Film:Pompøs sovepille 

Den største feilen med 750-millionerkronersfilmen «After Earth» er at ingen sa «nei!». 

Det virker som Will Smith har omgitt seg med så mye familie og støttespillere på «After Earth» at ingen har våget å påpeke at konseptet ikke funker. 

Will hadde ideen, som han fikk M. Night Shyamalan, en regissør vi ikke har sett noe severdig fra på et tiår, til å skrive og regissere. 

Resultatet er et langt, småirriterende gjesp. 
1000 år etter evakueringen av jordkloden bor menneskene på planeten Nova Prime. 
Der trenes soldater som kan kjempe mot utenomjordiske vesener, ursaer, som lukter redsel. 
De eneste som kan overliste disse er supersoldater som ikke føler frykt. 

Alt dette forteller Jaden Smith oss i en mumlende, nasal fortellerstemme ved filmens begynnelse. 
Han spiller Kitai Raige, kadett-sønnen til fryktløse Cypher (Will). 
Både far og sønn bærer på skyldfølelse etter at Kitais søster ble drept av en ursa. 

Far og sønn-konflikten når sitt klimaks når Cypher tar med sønnen på et treningstokt. 
Etter en nødlanding på ubeboelige Jorden hvor far blir hardt skadet, er det opp til Kitai å redde dem begge. 

Cypher guider sønnen fra cockpiten, der han følger med via kameraer på droner og sønnens overlevelsesdrakt. 
Det betyr at unge Jaden må bære store deler av filmen alene. 
Og i likhet med den prepubertale stemmen hans, brister det ofte. 

Jaden fylte rollene sine i «The Pursuit of Happyness» og «The Karate Kid» med overbevisning. 
Men der hadde han også flere å spille mot. 
I «After Earth» er det bare ham, naturen, og to til forveksling like ansiktsuttrykk: fortvilelse og sinne. 

Det hjelper ikke med glimtene av Smith senior, som spiller en totalt usjarmerende helt det er så godt som umulig å engasjere seg i. 

Norske Kristofer Hivju har en liten rolle i filmen. 
Han har lite spillerom, men er tydelig i det han gjør. 

Manuset er gjennombløtt av klisjeer, og pappa-replikken drypper av selvfølgelig livsvisdom, ofte understreket av pompøs, klissete kirkeorgelmusikk. 

Velger man et enkelt eventyrkonsept, bør det i det minste føles eventyrlig, og ikke som en lang oppdragelseslekse. 

Hindrene i historien ser du komme på en mils avstand, og det eneste som overrasker er sjokk-effektene når den lurende faren du sitter og venter på faktisk spretter inn på lerretet. 

Ikke en gang spesialeffektene er imponerende. 
Jeg så 3D-versjonen av 20 år gamle «Jurassic Park» samme dag som «After Earth», og ble mer redd for de avdøde dinosaurene der enn sistnevntes CGI-monstre. 

Når i tillegg produksjonsdesignen er så organisk og minimalistisk at romskipvraket ser ut som det er laget av bambus og plastfolie, og skipets lasterom merket med «Fare! 
Ingen adgang» er sperret av med stråforheng, er det bare å ønske at Smith og hans venner bruker pengene på noe mer severdig neste gang. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
