Borgens bok om Pahr-Iversen er praktfull
Trond Borgens velskrevne og innholdsrike bok lar leseren forstå at Kjell Pahr-Iversen er en tydelig og viktig profil i det norske kunstlandskapet. 
En profil som viser oss et frigjørende budskap om menneskets evne til å løfte seg ut av fortvilelse og svartsyn. 

Trond Borgen: 
Det krumme skal bli rett. 
Kjell Pahr-Iversens kunst. 
267 sider. 
Fagbokforlaget. 

Tittelen på boken er hentet fra en av Pahr-Iversens bildeserier med bibelske referanser. 
Det peker på kristendommen som et omdreiningspunkt for hans bildeverden. 
Det dreier seg ikke om å illustrere hverken bibelsitater eller den kristne kulturarv, men å skape et visuelt språk på premissene av 1900-tallets modernistiske billedkunst. 
Han knytter seg til retninger i modernismen som bearbeider formale problemstillinger som en inngang til en åndelig dimensjon i tilværelsen. 
Boken er skrevet med dyp innsikt i Pahr-Iversens kunst og med et brennende engasjement som gir liv til fremstillingen uten at den oppfattes som ukritisk. 
Borgen slipper også til andres røster og vurderinger, gjennom henvisninger til den kunstkritiske behandlingen av maleren fra debuten frem til i dag. 

Tegningens styrke 

Pahr-Iversens kunstneriske utdanning er knyttet til Bergen, København og Amsterdam. 
Han begynte i Bergen som elev av den betydelige danske grafikeren Poul Christensen. 
Pahr-Iversens kunst henter mye av sin styrke i en eminent tegning som gir hans kunst en kroppsnærhet og levende rytme. 

Det er et poeng som Borgen griper fatt i og knytter opp mot hvordan Pahr-Iversen nyttiggjorde seg impulser han fikk i Danmark og Amsterdam fra Cobra-malerne, med Asger Jorn, Carl Henning Pedersen, som de to han står nærmest. 
Det spontane strøk og voldsomt oppdrevne farger beveger også hans maleri i retning av den amerikanske abstrakte ekspresjonismen. 
Han er blant de som tidligst tar opp denne impulsen blant norske malere. 

Krysning av inntrykk fra Cobra og amerikansk etterkrigsekspresjonisme plasserer Pahr-Iversen fjernt fra den forsiktige Pariser-skolens dempede språk som dominerte norsk abstraksjon. 
Bildene er fylt av kontraster, bevegelse og spenninger i en tid da flertallet av norske malere dyrket balanse og harmoni. 
Borgens kunsthistoriske utredning tydeliggjør at Pahr-Iversen på mange måter står utenfor hovedtrenden i norsk abstrakt maleri. 

For alle som har undret seg over misforholdet mellom betydningen og kvaliteten på kunstnerens verk og den manglende posisjon han har hatt på kunstscenen i Oslo – til tross for hans mange utstillinger i Galleri Dobloug gjennom årene - ligger en stor del av svaret her. 

Frigjøring fra Cobra 

Da Pahr-Iversen følte behov for å frigjøre seg fra båndet til Cobra, og ikke minst fra Asger Jorn som med sitt politiske engasjement og beundring for Cuba virket avskrekkende på ham, oppholdt han seg en tid i Paris. 
Borgen kunne gjerne ha vist enda tydeligere hvordan nedslag fra en modernistisk klassiker som Henri Matisse, men også den ekspresjonistiske katolikken Georges Roualt, bidro til å dreie hans kunst i en ny retning, på samme tid som disse impulsene gir et støt til å forsterke det særegne ved hans maleri. 

Det spontanistiske, til dels voldsomme og rå i hans abstraksjoner paret med en symbolikk med assosiasjoner til en kristen forestillingsverden, munner ut i en original og personlig form. 
Flere av Pahr-Iversens verker knytte direkte an til kristelig kunst gjennom henvisning til ikonet som et bildeformular. 
Selv når Pahr-Iversen tar for seg naturmotiver, som han ofte gjør, gir han motivene en symbolsk overtone der de blir metaforer for streben etter en høyere åndelig tilværelse, enn deres rent materielle fremtreden. 

