George Clooney full av tynn luft
Denne filmen bekrefter også resonnementet om at Hollywood er et reservat for sutrende, selvmedlidende femtiåringer. 

Men filmen solgte seg godt til de lettlurte og fundamentalistiske hygge-orienterte, for hovedrollen spilles av den merkverdige misforståelsen George Clooney, en skuespiller som skyver fram sin (i darwinistisk forstand) uhensiktsmessige mutant-kjeve og forårsaker at damer med dyre vesker og bortkasta utdannelse måper så digert at intelligensen slipper ut. 
Up in the air. 
Jeg kan skjønne at kvinner liker å se på for eksempel Channing Tatum. 
Men Clooney-begeistring må da være et nifsere varsel enn beinskjørhet. 

«Up in the air» kunne vært en satire over en økonomisk liksom-elite som bruker oppsigelser til konjunktur-mestring og kaller det ledelse. 
Clooney spiller en proff oppsiger. 
Men han gjør det på den milde, personlige måten, mens den unge mekanikk-dama heller vil drive med skjermbasert fjern-oppsigelse. 
Vi holder med Clooney som om han skulle være ei rød stue ved elgen i komla. 
Dermed faller filmen ned i gammeldags hovedperson-sympati av den sorten som gjorde «Gudfaren»-filmene tvilsomme. 
Satiren blir bare umerkelig ekstra-utstyr, den er som den skojne forvridde lille limebiten i tuten til Juan-pilsen, den er som saltet til tequilaen, det er som å ha med en ekte bonde-Sponheim i den dresserte dressligaen. 

Den økonomiske kynismen blir borte som filmens tema. 
Etter halvspilt tid blir det sånn at historien skal sutre over at en ufølsom hotellferker med rutinert menneske-forakt ikke klarer å skaffe en varm rygg å sove med den dagen han plutselig møter motgang. 
Filmen hoverer ikke over den avskyelige mannen slik den burde; den sympatiserer med ham etter det milde mamma-prinsippet: 
Nå kan du se hvordan det går, vennen min. 

Filmens to kvinner er reaksjonære ikoner. 
Vera Farmiga spiller medkynisk reisedame av den romantiske sorten som skryter av sex på flydo. 
Anna Kendrick spiller korpie-nykommeren som om hun skulle være ungdomsskole-eleven i arbeidsuka, og den lune Clooney leder henne onkelmjukt rundt i den egentlige verden. 

«Up in the air» varer lenge, og den er kjedelig som å rulle opp igjen tapt toalettpapir. 

Ellers: 
Jeg er ikke så uenig med meg sjøl som jeg pleide. 
Det kan være et tegn på at jeg er i ferd med å gå i ungdommen. 
Jeg skal gjøre noe med det. 
Neste uka starter kurset "Lær å like Matthew McConaughey". 
