«Led Zeppelin:Celebration Day»: 
Snarvei til himmels 

«Alle» ville se Led Zeppelins gjenforeningskonsert. 
Nå får de det nest beste alternativet. 

KONSERTFILM 
«LED ZEPPELIN: 
CELEBRATION DAY» UK. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Dick Carruthers MED: 
Robert Plant, Jimmy Page, John Paul Jones, Jason Bonham 

Ifølge Guinness rekordbok var det tidenes mest ettertraktede konsertbilletter. 
Da Led Zeppelin skulle holde sitt første helaftens show på 27 år var det over 20 millioner som prøvde å bestille billett - og kun 18 000 som fikk. 

Det var ikke lite som sto på spill i Londons O2 Arena 10. desember 2007: 
Med avdøde John Bonhams sønn Jason på trommer ville bandet, etter vokalist Robert Plants utsagn, rette opp det elendige inntrykket bandets to korte opptredener på åttitallet ga. 

Jobben ble gjort. 
Det var jeg så griseheldig å få se ved selvsyn - og et gjensyn nå, fem år etter, bekrefter at britenes hardrocklokomotiv beseglet sin legende den kvelden. 

Som film er «Celebration Day», i likhet med konserten, langt på vei strippet for fiksfakseri. 
Den tungt YouTube-kringkastede seansen er riktignok krydret med det som ser ut til å være snutter filmet med mobil. 
Fokus er uansett på bandmedlemmene, selv om de også fant en pen jente som synger til «Stairway To Heaven». 

I starten er kamera så tett på den samlede kvartetten at det like gjerne kunne vært skutt på en liten klubb. 
Etter hvert som de jobber seg gjennom de 16 låtene blir det mer tydelig at det er en arenakonsert vi er vitne til. 

Og det låter enormt. 
Bandets virtuose omgang med djevelsk blues, rå erotikk og mørk mystikk leveres med intuitiv kommunikasjon og utemmet entusiasme. 

På første refreng i låt nummer to, «Ramble On», utveksler Page og Plant et luringblikk som ikke er til å ta feil av; seks ukers intens øving har gitt avkastning, de vet at dette går veien. 

I filmen er man også skånet for lydproblemene de hadde i åpningsnummeret «Good Times Bad Times». 

Plants stemme er ikke så høyt oppe og svever som man er vant til fra bandets plater, men slik var det ofte på syttitallet også, dokumentert på den storselgende DVD'en de ga ut i 2003. 

Spesielt gitarist Jimmy Page har en fantastisk kveld på jobben, og fremstår som tidenes tøffeste hvite bluesgitarist der han begjærlig hiver seg over riffene, som om det er siste gang han har muligheten. 

Plants motvilje mot en fullblods gjenforening betyr muligens også at så er tilfelle. 
Og for et syn Page er med sølvrevsveis og ulveglis. 

Bonham junior greier seg fint, men det må sies at han ikke fremkaller hakesleppene faren hans bidro til i hine hårde. 

Filmen gjengir konserten slik den var; i disse ører med et litt for seigt midtparti. 
«No Quarter», «Since I've Been Lovin' You» og «Dazed And Confused» er selvfølgelig hjørnesteiner i Zep-katalogen, men i samlet flokk utgjør de noe tung materie. 

Like fordømt: 
Høydepunktene hagler. 

«Ah-ah»-samspillet med publikum i «Black Dog». 
Den frenetiske siste halvdelen av «In My Time Of Dying». 
Tidenes første, og steintøffe, livefremføring av «For Your Life». 
En hamrende «The Song Remains The Same». 
Og helt til sist et oppsummerende og kontant punktum i form av «Rock And Roll». 

For ikke å glemme øyeblikket som definerte bandet i deres storhetstid, og som også gjør det denne kvelden: 
En «Kashmir» så hårreisende tung og perfekt at de kunne nøyd seg med å spille bare den - og likevel høstet alles gunst. 

* Filmen vises på Ringen Kino i Oslo i kveld og i morgen. 
Den slippes på DVD 19. november. 
