Det er typisk norsk å spille blod
Først bød «Fritt vilt» på overraskende fravær av skuffelse. 
Deretter kommer faktisk også toeren og er bedre enn toere ifølge den internasjonale fordomskonvensjonen (DIF) har lov til å være. 

Det får deg til å tenke. 
I mangfoldige tiår har norsk film vært en verna bedrift, og utøverne er blitt behandla mildere enn førskolebarn. 

Etter overraskende mange år fant unge filmskapere fram til skrekkfilmen, som av uforståelige grunner er blitt sett på som kunstartens ureine svinekoteletter. 
Den kunne de. 
Norsk film så ikke lenger ut som et folkehøgskule-prosjekt for mennesker med pent hår og forvirrende framtidsutsikter. 

Hva skyldes det? 

Det er her jeg burde svare det retoriske spørsmålet med: 
Ja, ikke vet jeg. 
Men sannheten er at jeg har en stugg mistanke, ond mistanke, gjæl mistanke. 
Norske filmskapere hadde i hovedsak aldri noe å si. 
De var interessert i mediet. 
Film er en ustyrlig kul ting å holde på med (men et slit, ja, et slit), og det har virket som om i hvert fall bortimot fem fjerdedeler av de som laget filmer egentlig bare gjorde det for å lage filmer. 
Som når 12 år gamle jenter bestemmer seg for å skrive dagbok, kjøper et hendig hefte med lås og starter med «Jeg skulle ønske mamma og pappa ville kjøpe meg en ponni. 
» Egentlig ingenting de ville si. 
De ville ha dagbok. 

Det har aldri eksistert mange store tenkere i norsk film. 
Det var flere gode slalåmløpere enn intellektuelle. 
Derfor er mediets historie i Norge i overmål overfylt med dustete historier, elendig skrevne replikker uten innhold og stil, filmatiseringer av andres litterære verk. 

Men hva gjør man hvis man egentlig bare ønsker å føle kameraets kalde stålmagi mot håndflatene og kjenne den fascistiske fryden ved å klippe bilderemser og si til kvinner at de skal ta alt tøyet av seg? 
Man lager skrekkfilmer. 
Grøsser-genren er for håndverkere, og vi har alltid vært et folk av fingerferdige fiskere og bønder. 

«Fritt vilt II» er mer spennende enn jeg satte pris på. 
Jeg så at en sur innsender på imdb skrev «Predictable!!!», men jeg har bare sett én grøsser som ikke var forutsigbar, og det var «Moscow Zero», som aldri hadde verken blod eller vold eller spenning. 

Filmen starter på et nedleggingsklart sjukehus (som guttungen til Thorvald nå ville brukt én milliard på for å redde arbeidsplassene) der Fridtjov Såheim jobber i så stygg strikkevest at han ser ut som en karikatur av Espen Eckbo. 
Otta Sjukehus er et behandlingssted der bakteriene ikke ville turdet legge seg inn av redsel for smittefaren. 
Utenfor det triste tettstedet (som i seg sjøl er et vektig argument for EU-medlemskap) ligger fjellheimen og soler seg i sin snødekte, arrogante perfeksjon og sine vanvittige smeltemengder med billige terra-watt. 
Ole skal undersøke bilen fra den første filmen, og han finner genre-geniet Ingrid Bolsø Berdal, en forkommen frost-zombie midt i den nybrøyta bygdevegen. 
Med g. 

Vi skjønner jo at hun skal havne hos Fridtjov, og vi skjønner at den daude morderen på mirakuløst vis skal iverksette trusler igjen. 
Men det blir spooky for det. 
Som da litle Audhild blir satt til å strippe alle likene aleine og etterpå begår den filmhistoriske tabben at hun dusjer. 
Hva skjer med jenter som dusjer uten skaut i grøssere? 
Splæsj. 

I toeren finnes også en effektiv skuespiller som heter Marthe Snorresdotter Rovik, og sammen med Bolsø blir hun filmens uranklump. 
Og på det forlatte hotellet klimprer de dinglende sauebjellene en tynn liten Carpenter-låt. 

Tenk hva syttitallet hadde vært og åttitallet hadde vært og nittitallet hadde vært hvis norske filmskapere hadde oppdaget at det var kult å slå i hjel nakne damer i dusjen. 
