Ikke skrekkelig nok
«Fritt vilt 3» har lavere intensitet enn forgjengeren og mindre oppfinnsomme grøss. 

||| 
FILM: 
«Fritt vilt 3» er, i motsetning til anmeldelsen du nettopp har begynt å lese, beretningen om et varslet slakt. 
Den tredje filmen om ondskapen i fjellheimen fortjener ikke å bli spiddet, buksprettet, hengt opp-ned og tømt for blod, men samtidig er det vanskelig å bli imponert over valgene filmskaperne har gjort. 

Historien starter denne gang i 1976, året da Stehøe fjellhotell ble stengt for godt. 
I en overdrevet dyster sekvens ser vi hvordan «misfosteret» av en guttunge bestemmer seg for å bli foreldreløs. 
Deretter flytter vi tolv år fram i tid. 
Seks ungdommer med ulike dialekter sitter i bil på vei opp til Jotunheimen. 
To er kjærester, to er forelsket, én er godgutt. 
Hvis dette minner om noe, er det mye mulig du har sett «Fritt vilt 1» 

Utfordringen 

De kjøres opp av den lokale lensmannen i hans Land Rover, men vi vet allerede at de er sauer på vei til slakteriet. 
Hvorfor? 
Fordi vi vet fra før at ungdommer på tur er blitt borte i samme område og ingen har kommet tilbake med historier om monsteret. 
Og fordi vi så i toeren at det lå en rekke lik i bresprekken der Ingrid Bolsø Berdals venner ble funnet. 

Siden vi på forhånd vet at ingen av de unge vil slippe fra det med skrekken, består filmskapernes utfordring i å gjøre den trinnvise nedslaktingen oppfinnsom og nervepirrende. 
De to første filmene var ikke preget av humor og gladvold, men dyrket i stedet livreddheten, alvoret og Bolsø Berdals konstant blodskutte øyne. 
Særlig i toeren fungerte dette bra. 
Sykehuset i Otta ble stadig mer klaustrofobisk og intensiteten økte utover i filmen. 
Dessuten var dialogen overraskende smart og fokusert. 

Hillbilly 

Denne gangen er dialogen altfor ofte kunstig og intetsigende. 
Våre turvenner rekker i liten grad å gjøre seg interessante før spiddingen er i gang. 
I stedet for å konsentrere seg om et par gode skuespillere, har man valgt et kollektiv med få engasjerende særtrekk. 
Julie Rustis Siri er vakker og uskyldig og holdes derfor i live en stund (uten at det gir henne sjansen til å vise seg som annet enn livredd), mens Magne (Pål Stokka) trolig dør fordi han har The Smiths på t-skjorta, men Kim Wilde i øreproppene, en ytterst sær kombo. 

I tillegg til «misfosteret» fra Stehøe, blir vi presentert for Jon, lensmannens einstøing av en bror. 
Han ser ut som en av hillbilly-skurkene i «Piknik med døden», kjører en rusten, amerikansk pick-up og bor i en rønne inni skogen. 
Samtidig har han en væremåte som ville vært mer troverdig på Nationaltheatrets hovedscene og relasjonen mellom Jon og misfosteret er ganske klønete framstilt. 

Begge de forrige «Fritt vilt»-skrønene hadde drøye 260.000 besøkende på kino — imponerende tall. 
Treeren har flere heftige scener, men er en nedtur når det gjelder intensiteten gjennom filmen og kvaliteten på skrekken. 
Noe mangler. 
Muligens er det snø. 
