«Sommerbarn:»Brukbar film går i klisjéfellen 

Sterk historie blir for lukket og karikert. 

Ikke vet jeg om det finnes et eget begrep for islandsk magisk realisme, men det kan brukes om de beste sekvensene i Sommerbarn. 

Livet på barnehjemmet har vært skildret mange ganger. 
Fra feelgood-musikalen Annie via Oliver Twist til brutale Kongen av Bastøy har film vist hvordan livet på barnehjem kan være – på godt og vondt. 

Spillefilmdebutant Guðrún Ragnarsdóttir serverer en velkjent historie og tar i bruk for mange klisjeer. 
De voksne fremstilles onde på grensen til det parodiske. 
Du trenger ikke så mye fantasi for å skjønne hvorfor vaktmesteren bestikker barnehjemmets jenter med drops. 

For lite kontekst 

Sommerbarn gjør de voksne til bipersoner. 
Det kan være et riktig valg, men det byr også på noen problemer. 
Bestyrerinnen Paulina (Brynhildur Guðjónsdóttir) blir ekstremt karikert og fremstilles kun som slem, uten formildende trekk. 
Det svekker historien i stedet for å gjøre den mer solid. 

Filmen starter med at moren til søskenparet Eydis (Kristjana Thors) og Kári (Stefan Orn Eggertsson) sender dem på bussen til barnehjemmet. 
Hvorfor sender moren bort barna sine? 
Du skjønner ut fra tidskoloritten at handlingen mest sannsynlig er satt til 1960-tallet, men ut over det får du ingen hjelp til å sette historien i en kontekst. 
Den blir for lukket og subtil. 

På barnehjemmet bor det vinterbarn – barn som er der permanent, og sommerbarn – barn som blir sendt dit for å avlaste foreldrene. 
Søskenparet tilhører siste kategori, men besøket blir lenger enn ventet. 

Sårbare barn 

Filmen viser godt hvor avhengig et lite barn er av trygge rammer rundt seg. 
Barn trenger kjærlighet, omsorg og oppmerksomhet. 
Filmens sterkeste sekvenser er når Ragnarsdóttir greier å fange sorgen og lengselen som preger barna i deres nye og utrygge tilværelse. 

Et annet moment som blir avgjørende når man velger å fortelle en historie fra barnas perspektiv, er god instruksjon. 
Det er ikke alle sekvensene hvor det fungerer like godt. 
Noen fremstår konstruerte og kunstige. 
Hovedpersonen Kristjana Thors er god, og hun greier å formidle sterke følelser. 

I løpet av filmen trer det inn et snev av den tidligere nevnte magiske realismen. 
Grensen mellom den brutale virkeligheten og fantasien viskes ut. 
Er gutten på hesten et fantasifoster eller et spøkelse? 
Det hele kulminerer med en flott sluttsekvens – og dessverre en påklistret lykkelig slutt. 

Sommerbarn er en film som har et hjerte, og en historie som er godt ment. 
Dessverre går filmen i for mange av klisjéfellene, mangler dramatisk driv og blir for lukket til at den greier å engasjere. 
