Det er bedre å være kul og død
Mickey Rourke er uformelig som en Batman-skurk og mild som ei speiderjente, men som mannsbilde skremmer og rører han. 
Legenden Rourke kroppsliggjør på en sviende måte glemte kjønnsrolle-paradokser. 

I kultharryfilmen «Harley Davidson and The Marlboro Man» (1991) formulerte Mickey Rourkes rollefigur et berusende macho-credo på en sånn måte at det søkk i alle 1980-tallsskadede menn i førtiårskrise: 
«It's better to be cool and dead than uncool and alive». 

Nå kommer på en måte slutten på den setningen. 
I «The wrestler» spiller Rourke den amerikanske bryterlegenden Randy The Ram som på legens anbefaling og med snilt sinn forsøker å bli en sunn familiemann og lojal lønnsmottaker. 

Det går ikke så bra, og så kan vi egentlig velge hva vi tror om det: 

Under strikkevesten din banker et varmt samfunnshjerte som forteller at kulhet er en trist tvang som fører folk til bortkasta liv, bedriten egosentrisitet og patetiske forsøk på å repetere alt det de var. 
En guttunge har spilt Harry Potter den gang brillene var større enn hjernen, og han forsøker å være Potter resten av livet. 
En tidligere fotballspiller vil helst forbli Boddaen på vingen i busskø på Kongsgård. 

Randy The Ram kjører en Dodge Ram van med Guns 'n Roses-klassikere på guffe, han har langt heavy-hår, han bor i campingvogn og har ømhetskontakt med strippere og barfluer. 
Men når han kommer inn i det litt forsofne bakrommet til små-wrestlerne, er han en legende. 
De småsjabby motstrømsbryterne respekterer ham. 
De tar i ham og snakker språket hans. 
Med hygiene-hette i delikatessedisken er han en temma dyrehageløve, en mann uten klør og tenner. 

Under skinnjakken din banker et stolt og sint mannehjerte som sier at det er bedre å være dau enn tam. 
Hvis vi tar ett skritt til side og husker at regissøren Darren Aronofsky i sin tid laget katastrofefilmen om bedøvelsessamfunnets absolutte illusjonstvang («Requiem for a dream»), går det an å se «The wrestler» som et eksistensielt mareritt, en film om å være noe så sterkt at det overtar deg. 
Rourkes kultroller får en ettertid. 
Karismatikeren Harry Angel («Angel heart») finner det egentlige helvetet. 
Den avsindig kulfrakka elskeren John i «9 ½ weeks» ser at kjærlighet ikke utføres med en stilig isklump, men ei varm hand. 
Chinaski fra «Barfly» forsøker å bli en tilpassa sosialfamiliedemokrat. 

Mickey Rourke er nesten for bra i rollen, for filmen handler så sterkt om ham som kroppsødelegger og fortidsmonster at det skygger litt for historien. 
Rourke har ikke ansikt lenger, men en slags Gotham City-klump. 
Troverdigheten er nesten smertefull når han utfører martyriske underholdnings-avskyeligheter i æreløse små bakgårdslokaler. 

Det er en stygg og trist film. 
Den har en lang pine, som også finnes i Marisa Tomeis slitte ansikt og oppgitte blikk når hun kler av seg som om det var en fabrikkjobb. 
Men hun fornedrer seg for å forsørge sønnen sin, og Rourke gjør det fordi han er mann og fordi det faktisk er sånn han er. 
Førtiårskrisa var hard nok. 
Prøv å være 57. 
