Bokanmeldelse:John Hart: 
«Syndenes forlatelse» 

Intenst spennende, velskrevet og fylt med mennesker du bryr deg om. 
Mesterfortelleren John Harts siste thriller har det meste – selv om slutten halter. 

«Syndenes forlatelse» er både en kriminalroman («hvem er morderen?») og en thriller («kan en fryktelig forbrytelse avverges?»). 

Det er spennende, det er oversiktlig, det er medrivende. 

Boken består av en rekke parallellhistorier: 

• 
Hovedpersonen er den beintøffe politikvinnen Elizabeth, som etterforskes for dobbeltdrapet på to bestialske voldtektsmenn. 

• 
Samtidig slipper hennes ekskollega og venn, Adrian, ut av fengsel etter å ha sonet 13 år for drapet på sin kone. 
Alle i politiet hater ham. 
Men var han egentlig skyldig? 

• 
To tenåringer – voldtektsofferet Channing og sønnen til et drapsoffer, Gideon – har sentrale biroller i dramaet. 

• 
En fengselsdirektør – så grusom at det bikker over i parodien – svever som en blodtørstig hauk over det hele. 

• 
Og selvsagt: 
I en serie med korte, kursiverte kapitler (jo, takk – en krimklisjé) møter vi en navnløs og hensynsløs kidnapper og seriemorder. 

Selv om det høres ut som en opphopning av klisjeer, turnerer John Hart dette mylderet av litterære figurer og ulike handlingstråder med sedvanlig eleganse og autoritet. 

Fremfor alt er det så godt skrevet at jeg, nølende, godtar svakhetene. 

For svakheter har boken. 
Mentalt forstyrrede seriemordere er ingen mangelvare i internasjonal krim. 
Men da den mildt sagt forrykte drapsmannen bak denne romanens kursiverte kapitler endelig ble avslørt, syntes jeg at Hart tok den et hakk for langt. 
Men fordi han er så teknisk briljant, klarer han (nesten) å manipulere meg til å godta premisset. 

Handlingen finner sted i North Carolinas hete, og boken er fylt med referanser til den klassiske sørstatsromanen: 
Familiebånd, historie, selvjustis, klasse- og raseskille, konservatisme og religiøsitet er viktige ingredienser. 

Om forfatteren: 

Hart har et språk som mange krimforfattere kan misunne ham. 
Det veksler fra det effektive og drivende til det poetisk fintfølende. 
Han skaper troverdige personer med hud og hår, marg og bein, mot og frykt, styrke og sårbarhet. 

Harts sans for litterær timing – utporsjoneringen av ledetråder, poenger og cliffhangere – er uovertruffen. 

Så selv om jeg ikke riktig likte slutten på denne boken, nøler jeg ikke med å anbefale den. 
Liker du god krim, bærer du nok, som meg, over med svakhetene. 

Det er bare å lene seg tilbake, lese – og la seg imponere. 

TOM EGELAND 
