For en vidunderlig film dette er!
«Lady Bird» fikk ingen av de fem Oscar-statuettene den var nominert for. 
Den kommer likevel til å bli stående blant årets desidert beste filmer. 

«Lady Bird» er ingen «storfilm». 
Men i sitt lille format tar den opp ett av livets store, kompliserte temaer: 
Kunsten å bli voksen. 
I det ligger utforskning av egen identitet, men også kompliserte forhold knyttet til foreldre, venner og hjemsted. 

I så måte er «Lady Bird» en klassisk dannelsesfortelling, pakket inn i high school-filmens klassiske format, der det gjøres plass for alle de karakteristiske typene og situasjonene. 
Men bare sjelden ser man tematikken behandlet så fyldig og nyansert, så sårt og rørende og likevel så vittig, med så stor kjærlighet til sine ulike figurer. 

Like sjelden får man en film som nærmest ter seg som en tenåring selv, like brå i kastene som tenåringslivet kan være, med scener og situasjoner som med et knips forandres fra vondt til godt, fra lattervekkende til hjerteskjærende og vice versa. 

«Lady Bird» kan også stå som prakteksempel på hvordan noe spesifikt kan utsi noe universelt. 
Vi er i Sacramento, California. 
Året er 2002. 
17 år gamle Christina McPherson har begynt å kalle seg «Lady Bird». 
Hun ønsker å skille seg ut, men selvbildet står ikke nødvendigvis i forhold til evner og ambisjoner. 
Hun går på katolsk skole, krangler uavlatelig med sin mor, og har (klein) sex for første gang. 
Hun krongler til forholdet til bestevenninnen Julie, og drømmer om å flytte langt bort, gå på college i «kulturelle New York». 
Alt er amerikansk tenåringsliv, alt er veldig tidlig 2000-tall, alt er helt spesifikt Christine, hennes familie og hennes personlighet. 
Likevel er det som om filmen i ett eneste håndgrep flerrer bort årtier av mitt eget liv, og kaster meg tilbake til tenåringstiden. 

Å se for seg andre enn Saoirse Ronan i rollen som Christine er vanskelig, nesten umulig. 
Som ung karakterskuespiller med store roller bak seg har hun timingen rollen krever, et både obsternasig og hudløst uttrykk – perfekt – og dessuten mot til å møte kamera med naturlig kvisete hud. 

Nesten like umulig er det å se for seg andre enn Laurie Metcalf som Marion, moren hennes. 
De er to alen av samme stykke, fysisk og psykisk, moren er bare på alle måter et helt annet sted i livet. 
Og hun er aldeles ikke lett å like. 
Da er vi også ved det som gjør at «Lady Bird» står ut blant sjangerfilmer som dette. 
Sjelden har et komplisert mor/datter-forhold vært mer presist skildret, med alle sine sider og aspekter, og med så stor forståelse for begge. 
Selv om det er Christine vi frustreres på vegne av, greier regissør og manusforfatter Greta Gerwig – og Meatcalf – kunststykket å portretterer Marion ærlig, skarpt og usentimentalt, men med en varme, likevel, der en slags forståelse for henne ligger like under overflaten. 

Helt uten store fakter – som alt i denne filmen – er fortellingen om familien McPherson også en fortelling om livet i lavere, amerikansk middelklasse. 
Et liv der drømmen om å kunne flytte fra «den gale siden av jernbanesporet» til monden enebolig er like tilstedeværende som frykten for sosial og økonomisk nedrykk, men hvor risikoen for det siste gjerne er større enn sjansen for det første. 

Greta Gerwigs talent som manusforfatter er kjent fra filmer som «Frances Ha» og «Mistress America», som hun også spilte hovedrollene i. 
Med «Lady Bird» demonstrerer hun nok en side av sin filmatiske intelligens, og ble belønnet med oscarnominasjon for både manus og regi, i tillegg til «årets beste film». 
Også Metcalf og Ronan ble oscarnominert for rollene sine, for Ronans del var det hennes tredje. 
I en alder av 23 år. 
At filmen i årets knallsterke heat ikke fikk en eneste pris er ufortjent, men for så vidt forståelig. 
Den er ikke typisk oscarmateriale. 
Men det er en film som med sitt tempo, sitt foto og sine miljøskildringer og typetegninger er en nytelse å være i, og som fortjener et stort, hengivent publikum. 
