En seier for Fyllingsdalen Teater
Stor innsats i alle ledd. 

Fyllingsdalen Teater satset stort – og vant stort. 
Aldri har teatret i Fyllingsdalen vært i nærheten av et løft som dette, sågar med en oppsetning som i alle deler er nyskrevet, og da er det flott å oppleve at de lyktes så godt i regnværet på Bergenhus festning. 
Det vi fikk se var en to timers forestilling preget av overskudd, spilleglede og – mest gledelig av alt – en scenisk sikkerhet i nesten alle ledd som var egnet til å overraske. 

Ikke bare de profesjonelle kreftene gjorde jobben sin, også de unge amatørene viste hva som bor i dem. 
Uten forkleinelse for noen, kveldens stjerne var nydelige Linnea S. Hellesøy. 
Tolvåringen gir den unge hovedpersonen styrke og verdighet og skaper med sin innsats noen vakre scener. 
I Marcus Haukland har hun en fin medspiller som jevngamle Peder, venn og hjelper i nødens stund. 
Ellers bærer hele oppsetningen tydelig preg av at det har vært lagt ned en stor innsats for å gjøre dette til en gjennomarbeidet forestilling. 
Den veksler fint mellom store massescener og mer intime opptrinn, og ikke minst et skikkelig koreografiarbeid gjør massescenene varierte, levende og på alle måter vel verdt å se. 
Der har Ann-Terese Aasen gjort et svært godt arbeid. 

I Ólafía Zoêgas funksjonelle scenografi tar handlingen oss tilbake til Bergen anno 1665, noen tiår etter at hekseprosessene var på sitt mest intense her i landet. 
Men de var på ingen måte over. 
Det får 12 år gamle Kristina (Linnea S. Hellesøy) erfare da mormoren hennes (Ragnhild Hiorthøy) arresteres og dømmes for hekseri. 
Men før vi kommer så langt etableres en stemning av mistanke, fordommer og lettvint fordømmelse. 
Noen ser seg tjent med at hekser utpekes og brennes, og det er mot en slik bakgrunn Kristinas mormor blir pågrepet. 
For hun er en heks, men i positiv mening, en som med sin kunnskap og sine krefter utretter gode ting. 
En «klok kone». 

Mot henne står en biskop, kraftfullt og litt for poserende spilt av Jarl Goli, som kun trår etter makt over sine medmennesker, og som har sikret seg den magiske hekseringen som skal oppfylle drømmene hans. 
Han får sin store scene i konfrontasjonen med den fangede «heksen», som avslører ham, men møtes med pyroeffekter som flammer virkningsfullt opp i nattemørket. 

I det store rollegalleriet utmerker også Mikkel Gaup seg som Nattmannen, samfunnets utstøtte, som i dette tilfellet viser seg å ha egenskaper som blir avgjørende for utfallet. 
Utstøtt opplever også Kristina å bli da bestemoren får heksedom og jentungen mobbes som «hekseunge». 
Men så erfarer hun at også hun har noen av bestemorens krefter. 
Et høydepunkt i forestillingen er hennes solo i andre akt da hun ser seg som en utvalgt, da formelig gnistrer det av henne. 
En fin prestasjon, både sanglig og ellers, leverer Hanne Mellingen som Kristinas mor. 

Brødrene Herdlevær, Ronnie og Kurt, står for forestillingens folkekomiske innslag, der de hele tiden er på flukt fra den ikke spesielt oppvakte bøddelen (Jon Anders Løkkevik). 
Sammen skaper de tre mange morsomme situasjoner, men det er ikke fritt for at forestillingen spiller litt for mye på dette. 

Grepet med en forteller som beveger seg gjennom handlingen og stundom kommenterer den, fungerer fint, og Siv-May Knudsen gjør skikkelsen levende og troverdig. 
Ellers er handlingen i dette helt nye stykket grei, lett å følge og med en overraskende vri til slutt. 
Og sangtekstene er enkle, men meningsfulle. 
Musikken fungerer godt, det står fint til tekstene og har i noen sammenhenger til oppgave å skape eller underbygge en stemning. 

Alt i alt en musikalnyskapning som egner seg godt for spill på utescene og som absolutt forsvarer å bli satt opp også i somre som kommer. 
