Lekende lettlikt
En heseblesende, absurd og lattervekkende actionsekvens suger oss rett inn i lekenes univers - elleve år etter forrige besøk. 
Du er solgt ved første galopperende tøyhest. 

Det er en hard jobb å følge etter kritiker- og kassasuksesser som «Toy Story» (1995) og «Toy Story 2» (1999). 
Men «Toy Story 3» ikke bare leverer varene, den topper også trilogien. 

I høstens hav av oppfølgerfilmer og 3D-filmer, er det deilig å se en som er begge deler og samtidig inspirert. 

Andy har nå blitt 17 år og det er mange år siden Woody, Buzz og den resterende vennesamlingen som ikke er donert til garasjesalg er blitt lekt med. 
Lekene er i ferd med å resignere, og drømmer om å havne i samlet tropp i trygghet på loftet. 
Selvfølgelig går det ikke akkurat slik, og snart har forviklinger ført gruppen til en fengselslignende barnehageavdeling og intern splid. 

Heldigvis har Woody flere planer enn Egon Olsen, og takler selv en Buzz Lightyear som blir restartet i spansk-modus. 

Reggissør Unkrich, som var involvert i regi på forrige film og redigeringen av dem begge, gir oss en velbalansert blanding av det gode gamle og det spennende nye. 
Filmen veksler også mellom det akutt latterfremkallende og pulsøkende spenning. 

Det er et litt tregt parti en tredjedel inn i filmen hvor en undrer hvilken retning den egentlig vil ta, men så er det tettpakket action-komikk-kombo hele veien til mål. 

Til tider er «Toy Story 3» ganske skummel, så de yngste og mest lettskremte bør bli hjemme eller ta med noen å holde i hånda. 

Men den runder av med den lykkeligste lykkelige slutten noensinne. 
Og heldigvis kommer flere klipp over rulletekstene - så du få tid til å tørke tårene. 

(Denne anmeldelsen er basert på originalversjonen) 

INGVILL DYBFEST DAHL 
