Konsertanmeldelse:Lise Davidsen og Det Norske Kammerorkester: 
«Magisk totalkunst» 

Det er ikke ofte jeg bruker ordet «magisk» om en klassisk konsert med godt, gammelt repertoar. 
Men når sopranen Lise Davidsen smeltes sammen med et drivende godt kammerorkester kan man glemme både tid og sted. 

«Liederkveld med Lise Davidsen» 

Det Norske Kammerorkester, leder Antje Weithaas 

Lise Davidsen, sopran 

Musikk av Wagner, Mahler og Beethoven 

Universitetets Aula 

Ikke helt stedet, forresten, for tirsdag kveld bidro også Universitetets Aula, med Munchs sol på veggen og alle andre visuelle og akustiske fortreffeligheter, til at konserten ble av de aller, aller beste. 

Sopranen Lise Davidsen slo gjennom internasjonalt for tre år siden, og siden den gangen har det gått rett oppover. 
Hun har vunnet konkurranser og fått utmerkelser i fleng, sist den prestisjetunge «Young Artist of the Year» på Gramophone Awards. 
Og hun er virkelig noe helt spesielt. 
Hun har det magiske i både stemme og utstråling som gjør at man blir sittende og bare suge inn og nyte den fantastiske enheten av vokal og orkester, tekst og musikk, det inderlige og det utadvendte, de ørsmå nyansene og de store linjene. 

Det funker på absolutt alle nivåer. 
Davidsens stemme som rommer alle klangnyanser i både høyden og dybden, ikke minst det siste. 
En utstråling som suger til seg oppmerksomhet så en stakkars anmelder blir sittende på andre rad og glane. 

Orkesteret åpnet konserten med Richard Wagners Siegfried-idyll, og straks etter kom Davidsen på scenen i Wesendonck-lieder av samme komponist. 
En sangsyklus med et romantisk bakteppe med tekster av Wagners kjæreste, og flere av sangene peker direkte fram mot operaen «Tristan og Isolde». 
Fantastisk musikk, og Lise Davidsen briljerte uten en eneste stor fakt i dette totalkunstverket av sang og musikk. 

Så kom Gustav Mahlers Rückert-lieder i orkesterversjon, en sangsamling med et letter og mer pastoralt uttrykk enn Wagner-sangene. 
Og her fikk Davidsen også vist lettheten og hva hun får til i det høyere leiet. 
Det er neimen ikke så ofte man opplever en sopran med sånn fylde og et så helstøpt uttrykk fra toppen og langt ned i bunnen. 

Og som ikke det var nok: 
Det Norske Kammerorkester var også på sitt aller beste. 
Da orkesteret avsluttet kvelden med Beethovens symfoni nr. 8, med alt den innebærer av humor og moro i symfonisk form, var det bare å nyte følelsen av det nærmest fullkomne av klassisk musikk: 
De største komponistene som knar tekst og musikk sammen på så fantastiske måter. 
En bauta av en symfoniker. 
Et gedigent kammerorkester og en sanger vi bare så vidt kan ane rekkevidden av. 
Som jeg gleder meg til å høre henne igjen! 

TORI SKREDE 
