Nykul og rolserå barnegrøsser
«Monsterhuset» går nok et lite skritt for filmkunsten, men for barnefilmen er den et uskikkelig steg. 

Det er normalt at animasjonsfilmer for barn er så politisk korrekte at man kan stille Jens Stoltenberg etter dem. 
Noen sjeldne unntak har det vært, men ingen som «Monsterhuset». 
Grøsser-effektene ligger nærmere Elm Street enn Hundremeterskogen, og ungene er finstilt storkjefta og ironiske på uvanlige måter som antakelig kan virke uakseptabelt forfriskende innenfor skoletida. 
Barnevakta fra helvete er faktisk en dedikert satan-tenåring, og kjæresten hennes en øldrikkende popmusiker som er spesialist på sofaklatring uten sikkerhetsline. 

I huset over gata bor en singlet-kledd gubbe med Willochs kropp og Vallas sinnelag. 
Ingenting av dette er idyllisk. 
Det er rått og mini-rånete og presist og vellykka. 
Både de som laget filmen og de som la norske stemmer på dem, har funnet en uanstrengt, leken-aggressiv hverdagsmusikalitet som gjør at «Monsterhuset» kommuniserer med moderne mennesker, som overflødikerne ville ha sagt det. 

Dessuten: 
Animasjonene er poengterte, kameravinklene lystige og lurne, lyssetting og skrekkutforminger skaper deilig grøsserstemning i en animert barnefilm — og historien er faktisk bedre og mer variert enn i de siste åras Japan-inspirerte voksenskrekk. 
Det kan av og til virke som om alle de flinke folka ble leie av å jobbe med sjølopptatte skuespillere og flytta pulten sin over til computer-dikterne. 

Edgar er en litt musete, sjarmerende prepubertal Dumbo-gutt med stilig oppsyn. 
Hans venn Kula er bare ett edderkopphår mer uvøren enn kameraten, mens jenta med det røde håret kommer tilfeldig innom fra den fine sida av byen for å pushe Halloween-godterier hos småborgerne. 
Det er nemlig Halloween. 
Og hjemme-alene-ungene oppdager at Herr Sykkelknekker antakelig vil fange alle trick-or-treaterne og ete dem i kjelleren, slik han gjorde med den feite kona si. 
Da Bykkelvekker får et drygt, men realistisk infarkt på egen plen, rykker de omsider inn i huset. 

Det er passe nifst til å kle en 11 års aldersgrense, og historien har et nydelig tempo og fin balanse. 
Ungene kommer ikke for tidlig inn i huset, de blir der ikke for lenge, gravemaskins- og heisekran-klimakset er ikke pinlig uthalt og slutten står støtt - sjøl om de aller fleste i en småfnisende sal antakelig ville ha foretrukket at barnevakta dukket opp igjen og fikk seg en på kjeften. 
