Øya-anmeldelse:Big Bang Björk 

KONSERT: 
Björk STED: 
Øyafestivalen, Oslo AKTUELT ALBUM: 
«Biophilia» PUBLIKUM: 
Ca. 6000 

Både i forkant og etterkant av Björks siste album har det vært mest snakk om teknologien hun har brukt til å komponere og etterpå fremføre musikken på. 

I en slags teknofobi har iPadene kommet i veien for det som egentlig var budskapet hennes: 
En utforskning av elementene, menneskene, jorden, livet, døden og kjærligheten. 
Egentlig det hun alltid har drevet med, men i ekstremt konsentrert og tidvis ekstremt lite tilgjengelig form. 
Albumet leverte egentlig aldri godt nok. 

I konsertform omdefinerer hun låtrekkefølgen, og starter med de enklest tilgjengelige og lavmælt minimalistiske bitene. 
Besetningen består på ingen måte av nettbrett, men med et drøyt dusin jenter som kor, en macoperatør og en trommis. 
Björk selv har blålilla Dame Edna-parykk og en scifiaktig romdrakt der hun tripper rundt som rar, opptrekkbar dukke. 

Innføringen av jentekoret gjør de rareste låtene betraktelig mer levende, og ikke mekanisk kjølige som på platen, og de gamle, kjente låtene enda varmere. 
Vel, gamle og gamle; med unntak av en nydelig «Possibly Maybe» som ekstranummer, er de eldste låtene fra Homogenic (1997). 
Islendingen ser på ingen måte bakover. 

Det eneste gåtefulle instrumentet er en teslaspole som heises ned fra scenetaket for en brutalt hardtrivende bass. 
Animasjonene som spilles bak gjør konserten til en helt spesiell naturfagtime, der viruset blir ulykkelig forelsket i en celle, og Atlanterhavsryggen og tektoniske plater er helt naturlige elementer i en teksten. 
Ekstremt langt borte, og samtidig veldig nært. 
Når dette avsluttes med miljøvernsingelen «Nattura», selvsagt dedikert vulkanen Eyjafjallajökull i et dundrende, frenetisk raveparty er det ikke lenger teknologien som er viktig, men Björks enestående evne til å være, vel, enestående. 

TOR MARTIN BØE 
