Ny sesong med noen av de mest brutale scenene så langt
Mørk, vakker og symboltung, men også litt forutsigbar start på andre sesong av «The Handmaid’s Tale». 

Stålsett deg. 
«The Handmaid’s Tale» viser ingen tegn til å lette på stemningen. 
Der forrige sesong sluttet med et slags lysglimt – kimen til et opprør blant de undertrykte sexslavene - blir vi alle satt ettertrykkelig på plass i åpningen av andre sesong. 
Der fortsetter nedstigningen i mørket, med noen av de mest brutale scenene så langt i serien, og en tante Lydia (Ann Dowd) i fri, sadistisk dressur. 

Men forsvarer det en hel ny sesong? 

«The Handmaid’s Tale» er, som kjent, basert på Margaret Atwoods dystopiske roman, der en kristenfundamentalistisk organisasjon omgjør store deler av USA til et strengt religiøst diktatur, og tvinger fruktbare kvinner til å leve som sexslaver og fødemaskiner for regimets ledere og deres hustruer. 
Dette som et tiltak mot dramatisk synkende fødselstall, etter år med sykdom og miljøkatastrofer. 

På overflaten er det en skrekkvisjon, men under finner du et nettverk av referanser til virkeligheten. 
Slik blir serien også en saftig advarsel av en samfunnskommentar, uhyggelig aktuell på flere nivåer. 

Litt forutsigbart 

Originalfortellingen slutter forholdsvis åpent, lykkeligvis for alle som ønsket seg en fortsettelse. 
Og det gjør vel særlig tv-produsenter med rettighetene til det som ble en stor seersuksess. 
Blant de viktigste nye grepene i forrige runde, var nettopp protesten fra sexslavene, eller «tjenerinnene», da de sammen motsatte seg en befaling. 
Da de opptrådte i samlet flokk, demonstrerte de en form for makt som de aldri fikk i Atwoods bok. 

Men den makten ser vi ikke mye til i de to første episodene av sesong to. 
Den fortsetter der den forrige sluttet, med samme scene og i akkurat samme spor: 
Nærbilder av Junes (Elisabeth Moss) vettskremte ansikt mens hun fraktes bort i en svart varebil, før hun og resten av tjenerinnene gjetes som en saueflokk inn til felles avstraffelse. 
Sekvensen setter tonen for resten av episoden: 
Den er illevarslende, men vi forstår tidlig hva som skal skje. 
Dette er ikke «Game of Thrones», for å si det slik. 

Hevnlyst i koloniene 

Tjenerinnene er verdifulle for regimet. 
Men de kan bli torturert, i seremonier som - paradoksalt nok - blir til vakre bilder, i sin gjennomførte symmetri. 
Horden av kvinner blir brikker i et perfekt mønster, viktige som deler av en helhet, men fratatt all egenverdi. 
Symbolikken er slående, men den er også en gjentakelse fra forrige sesong. 
Den blir mest interessant når den snus om på, mot slutten av andre episode. 

I den dukker det også opp en gammel kjenning – Emily (Alexis Bledel) – i en av «koloniene»: 
Interneringsleirer der straffanger, gamle kvinner og andre «unwomen» jobber til de stuper. 
Samholdet kvinnene imellom er rørende til å begynne med, men hevnlysten er vel så sterk. 
Det blir klart da en ny fange, en tidligere lederhustru, ankommer leiren. 

Historien blir et eksempel på hvordan de undertrykte også er med på å undertrykke hverandre. 
Regimet bruker også splitt og hersk-teknikker bevisst, da de gir June fordeler foran øynene på de andre, for å få dem til å vende seg mot henne. 

Protestseremoni 

Men et diktatur kan ikke bygges på frykt alene. 
I denne runden møter vi også oppriktig troende mennesker. 
Vi får et glimt av tante Lydia bak masken, og forhåpentligvis blir det flere. 
Vi får flere tilbakeblikk som viser hvem karakterene var før, og som motbeviser tante Lydias mantra om at «frihet fra» er bedre enn «frihet til». 
For er du fri, når du er fratatt all mulighet til å være deg selv? 

Helt til slutt i andre episode lager June sin egen seremoni som understreker dette. 
For å hedre minnet til henrettede mennesker, samler hun spor som forteller hvem de var: 
Bilder, adgangskort, fotballcapser og morsdagsgaver. 

Seremonier er Gilead-regimets varemerke, det samme er den kristne bønnen hun avslutter med. 
Men Junes seremoni løfter individene ut av massen, ikke motsatt, slik Gilead gjør. 

Slik blir den en protest mot regimet, men også en påminnelse til seerne om å gjøre det samme når vi ser lidelse i den virkelige verden. 
For straks mennesker får et ansikt, blir det vanskeligere å se vekk. 

Dette budskapet fikk vi også i første sesong, og dette er helt klart en videreføring eller forsterkning av den, mer enn en fornyelse. 
«The Handmaid's Tale» skiller seg klart fra røkla av tv-serier, ekstremt gjennomført som den er, og med sine mange lag av mening. 
Men skal den holde på interessen, bør resten av den nye sesongen ha noen flere overraskelser i ermet. 
Derfor får den en femmer med forbehold, og et håp om at den vil vise oss ansiktene til flere av undertrykkerne også, samt verden utenfor Gilead, for å forklare mer av bakgrunnen for grusomhetene og hvorfor resten av verden lar det skje. 
