Den nye tempelridder-serien skulle investert mindre i blodfontener, og mer i manus og regi
Blodbadet i «Knightfall» blir bare brutalitet for brutalitetens skyld. 

Etter suksessen med «Vikings» har History Channel, med serien «Knightfall», rettet blikket mot en ny gruppe gryntende, sverdsvingende mannemenn med ullen æreskodeks: tempelridderne. 

Vi skriver slutten av 1200-tallet. 
Snart hundre år er gått siden korsfarerkongerikets Outremers storhetstid var over, da Jerusalem falt tilbake i muslimske hender, takket være hærføreren Saladin. 
Nå er de kristnes siste skanse i Det hellige land, Acre, under angrep, og tempelridderne - krigermunkeordenen som ble opprettet for å beskytte pilegrimer i Det hellige land - kjemper forgjeves for å stå imot overmakten. 
Under tilbaketrekningen går den hellige gral tapt, tilsynelatende for alltid. 

En historie verdt å fortelle, men... 

Femten år senere møter vi de samme tempelridderne igjen i Paris, nå som en selvrådende militærstyrke-skråstrek-banktjeneste med mye makt, men enda mektigere fiender. 
Langsomt begynner et komplott mot dem å manifestere seg. 
Men hvem står bak, og vil det bety slutten på ridderordenen? 
Eller finnes det noe, for eksempel kanskje et tapt relikvie, som kan forandre alt? 

Tempelriddernes historie er vel verdt å fortelle, og tidvis glimter «Knightfall» til med både spennende sverdkamp og fascinerende innblikk i en svunnen tid, men dessverre er de første episodene av denne serien preget av flate karakterskildringer, tynt skuespill og et rustent og melodramatisk middelaldereventyr-plott, uten særlig heft eller psykologisk tyngde. 

Resultatet er at tankene vandrer litt til utsnittets bakgrunn og hjørner , og man blir plutselig akutt klar over at «Knightfall» framstår ganske billig, både på den ene og den andre måten. 
Det er kanskje urimelig å forvente noe annet fra en angivelig uironisk serie med ordspill i tittelen, og dessuten dårlig gjort å holde de økonomiske begrensningene mot dem – jeg tipper produksjonen har puttet hver eneste gullmynt av budsjettet (som sikkert bare er en brøkdel av dragefôr-budsjettet til «Game of Thrones») opp på skjermen. 
Men det kunne vært en tanke å ha investert litt mindre i pulserende blodfontener, og litt mer i en manusforfatter og regissør med en helhetlig visjon. 

Vilkårlig slåssing 

For et eller annet sted mellom avhogde hoder i skattekister, hobbyobduksjoner, all den vilkårlige slåssingen (seriøst, var det mulig å ha én samtale på den tiden uten at noen trakk sverd, eller?), skjeggete menn som skriker seg hese (også skriker de litt til), og ikke minst den allestedsnærværende speed-rampingen (du vet, sånn fort-så kjempesakte-så-fort igjen-film), finnes det en kime av noe stort og viktig. 
Om evige temaer som fortsatt angår oss i dag, om sivilisasjonskamp og blodsutgytelse i Guds navn, om fanatisme, tunnelsyn, selvrettferdighet og korrupsjon, og om individets plass i slike systemer, og risikoen ved å la seg lede av blind tro. 
Men alt dette virker serieskaperne forsvinnende lite interessert i å gå inn i eller problematisere. 

Til tross for at de ti bud brytes over en lav ridderstøvel, virker ingen nevneverdig plaget av det, og den frivole sverdbruken får sjelden moralske eller reelle emosjonelle konsekvenser. 

SWAT-riddere 

I stedet får vi kvinner som blir drept på bestialsk vis, kun for å gi tragisk bakhistorie og hevnmotiv til barske menn, eller en potensielt interessant historielinje om kristen jødeforfølgelse, hvis eneste funksjon likevel er å la tempelridder-SWAT-teamet komme inn og gjøre heltegreia si nok en gang. 
Konsekvensen av fokuset på staffasje og action i stedet for indre konflikter, er at heltedådene får et preg av posering framfor ektefølt patos, og blodbadet bare blir brutalitet for brutalitetens skyld. 

Med mindre du mener at spidding av halspulsårer via krusifiks kvalifiserer som religionskritikk, da? 

(Anmeldelsen er basert på de to første episodene.) 
