Terningkast seks er for lite
Neil Young fortjener en 12'er. 

||| 

BOKS: 
Terningkast seks er egentlig for lite. 
Man trenger en terning til. 
Kanskje er dette en 12-er. 

Neil Youngs første installasjon i det omfattende arkivprosjektet — meldt på Gratishaugen siden 1994 eller der omkring — sprenger etablerte standarder innen retrofaget i fillebiter. 

Hysterisk forseggjort 
Innpakkingen er så forseggjort at det grenser mot det hysteriske. 
En massiv memoarbok full av bilder, avisutklipp, effekter og informasjon innbundet i en tilsynelatende patinert skinnimitasjon. 
Ti separate utgivelser samlet i en slags utbrettkartong, som deretter er plassert i en enorm pappkasse. 

En ekstra liten skattkiste ligger også oppi der med den nevnte bonusskiva, et nedlastingskort for MP3-filer (for dem som absolutt vil nedverdige seg til høre Neil Young på den slags lavverdig avspillingsutstyr) og en replika av en liten notisblokk fra Los Angeles-klubben Whiskey A Go-Go. 
Så prises da også blu-ray-versjonen av «Archives» — den som Young selv mener du skal/bør/må ha for å yte hans bestrebelser rettferdighet — til snaut 2000 kroner. 

Dette er ren produktinformasjon, ramset opp for å illustrere at Neil Young, i tillegg til å være kurator for en omfattende og rik presentasjon av de ti første åra av sin karriere, her er en mann med en spisset agenda. 

Overdådig Boksen er symbolsk overdådig, som for å skyte ned de små, spurvete MP3-filene med verdens største kanon. 

Den er et glohett, inderlig forsvar for det fysiske og audiovisuelle musikkprodukt i nedlastingens tidsalder. 
Et forsvar for hvordan innpakking og presentasjon — selve iscenesettelsen av musikken — ikke kan separeres fra lytteropplevelsen. 

Og den må tolkes som en voldsom kritikk av den digitale lydteknologiens komprimeringsiver. 

En trassig nerd Derfor sier også den svært kresne Young at det bare er den høye oppløsningen til blu-ray-formatet som er verdt å benytte seg av. 
Den åpner dessuten for nettinteraksjon og muligheten for å «fylle på» med enda mer ekstramateriale etter hvert som det dukker opp og kvalitetssikres. 
Alt annet — selv dvd-formatet — representerer i Youngs ører en vesentlig forringelse av musikkens opprinnelige frekvensområde. 

To sentrale episoder i Neil Youngs formative artistår har dannet grunnlaget for denne trassige, nesten besatte nerdingen i forhold til analog vs. digital teknologi. 
Som jo i grunnen er ganske paradoksal, når man vet hvor filterfritt og instinktivt mannen ellers jobber i studio. 

Det ene var at Buffalo Springfield, bandet han spilte i sammen med Stephen Stills på 60-tallet aldri klarte å gjenskape sin energi, sitt trøkk og sin livemagi i et platestudio. 
Dette resulterte — etter en noe overarrangert og orkestrert solodebut — i en mer direkte og underprodusert tilnærming i studioarbeidet. 

Den samme orkestrerte solodebuten — den like fullt glimrende «Neil Young» — ble i sin tid utsatt for et fullstendig mislykket teknisk eksperiment i miks/mastringsprosessen, som flatet ut og sølte til lyden. 

Youngs månelanding 
Etter dette inntok Young rollen som lydpedant med største alvor. 
Siden har han vært en kvalitetskontrollør med en rastløs og søkende holdning mot ny teknologi. 
Young gjennomførte hundre prosent digitale innspillinger allerede tidlig på 80-tallet. 

I blu-ray-formatet har Young funnet sitt audiovisuelle svar på den optimale form for CO2-rensing. 
Og «Archives» er selve månelandingen. 

Fantastisk utvalg 
Vi må ikke glemme at boksen ved siden av denne åpenbare teknoagendaen, også inneholder fantastisk musikk og spennende bilder. 
Enorme mengder av begge deler. 
Håndplukket og presentert av artisten selv. 
Kjente, sjeldne og uutgitte opptak, kronologisk og tematisk presentert, dypt personlig i utvalget. 
Et massivt portrett av kunstneren som ung mann, tegnet av kunstneren som eldre mann i forfengelig og stolt etterpåklokskap. 

