«Beast» er en av kinohøstens store originaler
En atmosfærisk krimthriller om undertrykt begjær du aldri helt vet hvor du har. 

De første ti minuttene av denne filmen gir inntrykk av en ganske ordinær krimthriller som av dramatiske hensyn er lagt til den britiske øya Jersey. 
Men etter hvert blir det klart at dette er noe vi ikke har sett før. 

Den værharde kystlinjen bidrar riktignok til hovedpersonens følelse av isolasjon, og debutregissør Michael Pearce vet å utnytte naturen visuelt. 
Men det er Molly i Jessie Buckleys skikkelse som er filmens største naturressurs, det er hennes indre konflikter som driver denne filmen ubønnhørlig frem mot sin oppsiktsvekkende avslutning. 

Klappjakt på seriemorder 

Molly er familiens svarte får, og bor fortsatt hjemme i en alder 27 år. 
Det viser seg at hun som tenåring stakk en annen jente med kniv, og at moren siden har styrt hennes liv med jernhånd. 

Under en av sine hasardiøse utflukter på egen hånd blir Molly reddet av en lokal jeger og altmuligmann, Pascal (Johnny Flynn). 
Han tar henne med storm, og de innleder et forhold mot hennes families vilje. 
Samtidig pågår det en klappjakt på øya etter en seriemorder som har tatt livet av fire jenter, og einstøinger som Pascal med et rulleblad blir et utsatt mål. 

Hovedrollens uante drifter 

Dette kunne blitt et utgangspunkt for enda en krimserie fra Jersey, men regissør Pearce, som selv kommer fra øya, har andre planer. 
Det er ikke ofrene for seriemorderen han er interessert i, men hva slags krefter Pascal utløser i Molly. 

Det er som hun i møte med ham våkner opp av en dvale og kommer i kontakt med følelser og drifter hun kanskje ikke visste at hun hadde. 
Relasjonen kan minne litt om Bonnie & Clyde, i hvert fall slik den ble skildret i filmklassikeren: 
Pascal går for å være en bad boy, men hun kan gå enda lengre og bærer på voldsomme, destruktive krefter. 

Sjangeroverskridende 

Buckley er et sant funn i sin første hovedrolle, og bærer filmen nesten alene. 
Flynn er akkurat passe unnvikende til at vi aldri vet hvor vi har ham, mens hun makter både å være direkte og gåtefull. 

Etter hvert som de begge knyttes nærmere jakten på seriemorderen, og begynner å tvile på hverandre, iscenesetter filmskaperne denne kinohøstens kanskje dristigste klimaks. 

De slipper unna med det mye takket være den suggererende atmosfæren filmfotograf Benjamin Kracun og komponist Jim Williams bidrar til. 
De veksler her uanstrengt mellom sjangere og stiler og skaper sammen med Pearce og Buckley en av kinohøstens store originaler. 