Fornemmelse for lyset 

I den grad det er rimelig å plassere Pahr-Iversen inn i en lokal kontekst, er det selvsagt Lars Hertervig som melder seg som den viktigste referansen. 
Det gjelder både estetisk og åndelig. 
Borgen velger ikke å gjøre for mye ut av dette, men tolker det slik at det de to har felles er en fornemmelse for lyset som kommer innenfra og gjennomlyser et motiv og beveger betrakteren mot en ekstatisk erkjennelse. 

For øvrig er han opptatt av hvor ulikt spillerom de to kunstnerne fra Stavanger hadde ut fra tiden og de sosiale rammene de to kunstnerne arbeidet innenfor. 
En viktig felles rot ligger for øvrig i den kulturelle arven som de begge bringer med seg fra sin forankring i kristendommen, og som har hatt en sterk betydning for å forme kultur og sosialt liv i de to kunstnernes nærområder, men som ikke minst bringer deres kunst i kontakt med en verdensreligion og dens historie og symbolverden. 

Religiøse spørsmål, internasjonal modernisme 

Borgen viser oss ham som en kunstner som konsekvent har utviklet en form som er egenartet, men med tydelige referanser til innarbeidede tendenser i modernismen. 
Pahr-Iversen erobret tidlig en posisjon i sentrum av Stavangers kunstliv, som han har beholdt. 
Hans kunst har også vært presentert utenfor landets grenser gjennom utstillinger i Frankrike, Spania og USA, som har vært godt mottatt. 
Det henger nok sammen med at hans kunst arbeider med en forestillingsverden som ikke krever spesiell lokal kunnskap for å vekke interesse, men tar opp de store eksistensielle og religiøse spørsmål i et formspråk med forankring i internasjonal modernisme. 

Pahr-Iversen har holdt fast ved grunntrekkene i sin maleriske metode, slik den var utformet ved inngangen til 1970-årene. 
Borgen påpeker hans apolitiske standpunkter, som han også ga verbalt uttrykk for i en besk kritikk av tidens venstrepolitiske engasjerte kunst. 
Hans insistering på å hevde betydningen av det åndelige i kunsten og det rene maleriet gjennom hele 1970–1980-årene, bidro til å skyve ham ut på sidelinjen blant de yngre kunstnerne som satte kunsten i tjeneste for politiske standpunkter i dagens strid. 
Kunst som kommentar til det dagsaktuelle er noe Pahr-Iversen oppfatter som vesensfremmed for kunsten forstått som en åndelig virksomhet. 

Kunstverk i sentrum 

Borgens største fortjeneste er han setter kunstverket og ikke kunstneren i fokus. 
Tolkninger og argumenter hviler på kunstverkene og deres kunsthistoriske og estetiske plassering, og forankres ikke i kunstnerens biografi. 

Av det vi vet om Pahr-Iversen er det fristende å forankre hans kunst i biografiske hendelser, men det er å redusere dens betydning og meningsfylde. 
Det er velgjørende og oppløftende å lese en bok om kunst, som ikke tar utgangspunkt i at kunsten er viktig fordi vi har å gjøre med en særpreget og enestående kunstner. 

Ekspresjonisten Pahr-Iversen blir i Borgens fremstilling en reflektert kunstner som vet å trekke ut hva som kan bygges videre på fra en rik kunstnerisk og kulturell arv. 
Dette er en bok som bringer oss nærmere kunsten og viser oss at den har en viktig rolle i livet. 
Det er også et bokverk der tekst og bilder spiller sammen på en forbilledlig måte. 

Fikk du med den denne magasinreportasjen om brødrene Kjell og Engwall Pahr-Iversen? 

«Du må love å passe ekstra godt på Kjell, han har så mye mer å stri med enn deg», stotret moren fra sykeleiet. 
Engwall Pahr-Iversen klemte den avmagrede hånden så forsiktig han kunne. 
