Aldri bryt Call of Duty-regelen!
Det er mye klønete i denne vendetta-filmen, men Liam Neeson i stødig hovedrolle og ei folefrisk datter gjør at hovedinntrykket likevel er trivsel i salen. 
Men Neeson burde ikke ha brutt regelen om alltid å dra med seg likenes våpen. 
Det er urutinert. 

USA. 
2012. 
1 time, 31 minutter. 
15 år. 
Regi: 
Olivier Megaton. 
Med: 
Liam Neeson, Famke Janssen, Maggie Grace, Rade Sernedzija. 

Først den litt generøse konklusjonen: 
Liam Neeson er en stilig jedi med ansiktet til en steinbryter og poet. 
Han ser ut omtrent slik Hamsun skrev. 
Du blir anstrengt engasjert når han skal redde slekta si igjen. 

Men den bevegelige actionthrilleren til den tidligere graffiti-artisten Olivier Megaton (han laga «Transporter 3» og «Colombiana») forbryter seg mot Call of Duty-regelen. 
Den er enkel, men ekstremt hensiktsmessig, og den bærer i seg en slags hustavle-regel om vill adferd: 
Du plukker alltid med deg våpen fra liket. 
Med en ny setning: 
Til og med midt i skytekaoset finnes det behov for rasjonell adferd. 

På golvet foran Neeson ligger herreløse maskinpistoler og lokker med sine fulle magasiner, men CIA-agenten fra Los Angeles insisterer på å gå til krig mot en albansk hær av arbeidsledige kelnere med den ene bagasje-pistolen. 
Og han har ikke ekstra ammunisjon en gang. 

Det er teit. 
Men store deler av filmen virker ukonsentrert og unøyaktig, for Megaton (født 6. august) er på mange måter en klamphogger som snubler i sine egne tommeltotter. 
Logistikk kan plutselig virke mirakuløs. 
Altfor dryge slagsmål mangler rytme og dramatikk, for franskmannen har gjort det litt for enkelt for seg. 

Nok en gang tar Neeson en Bronson. 
I «Taken» kidnappa hore-albanerne dattera hans, og pappa tok henne tilbake. 
Nå kommer far til en av de grekerne han drepte og vil ha hevn ved å fange og torturere både Liam og Famke Janssen (nedbrutt eks) og dattera hans (utrolig spretten Maggie Grace). 
For å få til litt slagkraft har Rade Serbedzjija tatt med seg en uflidd gjeng dystre landsmenn til Istanbul. 
De griper CIA-mannen og hans tidligere hustru, og da starter krigen. 

Luc Besson har skrevet filmen sammen med Robert Mark Kamen («Karate kid», «Dødelig våpen 3»), og det betyr selvsagt at det finnes en litt for lang biljaktscene gjennom overbefolka Istanbul-gater der Trygg Trafikk har gjort en så grundig jobb at ingen fotgjengere blir drept da en rømling, fem politibiler og to svarte skurkekjerrer kommer farende. 
Du får også den litt lattermilde Besson-fornemmelsen når den desperate Neeson tar pause i frelsinga av blogget hustru for å legge ned våpenet og gjennomføre plattformsk nevekamp mot den sørgende voldsalbanerens nestkommanderende. 

Filmen bruker nesten en halv time på å komme i gang. 
Handlingen gnir de nære, sarte familiefølelsene inn under huden vår før den hikster i gang eksepar-redsler og menn som åpner torturmappa si med like ubønnhørlig alvor som en NKS-utdanna charter-lege. 

Vi bør også ta med at jentungen driver en slags sonar-gps med granater for å hjelpe den fengsla pappaen, og det er ganske stilig. 
Det viktigste er imidlertid at du bryr deg så mye om folka at du blir litt kvalm når de avslutter filmen med å spise jordbæris av høge glass. 

Følg meg på Twitter: 
@arilabra 
