The Wolf of Wall Street
Overraskende morsomt fra Martin Scorsese! 

The Wolf of Wall Street er en lang film. 
Men tre timer er ikke langt når det er Martin Scorsese og Leonardo DiCaprio som står for underholdningen! 

Riktignok har jeg følelsen av å ha sett historien før. 
Filmens egen referanse til en viss Gordon Gekko tilkjennegir elefanten i rommet. 
Har man sett en aksjemeglerfilm, har man på en måte sett alle. 

Men denne skildringen av narkofylt pengejag i New Yorks børsmiljø er full av morsom dekadanse og treffende personkarakteristikker. 

Dessuten er DiCaprio aldeles fortreffelig i en hovedrolle som gir ham de nødvendige utfordringene til å yte sitt beste. 
Han er med på å heve en god historie til en svært god film. 

Rikdommen flommer 

Historien er basert på en bok skrevet av hovedpersonen selv. 
Jordan Belfort (DiCaprio) mister meglerjobben når aksjemeglerselskapet går dukken på den såkalte svarte mandagen i 1987. 

Han bygger opp et nytt selskap med den imponerende navnekonstruksjonen Stratton Oakmont, blant annet ved hjelp av hans nye kompis Donnie (Jonah Hill). 

Rikdommen flommer snart over Belfort og hans nærmeste medarbeidere. 
Men metoden er ulovlig aksjehandel, og fremgangen påkaller FBIs oppmerksomhet. 

Det er, som alltid, interessant å se hvordan en mann kommer seg frem i verden. 
Og selv om det blir klart på et tidlig tidspunkt at Belfort følger et annet moralsk kompass enn de fleste andre, er reisen hans et interessant skue. 

Jeg lar meg imponere over Belforts verbale kapasitet, spilt av DiCaprio i sitt mest fandenivoldske hjørne. 
Han er ytterst troverdig som karismatisk finansfigur med klokkertro på egne ferdigheter. 

Selv når hans mål slett ikke rettferdiggjør metodene, er han den typen skurk man må finne seg i å heie litt på. 

En mester i miljøskildring 

Ved siden av Leonardo DiCaprios hovedrolle, som han helt fortjent er Oscar-nominert for, er det også gøy å se Jonah Hill i en ganske annerledes rolle til ham å være. 
Donnie er en usmakelig lurendreier med tvilsom karakter. 

Men jeg er ikke helt sikker på om rollen er Oscar-verdig. 
Da burde man heller lagt merke til australske Margot Robbie som Belforts kone Naomi. 
Hun skaper en minneverdig figur, som tross sin unge alder, fremstår som den mest modne av dem alle. 

Rob Reiner, Matthew McConaughey, Joanna Lumley og Jean Dujardin er blant andre som bidrar til et rikt persongalleri som hver og en setter sitt særpreg på filmen. 

Regissør Martin Scorsese er en mester i miljøskildring, og han skaper et overbevisende tidsbilde av jappetidens syndeflod. 
Selskapet Stratton Oakmont fremstår som en sydende gryte av Belforts svært engasjerte og lojale ansatte. 

Han er Jesus, de er hans disipler. 
Og hverdagen består av enorme mengder narkotika, alkohol og horer. 

Dette finansmiljøets kvinnesyn er horribelt. 
Nakne damer er forbruksvare, og Belforts kone Naomi (Margot Robbie) er en trofékone som han sikkert tror han elsker, men ikke så mye som han elsker narkotika, alkohol, horer og penger. 

The Wolf of Wall Street er overraskende morsom. 
Jeg kan ikke la være å le av Belforts påfunn, enn så imbesile de kan være. 

Selv når han når bunnen av en særdeles dårlig tripp, skildres det med Frykt og avsky i Las Vegas-aktig humor. 

Og Belfort er ikke alene. 
Det er tragikomisk når et helt møterom med smellrike børsmeglere planlegger dvergkasting som adspredelse, uten å løfte et øyenbryn. 

De er konger, kan gjøre alt, men det faller dem ikke inn å vurdere hvorvidt de bør. 
Som tilskuer rister jeg indignert på hodet, men jeg gjør det med et smil om munnen. 