Her er en mengde skjulte bonusspor (se opp for hete diskusjonsforum som avslører gjemmestedene), nostalgiske bildekollasjer (her er for eksempel studioomgivelsene fra «Harvest»-omslaget gjenskapt i detalj), filmsnutter og fakta, snedig og detaljrikt presentert på en måte som gjør at du trenger mange kvelders, for ikke å si ukers, fordypelse for å favne bredden i innholdet. 

Personlig logikk Flere av liveplatene i boksen («Fillmore East», «Massey Hall» etc.) har vært ute før, men tildeles her reserverte plasser i en større helhet. 
Her presenteres rariteter og uutgitte spor i flukt med originale albumspor, noen ganger med et outtake eller et konsertopptak i stedet for originalen, andre ganger som supplement. 
Logikken er det trolig bare Neil Young som forstår, men helheten er imponerende i all sin massivitet. 

Personlig favoritter er «Neil Young»-versjonen av tittelsporet på andrealbumet «Everybody Knows This Is Nowhere» som åpner «Topanga 1» og to nydelige versjoner av «After The Gold Rush»-sporet «Birds». 
Alle er gode eksempler på de parallelle musikalske og karrieremessige virkelighetene som tegner seg, og de innblikkene man får i Youngs arbeidsmetoder. 
Å høre hvordan han resirkulerer ideer — «I Wonder» er med her, en Buddy Holly-møter-Chuck Berry-aktig låt fra ungdomssåra som seinere dannet utgangspunktet for «Don?t Cry No Tears på «Zuma» — er fascinerende og berikende. 

Og til sist, i nyrestaurert utgave og et klassisk eksempel på Youngs selvpiskende stolthet og naive tro på at selv de løseste ideer er verdt å feste til film: hans første virkelige mageplask. 

Den ambisiøse, fascinerende og fullstendig rørete filmregidebuten «Journey Through The Past» kunne i egenskap av sin tittel vært en alternativ overskrift på det mest imponerende bokssettet i manns minne, men oppsummerer også Youngs nådeløse holdning til sin egen karriere: 
Alt er ikke like bra eller like viktig, men her er min historie. 
Fortalt i det vide og brede til sånn cirka terningkast 12. 

« «Archives Vol. 
1 - 1963-1972» » Neil Young 

6 

Plateselskap Reprise/Warner 

musikkmusikkanmeldelserkulturplateanmeldelseneil_young 

Del på facebook Lik Dagbladet Musikk på Facebook 
Del på facebookRapporter om feil i artikkelen 

Neil Youngs første installasjon i det omfattende arkivprosjektet — meldt på Gratishaugen siden 1994 eller der omkring — sprenger etablerte standarder innen retrofaget i fillebiter. 

Hysterisk forseggjort 
Innpakkingen er så forseggjort at det grenser mot det hysteriske. 
En massiv memoarbok full av bilder, avisutklipp, effekter og informasjon innbundet i en tilsynelatende patinert skinnimitasjon. 
Ti separate utgivelser samlet i en slags utbrettkartong, som deretter er plassert i en enorm pappkasse. 

Dette er ren produktinformasjon, ramset opp for å illustrere at Neil Young, i tillegg til å være kurator for en omfattende og rik presentasjon av de ti første åra av sin karriere, her er en mann med en spisset agenda. 

Overdådig Boksen er symbolsk overdådig, som for å skyte ned de små, spurvete MP3-filene med verdens største kanon. 

Den er et glohett, inderlig forsvar for det fysiske og audiovisuelle musikkprodukt i nedlastingens tidsalder. 
Et forsvar for hvordan innpakking og presentasjon — selve iscenesettelsen av musikken — ikke kan separeres fra lytteropplevelsen. 

Og den må tolkes som en voldsom kritikk av den digitale lydteknologiens komprimeringsiver. 

En trassig nerd Derfor sier også den svært kresne Young at det bare er den høye oppløsningen til blu-ray-formatet som er verdt å benytte seg av. 
Den åpner dessuten for nettinteraksjon og muligheten for å «fylle på» med enda mer ekstramateriale etter hvert som det dukker opp og kvalitetssikres. 
Alt annet — selv dvd-formatet — representerer i Youngs ører en vesentlig forringelse av musikkens opprinnelige frekvensområde. 

