Fengende musikk kan ikke redde dette intetsigende 80-tallsoppgulpet
Musikalnumrene er de eneste lyspunktene i den dypt uengasjerende «My Little Pony Filmen». 

FILM: 
80-tallet har nå vært tilbake så mange ganger at alle generasjoner har sin egen versjon av dette forgjettede tiåret. 
«My Little Pony Filmen» er basert på den populære tv-serien «My Little Pony: Friendship is Magic», og serverer oss et 80-tall som ser ut som det er rekonstruert en gang tidlig på 00-tallet, i kjølvannet av populære animasjonsserier som «Powerpuff Girls» og «Sailor Moon». 

Klisjéfylt «My Little Pony Filmen» er et bisart nostalgiprodukt laget for et publikum som aldri ønsker å gi slipp på figurene og historiene de knyttet seg til som unge, og som derfor krever at disse faksimilene av barndommen oppdateres i takt med at de blir eldre. 
At den i tillegg appellerer til barn er en ren bonus; alt fra musikkvalgene (filmen åpner med en cover av The Go-Go’s’ «We Got the Beat») til de visuelle referansene (klassisk Disney, «Nausicaä» og «Neon Genesis Evangelion») vitner om at dette er myntet på mennesker godt over myndighetsalder. 

Historien starter med at den onde Stormkongen og hans hensynsløse adjutant Tempest (en enhjørning som har knekt hornet og gått over til den mørke siden – tolk etter eget behov) angriper ponnienes hjemland Equestria, og kidnapper tre av prinsessene. 
Dermed er det opp til unge prinsesse Twilight Sparkle og vennene hennes å redde dem, og sikre at den årlige vennskapsfestivalen skal kunne avholdes som planlagt. 

Fengende Den påfølgende redningsaksjonen er en dypt uengasjerende reise gjennom eventyr-troper som er så tynnslitte at det er vanskelig å forhindre tankene i å gli av sted til andre ting. 
Kun når regissør Jayson Thiessen klemmer til med et musikalnummer er det mulig å føle noen form for engasjement, men det er som kjent ikke nødvendig å gå på kino for å høre musikk. 

Med sin enkle, karikerte strek og flate farger ser animasjonene mest ut som en matboks eller et annet spin-off-produkt som har blitt vekket til live. 
Og dét er vel omtrent så god en oppsummering av dette prosjektet som man kan håpe på å komme fram til. 
