Magisk eventyr fra japansk animasjonsmester
«Fortellingen om prinsesse Kaguya» er et tegnet mesterverk. 

Teskjekjerringa spretter ut av en lysende bambusstamme i den nye animasjonsfilmen fra Studio Ghibli. 
Den bitte lille piken er riktig nok liten, men sammenligningen med vår egen teskjekjerring stopper ved størrelsen. 

Det er den gamle bonden Okina som finner den lille jenta dypt inne i bambusskogen og tar henne med hjem til kona. 
De bestemmer seg for å oppdra henne som sin egen datter. 
Bonden ønsker å gi datteren et liv i sus og dus som en ekte prinsesse, og drømmen går i oppfyllelse. 
Men blir en liten pike lykkelig av gull og edelstener? 

Fortellingen om prinsesse Kaguya er basert på et japansk eventyr kalt Historien om bambuskutteren fra 900-tallet. 
Selv om Japan er langt unna, er det lett å kjenne igjen mange trekk fra våre egne eventyr. 
Samtidig tar eventyret helt andre vendinger enn det vi er vant til fra vår egen fortellerkultur. 
Det er kjent og fremmed på samme tid. 
Moralen er på plass, men den blir aldri sentimental eller belærende. 

Impresjonisme 

Regissør Isao Takahata var med og grunnla Studio Ghibli sammen med Hayao Miyazaki, som er et mer kjent navn for de fleste. 
Miyazakis film Vinden stiger gikk på kino tidligere i høst. 
Takahata har ikke laget film på 14 år, og mange trodde han hadde pensjonert seg. 
Hans mest kjente film er Grave of the Fireflies (1988), en sterk og rørende animasjonsfilm med handlingen satt til den annen verdenskrig. 

Takahata og Miyazaki er to av mesterne i Japan filmindustri, men stilmessig er de veldig forskjellige. 
Miyazaki er kjent for sin naturalistiske stil, som for mange er kjennemerket på Ghiblis filmer. 

Takahata vanskeligere å sette i bås. 
Hans filmer er varierte, og Kaguya nærmer seg impresjonismen. 
Tegningene av naturen fremstilles som en ren sanseopplevelse — direkte og subjektive. 

Forheksende vakker 

Fortellingen om prinsesse Kaguya er en vakker fabel over hva som virkelig betyr noe her i livet. 
Historien er både rørende og fascinerende. 
Men det som skiller filmen fra alt annet jeg har sett av tegnefilm de siste årene, er stilen. 
Filmen er svimlende vakker. 

Hvert eneste bilde har Takahata tegnet og håndmalt. 
Det er et maleri av levende bilder. 
Bildene bretter seg ut som et organisk vannmaleri i pasteller og mørke kontraster. 
Strekene er enkle og minimalistiske, samtidig som de skjuler en enorm detaljrikdom i hvert bilde. 
Strekene hans er nesten barnlige i sin renhet og enkelhet, samtidig som de er utrolig komplekse. 
Kun en liten strek utgjør forskjellen på gråt og smil. 
Det er visuell poesi som bergtar og forhekser. 

Filmen er over to timer lang og kan nok virke drøy på de aller yngste. 
Men tar du deg tid, blir du belønnet med et tidløst, melankolsk og magisk eventyr. 