To sentrale episoder i Neil Youngs formative artistår har dannet grunnlaget for denne trassige, nesten besatte nerdingen i forhold til analog vs. digital teknologi. 
Som jo i grunnen er ganske paradoksal, når man vet hvor filterfritt og instinktivt mannen ellers jobber i studio. 

Det ene var at Buffalo Springfield, bandet han spilte i sammen med Stephen Stills på 60-tallet aldri klarte å gjenskape sin energi, sitt trøkk og sin livemagi i et platestudio. 
Dette resulterte — etter en noe overarrangert og orkestrert solodebut — i en mer direkte og underprodusert tilnærming i studioarbeidet. 

Den samme orkestrerte solodebuten — den like fullt glimrende «Neil Young» — ble i sin tid utsatt for et fullstendig mislykket teknisk eksperiment i miks/mastringsprosessen, som flatet ut og sølte til lyden. 

Youngs månelanding 
Etter dette inntok Young rollen som lydpedant med største alvor. 
Siden har han vært en kvalitetskontrollør med en rastløs og søkende holdning mot ny teknologi. 
Young gjennomførte hundre prosent digitale innspillinger allerede tidlig på 80-tallet. 

I blu-ray-formatet har Young funnet sitt audiovisuelle svar på den optimale form for CO2-rensing. 
Og «Archives» er selve månelandingen. 

Fantastisk utvalg 
Vi må ikke glemme at boksen ved siden av denne åpenbare teknoagendaen, også inneholder fantastisk musikk og spennende bilder. 
Enorme mengder av begge deler. 
Håndplukket og presentert av artisten selv. 
Kjente, sjeldne og uutgitte opptak, kronologisk og tematisk presentert, dypt personlig i utvalget. 
Et massivt portrett av kunstneren som ung mann, tegnet av kunstneren som eldre mann i forfengelig og stolt etterpåklokskap. 

Her er en mengde skjulte bonusspor (se opp for hete diskusjonsforum som avslører gjemmestedene), nostalgiske bildekollasjer (her er for eksempel studioomgivelsene fra «Harvest»-omslaget gjenskapt i detalj), filmsnutter og fakta, snedig og detaljrikt presentert på en måte som gjør at du trenger mange kvelders, for ikke å si ukers, fordypelse for å favne bredden i innholdet. 

Personlig logikk Flere av liveplatene i boksen («Fillmore East», «Massey Hall» etc.) har vært ute før, men tildeles her reserverte plasser i en større helhet. 
Her presenteres rariteter og uutgitte spor i flukt med originale albumspor, noen ganger med et outtake eller et konsertopptak i stedet for originalen, andre ganger som supplement. 
Logikken er det trolig bare Neil Young som forstår, men helheten er imponerende i all sin massivitet. 

Personlig favoritter er «Neil Young»-versjonen av tittelsporet på andrealbumet «Everybody Knows This Is Nowhere» som åpner «Topanga 1» og to nydelige versjoner av «After The Gold Rush»-sporet «Birds». 
Alle er gode eksempler på de parallelle musikalske og karrieremessige virkelighetene som tegner seg, og de innblikkene man får i Youngs arbeidsmetoder. 
Å høre hvordan han resirkulerer ideer — «I Wonder» er med her, en Buddy Holly-møter-Chuck Berry-aktig låt fra ungdomssåra som seinere dannet utgangspunktet for «Don?t Cry No Tears på «Zuma» — er fascinerende og berikende. 

Og til sist, i nyrestaurert utgave og et klassisk eksempel på Youngs selvpiskende stolthet og naive tro på at selv de løseste ideer er verdt å feste til film: hans første virkelige mageplask. 

Den ambisiøse, fascinerende og fullstendig rørete filmregidebuten «Journey Through The Past» kunne i egenskap av sin tittel vært en alternativ overskrift på det mest imponerende bokssettet i manns minne, men oppsummerer også Youngs nådeløse holdning til sin egen karriere: 
Alt er ikke like bra eller like viktig, men her er min historie. 
Fortalt i det vide og brede til sånn cirka terningkast 12. 
