Nærstudie av en sexistisk, homofob, halvrasistisk skrytepave
Leif G.W. Persson får det til å funke. 

På ei øy i Mälaren kommer en speidergutt over en hodeskalle. 
Med et kulehull i høyre tinning. 
Slikt skal jo ikke ligge og drive i Guds frie natur. 
Det må man ikke en gang være speider for å forstå. 
Dessuten vet ti år gamle Edvin veldig mye om kriminalitet og politietterforsking. 
Han er nemlig nabo og bestekompis med kriminalkommissær Evert Bäckström. 
Han som nesten alle hater, og som selv forakter de aller fleste. 

Unge Edvin med colabunn-brillene er imidlertid et unntak. 
Derfor er det bare naturlig at den vesle karen ringer på døra til sin venn kriminalkommissæren med en hodeskalle i en bærepose litt seinere på kvelden. 

Sexistisk homofob 

Og med denne hodeskallen, som foreløpig er uten kjønn og annen identitet, begynner Leif G.W.Perssons nye kriminalroman, «Kan man dø to ganger?». 

Sist vi møtte Bäckström, var i en kort birolle i «Bombemakeren og kvinnen hans». 
Denne ganger er det duket for Bäckström Total. 
Fem hundre og femti sider nærstudie av mann, type sexistisk, homofob halvrasistisk skrytepave, med noe nær null i selvinnsikt. 
Til manges glede og enkeltes fortvilelse, vil jeg tro. 
Perssons Bäckström likner ingen annen krimhelt i moderne litteratur. 
Forresten er han ikke like ufordragelig som tidligere. 

Dessuten har han etter hvert opparbeidet seg et rykte som en av Sveriges absolutt beste etterforskere. 
Hvilket kommer godt med i jakten på en morder som allerede har fått flere års forsprang. 

DNA-treff 

Nokså raskt viser det seg at politiet kan sikre seg en helt sikker DNA-treff. 
Den døde er en ung thailandsk kvinne, gift med en svensk statsborger. 
Dette kan det ikke herske noen tvil om. 
Problemet er at den samme kvinnen med hundre prosent sikkerhet hører med til ofrene for tsunamien som herjet Thailand i 2004. 
Helt sikkert er det også at liket den gang ble kremert, og strødd med vinden i en seremoni der hennes nærmeste var til stede. 
Og siden ingen født av mennesker dør mer enn en gang, har altså etterforskerne ved Solna politikammer et stort problem å hanskes med. 
Og Persson gjør som vanlig: 
Følger etterforskningen skritt for skritt, for det er jo dette han virkelig kan. 
Gangen i det hele. 
Hvem som gjør hva. 
Til hvilket tidspunkt. 

Enkelt, men troverdig plot 

Som de øvrige bøkene til denne forfatteren, er altså heller ikke årets utgivelse noe å bry seg med for krimlesere som vil ha biljakt, skyting med maskinpistol, og stadig nye, blodige lik å boltre seg med. 
De som har sansen for den gode replikk, generell høy humorføring og logisk framdrift, har imidlertid mye å hente i denne teksten. 

Rett skal være rett. 
Leif G.W. Persson har levert langt mer utspekulerte plot enn det vi blir stilt overfor denne gang. 

Etter min mening desto større grunn til å gi denne forfatteren den anerkjennelsen han fortjener, siden han også får det til å funke i dette enklere og mer strippa formatet. 
«Kan noen dø to ganger» er en krim som legger seg tett opp til hva som kunne ha skjedd i virkeligheten. 
Ja, faktisk er det slik at når dommen faller, og morderen får eller ikke får sin straff som fortjent, så ligger Persson så tett på en norsk sak med samme utfall at det nesten blir ubehagelig. 
Særlig fordi vår svenske venn ikke kunne kjenne til den aktuelle saken da han skrev denne boka. 

Veslevoksen tone 

Dersom jeg skulle trekke for noe denne gangen, må det bli at samtalen mellom den aldrende Bäckström og unge Edvin blir litt forstyrret av sistnevntes nesten ufordragelige veslevoksne tone. 

Dessuten nekter jeg å tro på en purk som Annika «Anda» Carlsson. 
Særlig når det gjelder hennes forslag til gjeldssanering. 
Selv når det skjer i en svensk kriminalroman. 
Men ok. 
Som vanlig vet vel Persson bedre. 
