En roman som ånder, drikker og lukter Vestlandet, full av treffsikker regionssatire
Erlend O. Nødtvedt har skrevet om det ville Vestlandet. 

«Du lever i det der hele tiden, helt omsluttet, alt fuktig og kliss klass, et evig, grått, vått mørke. 

Og så våkner du av at det er stille, at lyden av vann er borte og rommet fylt av et blendende lys. 
Er jeg død? 
Er det slik det er å være død? 
Nei, det er slik det er å oppleve en dag med oppholdsvær.» 

Regnet trenger inn over alt i Erlend Nødtvedts debutroman. 
Naturlig nok, siden det er en roman som ånder, drikker og lukter Vestlandet fra første til siste side. 

Det ville vestland 

De to hovedpersonene, forfatteren Erlend og kunstneren Yngve, har satt ut på en heseblesende roadtrip mellom og over fjorder og fjell. 
Alt for å få hodet til opprøreren Anders Lysne hjem til Lærdal. 
Lysne nektet å kjempe i den dansk-norske hær og ble halshugget for det i 1803. 

Det er et noe absurd plot. 
Men det er godt boka har et slik mål, for på veien er svingene så krappe og været så vilt at det kunne vært lett å falle av. 
I stedet klarer Nødtvedt å holde oss inne i den røykfylte Toyota Camryen, ved hjelp av et drivende, rytmisk språk og satire som av og til når opp til fjellovergangshøyder. 

Det ørkesløse østland 

I sladrespeilet truer den grufulle Austmannen, en fryktinngytende embetsmann av verste sort som snakker med den «mest heslige østlandsdialekt»: 
«vi skal vedbli å nedlegge hvert eneste lokalsykehus, hver eneste ferge, alle bygder skal erstattes med kjøpesentre, og vi skal drepe nynorsken […]» 

Den som har opplevd en av Erlend Nødtvedts diktopplesninger, vet hvor god han er på å kombinere gammelt språk med nytt, og tekst med rytme. 
Dette kommer også tydelig fram i «Vestlandet», boka er umiskjennelig nødtvedtsk. 

Samtidig er den gjennomsyret av en sterk satirisk humor, som klarer å transformere de traurige regionsdebattene i Norge til noe essensielt og viktig. 

Regionssatire 

Romanen har likhetstrekk med Morten Øens «Tellemarck» fra 2015. 
Begge er satiriske og burleske regionseventyr. 
Men Nødtvedt er hakket mer treffsikker. 
I møte med ruvende vestlandsskikkelser, som blant andre Olav H. Hauge og Jon Fosse, klarer han å ære dem, og harselere med dem, på en gang. 
Ingen blir spart her, selv ikke naturen. 

Det tar litt tid å komme inn i «Vestlandet». 
Setningene er lange og språket fullt av dialektuttrykk. 
Å oversette denne må være en oversetters drøm og mareritt på en gang. 

For en så til de grader østlandsk person som meg selv, er «Vestlandet» også eksotisk lesning. 
Det er det ikke ofte man opplever i norske bøker. 
Og mens våre vestnorske landsmenn baler med været, kan vi på andre siden nyte Vestlandet slik det er best: mellom to stive permer. 
