Dropkick Murphys:Kampen vil alltid fortsette 

Hva er mer irsk enn smerte og ære? 

Dropkick Murphys: "11 short stories of pain & glory" (Born and Bred/Border) 

Sjangeren keltisk pønk vil for evig og alltid være knyttet til The Pogues etter deres debutalbum i 1984. 
Men du finner bra, beslektede band også utenfor De britiske øyer. 
Greenland Whalefishers fra Bergen er ett av dem, og med en start i 1994 var de forholdsvis tidlig ute. 

De største utfordrerne finner du likevel på andre siden av havet, i landet som tok imot nesten fem millioner irer mellom 1820 og 1910. 
I dag oppgir nærmere 38 millioner amerikanere å ha irske røtter, noe som legger et godt grunnlag for band som Flogging Molly, Flatfoot 56, The Tossers, Boiled In Lead, The Prodigals, The Briggs og Street Dogs. 

Sistnevnte ble startet av tidligere Dropkick Murphys-vokalist Mike McColgan – etter at han egentlig forlot Murphys for å bli brannmann. 
Det er likevel god plass til både Street Dogs, Dropkick Murphys og enda flere keltiske pønkere i Boston og omegn. 
Mens over 10 prosent av USAs befolkning har irske forfedre, er tallet mer enn dobbelt så stort i staten Massachusetts. 

Boston er irer, Harvard, Massachusetts Institute of Technology, Boston Celtics, Red Sox og et teselskap i 1773. 
Men det er også Boston Marathon, som 15. april 2013 ble rammet av terror. 
To bomber tok livet av tre mennesker, mens rundt 264 andre ble skadet. 

"4 15 13" er sangen som Dropkick Murphys tilegner byen og ofrene. 
Den kommer mot slutten av deres niende plate og handler om tapt uskyld og om å stå sammen. 

We are all just people tryin' to get along 

We are all just people tryin' to make our way 

We are all just people 

tryin' to make it to another day 

Ingen sensasjonell tekst, men likevel en fin gjennomføring av sangen de følte de var nødt til å skrive. 

Ellers er det kampsanger som ligger deres hjerter nærmest, og de kommer i rikelig monn. 
I åpningskuttet "The lonesome boatman" nøyer de seg med å rope ou-ou-ou, mens "Rebels with a cause" omfavner ungene som samfunnet har gitt opp. 

Så får vi "Blood", en sang av det slaget Dropkick Murphys har sunget et utall ganger før og vil synge et utall ganger igjen. 
Med knyttnevene i været. 

If you want blood we give you some 

Straight from the heart till the job is done 

If you want it know then here it comes 

"Sandlot" handler om ungdommens glade dager, mens "First class loser" er en sang du kan rette mot den du måtte ønske. 
Jeg har en viss følelse av hvilke bilder bandet vil vise på bakteppet mens denne spilles. 

"Paying my way" er en sterk melodi med muskler, mens "I had a hat" er et takras du skriker deg hes til på pøben. 
Etterpå kan du slukke tørsten mens du besverger troløse Sally i "Kicked to the curb". 

Lånte "You'll never walk alone" passer inn i universet til Dropkick Murphys, sunget mer energisk enn Liverpool-fansen gjør. 

De er også innom krigshymnen "We'll meet again" helt til slutt på platen, men nøyer seg med å låne refrenget. 
Resten høres ut som en Slade-ballade. 

Et rølpete pøbband med overambisiøse tekster? 
Eller en ustoppelig gjeng med smittende energi? 
Jeg lander på det siste hver gang jeg hører dem, men skjønner at noen vil hevde det første. 
Kjedelige er de i hvert fall ikke. 

Beste spor: 
"Blood", "First class loser", "Paying my way", "4 15 13". 
