Godfølelsen fra 70-tallet
Ikke et comeback, men det føles sånn. 

Graham Parker: 
"Cloud symbols" (100 % Records/Border) 

Graham Parker var en av de store heltene på 70-tallet, i hvert fall for noen av oss. 
Albumene "Howlin' wind" og "Heat treatment" gikk på tung rotasjon, og "Hotel chambermaid" var fast oppladning før festen. 

Det var ikke helt det samme da Anne Grete Preus sang oversettelsen "Rockegitarist" i Veslefikk, men det er en tøff sang uansett. 

Salgsmessig ble 80-tallet det beste tiåret for Parker, med klatring på de amerikanske listene. 
London-gutten nådde likevel aldri særlig høyt, og han forsvant han ut av syne etter "Struck by lightning" i 1991. 

Han ble droppet av RCA og deretter av Capitol, men fortsatte å gi ut plater. 
Det var fine ting innimellom, og på de to forrige albumene var han gjenforent med backingbandet The Rumour. 

Nå har han et nytt selskap i ryggen, London-baserte 100 % Records, som også har signert Moby, OMD og Dexys. 
Noen må jo redde dem. 

Spiren til platen ble sådd mens Parker for to år siden turnerte med Brinsley Schwarz. 
De var begge sentrale blant Londons pubrockere tidlig på 70-tallet, med musikk som var med på å legge grunnlaget for pønken. 

Parker ble spurt av tv-produsent Judd Apatow om han hadde noen sanger til overs. 
Etter å ha tenkt seg om, tilbød Parker uferdige "Love comes". 
Han hadde skilt lag med The Rumours igjen, men følte at Martin Belmont måtte med på denne. 

Belmont hyrte inn bassist Simon Edwards og trommis Roy Dodds. 
Dermed så The Goldtops dagens lys med Geraint Watkins på tangenter. 

Belmont er en garantist for det klassiske lydbildet. 
Gitaristen koblet inn produsent Neil Brockbank, som har jobbet med Nick Lowe – en annen av de store pubrockerne. 

De gikk i gang med "Love comes", som ble brukt i HBO-serien "Crashing". 
Parker hadde funnet lyden han lette etter. 
Han skrev mer, og "Dreamin'" endte opp på Netflix-serien "Love". 

Parker fortsatte å skrive, men underveis døde Brockbank av kreft. 
Han assistent Tuck Nelson førte arbeidet videre, og Parker har tilegnet platen Brockbank. 

Parker mener at platen har en musikalsk signatur som går tilbake til debuten, og det er ikke vanskelig å si seg enig når han åpner med blåserne i "Girl in need", en låt han kunne spilt for 40 år siden. 

I hans tilfelle er det en god ting. 
Parker har hatt innflytelse på folk som Elvis Costello og Paul Weller. 
Mens disse har utforsket nye ting, er Parker best når han står stille. 
Synes du det lyder som tidlig Costello, er det fordi tidlig Costello lød som Parker. 

Det finnes unntak, men de er ikke så store. 
På "Maida Hill" og "Is the sun out anywhere" slipper han løs crooneren, mens "Every saturday night" har et lyst popstrøk og viser hans gamle kjærlighet til soul. 
"Love comes" er slentrende med Watkins på melodica. 

De faller likevel under Parker-paraplyen, som holdes åpen av sanger som "Girl in need", "What happens when her beauty fades" og "Nothin' from you". 

Parker var en sint, ung mann. 
Nå fyller han snart 68 år og mimrer mildt i "Ancient past" om frimerkesamlingen med merker fra Belgisk Kongo, it wasn't very long ago 
we used to called it that. 

Things seem to have moved on 

It only took a moment 

A moment of indecision 

And 
I was left behind 

Han føler seg gammel, men som han synger i "Dreamin'": 
At least I'm not in my basement screamin'. 

Beste spor: 
"Girl in need", "Every saturday night", "What happens when her beauty fades", "Love comes". 
