Forsoffen spenning
Veien til helvete er belagt med gode hensikter. 
Le Carré og Corbijn viser hvordan, og kryster storpolitikk inn i en effektivt sammenskrudd thriller. 

Det hviler en eim av melankoli over Anton Corbijns filmatisering av Jon Le Carrès roman. 
Mye på grunn av tematikken, mest fordi Günther Bachmann skulle bli Philip Seymour Hoffmans siste hovedrolle. 
Filmen er en to timer lang manifestasjon av hva som gikk tapt da Hoffmann døde. 

Med tung sess, trang pust, lutende skuldre og whiskyen innen rekkevidde gir han korpus til en spion man aner når som helst kan bli skjøvet ut i kulden. 
Bachmann leder en hemmelig etterretningsgruppe som jobber spesielt for å avsløre radikale islamister. 
Vi er i Hamburg post 11. september 2001, og byen er fremdeles i høyberedskap etter å ha huset tre av hovedmennene bak terrorangrepet. 

Hit kommer Issa Karpov (Grigoriy Dobrygin) på illegalt vis. 
Halvt russer, halvt tsjetsjener har han konvertert til islam, og jakter på sin avdøde fars formue, tjent på snuskete vis. 
Men er han den han gir seg ut for? 
Hvilken agenda har han egentlig, og hva skal han med pengene? 

Karpov havner raskt i Bachmann-gruppens søkelys. 
Flere trekkes inn i spillet rundt ham. 

Annabel Richter (Rachel McAdams), den idealistiske advokaten som jobber spesielt med asylsøkere, og som prøver å hjelpe ham. 

Bankmannen Thomas Brue (Willem Dafoe), som forvalter den etterspurte formuen. 

Den muslimske lederen og velgjøreren Faisal Abdullah (Homayoun Ershadi), som snakker de moderates sak, men mistenkes for å ha en dobbel agenda. 

Mot Bachmanns lett forsofne gestaltning varter Corbijn opp med stjernespekket eleganse. 

Daniel Brühl («Good Bye, Lenin», «Rush«) har en nesten unnselig liten rolle som medlem av Bachmanns gruppe. 
Fabelaktige Nina Hoss («En kvinne i Berlin», «Barbara«) spiller en mer fremtredende og sofistikert posisjon som hans høyre hånd Erna. 

Til å begynne med er det irriterende at de snakker engelsk med varierende grad av tysk aksent. 
Etter hvert som man trekkes inn i filmen, slipper irritasjonen langt på vei taket. 

Bachmanns jobb krever en manøvreringsevne, tålmodighet og evne til strategisk tenkning som ikke nødvendigvis er like fremtredende verken i amerikansk etterretning — representer ved Robin Wrights CIA-agent Martha Sullivan - eller tysk ditto - representert ved Rainer Bocks byråkratiske Dieter Mohr. 

Skjønt, man vet ikke. 
«A Most Wanted Man» er et puslespill, en katt-og-mus-lek som krever årvåkenhet av tilskueren, og som tross all verdens oppmerksomhet likevel har noe uavklart, dulgt i sin midte. 

Vi har med andre ord å gjøre med en spionhistorie av typisk Le Carré-format, intrikat, klassisk og likevel høyaktuell. 
For om den omhyller sine individer med varierende grad av mystikk, er den langt klarere i sin politiske posisjonering. 

Bak de ulike interessene og agendaene ser vi konturene av tankegangen som førte til krigene i Afghanistan og Irak, og - i enda større grad - hva som kom etter. 
Som Brochmann sier: 
Det man fjerner etterlater et hull som snart fylles av noe som kan vise seg å være enda verre. 

Corbijn formidler Le Carrès stoff i tette, korthogde nærbilder, fylt av Hamburgs for- og baksider, der golde havneområder, søplete bakgater og brune kafeers mistrøstighet synes å ha smittet over på filmens fargepalett. 

Slik sett både ligner og skiller den seg fra Tomas Alfredsons «Muldvarpen», hvor den kalde krigen resulterte i en nesten isblå tone. 
«A Most Wanted Man» er ikke like elegant, ikke fullt så intrikat og langt mindre paranoid. 

De har samme lavintense tone, men Corbijns film minner mer om noe som står og putrer langsomt under lokk, for så å koke eksplosivt over. 

Det gir en sugende spenning etter hvert som plottet strammer seg og man aner at noe kan gå galt, selv om man ikke helt vet hva, og hvordan. 
