Det er så bra at det gjør vondt
Serieversjonen av «Mi briljante venninne» er et aldri så lite mirakel. 

Merkelig nok er det en langt mer risikofylt disiplin å lage film- eller serieversjoner av virkelig gode bøker enn av halvgode. 
Det er lett å glemme at en klassiker som «Gudfaren» startet sitt liv som en temmelig søplete flyplassroman. 
Baz Luhrmanns versjon av «Den Store Gatsby» er dessverre vanskeligere å fortrenge. 

Med det i mente er serieversjonen av Elena Ferrantes universelt hyllede, moderne klassiker «Min briljante venninne» et aldri så lite mirakel. 

Usentimentalt 

Serien, en samproduksjon mellom HBO og den italienske rikskringkasteren RAI, er en fryd fra ende til annen (i hvert fall de fire av totalt åtte episodene som vi anmeldere har fått se). 
Dette er ujålete, usentimentalt og klokkerent funksjonelt ytre og indre drama, bare avbrutt av enkelte stiliserte sekvenser som kommer til sin fulle rett nettopp fordi scenene de er omkranset av er velsignet mikkmakk-frie. 

Fans av Napoli-kvartetten kan være trygge på at serien gjør ære på originalverket. 
Den har lagt seg tett opp til handlingen, og gjort seg omhyggelig flid med å gjenskape tid, sted og det fargerike persongalleriet. 
Seere som ikke er kjent med Ferrantes univers kan vente seg en oppvekstskildring av de sjeldne, unik og universell på samme tid, fortalt gjennom de vaktsomme øynene til unge Elena Greco, som trår sine barnesko i etterkrigstidas Napoli. 
Hun kjenner en sterk dragning mot skomakerens datter, Lila, den eneste jenta i klassen som er skarpere enn henne, og vennskapet de bygger danner rammeverket for historien videre (bokas tilbakeblikksstruktur er også beholdt, noe som resulterer i en tidvis litt overflødig og overforklarende voiceover, som nok hadde trukket mer ned hadde det ikke vært for at den beholder mange av Ferrantes feiende flotte formuleringer). 

Gamle sjeler 

Den mer passive 
Elena blir en slags Buzz Aldrin til stabeisen Lilas fryktløse Neil. 
De har begge egenskaper den andre både beundrer, forakter og misunner, men likevel utfyller, elsker og trenger de hverandre. 
De unge skuespillerne som tolker Elena og Lila, både som småbarn og som tenåringer, fanger kompleksiteten i dette forholdet bare gjennom blikk og små gester, og letter på sløret inn i deres mangefasetterte indre liv. 
De er eldgamle sjeler fanget i ungpikekropper. 

En vel så viktig rolle spiller seriens kompakte, taktile univers, et lite kvartal med bygårder vi etter hvert begynner å kjenne like godt som vår egen barndoms gate, og som blir et økosystem i seg selv. 
Der mange historiske dramaer kan ende opp som livløse museumsdioramaer, syder og bobler hvert øyeblikk av «Min briljante venninne» av levd liv. 
De sammenvevde små, men store livsdramaene utspiller seg i trappeoppganger, på gårdsplasser og mellom balkonger, bevitnet av lange, italienske fjes og innrammet av vegger med avskallet murpuss. 

De er selvsagt preget av både kultur, religion, tiden de lever i og sosioøkonomiske betingelser, men dette er fortsatt de samme, evige historiene om menn mot menn, kvinner mot kvinner og alle mot alle, i en virkelighet der handlingsrommet er grusomt trangt for begge kjønn, og der alle parter bidrar til de selvopprettholdende strukturene av maktmisbruk, voldsutøvelse og gjensidig undertrykkelse, som overføres videre til neste generasjon. 
«Du vet ikke engang hvordan du skal slå din egen datter, hva slags mann er du?» håner en kone sin ektemann. 

Kompromissløst 

Det turbulente mikrokosmoset gjenspeiles i Elenas kaotiske indre liv bak hennes forsiktige ytre, bare avslørt av megetsigende, stormfulle øyne. 
Her er ikke grandiost drama der mafiosi plaffer hverandre ned og sverger vendetta i hytt og tommygun. 
Nei, alt dette er hendelser som i den store sammenhengen er trivielle, men som like fullt blir skjellsettende nettopp fordi de filtreres kompromissløst gjennom barnas øyne, og foregår i den lille bakgården, den støvete trappeoppgangen som for dem utgjør hele verden og alt de vet om. 

Slik kan noe så tilforlatelig som unge jenter som inviteres inn i en bil full av eldre gutter bli grufullt i sin hverdagslighet. 
En konkurranse om å bøye italienske verb kan skape sitrende spenning. 
Og to små jenter som sitter sammen og siterer «Little Women» til hverandre fordi de har lest den så mange ganger at de kan den utenat, bli hjerteskjærende gripende. 

For i sentrum av «Mi briljante venninnes» briljans er et vennskap like ekte, komplekst, komplisert og rørende som noe annet i verdenslitteraturen, skildret med den ytterste nennsomhet, gitt visuelt uttrykk etter alle kunstens regler. 

Det er så bra at det gjør vondt. 

(Anmeldelsen er basert på de første fire episodene.) 
