Det er ingenting magisk ved det nye Harry Potter-spillet
Jam City lovet oss en magisk reise til Hogwarts. 
I stedet har vi fått en kjedelig og uinspirert interaktiv roman som konstant maser etter penger. 

Da de første bildene fra «Harry Potter: 
Hogwarts Mystery» dukket opp var det mange unge og gamle Harry Potter-fans som fikk stjerner i øynene. 
Millioner av barn og voksne har vokst opp med historier om den unge trollmannen, og alle de fantastiske eventyrene han får være med på ved den magiske skolen Hogwarts (Galtvort på norsk). 

Endelig skulle vi få et vaskeekte rollespill, hvor vi fikk komme inn i og ta del i den magiske verdenen som J.K. Rowling har skapt. 
Utviklerne lovet frihet til å lage vår egen figur, ta del i fantastiske eventyr og virkelig få følelsen av hvordan det er å være elev på Hogwarts. 

Ideen i seg selv er så god at det burde være nesten umulig for utvikler Jam City å rote det til. 
Men bare nesten, for de har virkelig klart å rote det til. 
Reisen fra glede til skuffelse starter nemlig allerede under den første gåturen gjennom Hogwarts’ korridorer. 

I stedet for å løpe fritt rundt på magiskolen, står alle i ro, og vi er redusert til å kunne trykke på hvilken dør vi ønsker å gå gjennom. 
Her inne trykker vi på læreren om vi vil starte et oppdrag, eller en medelev om de har noe å fortelle. 
Slik er det i alle ganger og rom. 

Mesteparten av tiden tilbringer vi derimot i klasserommet, hvor vi trykker på forskjellige mennesker og objekter som lyser opp. 
Innimellom må vi svare på et spørsmål, eller sveipe fingen over skjermen i et eller annet fancy mønster. 

Jeg vet ikke om det er meningen, men Jam City har virkelig fanget følelsen av å sitte i et slitent klasserom og pugge kjedelige tekster. 
Dette er mer mattetime enn magiskole, spill er det i hvert fall ikke. 

Det finnes mange gode spill som ikke har rene spillmekanikker i seg. 
Utviklere som Telltale Games og Quantic Dream har tidligere skapt fantastiske opplevelser i spill hvor vi i praksis bare velger hvilken retning historien skal ta. 
Det som skiller gode interaktive romaner fra de dårlige, er om valgene vi gjør har innvirkning på spillet og verdenen vi spiller i. 

I «Harry Potter: 
Hogwarts Mystery» har derimot valgene våre små – om noen – innvirkning på spillet. 
Selv når vi velger hvilket hus vi vil høre til, har det lite å si for resten av historien. 
Forskjellen på Griffing, Håsblås, Ravnklo og Smygard handler mest om fargen på frakken vår og noen få, små forskjeller i dialogene. 

Men enda viktigere for spill som dette, er at historiene og figurene klarer å engasjere oss, noe de ikke gjør her. 
Det ligger en historie og ulmer bak all klasseromsundervisningen, men den blir fortalt på en kjedelig og uinspirert måte av kjedelige figurerer. 

Selv de kjente og kjære magikerne fra bøkene og filmene er karikaturer av seg selv. 
Humlesnurr er mystisk og vis, Pirrevimp sier smarte, vimsete ting, mens den gretne og sure Slur er gretten og sur – alltid. 

Det som derimot virkelig trekker ned, er det konstante maset etter penger. 
Alt vi gjør i spillet koster energi, og når denne energien går tom, må vi vente lenge eller fylle på ved hjelp av lommeboken. 
Elleve kroner her. 
22 kroner der. 
Betal, eller vent noen timer. 

Etter hvert blir det bare tåpelig. 
Plutselig stopper spillet helt opp, og vi må vente i åtte timer – eller betale 50 kroner. 
Femti kroner, for et spill og en historie som ikke engang er engasjerende. 

Mikrotransaksjoner har kommet for å bli. 
Så lenge det finnes et stort antall spillere som ikke ønsker å betale for spill, må utviklerne være kreative i hvordan de får dekket sine utviklingskostnader. 
Men det er en stor forskjell på å tilby merverdi for spillere som ønsker å spytte i noen slanter, og ren kynisk plukking i spillerens lommebok. 
Og denne grensen tramper «Harry Potter: Hogwarts Mystery» bastant over. 

Jeg forventet å gå gjennom Hogwarts ganger med stjerner i øynene, hvor jeg kunne dra på eventyr med fantastiske figurer og fabelaktige dyr. 
I stedet har jeg pugget, pratet og terpet på de samme formlene om og om igjen. 

Samtidig har spillet konstant pustet meg i nakken med klamme påminnelser om at ingenting her i livet er gratis – og i hvert fall ikke på Hogwarts. 

Så styr unna, ri unna eller fly unna. 
Senere i år kommer «Harry Potter: Wizards Unite», som ser ut til å bli en artig «Pokémon Go»-klone. 
Vent heller på det. 
Fordi det er ingenting magisk ved «Harry Potter: Hogwarts Mystery». 
