Undertrykte følelser og hemmeligheter skaper problemer på Island
Overkokt satire i «Skyggen fra treet». 

Smålighet og undertrykte følelser florerer i islandske nabolag, skal vi tro filmen «Skyggen fra treet». 
Denne filmen, regissert av Hafsteinn Gunnar Sigurðsson, er en av de filmene som høres spennende ut når en beskriver den: 
En småsatirisk fortelling der krangling mellom to nabopar eskalerer så mye at filmen forvandles til en beksvart, småvoldelig tragikomedie. 

En slik blanding av ulike toner og sjangre er best når filmskaperne har stålkontroll på faget sitt, og «Skyggen fra treet» er ikke dårlig i den forstand. 
Sigurðssons visuelle strategi minner både om realistisk drama og stilig komedie. 
Han får også mye ut av filmens skuespillere. 

Ta for eksempel hovedpersonen Atli (Steinþór Hróar Steinþórsson). 
Han og samboeren Agnes (Lára Jóhanna Jónsdóttir) sovner selv når sexen i naboleiligheten er skremmende høylytt. 
Atli og Agnes snakker ikke sammen, og øynene hans forteller hvor dysfunksjonelt forholdet deres er. 
Dagen derpå masturberer Atli til et hemmelig videoopptak av han og ekskjærestens sex. 
Klart det blir bråk når Agnes oppdager dette. 

Agnes tror Atli er utro og nekter å forholde seg til ham. 
Han må flytte hjem til foreldrene og dermed til deres konflikt med naboene. 
Foreldrenes store tre i bakhagen ødelegger naboens mulighet til å sole seg. 
Denne feiden er karikert og tullete, men bak småligheten venter hemmeligheter og undertrykte følelser. 

Filmens islandske tittel er «Undir trénu», altså «under treet», og forskjellen er viktigere enn man skulle tro. 
For egentlig handler «Skyggen fra treet» om hva som gjemmer seg under overflaten. 
Rollefigurenes undertrykte hemmeligheter, sexlyst eller traumer skaper problemer. 
I stedet for å ta tak i dem, velger rollefigurene å projisere sine problemer på andre ting og andre folk. 

Nå høres dette kanskje ut som noe sannferdig og morsomt, og til tider er «Skyggen fra treet» morsom. 
Den er dog ikke særlig overbevisende som satire. 
Mye fordi filmskaperne insisterer på at «hvis alle bare slapper litt av og er ærlige med hverandre» er en god løsning på komplekse problemer. 

Men en annen grunn til hvorfor filmen ikke funker helt er at denne litt banale, satiriske tanken om våre nordiske liv ikke er en fortelling. 
Kun et premiss for en fortelling. 
Sigurðsson vet ikke helt hvor filmen skal og når den så eskalerer til vold, er klimakset utroverdig. 

Kanskje fordi filmens sympati er med Atli, hvis runking symboliserer et dårlig selvbilde. 
Han filmet uten at hun samtykket til opptaket, men filmskaperne vil heller ha oss til å føle sympati med Atlis stakkarslighet enn å behandle betydningen for ekskjæresten. 

Det er synd, fordi «Skyggen fra treet» er kjekk å beskrive. 
Den burde også være kjekk å tenke over. 
