen til siste øyeblikk, i en på mange måter tilfredsstillende finale på en ofte ubehagelig historie. 
Likevel blir man sittende med en følelse av at hun ikke er i nærheten av å få brukt hele registeret sitt. 

Betydelige svakheter 

Filmen, som er basert på Jason Matthews’ roman med samme navn, har imidlertid en del betydelige svakheter som det er vanskelig å komme rundt. 
Den første er selve premisset om at Russland styres av en et stort antall onde psykopater som ikke nøler med å selge egne familiemedlemmer til prostitusjon og det som verre er. 
De har til og med en slags pervers skole for framtidige honningfelle-agenter, hvor de stakkars utvalgte skal lære å ha overbevisende sex med vilkårlig utvalgte fremmede, hvis ikke får de en kule i pannen. 
Det er forstyrrende, spekulativt og vemmelig på veldig mange plan, og her ligger mye av filmens problem: 
Det går på troverdigheten løs når grensene mellom det gode og det onde er så stramt opptegnet som de er her. 
Kanskje kan det leses som en advarsel mot politisk ekstremisme, men det er i så fall klønete og karikert gjort. 

Blodfattig kjærlighetshistorie 

Den andre store svakheten er forsøket på å skildre en slags kjærlighetshistorie mellom kvinnelig russisk agent og mannlig amerikansk agent. 
Også her er det nok meningen at vi skal lure på om en av dem lurer den andre eller om begge gjør det. 
Istedet framstår det hele som en påklistret lettvinthet som ingen med forstanden i behold klarer å tro på. 

Det er som sagt ikke skuespillerprestasjonene det står på. 
Regissør Lawrence har fått et på mange måter imponerende lag med seg. 
Men han klarer likevel ikke å fylle tomheten som oppstår mellom de mange vakre bildene av hovedpersonen og hennes skiftende omgivelser. 
På samme måte som han ikke klarer å tette de mange hullene i handlingen, slik at logikken sakte men sikkert sildrer ut og forlater historien han prøver å fortelle. 
