Filmen som utsletter vinteren!
Jeg er den lykkelige eier av en Blu-ray-spiller, så jeg har fått se Guds lekekasse Toscana i bilder som er så skarpe at de antakelig er farlige for kiropraktikken. 
De utsletter den nevrotiske fornemmelsen av vinterslaps. 

Jeg vet ikke om dere husker Amanda Seyfried fra «Mamma Mia!» 
En kvikk blondine-installasjon med sterkt balsamert hår og store, følsomme fole-øyne. 
Hun har et tårepotensiale uten like. 
Når Amanda blir rørt, er det plass til halvlitersflasker. 

Det er bra, for i denne filmen kommer kjærligheten tilbake til sin opprinnelighet i et landskap som den nevnte lekende Gud oppfant for at folk skulle bli så formidabelt forelska at de en stakket stund glemte å være misfornøyde med Stoltenberg. 

Det starter med at Seyfried reiser til Verona sammen med sin langtidsforlovede Gael García Bernal. 
Hvis du i utgangspunktet lurte på hva den pinglete skuespilleren har her å gjøre, så tenk den tanken at han kanskje skal byttes ut. 
Bernal spiller restaurantmann på jakt etter oster og vin, og han er druelig opptatt på hele romanse-reisen samtidig som han overdriver oppjagetheten sin som om han har termitter i trebeinet. 
Tynn som farris, overspent som espresso. 
Snakker som en nevrologisk lidelse. 

Men vår melankolske Amanda bryr seg enda mindre om forlovedens fravær enn om tomaten hennes skulle ha blitt overkjørt. 
Hun finner veggen med brevene til Shakespeares Julie, og deretter besøker hun damene som svarer ulykkelige kvinner fra hele verden. 
Og i Italia går budskap så fort at da den amerikanske jenta har dugnadisert fram et brev til Vanessa Redgrave, kommer den engelske ladyen plutselig reisende sammen med barnebarnet sitt for å finne ungdommens elskede. 

Det var et hekkans godt valg. 
For det gir den klarsynte herr Blåe-Ray en sjanse til å reise i rød Fiat gjennom Toscanas landskaper på jakt etter en mann i 75 års alderen. 
Det er så vakkert. 
Kveldslyset over Toscana er som avhengighetsskapende kjærlighetsdop, det er som om skygger og sjatteringer blir samlet i en sjelden skjønnhet som ellers bare finnes inne i mennesker når de ser sine nyfødte. 
I Toscana er lykken et utendørs-fenomen. 
Å reise gjennom Toscana må være som å besøke en eufemisert versjon av sin sjel. 
Jeg har vært i Italia én gang, og det var på filmfestival i Venezia. 
På pressekonferansen til en italiensk regissør sto det straks opp en mann og sa på et engelsk som kunne vært inspirert av «Forhekset av månen»: 
–.Hvorfor elsker ikke mennesker på film slik de gjorde før? 
Da gråt regissøren på scenen. 
På ordentlig. 
Han med spørsmålet ble kasta ut. 
Italienere er ikke som deg. 
De ville aldri holde med Tottenham. 
De er Guds hamstere. 

I denne verdenen treffer Amanda også Vanessas barnebarn Charlie, som er en uromantisk engelskmann med kornfarger og snille knappenålsøyne. 
I utgangspunktet er hans besøk i Italia som en avholdsmann på Beerfest. 
Men han kommer seg. 
Jeg skal ikke røpe mye, men Franco Nero setter i stand et utendørs-bryllup på toskanisk steingård som er umenneskelig vakkert. 
Gracia destina! 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
