En solid kosetime med Hodgson
I strålende solskinn serverte en småfrossen Roger Hodgson «It's raining again» som en av mange sanger i en imponerende rekke moderne evergreens. 

Å tilbringe halvannen time i selskap med den ene av de to hovedpersonene bak Supertramp er langt ifra det verste man kan gjøre. 
Roger Hodgson gir publikum de låtene de vil ha og han skammer seg ikke et sekund over det. 
Det har han da heller ingen grunn til. 
Noen ganger det nemlig helt greit å gi folk nøyaktig det de ønsker seg. 

Han var borte fra rampelyset i 16 år. 
I de årene har melodiene hans festet seg ytterligere hos de som allerede var fans, men de har også fått nye tilhengere. 
Det er liten tvil om at den grånende og langhårede Hodgson har laget et stort knippe sanger som betyr svært mye for mange. 
Han har laget sanger som folk rett og slett er blitt glade i. 
Det viste Hodgson også flere ganger i løpet av konserten at han satte stor pris på. 

Det var tydelig at briten Hodgson, som er bosatt i solfylte California, ikke var helt forberedt på kjølige norske maikvelder. 
Han fikk imidlertid kulda raskt ut av både fingre og, et i starten, lite samarbeidsvillig keyboard. 

I utgangspunktet var jeg skeptisk til om Hodgson og hans ene musikalske hjelper kunne komme i nærheten av å gjenskape lydbildet på disse så velkjente sangene. 
Det skulle ikke mange taktene til før han hadde lagt den bekymringen død. 
Hodgson hamret løs med «Take the long way home» og viste med all tydelighet hvorfor han fikk kallenavnet «hammerhands» i sin tid i Supertramp. 
Kombinasjonen av den distinkte pianohamringen og den umiskjennelige stemmen er jo også det som virkelig kjennetegner Supertramps lydbilde. 

Og hvilken katalog av klassikere han kan plukke fra! 
Tolvstrengeren hans sendte ut den velkjente åpningen på «Give a little bit» og publikum sang med for full hals. 
Han gav oss strålende versjoner av «Breakfast In America», «The Logical Song» og «Dreamer», og serverte også en godkjent utgave av «School». 
Når man har så mange klassiske låter som Roger Hodgson er det nesten umulig å skuffe. 
Disse sangene er så velkjente at man av og til glemmer hvor fortreffelige de er. 
Å se dem framført av komponisten selv var rett og slett en tvers igjennom trivelig affære. 
