Unormalt kjedelig grøsser
Den sjette "Paranormal Activity"-filmen er regelrett kjedelig. 
Hver gang alt blir stille, smeller spøkelset til med en lyd. 

Vaskeseddelen lover ikke lite, hør bare: 
"Den siste Paranormal Activity-filmen tar deg til en helt ny dimensjon, hvor du for første gang får se det du tidligere bare har skimtet." 

Mon det. 

Ikke overraskende møter man far, mor og lille Leila som flytter inn i nytt hus. 
Riktignok er villaen stor og staselig som det høver seg en amerikansk middelklassefamilie, men selvfølgelig: 
Snart finner pappa Ryan og en besøkende bror et mystisk kamera og gamle videokassetter fra tidligere huseiere. 

Dermed sviver regissør Gregory Plotkin i gang det velbrukte Paranormal Activity-grepet – flimrende videoopptak – for å pøse på med scener av skummel sekt som får makt over jentebarn. 

Det kompletteres med at pappa og onkel installerer kameraovervåkning i alle rom. 
Slik får vi se spøkelset som farer omkring om nettene. 
Men tro meg, med 3D-briller ligner ånden en haug med magnetiske jernspon som stiger opp og samler seg til en vag figur. 
Eller kall det oljesøl som samles til en tjukk blekkflekk. 

Ikke spesielt skummelt, nærmest litt teit. 
Det blir ikke skumlere av at opptakene gjentas fra natt 1, natt 2, natt 3, ja, ble det ikke sågar natt 7 før ånden får fysiske mannebein? 
Gjesp, eg vart trøtt no. 

Ingen ny dimensjon 

Fem tidligere "Paranormal Activity"-filmer har laget vrier på bruken av amatøraktige video-opptak for å fange inn demoner som herjer med beboere, ikke minst småbarna deres. 
Nå, den sjette gangen, får vi velkjente klisjeer uten synderlig nyskapning: 
Barn med svarte øyne, eksorsisme, hyl og skrik. 

Men at filmen tar oss til en helt ny dimensjon, må kunne kalles en real overdrivelse. 
