Utrøstelig trist talentsøl
Det er noe utrøstelig trist ved Robert Rodriguez. 

Han kunne ha laget ålreit filmer, men er blitt fanga av sin egen kunstneriske feighet. 
Det er tunge i kinnet-syndromet, det er lygekrysset på ryggen, det er blunkinga med ene auet og alle tegn på at ingen må forsøke å ta Taco-Robert alvorlig. 

Quentin Tarantino kan antakelig bare tull. 
Han er den evige kinoens pauseklovn, et slags nachspiel-fenomen for trivial-genrene. 
Men hvis Rodriguez ville, kunne han antakelig ha fått til en film med en skikkelig historie, noe spennende, noe som grep folk eller engasjerte dem eller skremte dem. 
Men han skal på død og liv være så kul at tilogmed fluene flyr forbi. 

Hvordan kan en flink fyr være fornøyd med å oppnå oppgitt latter? 

«Planet terror» er den fraskilte Siam-tvillingen til Tarantinos «Death proof» i camp-eksperimentet «Grindhouse». 
I likhet med Tarantino har Rodriguez lagt på sklimerker og riper og rusk på filmen for at den skal se ut som om den har kjørt rundt med Norsk Bygdekino i folkevognbuss. 
Men det har den ikke, og det vet vi. 
Den irriterende kvaliteten blir en kjappvits som varer pinlig lenge. 

Vitsen blir særlig dum fordi «Planet terror» aldeles ikke er en spesielt gammeldags zombie-sci-fi. 
Splatter-effektene er såpass heftige at filmen ikke minner om noe du fikk se på kino før kjedesagenes tid. 
Grapsefolket har gående sitt eget rekordstevne, og i 2007 har det kommet dithen at menneskekroppen egentlig ikke har nok organer igjen til at geysir-gørret virker grusomt eller nyskapende. 
Når det har regnet lenge nok, blir du litt lei. 
Sånn er det også med blod. 
Det ville virket mer skremmende om noen mistet vaskepulver på badegolvet. 

Historien er ålreit, men ikke spennende. 
Manusforfatter Rodriguez har riktignok pønska ut noen ganske fikse detaljer mens tequilaen dovna i svelget, men filmen er så ensformig at ikke en gang de stae og de høflige vil følge med mot slutten. 

Filmen starter utforbi et sjabby laboratorium. 
Sprø ingeniør med Einstein-frisyre klipper testiklene av en fyr, og derfor sprer det seg en slags Gulen-tåke som gjør alle folkeslag til menneske-etende zombier. 
Filmens lille Vranghild, Rose McGowan, mister beinet og får montert maskinpistol på stumpen. 
Det poenget imponerte regissøren. 
